Louise Marley

Pěvkyně ve sněhu

Pro skutečnou Emily

Hudební poznámka

Nevyanský symbol pro notový klíč je C, což znamená, že to je výška tónu, kterou si musí dobře zapamatovat všichni Pěvci a dokázat ji dobře a přesně reprodukovat. Jak filla, tak filhata jsou naladěny v tónině C. U filhaty je ústřední hluboká struna naladěna na basové C a odspoda nahoru je filhata naladěna takto: E-H-F-C-G-D-A. Filla je naladěna tak, že na tónu C není žádná klapka.

Tóniny tvoří přirozené stupnice s plnými nebo polovičními intervaly; adaptace či nahodilé změny se považují za variace, které se používají jako zdobné prvky a mohou je tvořit půltóny nebo čtvrttóny. Ti Pěvci, kteří nemají absolutní hudební sluch, si musí tóninu C dobře zapamatovat během cvičení.

Jednotlivé tóniny se běžně využívají takto:

První tónina, Iridu: quiru, navozuje spánek

Druhá tónina, Aiodu: quiru, léčitelská

Třetí tónina, Doryu: zahřívá vodu a léčí infekce

Čtvrtá tónina, Lidya: zábava

Pátá tónina, Mu-Lidya: odpočinek

Prolog

Emlina melodie volně plynula z její filly. Křehké tóny se zvonivě odrážely od starobylých kamenů Konzervatoře; nízké tóny byly teplé a rezonující, vyšší byly jemné a čisté. Na rtech cítila pevný tlak dechu, kterým foukala do nástroje, uvědomovala si i to, jak přesně se konečky prstů zastavují na jednotlivých vyřezávaných klapkách. Hrála v druhé tónině, Aiodu, dokonalé pro navození quiru. Melodie se linula plynule, tempo bylo stálé, intonace perfektní.

Zavřela oči a doufala. Vždycky doufala. Soustředila se na vlastní energii psí, tenký proud energie ve své mysli, aby pohnula vzduchem a přivedla ho k životu.

Cítila sílu vlastní energie psí tak jistě, jako by to byla její vlastní útlá paže, která vystupuje do atmosféry v učebně. Věděla přesně, co má udělat, a stejně tak věděla, jak to má provést.

Tentokrát to však nebylo jiné, než tomu bylo při posledních pěti pokusech, deseti pokusech, při posledních sto pokusech, kdy to zkoušela. Vždycky téměř dosáhla bodu, kdy se jí to mohlo podařit, kdy by poznala, že se může dotknout svou myslí těch nejdrobnějších částic vzduchu a vyvolat v nich světlo, vytvořit quiru, po kterém tak silně toužila… a v zásadním okamžiku se fibrila její energie psí zhroutila.

Jak odeznívala kadence, Maestře Magret unikl lehký povzdech. Emle zdráhavě zvedla oči.

V učebně bylo jasno - pochopitelně - a teplo, protože v celé Konzervatoři bylo jasno a teplo. Výzdoba byla jednoduchá a střízlivá a nebylo zde moc vybavení, ale nikdy zde nechyběla energie Pěvců. Jejích každodenní quirunha byla nejsilnější na celém kontinentu, neboť ji provozovali ti nejlepší Kantoři a Kantorky na planetě Nevya, učitelé na Konzervatoři. Jejich psí, přenášené na křídlech hudby, vybudily neviditelné částice vzduchu, aby vytvořily quiru, prostředí plné světla a tepla. Jejich talent byl tím jediným, co je odlišovalo od ostatních Nevyanů a zachraňovalo třeskuté zimy.

Ale talent Emle nedokázal vytvořit quiru. V učebně nebylo jasněji ani tepleji, než když se svým cvičením začala.

Emle sklopila hlavu. Je mi to moc líto, Maestro, vyslala. Pálilo ji v očích a přitiskla si hřbet ruky na oční víčka. Já se snažím, opravdu se moc snažím.

Maestra Magret, Pěvkyně a Kantorka, jejíž bílé vlasy vypovídaly o dlouhých letech služby, vyslala: Já vím, Emle.

Tak hrozně moc jsem se snažila. Hřbet ruky měla mokrý od slz. Otřela si ruku do tuniky a pohlédla vzhůru do vybledlých očí učitelky.

Tvoje hudba je lahodná. Magret se pomalu postavila a opřela se o hůl ze železného dřeva. Během uplynulého roku se její ohebnost a pohyblivost značně omezila. Někdo by se měl pokusit vyléčit otoky na jejích kolenou a kotnících a bolest, která ji nutila být závislejší na holi. Emle měla pocit, že Magret nechce nikoho obtěžovat a ubírat jiným Kantorům čas na výuku, aby jí ulehčili v její bolesti, ale někdo by se o to měl na každý pád pokusit. Někdo by měl pomoci Maestře Magret, jenže to nemůže být Emle. Emlina léčitelská schopnost byla stejně tak neúčinná, jako když se snažila vytvořit quiru.

V očích se jí nahromadily další slzy a už se jí kutálely dolů po tvářích. Začalo jí téct z nosu, takže začala lovit po kapsách.

“Na, tady máš,” promluvila Magret nahlas; nepochybně se nechtěla vměšovat do Emlina trápení. Nebo spíš - napadlo Emli - nechtělo se s ní její trápení ani trochu sdílet. Maestra jí podala čistý bílý kapesník. Jako by celý Emlin život nezávisel na jejím zásadním problému, pragmaticky prohlásila: “Je načase, abychom si promluvily s Magistrou.”

Emlino srdce ztěžklo jako kameny v Domově. Už dlouho se velice obávala právě této chvíle - žila ve strachu celé měsíce a už několik týdnů cítila, jak se tento moment nezadržitelně blíží. Nervozita také nijak nepomáhala rozvoji jejího talentu. Spíš se zdálo, že čím urputněji se snažila, tím více se jí vymykal.

Všichni studenti na Konzervatoři s výjimkou snad jediného měli z Magistry strach. Zastrašoval je její nelítostný a temný pohled a nechtěli ani v nejmenším riskovat její občasná napomenutí. Všichni bažili po její pochvale, která přišla opravdu jen ve vzácných okamžicích.

Emlina neschopnost vyžadovala pozornost Magistry a Emle to věděla. Vstala ze stoličky, otřela si oči, vysmrkala se. Sebrala veškerou odvahu a odpověděla: “Tak dobře. Maestro.” Hlas se jí třásl, ale nezlomil se. Schovala kapesník do tuniky, aby ho někdy později nechala vyprat. “Je mi to jasné.”

Výborně, Emle. Dotek Magretiny myšlenky v Emlině mysli byl velmi jemný. Měj na paměti, že Magistra má na mysli i ve svém srdci jen tvé dobro.

Emle zavřela duši, aby ukryla své pochybnosti. Magistra Sira byla obdařena mimořádným talentem. Jak by mohl takový člověk chápat Emlino selhání, ba dokonce jí ho nějak odpustit?

Magistra na Konzervatoři nesla na svých bedrech přežití celé planety Nevya. Bylo jen na ní, aby nějak vyřešila nedostatek talentovaných dětí. Právě po ní požadoval Magistrátní výbor odpovědi a vysvětlení. Sira držela ve svých rukách budoucnost planety Nevya. Nedalo se od ní očekávat, že bude tolerovat marné pokusy jediné mladičké Pěvkyně.

Emle cítila, jak jí všechny tužby srdce protékají mezi prsty. Otec bude zuřit, matce přinese zklamání a od bratrů se dočká jen opovržení.

Postavila přepečlivě stoličku do kouta a snažila se nějak dát dohromady. Mlčky učinila slavnostní přísahu. Když ji pošlou pryč, půjde se statečným výrazem v tváři. Bude se chovat odvážně a elegantně.

Obrátila se na Maestru Magret, narovnala páteř a zvedla hlavu vzhůru. Koneckonců, byla Pěvkyní. Její talent měl velkou trhlinu, její budoucnost byla nejistá, ale přesto zůstávala Pěvkyní. A jako taková se bude i chovat.

Jedna

Obrovská ledová hora, která se odtrhla od Velkého ledovce, se už několik dní pohybovala okolo jižního pobřeží kontinentu. Když se opřela do útesů na pobřeží, nárazem se zachvěly i kamenné základy Domova Taurus.

Luk zvedl hlavu; ten hluk ho rozptýlil. Klečel v prostorném stání a snažil se utišit porodní bolesti jedné ze samic hrusse, kterou měl na starost. Stařičká samice už porodila dost mladých, ale teď bojovala celý den a noc, aby přivedla na svět i tohle poslední. Luka kvůli ní bolelo srdce. Poplácal ji po ztuhlých bocích, a než vstal, počkal ještě chvíli, zda její bolesti nějak poleví. Vyklouzl z prostorné kóje a natáhl svou dlouhou horní část těla přes napůl otevřená vrata u stájí, aby se nadechl čerstvého studeného vzduchu.

Stáje se nacházely v zadní části Domova Taurus. Ze dveří viděl Luk celou zátoku, kterou lemovaly ledové útesy, jež se v ranním světle třpytily. Nízká kamenná zídka vedla na východ i na západ podél širokého chodníku v zátoce a chránila tak lidi a hrusse, aby nespadli na skaliska pod zídkou. Luk mžoural, když spatřil třpytivou ledovou horu. Den před tím to byla jen obrovská špičatá ledová masa, bezvýrazná a špinavě šedá, která se tyčila vysoko nad chladnou modrou vodou. Teď se najednou roztříštila do tří zubatých ledových ker a jejich hrany byly čisté a bělostné. Fragmenty řídkého ledu padaly do zčeřené vody a zářily jako střepy vápenného skla. Luk pozoroval ledovec a spatřil, jak se od něj odloupl další obrovský kus a spadl do vody, až to zaburácelo. Hrussové za Lukem zvedly velké nohy a nervózně zaržáli.

Zavolal na ně a snažil se, aby jeho hlas zněl klidně a vyrovnaně: “Hú, hú. Jen klídek, vy moje velký dětičky. To jenom led padá do vody.” Vracel se k rodící samici, cestou poplácal několik širokých zarostlých hlav a tu a tam zatahal za jedno či obě schlíplé uši. Venku mimo Domov vládla krutá zima, ale tady ve stájích byl vzduch příjemný; těla hrussů vydávala teplo a všude byla cítit peprná vůně čerstvě položené slámy. I teď, když Luk znovu přisedl k rodící samici, se vzduch projasnil a teplo bylo mnohem intenzivnější. V kantorisu Pěvci prováděli rituál quirunha, kdy vyháněli noční zimu, vyvolávali teplo na další den a chránili tak Domov před následující krutou mrazivou nocí.

Luk pohladil ztuhlý bok samice a mumlal jí slova plná účasti. Ještě než začalo období připouštění zvířat, snažil se vymluvit Axlovi, že tahle samice má už příliš chatrné zdraví na to, aby přiváděla na svět další mláďata, ale jeho úsilí vyšlo vniveč a naopak způsobilo to, že od nevlastního otce sklidil jen výsměch.

Luk pracoval ve stájích už tři roky, ale na hrussích jezdil už od útlého dětství; nejprve jezdil v sedle před vlastním otcem, ale když dosáhl věku deseti let, měl už vlastního hrusse. Tehdy žili v Domově Filus, daleko na severu - Luk, rodiče a jeho sestřička, až do doby, kdy Lukův otec zemřel při nehodě na lovu. Když Lukova matka přijala za nového partnera Axla z Taurusu, Axl je všechny převedl přes Jižní hvozd do velkého Domova tady na březích Zamrzlého moře.

Lukova matka Erlys chodila pracovat do prádelny a jeho sestřička Gwin se jí stále držela za kalhoty, když matka prala, sušila a skládala prádlo. Z Luka se stal Axlův učedník, čímž získal práci, která mu vyplňovala dlouhé nevyanské dny - čistil stáje, rozhazoval čerstvou slámu a spravoval postroje. Když přijeli pocestní z jiných Domovů, znamenalo to, že je třeba nakrmit daleko více zvířat, získat si jejich důvěru a ustájit je.

Během několika posledních ledových zimních období Luk nějak rychle vyrostl. Dalo mu práci, aby nějak pohodlně obul svá dlouhá chodidla, a netušil, jak má poskládat své vytáhlé nohy. Kdykoli to bylo možné, trávil čas ve stájích ve společnosti tichých zvířat, která po něm neotáčela hlavy, když náhle klopýtl, což se mu dělo ve velké síni. Celé dny s nikým nepromluvil, snad jen s matkou, sestřičkou a s Axlem. Jeho mluva byla také těžkopádná, snad kvůli tomu, že ji moc nepoužíval. Přivykl si mlčení a Domovem procházel s očima zabodnutýma do podlahy a svěšenými rameny. Když se snažil promluvit si se členy Domova, jazyk jako by mu nabobtnal a vyschlo mu v ústech. Luk poslouchal sám sebe a připadal si jako blázen, takže se snažil mluvit co nejméně.

V Axlově přítomnosti bylo všechno ještě horší. Nevlastní otec se mu posmíval. A když se mu snažil Luk sdělit otevřeně vlastní názor, Axl si ho prostě nevšímal. Třeba v případě této starší samice Axl naprosto ignoroval Lukovu starost. A teď, když se hodiny porodu stále prodlužovaly, pán hrussů nebyl nikde k zastižení. Luk byl ve stájích už od včerejšího odpoledne.

“Luku?”

Když zaslechl zvuk matčina hlasu, vydrápal se na nohy a otevřel dveře stání. “Tady jsem.”

Vešla z chodby do stájí, očima slídila v koutech, pohlédla na dveře od sedlárny a prohlížela další stání.

“Jsem tu sám.” Luk se postavil do uličky, aby ho matka lépe viděla.

Erlys, útlá a jemná žena, která vůbec nevypadala na svých čtyřicet let, se na svého vytáhlého syna usmála. “Přinesla jsem ti snídani,” pravila a podávala mu dřevěnou misku zabalenou do ubrousku. I hlas měla dívčí; byl jasný a vysoký téměř jako hlas její dcerky. “Tys na dnešek vůbec nespal v posteli.”

“Ta samice pořád ještě rodí,” vysvětlil Luk.

“Axl by se měl brzy vrátit.”

Luk si vzal misku z rukou Erlys a zašel do sedlárny. Posadil se na lavici, která byla po obvodu všech zdí, a natáhl si nohy pořádně před sebe. Keftet byl hustý; byl plný rybího masa, pšenice a čerstvé zeleniny ze zahrady. Z horkého a měkkého chleba se ještě kouřilo a voněl jehličnany, které se používaly v pecích k topení. Na snědení chleba mu stačila tři velká sousta; pak si nabral plnou lžíci keftetu. “Už je dost dlouho pryč,” pronesl.

“Teď je to osm dní.” Erlys si sedla vedle něj a položila ruku na Lukovu paži. Luk na ni pohlédl, a až ho zaskočilo, jak mu připadala její ruka malá. V uplynulém ročním období náhle rychle vyrostl. Teď už byl vyšší nežli Axl, přestože ramena měl stále ještě úzká.

Vzal si další sousto a polkl. “Kde je Gwin?”

“V kantorisu. Šla si poslechnout quirunhu,” odpověděla Erlys.

Luk už dříve vídal sestřičku v kantorisu, naslouchala hudbě s hlavou nakloněnou na stranu a zavřenýma očima. Měla tmavé vlasy jako Luk, ale byla drobná jako jejich matka. Hořela netrpělivostí, aby o sobě už mohla prohlašovat, že má za sebou dvě léta - to snad všechny děti z Nevyanu - ale popravdě řečeno jí bylo teprve šest let; narodila se v druhé fázi dlouhé zimy. Lukovi bylo asi sedmnáct, ještě ani ne čtyři léta.

Erlys vstala a oklepala si slámu z volných kalhot. Když jí Luk podával prázdnou misku, povšiml si, že má na nohou úplně nové boty - krásně zhotovené s bohatými záložkami z kožešiny caeru a s pevnými silnými podrážkami. “Další nové boty?” zeptal se, aniž by o tom nějak hlouběji přemýšlel.

Pohlédla stranou a bezděky si uhladila rukou vlasy. “Dal mi je Axl,” pronesla neurčitě.

Luk se kousl do rtu. Být pánem hrussů na Taurusu se vysoce cenilo, byla to dost významná práce, ale nijak lukrativní. Luk i Axl patřili mezi obyčejné občany Domova. Nosili barevné tuniky, do kterých se oblékaly nižší vrstvy, a žili v nevelkém příbytku nedaleko stájí. Luk si nedokázal představit, jak se Axlovi dařilo shánět pro Erlys tolik přepychových věcí, a dráždilo ho, jak bezstarostně Erlys všechny dárky přijímá. Sice ho bodalo vědomí neloajálnosti, ale někdy mu připadalo, že jeho matka se chová jako malé děvčátko, jako třeba Gwin, možná ještě mladší. Zapomínala na Axlovo opovržlivé přehlížení tak snadno, jako přijímala jeho dárky.

Sehnul se, aby ho matka mohla políbit na tvář a pak se vrátil k samici, která se stále snažila porodit.

Když se odpoledne chýlilo k večeru, Luk vstal, aby zavřel horní polovinu dveří do stájí. Jak míjel den, teplota rychle klesala a žádnému Nevyanovi se nelíbilo hledět ven do tmy. Už od nejútlejšího dětství každý občan rychle chápal, jak smrtelně nebezpečný může být hluboký mráz. Luk provětral několik hrussů a rychle se s nimi vrátil do stájí, aby je všechny nakrmil. Celé odpoledne strávil tím, že čistil podlážky ve stájích. Samice stále ještě pracovala k porodu. Vypadalo to, že Luk zmešká další jídlo.

Rychle se otočil, když slyšel, jak se otevírají dveře vedoucí do Domova. Čekal, že se konečně objeví Axl, ale spatřil jen útlou postavu sestřičky Gwin, která opatrně našlapovala na čerstvě položenou slámu. Za ní kráčel mladý Kantor z Taurusu, plachý Jošua, a v rukou se mu leskl úzký cylindr filly. Očima horečně pátral všude po stájích a Luk poznal, že hledá Axla. Axl opovrhoval talentovanými Pěvci a Kantory, což bylo všeobecně známé.

“Gwinečko?” oslovil ji Luk a obočí se mu zvedlo v očekávání.

“Ahoj, Luku,” pípla. Trochu váhavě se na něj usmála. “Přivedla jsem pomoc.”

Luk si pospíšil, aby se poklonil Kantorovi, a cítil se neohrabaně v přítomnosti tohoto jemného a dobře rostlého mladíka, jehož tmavé oblečení výmluvně naznačovalo, že pochází z vyšší společenské vrstvy. “Kantore Jošuo. Já… já jsem…”

“Tvoje sestra mi řekla, že jedno z tvých zvířat se už od včerejška hodně trápí,” pravil Jošua. Hlas měl jasný a čistý.

Luk vůbec netušil, co by asi tak měl odpovědět. Ještě nikdy neměl tu čest mluvit s některým z Kantorů a obdivoval Gwin, že se jí to daří bez větších potíží. Bolestně si uvědomoval, jak se mu na boty přilepila špinavá sláma, že by si potřeboval umýt ruce a že má za nehty zalezlou špínu. Přikývl hlavou a zamířil ke stání, kde ležela samice hrusse.

Všichni tři se shromáždili kolem ní a Gwin se plna očekávání podívala na Kantora. Luk stál neohrabaně stranou, když si Kantor Jošua prohlížel nadmuté tělo samice. Jemné nosní dírky se trochu rozšířily, když cítil pach hnoje a zpocené tělo zvířete; ve vzduchu byla ještě cítit krev. Jediná Gwin si tu připadala naprosto v pohodě.

Jošua si odkašlal. “Nemám žádné zkušenosti s porody. Můj starý kolega někdy pomáhá ženám v Domově, alespoň to prý dělával, když byl ještě zdráv. Ale mohu se pokusit.”

Samice zaúpěla bolestí a Luk se jí usadil vedle hlavy. Pohladil její chundelatý krk. Horkost z těla samice Lukovi málem sežehla prsty. “Chuděra stará,” řekl spíš sám pro sebe. Pohlédl nahoru na Kantora a přál si, kéž by se dokázal lépe vyjadřovat - alespoň pro tuto chvíli. “Vevnitř je úplně slabá,” zamumlal a pak si jen přál, kéž by ta slova ani nevyslovil. V dané situaci to byla pravda, ale určitě existoval nějaký lepší způsob, jak to vyjádřit, zejména v přítomnosti jednoho z Kantorů na Taurusu.

Způsoby talentovaných Kantorů a Pěvců byly cosi, co Luk absolutně nechápal. Hovořili mezi sebou pomocí vlastních myšlenek, což byla schopnost, které Luk vůbec nerozuměl. Kantoři a Kantorky měli moc nad samotným vzduchem; dokázali to svým vlastním tělem.

Kantor Jošua přiložil fillu ke rtům a prsty rozložil po klapkách. Zavřel oči a začal hrát.

“Aiodu,” zašeptala Gwin Lukovi. Neměl ani tušení, co má na mysli.

Jemné vlákno hudby splétalo vzorce tak křehké a křišťálové, jako by to byly sněhové vločky. Jošuovy prsty se zvedaly a dopadaly na jednotlivé klapky malého nástroje v elegantním tanečním rytmu, který byl pro Luka naprostou záhadou; stejně tak nechápal ani jeho talent. Gwin stála vedle Luka a položila mu ruku na rameno. Měla také zavřené oči a v obličeji se jí zračilo soustředění stejné jako u Kantora. Vzrušené mravenčení proběhlo Lukovi ramenem, když se na ni zadíval; znepokojovalo ho to a přitom to nemělo nic společného s hrussem.

Klisna opět zasténala a boky se jí náhle pohnuly. Luka rozptylovala hudba, ale přitiskl ruce na její břicho a cítil, jak se to v ní vlní, jak Kantorova energie psí pomáhala zatlačit na její břemeno. Luk se zapomněl divit takovému zázraku. Vykřikl: “Při šesti hvězdách! Funguje to!” Gwin otevřela oči a s tichou pýchou pohlédla na Kantora a pak na bratra. Jošua hrál dál, vzduch ve stání byl náhle daleko průzračnější a díky jeho úsilí zde bylo i tepleji.

Neuplynula ani půlhodinka a mládě, obalené v krvi a plodové vodě, konečně přišlo na svět. Všechny pachy byly náhle daleko intenzivnější v příliš teplé kóji. Kantor Jošua se potil a dost pobledl, opřel se o stěnu a kapesník si držel před nosem, zatímco Luk otíral a čistil mládě kusy hadrů, které mu přinesla Gwin. O několik minut později pomohli mláděti na roztřesené nohy. Gwin se smála, když viděla, jak se mládě potácí po veliké kóji a strká čumáčkem do stěn a pak do Luka, jako by mu měli poskytnout to, co tolik potřebovalo. Luk mu pomohl dovrávorat až ke staré matce, která už zase stála, a mládě začalo sát mléko.

Luk se narovnal a stáhl z těla úplně propocenou tuniku. Pohlédl na svoje boty a zamumlal: “Díky.” Obličej si otřel do rukávu. “Málem jsme o ni přišli.”

Pěvec jen mávl jemnou a útlou rukou a vyšel ven ze stání. Gwin vyskočila, že půjde za ním, ale Luk ji stačil zadržet. “Gwinečko, jsi moc špinavá,” zašeptal.

Na chodbě se Kantor Jošua zastavil a kopal nohama, aby z tenkých podrážek bot smetl kousky slámy. Uložil fillu do záhybů tuniky a vydal se po chodbě, která vedla do Domova.

Než stačil udělat další krok, dveře do stájí se rozlétly dokořán. Jošua se na místě zastavil a jeho bledý obličej ještě více zbělel.

“Luku?” Axlův hlas byl hlasitý - hlučný baryton velkého muže. Luk jemně schoval Gwin za sebe a stoupl si ke dveřím kóje.

Axl měl pohledné rovné rysy ve tváři a husté světlé vlasy. Měl modré oči, a když tak stál a pozoroval Pěvce, měly ledový nádech. Slušné mravy vyžadovaly, že Axl musel počkat, až Kantor promluví jako první, ale Luk vycítil, že jeho nevlastní otec už pomalu ztrácí trpělivost.

Jošua se pochopitelně neměl čeho obávat od pouhého pána hrussů. Ale Axlův ostrý jazyk a tón byly známy po celém Domově. Správci Domova si neustále stěžoval, že quiru nemá dostatečný dosah, že ve stájích je příliš velká tma, že voda v ubanyoru je dost chladná.

Axl pohlédl doprava, kde stál Luk. Světlo ve stání bylo jasným důkazem, že tam měl Pěvec něco na práci. Axl nemohl oslovit Jošuu, ale vyštěkl na nevlastního syna. “Co se to tady děje?”

Luk cítil, jak sám ztrácí trpělivost, jak se mu hruď zaplnila horkostí, jak ho pálily tváře, ale snažil se ovládnout. Ovládal se už tři roky, a to všechno kvůli Erlys. Teď jen zamumlal skrz ztuhlé rty. “Samice - dlouho rodila. Kantor Jošua jí zahrál a… mládě se konečně narodilo.”

Axl podivně zkroutil rty. “Tos to nedokázal zvládnout sám, Luku? Normální porod?”

Bylo velice nespravedlivé, že řekl právě tohle. Luk o sobě věděl, že to s hrussy umí dobře. Zvířata na něj reagovala, důvěřovala mu. Nemohl se ale před Axlem nijak obhajovat. Neměl na to, aby snesl důsledky jakékoli hádky. Stiskl pevně čelisti a mlčel.

Gwin vylezla z úkrytu za Lukem, její drobná ručka mu vklouzla do jeho; hledala útěchu.

Mladý Kantor si odkašlal: “Bylo to poměrně jednoduché,” pronesl nejistě. “Stačilo jen malé postrčeni. Tvůj syn tady s tou samicí strávil celou včerejší noc.”

Axl se poklonil Pěvci, i když ne tak hluboko, jak by se slušelo, ale elegantně. “Děkuji ti za pomoc, Kantore,” pronesl uhlazeně. “Zvláště když vezmu v úvahu tvůj ne dost vyvinutý talent a nemoc starého Kantora. Určitě se zmíním Magistrovi, jak to od tebe bylo velkorysé, když jsi strávil celé odpoledne ve stájích.” Znělo to spíš jako hrozba nežli kompliment.

Jošua polkl a svaly na krku mu pracovaly. Kývl na Axla, pak na Luka a rychle zamířil ke dveřím, které vedly ze stájí; kolem Axla se jen kvapně proplížil.

Gwin vylezla ze svého úkrytu za Lukovýma nohama, ale stále se ho pevně držela za ruku.

Axlovo obočí se zvedlo a zeširoka se na děvčátko usmál, až se Lukovi srdce proměnilo na kámen. “Tak ty jsi tady taky?” zeptal se. “Ví o tom Erlys?”

“Na tom není nic špatného, že je Gwin tady,” zamumlal Luk.

“Asi potřebuješ v práci dost pomáhat, co, synku?” opáčil Axl nadneseně. “Od talentovaných Pěvců a od malé holčičky.” Pozvolna kráčel k postrannímu stání, aby nahlédl dovnitř. “Kdybys radši poklidil tady ten nepořádek. Dneska večer čekáme nějaké pocestné.”

Luk uvolnil ruku sestřičky a ohnul se, aby jí očistil špínu z botek; vzal si na to hrst slámy. “Tak a teď běž za maminkou, Gwinečko,” zamumlal. “Mám tu dost práce.” Gwin odběhla a ani jednou se neotočila.

Luk zašel do stájí a ostřížím zrakem pozoroval nevlastního otce. Axl se choval jinak v přítomnosti Erlys a úplně jinak, když u toho Erlys nebyla. Luk a dokonce i Gwin se kolem něj pohybovali velice obezřetně. Gwin se v přítomnosti Axla naučila dávat si pozor, co říká. Mluvila tiše a s hračkami si hrála, jen když byl Axl pryč. Snažila se ze všech sil, aby v jejím koutku bylo jakžtakž poklizeno, aby si nemohl Axl na nic stěžovat. Když Luk pozoroval, jak se Gwin snaží dokonale uhladit svou přikrývku a uklidit svou malou sbírku kartáčů a mašliček do vlasů, vždycky se mu stáhl hrudník a měl vztek.

Zatnul zuby a natáhl se pro vidle. Axl stál s rukama v bocích, pozoroval ho, jak se pustil do práce, a teprve potom se obrátil a vešel do sedlárny.

Luk vyhrabal znečištěnou slámu ven do uličky a nasypal do stání čistou slámu mezi nohy staré samice a její mládě, které stále sálo mléko. Naložil odpad do kolečka a odjel s ním ke vnějším dveřím. Přetáhl si přes sebe kožich, ještě než otevřel dveře, pohnul s kolečkem a dovezl ho kolem zadní části stáje, kde ho vyprázdnil mezi ostatní odpad.

Na Zamrzlé moře ještě nepadla úplná temnota. V zátoce se od slunce karmínově zbarvily kusy ledovce. Den byl dlouhý a Luka napadlo, že tolik očekávané léto se určitě už nezadržitelně blíží. Nechal kolečko a poodešel k útesu, aby se podíval dolů na skalnaté pobřeží, kam dorážel příboj.

Taurus neměl žádnou pláž, která by stála za zmínku. Cesta, která vedla do Domova, se klikatila kolem zátoky a byla oddělena od útesů. Rybáři spouštěli své kikyu přímo z útesů dolů na laně a tak je i vytahovali. Kdyby je tam nechali přes noc, byly by při východu slunce plné ledových ker. Jen když přišel Host a přivedl s sebou léto, pak mohli rybáři nechávat kikyu na vodní hladině i přes noc. Pohupovaly se mírumilovně na vlnách a vyčkávaly, až ráno vyjdou rybáři a vyrazí na lov.

Luk se neuvěřitelně těšil na léto - byl rád venku, mohl na chvíli utéct od nekonečné práce ve stájích a od pohrdavého pohledu nevlastního otce. Zbožňoval práci s hrussy - měl rád jejich čpící vůni, rád se dotýkal chlupatých kožichů, navíc měl rád jejich mírumilovnou povahu. Toužil ale také po tom, aby na nich mohl jezdit tak, jak to dělával otec - doprovázel lovce na výjezdech a učil se tajemství kontinentu. Luk věděl, jak postavit hranici z měkkého dřeva, jak najít nory těžko polapitelných caeru. Otec mu kdysi slíbil, že ho naučí, jak vystopovat pramedvědy, kteří se potulovali po ledových krách. Také mu sliboval ukázat všechny významné milníky na cestách a stezkách kontinentu. Jeho vlastní otec však zemřel dřív, nežli mohl všechny sliby splnit, a když k sobě Erlys pojala Axla, Lukův osud se značně změnil.

Povzdychl si a znovu zvedl madla u kolečka. Přišlo mu na mysl, že má postavení trochu lepšího Axlova sluhy. Dokonce ani nedokázal chránit hrussy před krutostí nevlastního otce.

Pohlédl vzhůru na střechy Domova a ještě výše nad aureolu z quiru, která Domov obklopovala. Na nevyanské obloze se začaly třpytit hvězdy. Nejvyšší čas zalézt si někam dovnitř, než zima pronikne svými mrazivými prsty pod kožich. Léto tu ještě zdaleka nebylo. Ale Luk si řekl, že určitě přijde velice brzy, jednoho rána se probudí a bude tu. Pohlédne na jihovýchodní horizont a spatří Hosta a jeho bledý obličej, jak hledí nad horami. Pak na pár krátkých týdnů bude moci ochutnat vlastní svobodu.

Dva

Mreen vykročila na stupínek kantorisu v Konzervatoři, filhatu svírala pod paží a po zádech jí přebíhalo mravenčení, jak ji intenzivně a s respektem pozorovali všichni její spolužáci, učitelé a občané Domova. Nadešel její den, den, kdy měla veřejně produkovat svou první quirunhu. Když se jí tento rituál podaří úspěšně provést, prohlásí Mreen za plnohodnotnou Kantorku, vycvičenou na Konzervatoři a plně připravenou převzít na sebe odpovědnost ve svém vlastním kantorisu. Každé sedadlo na dlouhých lavicích ze železného dřeva bylo obsazené, světlé tuniky nižších vrstev se mísily s temnějšími barvami vyšších vrstev lidí žijících v Domově. Lidé, kteří se neměli kam posadit, stáli před vysokými okny z vápenného skla, anebo se opírali o stěny kantorisu. Mreen se dlouho na tento okamžik připravovala a přesto, když se obrátila a spatřila tolik zvědavých obličejů hledících na stupínek, zmocnila se jí nervozita, která se chvěla okolo hrudní kosti. Uhladila si svou novou černou tuniku i kalhoty a pomalu se zhluboka nadechla.

Věděla moc dobře, proč na její vystoupení přišlo tolik lidí. Ještě nikdy totiž nikdo neviděl takovou Pěvkyni, jako byla ona. Popravdě řečeno se ani nedalo označovat ji za Pěvkyni. Přestože ji téměř všude doprovázelo jasné světlo, její osobní a spontánní quiru, které málokdy pohaslo, a to i když spala, nedokázala zpívat. Neuměla ani mluvit. Nedokázala ani něco zašeptat. Už když byla miminko, její nářek a smích byl tichý a němý. Když se stala studentkou, její quiru bylo mocné a rychlé, ale dosahovala jej pouze díky fille, a když dosáhla třetí úrovně, díky strunné filhatě. Velice hbitě se naučila nástroje ovládat, znala všechny tóniny i jejich použití. Nemohla ale nic zazpívat.

Občané Domova, kde se nacházela Konzervatoř, kteří znali její přání jen tehdy, když je za ni vyslovil někdo z ostatních talentovaných, se teď shromáždili, aby se stali svědky toho, že Mreen předvede quirunhu bez zpěvu.

Sluneční světlo až oslepovalo, jak se odráželo od zasněžených polí pod okny a dále zářilo na leštěných lavicích ze železného dřeva a hladké kamenné podlaze. Magistra Konzervatoře stála u dveří, ruce měla založené za prsou a její vysokou štíhlou postavu krášlilo sluneční světlo. Ani se nepohnula, když vyslala myšlenku Jsi připravena, Mreen?

Mreen se poklonila před shromážděním a odpověděla Jsem připravena, Magistro.

Pak, prosím, začni.

Mreen se usadila na stoličku, která zde byla pro ni připravena, a položila si filhatu na kolena. Prsty projela struny, jen jednou, aby zjistila, že jsou dobře naladěné. Basové C se zavlnilo po celém kantorisu a dokonale vibrovalo ve shodě s naladěnými pětinami všech šesti strun.

Když se běžně předváděla quirunha, dokonce i poprvé, jako tomu bylo tentokrát, stáli zpravidla na stupínku dva Pěvci. Starší Kantor nebo Kantorka podporovali studenta při této veledůležité události, která byla vlastně zkouškou a důkazem, že mladší Pěvec je připraven. Ale v tomto případě rozhodli - Magistra Sira, Maestra Magret a sama Mreen -, že musí předvést quirunhu naprosto sama. Musí prokázat, že má svou cenu, musí ukázat, že navzdory tomu, že je němá, může lidem dobře posloužit, dokáže vytvořit teplo a světlo, které lidi chrání před hlubokým mrazem, a plnit tak své povinnosti jako plnohodnotná Kantorka.

Mreen se sehnula nad nástroj a zavřela oči. Brnkla bez rozmýšlení na notu C a nechala, aby její zvuk naplnil celý kantoris; jedna obyčejná nota pronikla až do kostí všem posluchačům. Umístila ukazováček na strunu a zvýšila zvuk o půltón a pak ještě o jeden. Melodie, která plynula z jejího nástroje, byla v páté tónině, Mu-Lidya, zněla zvučně, smutečně, ale uspokojivě. Používala nejprve tuto jednu notu v monódii, až pak ji začala slučovat harmonicky s ostatními strunami; pomalu přibývaly nové a nové akordy a nastala změna. Převedla hudbu do tóniny Lidya, jak si předem naplánovala, a pak přešla do Doryu. Oči měla stále zavřené, nechala se unášet hudbou a představovala si ji, ostatně tak jako kdykoli jindy. Viděla vzorec, který rostl a rozšiřoval se a pak se svíjel tak, jak měnila jednotlivé tóniny; neustále přidávala melodii nové a nové vzorce, jasnou barvu, další významy.

Obraz její matky, matky, kterou nikdy v životě neviděla, dostal jasnou podobu v její mysli - smějící se Isbel, která odešla za hvězdami před sedmnácti lety, Isbel, která zemřela, když dávala život Mreen, Isbel, která nikdy neměla počít dítě. Srdce Mreen se naplnilo smutkem a pocitem studu, a to všechno vtělila do své hudby. Neslyšela užaslé vzdechy, které přicházely od posluchačů, neviděla světelný sloup, ani necítila obrovskou vlnu tepla, které vycházelo z pódia. Nechala se unášet přívalem melodie, díky které odplouval všechen její zármutek pryč z kantorisu a zejména pryč od zvědavých pohledů obyvatel Domova. Mreen se narodila jako nadané dítě. Bez větších problémů překonala zdi Konzervatoře, dostala se přes jednotlivé stupínky ze železného dřeva a dosahovala až vysoko ke hvězdám, přestože její matkou zde všichni opovrhovali.

Mreen neměla ani ponětí, jak dlouho vlastně hrála. Modulovala teď v tónině Iridu. Byla výborně připravená, její modulace byla perfektně vyvážená a znovu opakovala základní melodii, kterou tu a tam přikrášlila drobnými čtvrttóny; prsty jí jezdily po strunách a filhata jako by se stala součástí jejích rukou.

Mreen.

Zaslechla, jak k ní Magistra vyslala oslovení, ale jen jakoby vzdáleně. Její mysl byla plná hudby.

Mreen.

Matně si uvědomovala, že musí skladbu nějak ukončit, ale nic ji prozatím nenapadalo; právě prováděla trylek ve třetím stupni Iridu, který pozvolna přešel do přívalu klesajících not, které předjímaly její kadenci…

Kantorko Mreen. Zvládla jsi to výborně.

Mreen se zhluboka nadechla a náhle jí vlastně došlo, kvůli čemu tady je. S hudbou to téměř přehnala. Zastavila trylek a zpomalila prsty, které se přebíraly ve strunách. Pozvolna, jako by to přesně naplánovala, začala modulovat opět v tónině Mu-Lydia, až dosáhla správné kadence. Pomalu dýchala a nechala pořádně vyznít poslední akord až do úplného ticha v sále. Pak teprve otevřela oči.

Žádný Nevyan si nikdy nestěžoval, že by mu bylo tak vedro. Chlad byl nepřítelem každého Nevyana, strašák, který se jim zjevoval v nočních můrách, který vyčkával mezi jednotlivými světelnými kruhy quiru, aby se jich zmocnil ve smrtelném sevření. Avšak v této chvíli se zdálo, jako by zazářila v plné síle dvě slunce a zamířila přímo do kantorisu; vzduch zde byl prohřátý, že se téměř nedalo dýchat, a všichni přítomní měli kapičky potu na čele a pod nosem. Ve vzduchu se vznášela načervenalá záře, kterou vyprodukovala Mreen svou hudbou díky obrovskému talentu. Pódium samotné se chvělo ve světle, jako by tam plál oheň.

Mreen povstala, založila filhatu pod paži a rázně se poklonila užaslému publiku. Když sestupovala ze stupínku, jeden z jejích spolužáků ze třetího ročníku v přední řadě vyskočil a začal odříkávat slova závěrečné modlitby. Mreen spěchala uličkou a všude kolem ní se rozléhalo:

Usměj se na nás,

Ó, duchu hvězd,

Sešli nám léto, jež zahřeje svět,

Až do chvíle, kdy slunce budou stále žhnout.

Až ve chvíli, kdy došla ke dveřím, kde teď stála Magistra a usmívala se na ni úzkými rty, si Mreen uvědomila, že Magistra Sira ji oslovila jejím novým titulem. Kantorka. U zkoušky prospěla.

Mreen se slavnostně poklonila před Sirou, než se obrátila, aby mohla přijímat gratulace od svých spolužáků a občanů Domova. Teď přišla její chvíle. V konečcích prstů měla stále ještě hřejivý pocit, jak jí tam přebývala energie z hraní. Pohlédla na Siru a pomyslela si, že nadbytečná energie vyzařuje i z jejích vlasů a tváří; podle jiskry v Siřiných očích odhadla, že je tomu tak.

V tomto okamžiku se tolik podobáš své matce, Kantorko Mreen.

Mreen sklopila hlavu. Věděla, že vypadá jako její matka. Když vzala do prstů matčiny hřebeny, spatřila obraz Isbel tak jasně, jako viděla svou vlastní podobu, která se odrážela v hladině ubanyixu. Děkuji ti, Magistro. A děkuji, že jsi mě zarazila v pravou chvíli.

Sira se suše sama pro sebe usmála. Poslala k ní myšlenku. Nechtěli bychom, aby v kantorisu došlo k požáru.

Mreen pocítila, že k jejímu beztak rozzářenému obličeji přibyla ještě další horkost, ale obstoupili ji další spolužáci ze třetího ročníku a rozptýlili tím její rozpaky a nervozitu. Byla první z ročníku, kdo dokončil studia, a Mreen si udiveně uvědomila, že přestože stáli všichni blízko ní, všichni si dávali pozor, aby se jí nějak nedotkli. Byla teď už Kantorkou a její titul ji od nich oddálil.

Tváře jí náhle ochladly a v prstech už necítila mravenčení. Dokonce i světelná aureola kolem ní, která byla vždycky jasnější nežli quiru, trochu pobledla. Byla teď už dospělá, a tím na sebe převzala zodpovědnost dospělých. Všechno se rázem změnilo.

Emle stála s ostatními studenty druhého ročníku ve vnějším kruhu gratulantů kolem nově jmenované Kantorky. Jak naslouchala propleteným tichým blahopřáním a komplimentům, zpozorovala, že jas z Mreeniných tváří s dolíčky pomalu vyprchával. Její osobní aureola nadále vysílala rudé stíny do jejích vlasů, ale zelené oči jí potemněly a sklopila je. V jednu chvíli jí připadalo, že je nešťastná. Emle se divila, proč tomu tak asi je, proč by měla být nešťastná?

Emle zarazila své úvahy. Jak už to tak vypadalo, Emle nikdy nedokáže vytvořit takovou quirunhu, přestože pilně studuje, možná pilněji než kdokoli jiný. Všichni ti studenti, co se tady teď nashromáždili, přijdou brzy také na řadu, zatímco ona, Emle, se bude muset vrátit do svého Domova Perl s ostudou. Selhala.

Její matka přijde o veliký příbytek, kterého si tak považovala. Její otec přijde o právo první rány při lovu, přijde o nejlepší kusy masa, o nejjemnější kožešiny. Její bratři se už nebudou moci chvástat, že mají talentovanou sestru. To jí ani jeden z nich nikdy nepromine.

Emle zírala na své botky a tajila své myšlenky. Nic by nemělo pokazit Mreenin triumf. Když se dala jakžtakž dohromady, setkala se s Mreeninýma očima. Mreen měla nazdvižené obočí. Emle se začervenala. Blahopřeji, vyslala rychle svou myšlenku a donutila své rozechvělé rty, aby se usmály. Ještě nikdy jsem se nestala svědkem takové quirunhy, jakou jsi dnes předvedla ty.

Na Mreeniných rtech se neobjevil žádný úsměv. Pohled jí sklouzl stranou, zrovna když vysílala Děkuji ti, Emle. Myslím, že Magistra mě zarazila právě včas.

Nikdo si nikdy nestěžoval, že by quiru bylo až příliš silné! opáčila Emle.

Mreeniny rty se sevřely a obrátila se k Emli zády. Emle se podivovala, jestli Mreen něčím neurazila. Rozhodně to neměla v úmyslu, ale měla takový pocit, že dneska se jí nedaří vůbec nic. Udělala krok dozadu, čímž dovolila zástupu lidí, aby se dostal mezi ni a Mreen. Na pódiu stále ještě zářilo vydatné světlo. I sluncem ozářená okna nebyla ničím ve srovnání s Mreeniným quiru. Proč jen má Mreen tak veliký talent, že ji musí držet na uzdě, zatímco Emlin talent je tak slabý, že ho nezvýší ani sebevětší píle a snaha?

A co si teď počne se svým životem? Napadlo ji, že by si mohla pořídit dítě. Ještě nikdy o něčem takovém nepřemýšlela, neboť věřila, že když vstoupila do Konzervatoře, stane se z ní jednoho dne Kantorka. Teď uvažovala, že by se mohla stát krejčovou, jako byla její matka, nebo kuchařkou, jako byla její teta. Mohla by leštit nábytek nebo čistit podlahy. Emle si představila samu sebe, jak klečí s houbou v ruce, drhne ubanyix a naslouchá jiné Pěvkyni, jak hraje na svou fillu a zahřívá vodu. Emle rozpozná tóninu a bude jí jasné, že by takovou melodii dokázala zahrát mnohem lépe - jak hořký okamžik by to asi byl.

Zavřela oči. Když je po chvíli otevřela, stála před ní Maestra Magret a opírala se o svou hůl ze železného dřeva.

Emle, Magistra by tě ráda viděla.

Emle přiložila ukazováček ke svým rozechvělým rtům, aby je zklidnila, a byla ráda, že nemusí mluvit nahlas. Jsem připravena, Maestro.

Hodné děvče. Obličej její učitelky byl bezvýrazný a oči klidné. Půjdu s tebou.

Emle kráčela za Magretinými sehnutými zády. Opustily kantoris, prošly relativně chladnou chodbou a začaly pomalu stoupat po širokém a sešlapaném schodišti. Jejich nohy dobře zapadaly do žlábků vyšlapaných do schodů generacemi studentů a učitelů. Emle přejížděla prsty po zábradlí, které bylo vyřezávané obisem, a stoupala vzhůru.

Magret krátce zaklepala na dveře Magistřina příbytku, které se téměř ihned otevřely. Ita, Magistřina služebná, rozevřela dveře dokořán, aby mohly vstoupit, a uklonila se, když ji míjela Magret. “Maestro Magret,” oslovila ji uctivě. “Magistra za vámi za chvilku přijde. Zatím přinesu čaj.”

Emle následovala Magret. Ita pronesla vesele: “A co ty, Pěvkyně? Chtěla bys něco k snědku?”

“Děkuji, nechci,” odpověděla Emle. “Nemám vůbec hlad.” Vlastní hlas jí zněl v uších klidně, takže byla docela pyšná, že něco takového vůbec dokázala.

“Čaj bude stačit, Ito,” řekla Magret a s bolestmi se svezla na židli. “Pojď, Emle, posaď se tady vedle mě.”

“Ano, Maestro.” Bylo zvykem, že před domácími muži a ženami mluvili lidé obdaření talentem nahlas, aby bylo slyšet, co si povídají. Byla to také záležitost respektu, který junior prokazoval seniorovi, nechal se jím vést v této a v jiných podobných záležitostech.

Emle se posadila a přijala od Ity šálek s čajem. Pohledně vyřezávané hrnečky ze železného dřeva jí do prstů vysílaly horkost z voňavého čaje a Emle to přijímala, aby se posilnila.

Pocítila na sobě Magretin pohled a podívala se na ni.

Nezoufej si, drahoušku, vyslala stařičká Maestra chlácholivou myšlenku. Cesty Ducha jsou občas nevyzpytatelné. Co nám někdy připadá jako tragédie, se náhle stane příležitostí.

Emle pochybovala, zda stařičká Pěvkyně může vůbec pochopit její vlastní bolest v dané chvíli, ale tuto myšlenku v sobě ihned potlačila. Musela ji snášet sama, jen ona sama. Vyslala Ano, Maestro. Děkuji ti. Magretiny oči zajiskřily a Emle pochopila, že i Magret právě pohřbila nějakou myšlenku.

Nebyl čas dumat, co to asi tak mohlo být za myšlenku. Magistra Sira mluvila s někým na chodbě; byly to krátké, úsečné věty pronesené hlubokým hlasem. Když Sira vešla dveřmi dovnitř, tmavé oči měla zúžené a sršely z nich blesky. Usadila své dlouhé a štíhlé tělo do židle vedle okna a chvíli hleděla ven skrz vápenné sklo, aniž by cokoli řekla. Emle položila šálek na stůl a pod stolem pevně sevřela ruce. Magistra Sira se hněvala.

Siro?

Emle také zaslechla vyslanou otázku. Maestra Magret, vzpomněla si Emle, bývala kdysi Magistřinou nadřízenou. Bylo to před mnoha lety v Domově Bariken. Emle předpokládala, že jejich vztah tím pádem dává Magret zvláštní privilegia. Byla si jista tím, že nikdo jiný v Konzervatoři by si nedovolil vyslat k Magistře nějakou myšlenku, aniž byl k tomu vyzván. A určitě ne bez jejího titulu!

Magistra si opřela hlavu o vysoké vyřezávané opěradlo židle. Když my uděláme jeden krok kupředu, vyslala myšlenku, která zaplnila Emli celou hlavu, Lamdon nás zavede dva kroky dozadu.

Pověz mi, co se stalo, vyzvala ji klidně Magret.

Emle se uvolnila, aby nebyla tak ztuhlá. Ať už se jednalo o cokoli, nebylo to o ní.

Sira vyslala, Jde o Magistrátní výbor.

Ano?

Sira se zahleděla do stropu. Schválili to rozhodnutí.

Magret také položila šálek na stůl. Ach, Siro. A ty jsi proti tomu tak tvrdě bojovala.

Kantor Abram mě pořád nesnáší. Oponuje mi úplně ve všem. Sira si prsty protřela oči.

Magistře bylo téměř čtyřicet let, to Emle věděla. Její pevné rysy byly snědé od slunce a lehce zvrásněné dlouhými pobyty venku. Hnědé vlasy si nechávala nakrátko střižené jako je nosili potulní Pěvci. Měla v nich místy šediny, což byla barva, která perfektně ladila s barvou jejího pravého obočí, na kterém měla jizvu. Studenti si mezi sebou vyprávěli dlouhé historky o tom, jak Magistra ke své jizvě přišla, ale pravdu stejně nikdo neznal. Emle ji pozorovala, přestože měla sklopené oči. Emli napadlo, že Sira byla úžasná a děsivá zároveň.

Kdo přinesl tu novinu? zeptala se Magret.

Sira opět zaklonila hlavu a zavřela oči. Kantor Kern poslal vzkaz po potulném Pěvci. Napadlo ho, že bude lepší, když to budu vědět dřív, než přijede oficiální emisar.

To od něj bylo moudré.

Chová se k nám loajálně, Magret, nebo spíš bych měla říct, že nás v naší věci podporuje. Když to Duch dovolí, budeme dále lpět silnou vůlí na našem názoru a na talentu. Sira otevřela oči a obrátila je na zasněžená pole za oknem. Přibylo nám také jedno dítě. Přivedl ho nějaký lovec a ten potulný Pěvec. Žádní rodiče, žádná zpráva. Jen dítě s talentem, které je vystrašené a osamělé. Ten lovec říkal, že o něm vůbec nic neví.

To je moc divné.

Víc než divné, Magret. Je to zneklidňující.

Magistra otočila hlavu na Emli a věnovala jí jeden dlouhý soustředěný pohled. Emle.

Emle se držela ze všech sil, aby neodvrátila pohled nebo aby sebou netrhla. Ano, Magistro.

Maestra Magret mi řekla, že tvé hudební nadání je vynikající, ale nezvládáš quiru.

To je pravda. Emliným tělem projel mrazivý záchvěv, až se málem roztřásla, ale včas se ovládla. Pevně sevřela rty a pohledem stále hleděla na Magistru. Nebude se omlouvat za něco, za co nemůže. Vyslala myšlenky: Cvičila jsem donekonečna. Jsem přesvědčena, že cvičím víc, než kterýkoli jiný student ve druhém ročníku. Jenže je to všechno k ničemu.

Šikmé odpolední světlo ozařovalo snědé tváře v Siřině obličeji, které byly tak jemné a přesné, jako by je vyřezal nůž obis. Talent se může projevovat mnoha způsoby, opáčila Sira. A my musíme přijít na způsob, jak využít ten tvůj.

Emle ještě pevněji sevřela prsty.

Po chvíli Magistra vyslala myšlenku. V Sorenu jsou rytci.

Emle o rytcích věděla - pochopitelně - jako všichni ostatní. Rytci, kteří pracovali s noži obis, měli zvláštní talent. Nedokázali vysílat ani přijímat myšlenky, neuměli vytvořit quiru, ale bylo v nich dostatek energie psí, že dokázali vyřezávat krásné věci ze dřeva nebo ze železného dřeva, které bylo natolik tvrdé, že by je nespálil ani ten největší oheň. Ale Emle nechtěla, aby se z ní stal rytec. Chtěla být Pěvkyní. To bude raději drhnout podlahy, než aby využívala svého talentu nějak jinak. Polkla, ale na Magistřinu poznámku nijak neodpověděla.

Emle, jsi jedna z nás. Nesmíš si myslet, že jsem zapomněla, jaké to je, být na ostří nože s autoritou, nebo jednat proti svému talentu. Sira se naklonila kupředu a opřela si lokty o stůl. Její ruce měly dlouhé prsty, které byly útlé a jemné a hodily se pro hru na filhatu.

Emle pohlédla na své zkroucené prsty. Měla je také dlouhé a tenké a mrštné. Kéž by existoval způsob, jak bych se mohla zdokonalit, odvětila. Můj dech, moje intonace…

Intonace se velice těžko napravuje.

Emle přikývla. Já vím. Ale defektní talent - vždyť já ani nevím, kde vlastně začít.

Někdy, vyslala k ní Sira, se problém nejlépe vyřeší tak, že se nechá být.

Emle pohlédla vzhůru.

Máme novou Kantorku, Emle. Už jsme jí přidělili nové místo. Ale Kantorka Mreen potřebuje někoho, kdo za ni bude mluvit, než si vybuduje řádnou pozici v Domově Taurus.

Emle rozevřela rty, ale vyschlo jí v ústech. Mluvit za ni? vyslala celá zmatená.

Ano. Sira pozvedla své zjizvené obočí směrem k Magret a Maestra přikývla.

Jistě, reagovala Magret prostě. Pro Mreen bude mnohem jednodušší se takhle přizpůsobit. Než se občané Domova Taurus naučí znakovou řeč, kterou používá Mreen… Emle, doufám, že ses to také naučila, ty i ostatní studenti.

Ano, Maestro. Učili jsme se to hned na začátku, ještě než jsme se učili vysílat a přijímat myšlenky.

Sira naklonila hlavu. Mreen by nepochybně měla jít do Lamdonu, kde je tolik talentovaných. Ale je jí zapotřebí v Taurusu. Kantor Mattu je už znavený a nemocný. Sira volně spojila obě ruce na stole. A tohle nové rozhodnutí… obávám se, že to odpudí a odradí další talentované lidi.

Možná ne, Siro. Magret se naklonila kupředu. Děláme velké pokroky.

Magistra několikrát kývla hlavou. To jistě. Jenže ne tak rychle, jak by si to přál Výbor, obávám se.

Mají strach z katastrofy.

Sira si odfrkla, což byl naprosto nešlechetný zvuk. Tak jako my všichni.

Takže… Magret vyslala jemně. Mreen?

Sira se na svou dávnou učitelku lehce usmála. Ano, Magret. Máš pravdu. Mluvíme o Mreen. Obrátila se zase na Emli. Život Kantorů je přinejmenším velice osamělý. Když bude mít Mreen po boku jen starého Kantora, myslím, že to pro ni bude velice obtížné břemeno, protože nemůže mluvit. Nějaký čas potrvá, než si lidé v Domově na ni zvyknou a začnou jí rozumět. Tak málo lidí v Domovech se učí číst - a na každý pád - kdyby měla napsat všechno, co bude potřebovat, to by bylo dost vyčerpávající a těžkopádné.

Takže já mám jít s Mreen do Taurusu?

S Kantorkou Mreen, opravila ji Magret.

Emliny tváře znachověly. Jistě, samozřejmě. Omlouvám se. Zapomněla jsem.

To se stane poměrně snadno, opáčila Magret.

Magistra Sira vstala. Nahlas se jí zeptala: “Jsi ochotná tohle podniknout, Emle?”

Emle rychle vstala plná energie, kterou v ní probudila tahle nová naděje. Poklonila se až do pasu, perfektní úklona pro Magistru. “Připravovala jsem se na cokoli, co se po mně bude žádat. Tento úkol je pro mne mnohem snazší nežli ten, který jsem očekávala.”

Sira si ji chvíli poměřovala, ale pak se obrátila na Magret. “Měla jsi pravdu, Maestro,” pravila. “Pozoruhodné děvče.” A ještě promluvila k Emli: “Zůstaneš v Taurusu přes léto. Kantorka Mreen se bude těšit ze tvé společnosti a pomůžeš jí i silou vlastního ducha. Až se vrátíš, uvidíme, jak se věci mají.”

Emle silně potlačila všechny vlastní myšlenky a znovu se hluboce poklonila. Mreen bude rozhodně mnohem lepší společnice nežli řezbáři a rytci. A bude tam všude hudba.

Sira se obrátila ke dveřím a pak se ještě jednou otočila, jako by na něco zapomněla. Potichu prohlásila: “Je v tom podivná shoda náhod. Jezdci, kteří k nám dneska přivedli toho klučinu, přišli také z Taurusu.”

“To nechápu,” opáčila Magret. “To ani nevědí, kdo jsou jeho rodiče? Z jakého pochází Domova?”

“Něco mi vyprávěli,” Siřiny rty se sevřely do úzké štěrbiny. “Ale nevěřím jim ani jediné slovo.”

Tři

Studenti druhého ročníku si mezi sebou šeptali, že Mreenina matka byla Kantorkou. Pokud tomu tak skutečně bylo, znamenalo to, že Mreenina matka spáchala přečin, který se nedal odpustit. Všichni studenti Konzervatoře věděli už od počátku svého učení, že Kantoři a Kantorky se nesmějí rozmnožovat. Jakmile dosáhli třetího ročníku, dostalo se jim formálních instrukcí o nebezpečích toho, jak mohou oslabit svůj talent, ale už dávno před tím si studenti vyprávěli stále dokola historky a děsili jeden druhého za dlouhých chladných nocí. Strašili tak i menší děti, které byly ubytované na studentské koleji. Věděli o Domovech, které potemněly a zamrzly jen kvůli tomu, že selhala energie quiru, a lidé uvnitř Domova pomrzli. Bylo jasné, že potulní Pěvci se mohli rozmnožovat - byli to Pěvci, kteří potřebovali jen málo, aby vytvořili quiru, které v noci ochrání jejich venkovní tábořiště, když doprovázeli pocestné nebo lovce zamrzlou zemí na kontinentu.

Emle nevěděla, zda je příběh o Mreenině matce pravdivý. Pokud byla skutečně Kantorkou, ohrozila své postavení tím, že počala dítě.

Ale jaké to bylo dítě! Možná že se Mreen dostalo tak velkého talentu právě proto, že matka pro ni obětovala vše, včetně vlastního života. Někdy před tím, než Mreen postoupila do třetího ročníku, Emle zírala do dlouhé řady postelí na koleji a spatřila, že Mreen obklopuje jasná záře i ve spánku.

Každý předpokládal, že Mreen umístí do Domova Lamdon, kde bude moci předvést své umění v plné kráse jako nějaká exotická květinka z Konzervatoře. Jak podivné bylo, že se rozhodli vyslat ji do Domova Taurus daleko na jihu, do Domova, který od Zamrzlého moře dělily ostré útesy. Po koleji se začaly okamžitě šířit nejrůznější fámy. Jedna pravila, že Mreen tak odpykává trest za přečin své matky, ale Emle tomu odmítala uvěřit.

A teď vystoupí jako Mreenina průvodkyně ven zpoza zdí Konzervatoře. Bude to poprvé od doby, co sem jako malá holčička přišla.

Stála před pokojem nové Kantorky s cestovním vakem v rukou. Do vnitřní kapsy tuniky zasunula svou fillu. V ranci pak měla zabalené čisté ložní prádlo, tuniky a kalhoty, kartáče a spony do vlasů a jeden či dva laciné šperky. Položila vak za dveře a zvedla ruku, aby na ně zaklepala.

Než se mohla klouby prstů dotknout dveří, Mreen k ní vyslala myšlenku: Emle? Pojď dál.

Emle otevřela dveře a spatřila, jak služebná Magistry pomáhá Mreen zabalit cestovní vak. Ita se rychle otočila a polekala se, když se tak najednou otevřely dveře. Emle si uvědomila, že pochopitelně neměla ani tušení, že za dveřmi někdo stojí.

Emle pronesla neohrabaně: “Kantorka mě pozvala dál.”

Ita položila malý sloupek sněhobílého ložního prádla na postel a zadívala se na Emli - založila ruce v bok. “Teď už chápu, že tě bude potřebovat, Pěvkyně,” prohlásila nevlídně. Ještě po ní bleskla černýma očima. “Než jí její služebná porozumí, všichni na Taurusu budou ztraceni.”

Mreen klečela na zemi, měla kolem sebe hromádky drobných předmětů a pohlédla na Emli. Řekni Itě, že jí děkuji za pomoc. Ukázala na vlastní cestovní vak, kde byly geniálním způsobem zabaleny vyšívané tuniky, boty s kožešinou a poskládané ložní prádlo; Ita zabalila všechno tak, že vybylo ještě dost prostoru. Všechno vybalila a znovu mi to zabalila a dokázala to báječně.

Emle si odkašlala. “Ito, Kantorka ti děkuje a ujišťuje mě, že jsi pro ni vykonala pravý zázrak, když jsi jí všechno znovu zapakovala.”

Ita přikývla a sehnula se, aby zavázala tkanice. “Řekni Kantorce, že není zač,” odpověděla. Zvedla vak a donesla ho na chodbu. Když míjela Emli, nepřímo se na ni podívala. “Přeji ti hodně štěstí v té tvé nové úloze, Pěvkyně.” Odpochodovala dolů chodbou. Emle nevěděla, co má dál udělat, tak zavřela dveře a postávala nejistě na místě. Kolem Mreen se vznášelo světlo a vrhalo stíny; Mreen sama vybírala drobné předměty, obracela je v prstech a zase je pokládala na podlahu.

Na posteli leželo kožené pouzdro a také Mreenina filhata, která byla zhotovena speciálně pro ni pomocí nožů obis řezbáři v Sorenu. Předali jí tento dar, když se připravovala na první quirunhu. Na nástroji byly vyryté lístky a větvičky, a zdobily tak přední desku, která se ještě celá blyštila od čerstvého oleje. Černé kolíčky na ladění se také leskly. Nástroj byl učiněná nádhera a Emle toužila, aby se ho mohla jen dotknout.

Mreen odložila stranou kousek plstěné tkaniny - podobná se používala u miminek, která z ní sála mléko. Mreen tkaninu položila vedle kusu vydělané kůže, který ležel na dřevěném stojánku - menší vak ozdobený bílou kožešinou z caera a pírky z ferrela. Zvedla kamínek - o trochu větší než nějaký šedivý oblázek - z podlahy a kolébala ho chvíli v dlani. Dva další kousky, které také vypadaly jako kameny, hladké a lesklé, ležely tam, kde je upustila. Emle se sehnula, aby si je lépe prohlédla.

Co je to zač?

Mreen se na ni trochu polekaně zahleděla, jako by úplně zapomněla, že tam Emle ještě je. Ty jsi ještě nikdy neviděla kov?

Ne, nikdy, odvětila Emle. Jsou kovové?

Ano, to tedy jsou. Mreen sebrala kousky ze země. Tenhle kov pochází z Observatoře, kde jsem vyrůstala jako dítě.

Emle spojila obě dlaně dohromady a Mreen jí do nich položila všechny kousky. Měly nepravidelný tvar, okraje měly hladké jako sklo a jako by ani nic nevážily. Emle je obracela v dlaních a zkoumala nápisy, které byly vyryté do jejich šedivého povrchu. Co ta znamení praví, Kantorko?

Jakmile ji Emle oslovila jejím novým titulem, Mreen opět prudce zamrkala očima a pak je odvrátila. Nikdo je nedokáže přečíst. Natáhla ruku a Emle jí vrátila kovové kousky; dávala si při tom pozor, aby se nedotkla její ruky. Ale promlouvají ke mně, dodala Mreen jen tak mimochodem.

Emle zavrtěla hlavou, nechápala to. Promlouvají k tobě?

Mreen se náhle rozesmála, zvedla hlavu a byly jí vidět bělostné zuby. Její smích nedoprovázel žádný zvuk, takže to působilo podivně a i její úsměv vypadal… jinak, pomyslela si Emle. Napadlo ji, že to vypadá divně proto, že jinak Mreen vlastně vůbec nikdy nepohnula rty. Ach, ano, vyslala Mreen. Můj talent je trochu divný. Kov ke mně promlouvá.

A co ti říká?

Tichý smích zmizel, Mreen se podívala na Emli tvrdým pohledem a její zelené oči silně potemněly - vypadaly jako to nejhustší listoví v lese plném stromů ze železného dřeva. Znáš legendu o Lodi?

Znám ji z písní.

Mreen přikývla. Písně, ach ano. Ale na Observatoři - podržela kovové kousky ve zdvižené ruce a ty se ve světle blýskaly. Na Observatoři není Loď předmětem nějaké legendy, tam se považuje za součást historie. A tyhle kousky kovu na mne působí jako odrazy hvězd, nekonečné oblohy… a mnoha rukou, které se jich dotýkaly - tak velice dávno, už je to tak dávno, že nedokážu odlišit jeden od druhého.

Sehnula se a vzala do ruky malý kartáč a hřeben. Tyhle patřily mé matce. Když je držím v ruce a hodně se soustředím, vidím její obličej. A tenhle kamínek - znovu zvedla oblázek. Ten jsem si vzala s sebou, když jsem šla do Konzervatoře. Obrátila hlavu směrem k oknu a Emle si všimla, jak se jí začala chvět brada, ukazuje mi mého otce a jeho drahou manželku, kteří se o mě starali, jako bych byla jejich vlastní dítě. Už jsem pryč z Observatoře déle než deset let, a přesto se mi po nich stále velmi stýská.

Emle vzdychla. Za talent se musela platit dost vysoká daň. Přicházeli do Konzervatoře jako malé dětí, stýskalo se jim po maminkách, postrádali otce, bratry a sestřičky, přirozené prostředí jejich původního Domova.

Mreen uložila oblázek a dva kovové kousky do váčku zdobeného kožešinkou a stáhla provázek. Tohle si vezmu s sebou, vyslala myšlenku. Pak zvedla kůží potažený stupínek. A tohleto dám Magistře, aby měla památku na mou matku.

A pírka? A plstěná látka? Emle je zvedla a držela mezi prsty. Kousek plstěné látky byl tak starý a zvetšelý, že se málem rozpadl, když ho vzala do ruky, tak ho zase hezky rychle položila.

Dětinské předměty, reagovala Mreen. Její myšlenky v Emlině hlavě byly drsné, téměř pohrdavé. Je načase se s nimi rozloučit.

Emle vstala a pokročila trochu dozadu. Nesmí zapomínat, že Mreen je teď už Kantorkou a že dospěla. Emle byla jen studentkou druhého ročníku a byla tak o dva a půl roku mladší než Mreen.

Mreen se dotkla jedním prstem spánku a pak stejným prstem ukázala do chodby. Když Emle nijak nereagovala, své gesto ještě jednou zopakovala. Emle svraštila čelo a pak zaslechla zaklepání na dveře. “Aha,” řekla nahlas a náhle si uvědomila, že Mreen použila jedno ze svých prstových znamení. “Omlouvám se. Kantorko, zapomněla jsem.” Vyskočila a otevřela dveře.

Na chodbě stál podomek ve světlezelené tunice. Před Emlí se poklonil. “Už je Kantorka nachystaná?” zeptal se. “A i ty, Pěvkyně?”

“Ano,” odpověděla Emle a snažila se, aby její hlas zněl sebejistě. Ukázala na Mreenin vak. “Můžeš to odnést dolů.”

Ne, Emle. Počkej.

Emle rychle dodala: “Počkej ještě chvíli. Kantorka ještě není připravena.”

Mreen vyskočila na nohy a sebrala dřevěný stupínek obalený v kůži. Otevřela svůj vak a napasovala stupínek dovnitř na navršené ložní prádlo. Poměrně obtížně pak stáhla pásky na vaku a postavila se. Teď. Teď už to může odnést.

Podomek si hodil přes ramena obě jejich břemena a sestupoval dolů chodbou. Emle pomohla Mreen sbalit zbývající majeteček. Rozhlédla se po místnosti, kde se teď nenacházelo vůbec nic osobního. Jen těžko se dá uvěřit, že se sem už nikdy nevrátíš.

Tohle neříkej, ohradila se ostře Mreen. Pro každého Pěvce je pravým domovem Konzervatoř.

Emle sklopila hlavu. Další chyba. Samozřejmě, Kantorko.

Mreen přistoupila k oknu, chvíli tam postávala a hleděla ven. Emle čekala ve dveřích a jen si přála, aby tohle celé mohla začít znovu od začátku. Když se konečně Mreen odvrátila od okna, v obličeji se jí zračil klid a v očích vyrovnanost. Žádnou další myšlenku už nevyslala, když vycházela z místnosti a kráčela dolů po schodišti do veliké haly a na dvůr, kde se už shromáždili členové Domova, aby se s ní rozloučili.

Obyvatelé Domova se seřadili podle společenských vrstev. Někteří si nechali na hlavách kápě, ale mnozí obnažili hlavy jasnému, ale chladnému slunečnímu světlu. Vrcholky stromů se volně kývaly v lehké bríze. Jezdci z Taurusu byli připraveni; hrussové dupali a odfrkávali a nemohli se dočkat, až se vydají na cestu. Mreen se ohlédla přes rameno na prázdné vysoké sedlo, které na ni čekalo. Vypadalo tvrdě a nepohodlně, přestože Emle vypadala spokojeně. Mladší z dívek už nasedla a byla připravená na cestu; jeden z jezdců jí zatím přidržoval otěže. Stáhla si kápi přes hlavu a její oči, které jiskřily rozrušením, byly zářivě modré v přirovnání ke žlutohnědé kožešině z caeru. Sluneční svit házel zlaté paprsky na prameny hnědých vlasů, které se uvolnily a kroutily se jí teď kolem tváří.

Mreen se obrátila ke shromáždění a rysy jejího obličeje byly tak mrazivé jako povrch Velkého ledovce. Přikázala sama sobě, že bude chladná a klidná.

Studenti podle starodávného zvyku vysílali nejprve Mreen svá tichá přání.

Gratuluji, Kantorko Mreen!

Doufám, že se ti bude v Taurusu líbit!

Nechť tě Duch doprovází, Kantorko Mreen!

Studenti z prvního ročníku vyslali shluk téměř nesrozumitelných myšlenek, kterými se chtěli s Mreen rozloučit. Byli to jediní nadaní, kteří zde hlučeli, chichotali se a chvílemi se zapomínali a mluvili nahlas nebo jeden druhému cosi šeptal. Studenti z druhého ročníku je napomínali, ale jen mírně.

Byl to den, který patřil oslavám. Jedna nebo dvě mladší dívky ukázaly Mreen prstovou abecedou.

Na shledanou…

Hodně štěstí…

Když skončili studenti, vysílali své gratulace a rozloučení Kantoři a Kantorky, jeden po druhém.

Poslední část ceremoniálu patřila Siře a ta promluvila nahlas za všechny obyvatele Domova a Konzervatoře. Její hluboký hlas zvučel po celém nádvoří, které bylo vydlážděné drobnými oblázky. “Kantorko Mreen,” začala. “Nechť tě doprovází naděje a hrdost nás všech, tvých přátel a kolegů. A nezapomeň,” Mreen zvedla hlavu a už předvídala starobylá slova, která zakončovala každou oslavu na rozloučenou. “Měj na paměti, že skutečným domovem každého Pěvce je Konzervatoř. Budeme čekat, kdyby ses nakonec musela vrátit, jestliže to bude přání Ducha.”

Děkuji, Magistro. Mreen se hluboce poklonila a obrátila se k jezdkyni, která jí měla pomoci nahoru na hřbet hrusse do sedla. Byla to žena asi padesátiletá, ošlehaná větrem. Položila jednu ruku pod Mreenino ohnuté koleno a vyzvedla ji do sedla s vysokou zadní rozsochou. Když se Mreen usadila, jezdkyně zasunula obě nohy ve vysokých botách do třmenů a upravila jejich délku. Zkontrolovala podpěnku a pak nasedla na vlastního hrusse mrštným pohybem pravé nohy, kterou přehodila přes sedlo. Zatím držela otěže Mreenina hrusse a zdvořile a krátce se Kantorce poklonila, než se obrátila na předáka celé cestovní karavany.

“Hotovo,” řekla stručně.

Mreen už teď cítila, jak je sedlo tvrdé, a tušila, že až přijde noc, bude celá bolavá. Na druhou stranu přivítala tělesné nepohodlí, že ji rozptýlí, že nebude mít ani možnost prožívat jiné emoce. Na každý pád, i kdyby byla špatnou jezdkyní, vůbec by na tom nezáleželo. Bylo dost dobře možné, že jakmile se jednou dostane do Domova Taurus, už nikdy z jeho nádvoří nevyjede znovu ven.

Ještě jednou si naposledy prohlédla všechny shromážděné členy Konzervatoře. Sbohem, mí přátelé, vyslala. Věděla, že budou její slova považovat za chladná a odměřená. Ale za žádnou cenu si nedovolila teď poodhalit něco ryze osobního. Plně se spoléhala na zaběhnutý rituál. Nechť vás Duch hvězd drží při dobrém zdraví a v bezpečí, než se znovu setkáme.

Tichý sbor jí odpověděl, opakoval slova na rozloučenou a přání všeho dobrého.

Mreen upřela oči na Siru a použila jedno prstové znamení - prsty jedné ruky se dotkla hrudi a pak ruku odtáhla od těla. - Sbohem - Co se Mreen narodila, nikdy nebyla odloučena od Siry. Siřiny oči byly temné a nedalo se v nich nic vyčíst; také použila stejné znamení na rozloučenou.

Ozvalo se volání od velitele výpravy a celá skupina jezdců se pomalu hnula. Hrussí široká kopyta klouzala na oblázcích, pak už však rázovali sněhem, takže jejich pohyby byly jistější. Zamířili od Konzervatoře do Jižního průsmyku. Průsmykem pojedou až k Jižnímu hvozdu. Když půjde všechno dobře, po třech dnech se stočí na západ a půjdou po úzké stezce, která vede kolem skalnatých útesů, které tvoří hranici Zamrzlého moře. Dva dny jízdy po této stezce je nakonec přivedou až do Taurusu.

Mreen se obrátila v sedle, aby ještě jednou naposledy pohlédla na šikmé střechy Konzervatoře, ze kterých vyzařovalo světlo quiru. Při ceremoniálu na rozloučenou se vždy mluvilo o tom, že noví Kantoři a nové Kantorky zde mají svůj pravý domov, ale Mreen věděla velmi dobře, že mnozí z nich se už nikdy nevrátili. Pracovali ve svých kantorisech až do chvíle, než odešli za hvězdami. Jejich služby byly tak potřebné, že jejich práce byla pro obyvatele Domovů otázkou života a smrti, a talentovaných nebylo nikdy dost. Mnozí Pěvci si uchovali památku na Konzervatoř jen ve svých srdcích.

Mreen na sobě ucítila Emlin pohled.

Jsi v pořádku, Kantorko Mreen?

Jistěže, odpověděla Mreen. Teď by se v žádném případě nedokázala jakkoli podělit o to, co cítila.

Emle sklopila oči a Mreen ucítila slabé výčitky svědomí. Emle se určitě také obává toho, co přijde. Ale právě teď Mreen nedokázala nic víc než ovládat vlastní emoce. Dotkla se váčku, který měla za pasem, a ve kterém byly kousky kovu a kamínek z Observatoře. Rozhlédla se kolem sebe na muže a ženy, kteří budou od této chvíle závislí jen na ní, aby byli v teple. Srdce jí tepalo ve spáncích. Nikdy si nepřipadala tak osamělá.

Čtyři

Řada hrussů se pomalu sunula kupředu cestou ve sněhu a jezdci z Taurusu - čtyři muži a jedna žena - jeli mlčky. Předák je všechny vedl a konec skupiny za Mreen a Emlí uzavíral nejmladší jezdec. Jezdci bedlivě pozorovali okolní les a povrch cesty pod kopyty hrussů. Zvláštní pozornost pak věnovali hrussům Mreen a Emle, aby se nezamotali do výhonků železného dřeva, které se kroutilo nad zemí.

Vítr zpíval vysoko ve větvích starobylých stromů. Mreen zaklonila hlavu, aby dohlédla až do jejich špiček. Dumala, jak staré mohou asi tyto stromy být, kolik muselo minout zim, než roztáhly doširoka své silné kořeny a vyrazily nové výhonky ze zamrzlé země tohoto kontinentu. Kolikrát dorazil Host, aby teplem ohřál všechny tyto stromy? Kolik lidských životů bylo počato a skončilo, zatímco stromy rostly dál?

Kopyta hrussů vydávala ve sněhu křupavé zvuky, jak pozvolna kráčeli směrem na jih. Z jejich širokých nozder vycházela pára, schlíplé uši se otáčely dopředu a dozadu a naslouchaly příležitostným povelům jezdce. Sedla vrzala a tu a tam někdo zakašlal nebo si odfrknul. To všechno dohromady vytvářelo podivnou směsici hudby, ale Mreen postrádala proud myšlenkových rozhovorů, kterých bylo ve studentském křídle Konzervatoře plno.

Emle by jí pochopitelně odpověděla, kdyby k ní nějakou myšlenku vyslala, ale Mreen si poručila, že svou mysl uzavře od chvíle, kdy skončil rozlučovací ceremoniál. Obávala se, že by vyšla najevo panika, která ji v tom tichu zcela ovládla a která narůstala každým dalším hrussím krokem směrem pryč od Konzervatoře. Co když se něco nepovede? Pokoušela se vůbec někdy vyvolat quiru někde venku pod obnaženým nebem, kdy skutečně hrozil okolní hluboký mráz?

Bylo to poměrně jednoduché být nejlepší studentkou, když ji chránily silné zdi Konzervatoře, když byli všude okolo Kantoři a Kantorky a ostatní studenti, řady Pěvců, kteří dokázali také vyvolat teplo a světlo a zahnat tak tmu a mráz. Jakmile však slunce zmizí za pohoří na západě a vzduch se skutečně ochladí, všichni tito lidé se obrátí jen na ni, aby je udržela v bezpečí.

Mreen se narodila, aby se stala Pěvkyní. Věděla to ještě dříve, než se naučila pořádně chodit. Už od útlého dětství se procházela a zářilo kolem ní světlo quiru, jas se nad ní vznášel i ve spánku - vlastně nikdy nepoznala ani na chvíli, jaké to je, být v naprosté tmě. Na Konzervatoři dokázala Mreen vyvolat nejjasnější a nejteplejší quiru ze všech studentů a dobře věděla, že Sira od ní očekává obrovské výsledky. Avšak teď si představila, že pod tlakem všech těch očí kolem ní - očí v ošlehaných tvářích, které se na ni obracely - by mohla selhat. Prsty jí třeba uklouznou po fille, nebo se jí myšlenky rozutíkají ve večerním větru, představovala si zavrčení tkira nebo zabručení pramedvěda. Mohla selhat. Stejně jako selhala její matka.

Sáhla po váčku s talismany, který měla u pasu, a pomodlila se k Duchu hvězd, aby stál při ní.

Cesta se zatáčela v ostrém úhlu a Mreen se rozhlédla kolem sebe; stačilo jí, že zahlédla Emli, jak jede přímo za ní. Mladší dívka jela, jako by se k jízdě na hrussovi zrodila, volně se opírala o zadní rozsochu sedla, ruce jí klidně spočívaly na hrušce sedla. Oči měla doširoka otevřené, zračilo se jí v nich nevinné potěšení z výjimečného dne a byly tak modré jako jasná obloha nad nimi. Když se na ni mladý jezdec usmál, tváře jí zrůžověly. Jemné vlasy, které zlatě pableskovaly, se jí ovíjely kolem hrdla. Byla rozkošná, pomyslela si Mreen. A tak mladičká. Tak bezstarostná. Přestože Mreen nedosáhla ještě ani dvaceti let, pohled na Emli v ní vyvolal pocit, jako by byla tak stará jako stromy, které se nad nimi pohupovaly ve větru.

Emle čekala celé ráno a pak ještě celé odpoledne, zda k ní Kantorka Mreen vyšle nějakou myšlenku, cokoli. Emle doufala, že se dokáže dost dobře soustředit na svou novou povinnost, ale obávala se, že Mreen se nechce dělit o své myšlenky s dívkou, jako je ona: mladší studentkou druhého ročníku, která má navíc takové problémy.

Když se družina v poledne zastavila, aby poobědvali, žena z průvodu, která se jmenovala Karn, zašla za Emlí a zeptala se jí, zda si nechce Kantorka ulevit. Emle se obrátila na Mreen.

Mreen zaslechla Karninu otázku. Jen rychle přikývla a na Emli se ani nepodívala.

Emle mlčky následovala Karn, která je zavedla mezi tři stromy, které rostly blízko sebe a kde měly dostatek soukromí. Emle se vlekla za Mreen, když prošlapávaly cestu sněhem zpátky k ostatním. Ani jasná záře slunce na konci zimy nepřekonala blyštivou aureolu, která se nad Mreen neustále vznášela.

Jeden z jezdců přinesl Emli dřevěnou misku s keftetem, sušené maso z caeru, smíchané s obilnými zrnky a nějakým voňavým kořením. Čerstvý vzduch v ní ještě více rozdmýchal chuť k jídlu, a přestože se cítila nešťastná, pochutnávala si na tomto prostém jídle, které bylo slané a mělo osvěžující složení. Alespoň jí trochu zvedlo náladu. Po chvíli všichni opět nasedli a vydali se na cestu. Vypadalo to, že jezdci mezi sebou mluví, jen když je to nezbytně nutné, a patrně to patřilo k jejich celkové obezřetnosti. Doprovázet Kantorku určitě vyžadovalo velkou dávku zodpovědnosti.

Emle projela prsty hustou hřívou svého hrusse. Líbil se jí ten dotek a v nose ji lechtala vůně zvířete; vnímala i teplé sedlo. Vzdychla a celá se poddala světu svých smyslů. Jestli ji Mreen nemá ráda, nemohla s tím Emle nic dělat. Byl to prostě jen další bod, který mluvil proti ní, a nebyl ze všech nejdůležitější. Když slunce mizelo za stromy na západě, Mreenina aureola se chvěla v nadcházejícím soumraku. Emle si s trochou trpkosti pomyslela, že Mreen se možná dostalo navíc i kus talentu, který by jinak patřil jí.

Ihned tu myšlenku zapudila.

Emle.

Emle zvedla hlavu a docela se vylekala. Ano, Kantorko? odpověděla spěšně.

Už se stmívá. Neměli bychom se zastavit?

Já… já nevím.

Mreen se na ni podívala a její pohled byl plný nějaké emoce. Zeptej se, vyzvala Emli a pohlédla zase stranou.

Emle nic neodpověděla a cítila se rozpačitě. Obrátila se k nejbližšímu jezdci, a když se pokusila promluvit, její hlas byl suchý a křaplavý. “Promiň,” pronesla a odkašlala si. “Nezlob se na mě, prosím… omlouvám se, ale nezaslechla jsem tvé jméno.”

Jezdec se na ni zazubil. “Ne že bys to potřebovala vědět, Pěvkyně, ale jsem Pyotr. Pyotr v’Taurus, ke tvým službám.” Lehce se jí poklonil. “Co pro tebe mohu udělat?”

Také se na něj usmála a ulevilo se jí, když zjistila, že po tak dlouhých hodinách napjatého mlčení byla nakonec promluva tak jednoduchá. “To Kantorka,” odpověděla. “Ráda by věděla, jestli už není čas na to, abychom se utábořili na noc.”

Pyotr zvedl otěže svého hrusse a patami se dotkl jeho žeber. Když ji míjel, pronesl přes rameno: “Zeptám se Axla. Ale jestli si Kantorka přeje, abychom zastavili, stačí jen říct. Je to na ní, aby si poručila.”

Emle spatřila, jak k ní Mreen vysílá prstový signál. Přikývla.

“Pyotře,” zavolala rychle za ujíždějícím jezdcem. “Kantorka si přeje zastavit. Mohl bys to, prosím, vyřídit předákovi?”

Jezdec zvedl jednu ruku na znamení, že porozuměl, a klusal dál kupředu. Netrvalo dlouho a skupinka zpomalila tempo, až se úplně zastavila. Pyotr spěchal zpátky, aby se chopil otěží Emlina hrusse. Karn zase přispěchala na pomoc Mreen, uklonila se jí, přidržela jí třmeny, aby mohla Mreen sesednout. Obě Pěvkyně teď stály vedle sebe a nohy se jim třásly z nezvyklé tělesné námahy. Jezdci mezitím sundali jejich vaky ze sedel. Jeden jim opálenou rukou pokynul, aby šly blíž k ohni, který už vesele praskal, a kolem něj uspořádali kožešiny k přespání.

Mreen došla až k ohništi, narovnala se v zádech a hlavu nesla vysoko. Emle ji následovala a obdivovala vyrovnanost nové Kantorky. Cožpak nebyla stejně tak rozbolavělá jako Emle? Z dlouhých hodin v sedle ji pálily stehna i hýždě a v obličeji a na rtech ji bodalo od větru a slunce.

Mreen se rozhlédla po tábořišti a pak se vydala k jednomu šlahounu železného dřeva, který se skláněl vysoko nad sněhem. Oprášila větev od sněhu a pak se na ni usadila tak elegantně, jako by to byla vyřezávaná židle. Sáhla do tuniky pro fillu. Emle se jí postavila po boku a byla připravena Mreen pomoci, kdyby něco potřebovala, ale připadala si přebytečná.

Mreen vyzkoušela fillu, jemně foukla a vyšel tón C, ústřední výška tóniny pro ladění jak filly, tak fillhaty, a pak zahrála sladký a jasný tón A. Emle zavřela oči. Zvuk byl pod otevřenou oblohou mírnější. Emle vycítila uchvácené zaujetí jezdců kolem ní, kteří důvěřivě čekali, až sloup světla a tepla prozáří temný večer, ochrání je před chladem a obklopí bezpečím na dlouhé hodiny noční temnoty.

Mreen se dlouze a pomalu nadechla a pak začala hrát pomalým tempem melodii v druhé tónině, Aiodu. Emli napadlo, že to bylo pro Mreen příhodné, když zvolila tu nejjednodušší a nejméně okázalou melodii, aby vytvořila quiru kolem tábořiště. Mreen neměla potřebu něco někomu dokazovat. Věděla, že má talent. Nikdy ji netrápily žádné pochybnosti, které přepadly Emli pokaždé, když hrála, protože Mreen nikdy nezažila, co to je neúspěch.

Emle sledovala energii psí, kterou Mreen vyslala do vzduchu kolem táborníků, a vyvolala jas a teplo z materiálu, který nikdo nedokázal spatřit, ale každý Pěvec věděl, že existuje. Melodie se volně rozvinula, otevřela se jako okvětní lístky květiny v zahradě. Odvíjela se kolem tónu A, který byl pro Aiodu charakteristický. Mreenino psí bylo tak silné jako větev železného dřeva, na které seděla, a tak pružné jako pramen chlupů hrusse. Nehrála nijak dlouho a odpustila si jakoukoli kadenci. Zdálo se, že neuplynula ani chvilka, a melodie byla u konce, psí zůstávalo ve vzduchu a kolem ohniště bylo náhle hrobové ticho. Emle cítila teplo ještě dříve, než otevřela oči.

Sloup světla byl tak široký, jak byl vysoký - dosahoval až do vrchních větví stromů ze železného dřeva, které se kývaly v nočním větru - roztahoval se dále nad cestou a ozařoval i ostatní stromy a jejich zamotané kořeny; sahal ještě dál za skupinku hrussů, kteří teď sklonili hlavy k sobě a podupávali, neboť čekali na večerní krmení. Jezdci se zubili jeden na druhého, přikyvovali hlavami a mumlali slova chvály. Emli napadlo, jak se budou chvástat před svými spolubydlícími v Domově, že byli vlastně prvními, kdo zaslechli, jak jejich nová příjemná Kantorka hraje. Budou se chlubit, že přestože Kantorka nezpívala, vytvořila v nejkratší době nejteplejší quiru na kontinentě. Dokonce i vůdce celé karavany, velký a pohledný muž se světlýma modrýma očima se zdál být spokojený. Udělala na něj velký dojem. Stál, silné paže měl založené na prsou a hlavu nakloněnou na stranu; pozoroval Kantorku, jak ukládá fillu.

Díky Duchovi! vyslala Mreen s povzdychem, kterou Emli dost překvapil.

Prosím, Kantorko?

Mreen znovu vzdychla - byl to takový jemný a osamělý zvuk. Jejich život je v mých rukou, Emle. Bylo to jenom na mně, abych vytvořila tohle quiru, a přestože jsem ještě nikdy neselhala, když jsem ho měla vytvořit, takové selhání dnes a teď - ať už z jakéhokoli důvodu - by bylo pohromou. Tragédií. Hleděla dolů na ruce a Emle vycítila, jak zakryla svou mysl tak silně, jako kdyby teď mezi ně spadl obrovský kámen.

Emle se zachumlala do kožešin. Tohle roční období vypadalo, že tu bude ještě dlouho a bude dost obtížné.

Když byla už úplná tma, Karn vyvedla obě Pěvkyně mimo kužel quiru. Emle zírala na noční oblohu a byla ohromena její černí. Od chvíle, kdy cestovala z Domova Perlu do Konzervatoře, tak nikdy nespatřila noční oblohu, kterou by nezastíralo quiru z Domova. Drobné bílé plamínky hvězd žhnuly, aniž by vydávaly jakékoli teplo. Sněhová pole vyzařovala jemně bílý nádech, který se ale rychle ztrácel v tmavé noci. Také pocítila mrazivý dotek, přestože už byla zima téměř u konce, a dala na Karnino varování, aby si pospíšila, že to není bezpečné, zůstávat mimo dosah quiru moc dlouho.

Když vstoupily opět do kužele světla a tepla, Emle řekla: “Hvězdy jsem už neviděla pořádně dlouho.”

Karn se na ni přes rameno usmála. “To je jedna z nejlepších věcí, když je člověk jezdec.”

Emle se také usmála: “Kantorko Mreen, vzpomínáš si na tu píseň, jak se jmenuje “Ohlédni se”? Sama Maestra Magret mne ji naučila. Byla jsem první, kdo se ji v druhém ročníku naučil.”

Mreeniny oči se zaleskly v odrazu ohně. Přinesu filhatu, vyslala, zazpíváš nám tu píseň.

Ale Kantorko, já jsem nemyslela… Emliny tváře se rozpálily a byla ráda, že je tma. Nechtěla jsem se tím podbízet…

Mreeniny zuby se objevily v tichém úsměvu a ve tvářích se jí objevily dolíčky. Prosím, Pěvkyně. Zazpívej.

Bylo to úchvatné, pozorovat Mreen, jak se usmívá. Když rozbalovala filhatu, dala na stranu kožené pouzdro, naladila struny a Emle si k ní přiklekla na kožešinu. Zpoza sklopených očních víček pozorovala, jak se jezdci pohodlně usadili na svých kožešinách kolem dohořívajícího ohně. Karn přiložila trochu měkkého dříví a jezdci si mezi sebou cosi mumlali; od obou Pěvkyň zachovávali zdvořilý odstup.

Zdvořilost a úctu si pochopitelně zasluhoval i kdejaký potulný Pěvec. Nikdo nemohl bez Pěvců nikam cestovat s výjimkou léta, a to byla vzácná roční doba, neboť přicházela jen po pěti dlouhých letech zimy.

Přesto to vypadalo, že léto se nezadržitelně blíží. Emle si v paměti jen matně po těch dlouhých pěti letech vybavovala poslední návštěvu Hosta. Jaké to asi bude, vidět najednou dvě slunce? Pozorovat, jak se na smrcích a dalších stromech z měkkého dřeva objevují čerstvé zelené výhonky? Už se nemohla dočkat. Měla z očekávání léta příjemný pocit a zhluboka se nadechla. Pro tuto chvíli byly všechny její starosti zažehnány. Zaposlouchala se, jak Mreen začala vybrnkávat první tóny.

Mreen znala Emlin hlas, alespoň to tak vypadalo. Ta píseň se mohla zpívat v různých tóninách; ve sladce žalostném Indu, v hlubokém témbru Lidye, nebo v bohaté a složité harmonii Mu-Lydie. Mreen zvolila právě Mu-Lydii, dokonalou tóninu, ve které se plně projeví Emliny sladké vysoké tóny. Emle pohlédla na Kantorku, zalichotila jí její volba tóniny. Mreen skláněla hlavu nad filhatou a její prsty byly stočené nad strunami.

Jezdci pozorovali i Mreen, ale jakmile začala zpívat Emle, veškerá jejich pozornost se přesunula na ni, až se Emli hrdlo zachvělo nervozitou. Vdechla ji, přiměla ji, aby dodala hlasu potřebnou energii, jak ji to učili. Obrátila svůj zrak k jasným hvězdám nad žlutým světlem quiru. Zachvátila ji krása této noci a kouzlo hudby, takže Emle téměř věřila, že slova, která zpívá, jsou pravdivá a dokáží přesvědčit i ji samotnou, že kdysi nějaká loď existovala a připlula dolů na planetu při rozšiřování hvězd tak snadno, jak se pírko z ferrela snáší lehce mezi vrcholky stromů, až jemně dosedne na sníh na zemi.

Ohlédni se, ó, Nevyo,

Ohlédni se na šest hvězd,

A vykřikni hlasitě:

“Kde? Kde je ta loď?”

Přijela od šesti hvězd,

Z nebeských hlubin,

Ohlédni se, ó, Nevyo,

A vykřikni hlasitě:

“Kde? Kde je ta loď?”

Emle cítila, že její hlas je slabý jako dech. Vzdychla si a přála si, kéž by její hlas zazněl silněji a zvučněji. Když však sklopila oči a pohlédla na Kantorku Mreen, v jejích očích spatřila jas.

Tvůj hlas naplňuje ticho, vyslala Mreen. Buď tomu ráda.

Ano, Kantorko, odpověděla Emle. Pohledem sjela na prázdné ruce, ale ještě před tím si povšimla uznalého pokyvování jezdců. Asi to znělo lépe, než si myslela. Možná, že její hlas zněl tak slabě proto, že byli venku a vál zimní vítr. Alespoň v to doufala. A dumala, zda jí Mreen navzdory svému obrovskému talentu alespoň trochu závidí, že může zpívat. Byla to podivná myšlenka a Emle ji ihned potlačila, aby ji Mreen nezachytila.

Pět

Dny, které trávily jízdou na hrussech, byly pro Mreen učiněným utrpením. Bolelo ji celé tělo. Obličej ji svědil a bodal od větru. Oči ji pálily od odrazu slunce ve sněhu.

Ale nejvíce jí znepokojovaly podivné oči pána hrussů. Byly světlé a chladné, a když na ni pohlížel přes ohniště, odráželo se v nich světlo quiru. Pochopitelně ji nijak neoslovil, ani se jí nedotkl, ale neexistoval žádný protokol pro to, jak by se na ni neměl dívat.

Mreen si přála, aby nějaké takové pravidlo existovalo. Obrátila se, aby odvrátila jeho pohled, a vyslala k Emli: Ten muž se mi vůbec nelíbí.

Emle si kartáčovala vlasy a znovu si je upevňovala do spony a překvapeně se na Mreen zadívala. Který? Očima hledala kolem Mreen a pátrala, kdo by mohl být oním provinilcem.

Emle, prosím tě, nedívej se na něj. Mreen si objala pažemi trup a pocítila chlad navzdory teplu jejího quiru. Bylo to jejich poslední tábořiště. Další den dorazí na Taurus. Mreen se na nic tak netěšila jako na pořádnou postel, na hodinku v ubanyixu a na slušné jídlo. Celý den jen objížděli útesy, Mreen pociťovala strach z jejich výšky a pálily ji oči ze slaného větru, který vál od Zamrzlého moře.

Emli evidentně nepůsobilo žádné potíže být tak dlouho na cestě a spát pod širým nebem. Jen kypěla zdravím a energií. Očima vyhledala Mreen. Myslíš pána hrussů?

Ano. Mreen vydržela Emlin pohled. Dotkla jsem se něčeho, co mu patří.

Skutečně? A co to bylo?

Nosí u sebe tobolku - víš, takovou tu malou koženou skládací mošnu, ve které jsou kapsy na kousky kovů a tak. Vyrábějí je v Amricu a jsou zdobené květinami a lístky. Uvolnila se mu od opasku a já ji zvedla, aby ji sníh nezničil…

Emle ji pozorovala a rty měla lehce rozevřené. A něco jsi viděla?

Mreen jen lehce zavrtěla hlavou. Ne. Jen jsem ji chvíli podržela a pak jsem ji položila na kámen. Ale zaslechla jsem něco… Znovu zavrtěla hlavou - nelíbilo se jí to, když si to teď připomínala, navíc si nebyla vůbec jista, co to mělo znamenat. Byl to dětský nářek někde v dáli, ale zněl zřetelně.

Dítě?

Malé dítě, jako jsou u nás studenti prvního ročníku. Vzlykalo, jako by mu mělo puknout srdce.

Emle zabrousila očima za Mreen, kde seděl pán hrussů u ohně a hned se podívala zase zpátky. Přiložila si prst ke rtům. Kantorko - zkusila jsi…

To není zdvořilé pročítat myšlenky druhých, Emle. Mreen lehce sešpulila rty a spatřila Emli, jak se místo odpovědi usmívá a pak si přikládá prsty na ústa, aby se nezačala chichotat. Byla to pro ni úleva, cítit se na chvíli mladá a bláznivá. Jeho mysl je jeden velký zmatek - stejně bych se nic nedozvěděla.

Na Konzervatoři se studenti pomalu učili během dlouhých let studia, aby se nevměšovali do myšlenkových pochodů ostatních. Když postoupili až do třetího ročníku, většina z nich cítila, že musí jít příkladem pro mladší studenty, takže se chovali velice ukázněně. Někdy však - občas to bylo velice lákavé. Nebo nezbytné. Přesto, když Mreen zabrousila do myšlenek pána hrussů - Axl se jmenoval, Axl v’Taurus - nalezla tam jen stíny a mračna, nic, čeho by se mohla zachytit, žádnou zřetelnou myšlenku. A ve chvíli, kdy odložila tobolku na kámen, zmizel z jejího sluchu i nářek dítěte.

Jak tak klečely na kožešině, zvedl se nad nimi stín. Mreen pohlédla vzhůru jako první a spatřila pána hrussů, jak se nad nimi naklání. Ztuhla jí šíje.

Emle vyskočila na nohy: “Pane hrussů,” pospíšila si, “chtěl jsi něco?”

Jeho oči po ní šlehly pohledem a pak se znovu zahleděl dolů na Mreen. “Přišel jsem se ujistit, že Kantorka má všechno, co potřebuje. A jestli je jí sedlo pohodlné.”

Emle udělala krok kupředu a stála teď mezi pánem hrussů a Mreen. Mreen se podivovala, kde bere Emle takovou sílu ducha.

“Kantorka říká, že ji z toho sedla bolí úplně celé tělo,” odpověděla Emle vesele. “Ale to přejde a žádá tě, abys tomu nevěnoval žádnou pozornost.”

Mreen se ulevilo a posadila se na paty.

“Jestli je něco, co bych pro ni mohl udělat…” nabídl se vyrovnaně Axl.

“Ne, děkujeme, pane hrussů. O Kantorčino pohodlí se nejlépe postarám já sama.”

Axl něco zabručel a obrátil se; už neřekl ani slovo. Mreen si prohlížela jeho široká záda a byla naprosto omráčená vlnou odporu, která z něj vyzařovala. Emle klesla do kožešin a Mreen pochopila, že si toho Emle také všimla.

Přemýšlela o tom ještě později. Jezdci sebrali své misky, aby je vymyli. Hvězdy matně zářily skrz Mreenino vysoké a silné quiru. Držela svou filhatu na klíně a zabrnkala první akord písně, která byla nejstarší ze všech. Jezdci si podřepli anebo poklekli, usmívali se v radostném očekávání, chystali se naslouchat hudbě. Karn se svěřila Emli a Mreen, když je doprovázela mimo dosah quiru, že jí i ostatním jezdcům je líto, že už jejich cesta končí. Počasí bylo dobré, Konzervatoř poskytla nějaké jídlo navíc a každý večer měli všichni o zábavu postaráno, ale byla to daleko lepší zábava, než by jim poskytl nějaký potulný Pěvec. Struny na filhatě vyloudily sladké a zvučné tóny, přestože chyběla rezonance, když byli venku pod otevřeným nebem. Když Emle začala zpívat, Mreen si všimla, jak pán hrussů stojí těsně za kruhem jezdců.

Zpívej a přines světlo,

Zpívej a přines teplo,

Přijmi talent a staň se jím, ó, Pěvce,

Světlo a teplo máš v sobě.

Emlin lahodný hlas způsobil, že tato prastará píseň vyzněla jako nějaký čerstvý kousek, který právě zkomponovaly.

Axl se mračil a Mreen pocítila znovu onen chlad, který se jí kradl přes hruď a břicho a bodal ji do paží, přestože její prsty hrály další melodie.

Luk seděl s Gwin a Erlys ve velké síni Taurusu a užíval si okamžik ranního odpočinku po snídani. Slunce pozdní zimy se odráželo od naleštěných povrchů dlouhých stolů a osvětlovalo i řady židlí a obisem vyřezávaný překlad nade dveřmi. Axl byl pryč už dvanáct dnů; odjel na Konzervatoř vyzvednout a doprovodit do Taurusu novou Kantorku. Tahle přestávka byla pro Luka i jeho sestru obrovskou úlevou. Erlys byla veselá a usmívala se, když se nakláněla nad polévkovou miskou, a volně hovořila, když se sešli ve velké síni na jídlo. Teď všichni tři seděli, ulamovali si ještě drobné kousky ořechového chleba a vyprávěli si o blížícím se létě.

“Chci spát venku!” prohlásila Gwin.

Luk se zasmál a zatahal ji za copy. “Gwinečko, takové teplo tam zas nebude,” opáčil, “a navíc nějaký ferrel by si mohl udělat hnízdo ve tvých vlasech!”

“Ale potulní Pěvci spí venku,” protestovala. “Vím to, protože ti poslední, co sem přišli, s sebou měli malého chlapečka a vyprávěli mi o tom!”

“Spali venku, protože museli,” odpověděla Erlys klidně. “Ve sněhu a ve větru. Gwin, to by se ti vůbec nelíbilo.”

“Možná ano. Dovolíš mi, abych to aspoň zkusila?”

Erlys se na dcerku usmála. “Uvidíme. Budeme se muset zeptat tvého otce.”

Obličej Gwin se zamračil a zahleděla se do talíře.

“Gwin…” varoval ji Luk, ale nebylo to nic platné.

“To není můj otec,” prohlásila Gwin potichu. “Neříkej mu tak.”

Erlys zmizel úsměv ze rtů. Rozhodila své drobné ruce v bezmocném gestu. “Ale teď je tvým otcem,” oznámila jí s pláčem na krajíčku. “Každopádně je to tvůj nevlastní otec. A já nevím, co by s námi bylo, nebýt jeho.”

“Byli bychom šťastnější,” řekla Gwin.

Luk vytáhl ruku, aby sestřičce zakryl ústa, právě ve chvíli, kdy Erlys položila svou ruku na jeho. “Cožpak mu nemůžete dát alespoň ještě jednu šanci?” zeptala se. Oči jí zarudly od slz, což se poslední dobou stávalo poměrně často. “Proč se nepokusíte s ním vycházet zadobře?”

“My se snažíme,” odpověděla Gwin a pohodila hlavou směrem k matce. “Ale on se vůbec nesnaží.”

“Nic by nám tady nepatřilo, neměli bychom vůbec nic,” opáčila Erlys hlasem, který byl téměř stejně tak tenký a vysoký jako hlásek Gwin. “Můj první muž zemřel, když jsi byla ještě miminko. A nechal nás chudé jako wezely.”

Luk poprvé promluvil: “Domov by nás nenechal hladovět.”

“Axl nás miluje,” oponovala Erlys, přestože jen chabě.

“To není pravda.” To přišlo samozřejmě od Gwin a pěkně nahlas. Erlys se vyděsila. Luk věděl, že právě Gwinina přímočarost bývá často příčinou Axlových výbuchů vzteku.

Uchopil matku za ruku. “Už jsem skoro dospělý. Dokázal bych se o vás postarat. O obě.”

“Luku, nedokázal bys to,” odporovala mu a její hlásek byl ještě tenčí. Jasné ráno jako by kolem nich potemnělo a veselá nálada byla ta tam. Luk náhle viděl jen špinavé talíře, okna zasypaná sněhem a nové stíny pod očima Erlys.

“Luku,” spustila Erlys, “Gwin… dělám, co je v mých silách.”

“Nech mě jít za Magistrem,” pokusil se Luk pronést přes zaťaté zuby. Hlas se mu zarazil a zlomil se mu: “Řekni mu to.”

Erlys zbledla a pak odtáhla svou ruku od jeho. “Ne, ne, to nesmíš Luku. Je to moje vlastní chyba; nedělám všechno tak, jak by se mu to líbilo, ale… všechno se zlepší, uvidíte. Miluje mě.”

Na tohle neměl Luk žádnou odpověď. Slýchával Axla, jak na Erlys křičí, slyšel těžké údery jeho rukou na jejích zádech a žuchnuti těla, když s ní smýkl o zeď. Viděl modřiny na jejím obličeji a pažích, které se jim snažila vždycky nějak vysvětlit. Věděl, že má pravdu. Takové záležitosti se mají ohlásit Magistrovi, který měl moc nad každým občanem Domova. Ale Erlys ho poprosila, aby to nechal být, a on nemohl jednat proti přání vlastní matky. Obrátil se na Gwin a pátral po něčem, co by jí mohl říct.

Gwin měla hlavu nakloněnou na stranu, oči zavřené, jako by něčemu naslouchala.

“Co se děje, Gwinečko?” zašeptal Luk. Erlys se také obrátila ke Gwin, ale obličej měla bílý jako sníh.

“Už jsou tady” oznámila jim Gwin.

“Kdo?”

“Nová Kantorka. Jezdci.” Otevřela oči a byly velice temné. “A on.”

Emle viděla jen masivní kamenné zdi Taurusu, jak se tyčí v dálce, pořád po nich pokukovala a sem tam něco zahlédla mezi stromy ze železného dřeva. Nízká kamenná zídka lemovala cestu kolem útesů. Jak se blížili k Domovu, všimla si, že zeď pokračuje dál kolem celé zátoky, kde byla voda chladnější a temně zelená - jiná než ve vzdáleném moři. Taurus se vypínal majestátně nad zákrutem za útesem a z jeho tašek na střeše vycházelo světlo quiru. Emli napadlo, že Taurus je určitě dvakrát větší než Konzervatoř.

Poutníci zahnuli za poslední útes a vkročili do dvora u stájí, kde se nacházel obrovský oplocený výběh. Prošli pod kamenným obloukem, za kterým se otevíralo široké a čisté nádvoří. Schody vedoucí ke dvoukřídlým dveřím byly široké a mělké.

Emle uvolnila nohy ze třmenů a lehce slezla ze svého hrusse. Všechny bolesti ji přešly, když byli tak v polovině cesty. Pyotr se na ni zazubil, když vyklepávala tuniku a uhlazovala kalhoty.

“Mohla bys být dobrou jezdkyní, Pěvkyně,” prohlásil. “Hodíš se ke hrussům jako pramedvěd k ledu!”

Emle se zasmála, když si stahovala kápi z caera. “Je mi docela líto, že už máme tu cestu za sebou, Pyotře,” opáčila. “Po tomhle zážitku bude pohyb po Domově dost omezený.”

Přikývl. “Je to tak.”

Karn pomohla Mreen sesednout, když tu se před hlavním vchodem do Domova shromáždila malá skupinka lidí, stáli na schodech a pozorovali dění na nádvoří. Všichni na sobě měli hnědé, černé či tmavomodré tuniky - byli to občané vyšších společenských vrstev.

Mreen stála před nimi a jemně se uklonila hlavou. “Promiň,” řekla Emle potichu Pyotrovi. “Kantorka mě teď potřebuje.”

Emle se proplížila mezi jezdci a hrussy a zastavila se u Mreenina ramene. Jsem tady, Kantorko, vyslala myšlenku.

Děkuji ti. Mreen pomalu a rozvážně stáhla kápi z hlavy a zvedla oči ke skupince shromážděných lidí, kteří se s ní přišli pozdravit.

Emle už si zvykla na aureolu, která Mreen neustále obklopovala, a měla za to, že si na to zvykli už i jezdci z jejich družiny. Ale náhle zaslechla všeobecné obdivné zalapání po dechu, když Mreen svlékla kožich z caera a vydala se směrem ke schodišti. Emle vycítila slabou vlnu šoku, který projel obyvateli Domova. Stočila svůj pohled na Mreen a pokusila se prohlédnout si novou Kantorku tak, jak ji asi vnímají tito cizí lidé.

Mreen věnovala zvláštní péči svým kaštanovým vlasům - stočila je a uvázala je do loken. Zelené oči jí ve slunečním světle zářily a tváře měla zrůžovělé po několikadenní cestě.

A to světlo!

Emli napadlo, že Mreen bude rozrušená z toho, až se setká s lidmi, kterým bude později sloužit, s novým Magistrem a jeho družkou a se stárnoucím Kantorem. Nepochybně všechna tato očekávání způsobila, že její aureola byla mnohem jasnější, až se v ní třpytily drobné jiskřičky. Světlo se chvělo kolem její postavy, jako by kráčela v průzračně čirém chladném ohni. Nová Kantorka na Taurusu vypadala jako zosobněný talent.

Představ mě, prosím, požádala Emli.

Emle se jí poklonila, pak se uklonila před shromážděnou skupinkou a pronesla nahlas: “Toto je Kantorka Mreen z Konzervatoře. Všechny vás moc zdraví.”

Někteří lidé se uklonili a jeden robustní muž s prošedivělými vlasy spustil řeč na přivítanou a začal představovat všechny přítomné.

Emle o krok ustoupila. Mreen se ztratila mezi lidmi v uvítacím výboru a netrvalo dlouho a už ji dav nesl dovnitř do Domova. Na Emli tu nikdo nečekal.

Stála, těžký vak jí ležel u nohou a ona nevěděla, co si má počít. Nevěděla, jestli měla následovat Mreen a vetřít se do uvítacího ceremoniálu, anebo počkat na někoho, až si ji vyzvedne. Jezdci začali odvádět hrusse přes kamenité nádvoří do stájí a Emle stále váhala.

Velké dveře ze železného dřeva se s hlasitým cvaknutím petlice zavřely. Ohlédla se a zjistila, že celé nádvoří je už prázdné, jen posledního hrusse odvádí jezdec za roh Domova. Kousla se do rtu a pak vzala svůj vak do náruče.

Následovala jezdce pod velkým kamenným obloukem k výběhu, kde se nacházely stáje. Ty měla po své levici a výběh byl napravo. Brány a dveře byly dokořán, hrussové se pohybovali sem a tam a jezdci na sebe cosi vykřikovali, stahovali sedla a uklízeli kožešiny. A za tím vším se leskla voda v zátoce v posledních paprscích odpoledního slunce.

Emle se držela stranou, nechtěla se plést mezi jezdce. Pozorovala, jak se všechny zmatky rázem uklidnily, hrussové byli bez sedel a umístěni do stájí a všichni jezdci zmizeli někde v Domově. Nikdo si jí ani nevšiml. A v zoufalství si ještě pomyslela, že ji také vůbec nikdo nepostrádá.

Vyskočila na nohy a vzpomněla si, co si sama sobě slavnostně přísahala. Byla Pěvkyně. A dříve či později ji Mreen bude potřebovat. Překlopýtala přes dvůr u stájí a vlekla svůj těžký vak. Došla až ke stájím.

Horní část dveří byla otevřená. Slyšela vevnitř nějaký hlas, hluboké mumlání a pak vyšší hlas, který něco nařizoval.

Emli od mrazu začaly pálit nos a tváře.

Pokusila se otevřít spodní část dveří, ale byly zavřené na závoru a ona měla plné ruce. “Promiňte,” zavolala: “Mohl by někdo otevřít ty dveře?”

Hlasy ztichly. Zkusila to znovu: “Je tu někdo?” Pauza. Dodala ještě s náznakem smíchu: “Musím se dostat dovnitř, nebo tady umrznu vestoje.”

Konečně zaslechla dusot bot na podlaze pokryté slámou a po chvilce hleděla do očí pánovi hrussů a spatřila, jak se nad ní tyčí jeho vysoká postava.

“Pěvkyně, jsi u špatných dveří,” vyštěkl.

Emle zalapala po dechu, když v jeho hlase vycítila netrpělivost. Nebyla vůbec zvyklá na to, aby s ní někdo zacházel jinak nežli uctivě. Všichni obyvatelé Domova na Konzervatoři s ní mluvili více než laskavě. Zvedla bradu. “Omlouvám se,” pravila a byla ráda, že její hlas zazněl také trochu ostře. “Ještě nejsem zvyklá cestovat. Nevěděla jsem, které dveře mám použít.”

“Měla jsi jít za Kantorkou,” odpověděl.

“To nepochybně.” Emle začala drkotat zuby, jaká jí byla zima. “Ale Kantorku Mreen obklopil téměř ihned uvítací výbor a šla se přivítat s novým Magistrem a chtěla vidět svého staršího kolegu Kantora, takže jsem se jí nechtěla nijak vnucovat.” Udělala krok dozadu, aby mohl otevřít vrata, a věnovala mu - alespoň doufala - panovačný pohled.

V jeho očích to trochu zablesklo. Pomalu, až téměř zdráhavě otevřel spodní část vrat a postavil se stranou, aby mohla vejít dovnitř do vyhřátých stájí. Pohybovala se kolem něj obezřetně, nerada by o něj zavadila byť jen kouskem kožešiny, když ho míjela. Vak jí připadal čím dál tím těžší a Emle ho tiskla k tělu a objímala oběma rukama, které ji už začínaly bolet. Axl se vůbec neměl k tomu, aby jí nějak pomohl.

Zakřičel na někoho vzadu ve stájích: “Luku!” Skoro nadskočila, jak jí jeho výkřik ohlušil uši. “Luku, pojď sem a buď trochu užitečný. Tahle Pěvkyně se nám tady patrně ztratila a nemůže najít cestu.”

Emle se obrátila, aby se přivítala se svým průvodcem, a nechala vak sklouznout na podlahu.

Mladík, vyšší a hubenější nežli pán hrussů, stál v chodbičce mezi jednotlivými kójemi ve stáji. Byl snědý a měl tmavé vlasy - byl to přesný opak Axla. Černé vlasy se mu leskly a hnědé oči vypadaly netečně. Ramena měl svěšená, jako by na nich musel nést velkou tíhu.

“Ano,” zamumlal. “Co…” Ztratil hlas a dál na Emli jen zíral.

“Nestůj tady jako trdlo,” vyštěkl na něj pán hrussů. “Zaveď ji ke správkyni Domova. Ta už bude vědět, co s ní.”

Stájník se sehnul, aby vzal Emlino zavazadlo, a zvedl ho, jako by uvnitř bylo jen peří. Sklonil před ní hlavu a obrátil se, aby ji odvedl. Na konci chodby tu byly ještě jedny, vnitřní dveře, zjistila Emle. Když k nim došli, rukou jí ukázal, aby šla před ním. “Správkyně Domova,” zamumlal a nedíval se jí do očí. “Nahoru po schodech.”

Vykročila nohou na jeden schod, který vedl dál do chodby, a pak se zastavila. Nemohla si pomoci, ale všimla si mladíkova trápení, které mu protahovalo obličej, a tváře mu rozpaky zčervenaly. “Omlouvám se ti, občane,” pronesla tiše. “Zdá se, že jsem nějak urazila tvého pána a i tobě způsobila nějaké obtíže.”

“Ne,” zamumlal. “Axl se pořád jenom zlobí.”

Usmála se. “Nemusíš jít se mnou nahoru po schodech. Já už si správkyni Domova najdu sama.” Sáhla po svém vaku. “Děkuji ti za tvou pomoc, občane.”

“Ne… prosím…” Jeho oči se zastavily na její tváři a pak mu opět pohled sklouzl k botám. Nebyly zrovna moc čisté a Emle cítila, v jakých rozpacích se chlapec ocitl - samotné se jí z toho sevřelo hrdlo. Znovu se pokusil jí něco říct: “L… Luk,” zabrblal. “Jsem Luk.”

“Luk,” opakovala. “A já jsem Emle. Pěvkyně Emle. Doprovázím tady vaši novou Kantorku.”

Vložil jí ranec do náruče a dával si pozor, aby se jí ani prsty nijak nedotkl. “Uhm… kdybys cokoli potřebovala…” Zdálo se, že nedokáže dokončit větu, a mezi oběma se rozhostilo trapné ticho.

Emle to vzdala a dokončila jeho myšlenku: “Když tak ti řeknu. Luku. Děkuji ti.” Snažila se nějak pohodlně držet svůj těžký vak. Quiru v Domově bylo teplé a Emle si nepřála nic víc, než aby už ze sebe mohla shodit svůj kožich. V tu chvíli zaslechla Kantorku Mreen.

Emle? Kde jsi?

Ta myšlenka zněla trochu ostře, jako by se Mreen trochu zlobila, ale Emle pocítila jen úlevu, že ji konečně někdo postrádá. Jsem tady, Kantorko. Zrovna jsem vyšla ze stájí.

Ze stájí? Proč?

Za chvíli ti to vysvětlím. Emle se rychle poklonila stájníkovi. “Doufám, že se ještě uvidíme. Luku. Nezapomenu se zmínit o tvé laskavosti před správkyní Domova.”

Poklonil se, ale jeho protáhlé tělo se spíš jen tak nervózně zkroutilo. Otevřel ústa, asi chtěl něco říct, ale pak je zase zavřel, rychle se otočil a odešel zpátky do stájí. Emle spěchala chodbou, aby našla schodiště, které ji dovede do prvního patra.

Šest

Po několika okamžicích, které Mreen strávila ve společnosti Kantora Jošuy, pochopila ihned, že to bude právě ona, kdo povede místní kantoris. Pamatovala si ho ještě z Konzervatoře, když byl studentem třetího ročníku, zatímco ona byla stále ještě v prvním. Měl křehkou povahu, která byla tak jemná jako celá jeho útlá postava.

Poklonil se jí. Dobrý den, Kantorko Mreen. Vítej ve svém novém… vítej na Taurusu. I myšlenky vysílal dost neprůbojně. Gratuluji ti k tvé investituře.

Děkuji ti, Kantore Jošuo. Opatrně se mu poklonila, jen aby předvedla tu správnou míru respektu. Doufala, že všechny tyhle formality časem pominou. Koneckonců, budou tady společně pracovat velice dlouho. A poměrně brzy nastane den, kdy bude právě on jediným člověkem v celém Domově, komu bude moci předávat své myšlenky.

Začervenal se, jako by tušil, na co zrovna myslela, a obrátil se, aby ji odvedl po schodech nahoru. Teplo v Domově bylo poměrně velké, takže se Mreen cítila s kožichem v ruce nepříjemně. Všude kolem nich chodili lidé a tiše ji vítali; čekali, až sama Kantorka zahájí konverzaci. V hale se Mreen zastavila a plna očekávání se obrátila na Jošuu.

Chvíli váhal a jeho starší kolega se belhal kupředu a pomáhal si při tom holí.

Musíš mluvit za Kantorku Mreen, vyslal.

Mreen až zalapala po dechu, jak slabě dokázal starý Kantor vysílat své myšlenky. Všude kolem něj se rozhostila vlna nesmírné únavy, která z něj vyzařovala, jak tak stál vedle ní. Také se mu poklonila a skrývala svou lítost. Ty jsi určitě Kantor Mattu, vyslala, jsem velice ráda, že tě konečně poznávám. Magistra Sira ti posílá ty nejvřelejší pozdravy.

I jeho úsměv byl rozechvělý a Mreen dobře pochopila, že je lepší si o něm nedělat žádné velké iluze. Oči měl plné nějaké hluboké a složité emoce. Dny Kantora Mattua byly sečteny, pomyslela si Mreen. Svou práci už vykonal. Opět musela potlačovat své pocity; hruď se jí nadmula vděčností, že je teprve na začátku své cesty, plná zdraví a energie, že má celý život před sebou. Dumala, zda se Mattu cítil podobně, když přišel do Taurusu jako mladičký Kantor.

A Jošua jako by si náhle uvědomil, jaké jsou jeho povinnosti. Pronesl nahlas: “Kantorko Mreen. Vítej v Domově Taurus.” Ukázal doprava. “Možná by sis ráda prohlédla náš kantoris.”

Mreen ochotně prošla otevřenými dveřmi do kantorisu. Taurus byl sice dost rozlehlý, ale jinak byl navržený stejně jako všechny ostatní Domovy. Uprostřed se vinulo obrovské schodiště, které vedlo ze vstupní haly nahoru do jednotlivých příbytků. Všude byly prostorné chodby mezi schodištěm a příbytky v nižším patře, kde se ještě nacházely stáje, pěstitelské školky, zahrada a úložiště odpadů.

S výjimkou Mattua zamířila celá skupinka do kantorisu. Mattu se opřel o futro dveří a pozoroval je zdálky. Mreen obdivovala obisem vyřezávané překlady dveří, jemné tesané trámce ze železného dřeva na stropě, spletité vzorování v kamenné podlaze a Jošua za ni vyslovoval všechny její myšlenky. Všichni potom přešli přes chodbu do velké síně, kam vysokými okny s vápennými skly pronikalo dovnitř světlo pozdního odpoledne. Ženy prostíraly na dlouhé stoly a chystaly večeři; uklonily se a všechny kvapem někam odběhly před skupinou s Magistrem v čele.

Kulaťoučká žena středního věku se k nim přidala, když odcházeli z velkého sálu. Jošua ji představil: “Kantorko Mreen, to je naše správkyně Domova Gerta.”

Správkyně se poklonila. “Vítej, Kantorko,” pravila. “Tady ta dívka…” a ukázala na vysoké a štíhlé děvče ve světlezelené tunice, která měla oči zabodnuté do podlahy, “to je naše Lispeth, tvoje nová služebná. Lispeth vyrostla na Taurusu a bude ti v mnohém užitečná. Také umí číst, což by ti mohlo také dost pomoci, že?”

Mreen kývla na dívku, jejíž světlé vlasy se leskly ve slunečním světle, ale Lispeth dál hleděla jen na své nohy. Mreen netušila, jak se s ní má pozdravit, pokud se děvče nepodívá nahoru. Pokrčila rameny a věnovala pozornost opět Gertě.

Správkyni Domova patrně vůbec nepřišlo, že by tady bylo něco v nepořádku. “A teď. Kantorko, se určitě dost těšíš na pořádnou koupel v ubanyixu. Všechno je tam pro tebe přichystané. Lispeth ti ukáže cestu. Pojď rovnou tam, než uběhne trochu času; všichni tě později budou chtít vidět.” Gerta stála, ruce měla spojené před břichem, jako by čekala, až jí Mreen všechny návrhy odsouhlasí.

Mreen pohlédla na Jošuu a nazvedla obočí: Občané Domova všechno vědí? zeptala se ho. To o mně?

Ó, ano, odpověděl spěšně Jošua.

A Mattu se připojil. Z Konzervatoře nám vzkázali, ze nemůžeš mluvit. Ale tvé… Zarazil se a věnoval jí milý úsměv. Za tebe ale mluví tvé světlo.

Magistr Kenth a jeho družka družinu opustili. Mattu také někam zmizel a Mreen měla téměř jistý pocit, že jen kvůli ní se zvedl z lůžka, aby se s ní mohl přivítat. Mattu brzy odjede zpátky do Konzervatoře, přemýšlela, ale pochybovala, zda je dostatečně silný na to, aby vyučoval. Bylo to smutné, ale Kantor Mattu alespoň zemře tam, kde je jeho Domov.

Povzdychla si a pak si všimla, že kantor Jošua stále postává nejistě vedle ní, jako by nevěděl, co má dělat.

Kantore Jošuo, vyslala k němu zdvořile. Možná bychom si mohli promluvit později, až se ti to bude hodit. Ze všeho nejvíc teď toužím po pořádné koupeli.

Jistěže, odpověděl až příliš rychle, jako by se mu náhle obrovsky ulevilo, že toto jejich první setkání je už u konce. Lispeth tě zavede do ubanyixu a pak do tvého příbytku. Setkáme se spolu opět při večeři. Hlavou ukázal na stůl v průčelí. Myslím, že si musíme promluvit o tom, jak budeme pokračovat. S Kantorem Mattuem to bylo dost obtížné, když je tak nemocný.

To věřím, že to nebylo lehké. Ano, později to probereme.

Následovala Lispeth dolů chodbou. Dívka ještě ani jednou nepromluvila, ani se na Mreen nepodívala. Mreen si ji zvědavě prohlížela. Byla si téměř jistá, že její služebná je ještě mladší, než je ona sama. Skutečně dokáže číst? vrtalo jí hlavou. Dokáže se naučit prstovou abecedu a znakovou řeč do té doby, než se Emle vrátí do Konzervatoře?

Mreen vzdychla a náhle si uvědomila, jak je vlastně ohromně unavená. Viděla špínu mezi prsty na rukou a cítila, jak čpí vlastním potem a pachem hrusse. Ubanyix byla obrovská, ostatně jako všechno ostatní na Taurusu. Okraj velké lázně se elegantně stáčel do spirály a nádobky na mýdlo byly pečlivě vyryté do tvaru jemných květin.

Mreen si přestala dělat starosti a pospíšila si, aby ze sebe shodila špinavé jezdecké oblečení. Nohou okusila vodu. Přestože z ní vycházela jemná pára, na její horkou kůži jí lázeň připadala příliš chladná. Lispeth se jí už poklonila a odešla někam ze dveří, když Mreen zvedla ruku a prsty zkroutila do signálu, který znamenal, že by potřebovala svou fillu. Lispeth by pochopitelně nerozuměla, ani kdyby tu byla a pozorovala ji.

Mreen si náhle s pocitem viny vzpomněla na svou průvodkyni.

Emle! vyslala a náhlý zájem způsobil, že výkřik byl poněkud silnější. Kde jsi? Obávala se, že to určitě vyznělo podrážděně, ne-li nazlobeně.

Jak se jí ulevilo, když Emle téměř ihned reagovala: Jsem tady, Kantorko.

Gwin přišla vyzvednout Luka ze stájí. Měl dost napilno; uklízel všechno po příchozích do sedlárny, a když tak věšel uzdy na háky a zvedal sedla na rámy, Gwin neustále švitořila a vyprávěla mu všechno, co se dozvěděla o nové Kantorce. Luk ji poslouchal a usmíval se. Pomyslel si, jak je to příjemné, naslouchat takovému dětskému žvatlání. Věděl až moc dobře, že až dojdou do jejich příbytku, Gwin zmlkne a promluví, jen když se jí někdo na něco zeptá, a bude se snažit co nejdříve zmizet do svého koutku.

“Celou tu dobu měla kolem sebe úžasné světlo!” vykřikovala Gwin. “Její vlastní světlo quiru nikdy nemizí a ona přitom vůbec neumí mluvit. Luku - ani jediné slovo. Je úplně potichu a rozumí jí jenom Kantor Jošua a Kantor Mattu!”

“Jsi si jista, Gwinečko? Možná je jen tichá.” Zvedl ze slámy na podlaze lano, smotal ho do kotouče a úhledně ho pověsil na kolík. Smetl si prach z rukou a ještě jednou se pořádně rozhlédl, aby měl jistotu, že na nic nezapomněl.

“To víš, že jsem si jistá, ty hloupý!” trvala na svém sestřička. “Všichni to říkají, že nemá vůbec žádný hlas - nezpívá, dokonce neumí ani šeptat.” Odmlčela se a pak pronesla s očima dokořán: “Používá prstové znaky - nějak takhle.” Zkroutila drobné ručky do nějakého tvaru a pak je opět uvolnila.

“Ty jsi viděla, jak to dělala?”

“No, ještě ne. Ale slyšela jsem o tom od správkyně Domova.”

Luk se zasmál: “Tak ty už jsi mluvila se správkyní Domova, ty malá uličnice? Měla jsi toho hodně na srdci, že jsi s ní musela mluvit?”

“Ne, Luku, ne já! Slyšela jsem Gertu, jak to vypráví mamince, když měla odnést pár čistých ručníků. A Luku, už musíme jít, abychom mohli jít všichni společně na večeři.”

“Všichni společně?”

Úsměv zmizel Gwin ze rtů a utlumily se i jiskřičky v jejích očích. “Je to těžké, Gwinečko,” pronesl Luk tiše. “Ale je to prostě tak. Musíme se snažit už kvůli mámě.”

Tenkým hláskem pronesla: “Já vím.” A pak dodala trochu rebelantsky: “Stejně ale nechápu, proč potřebovala dalšího muže.”

Luk se natáhl, aby ji políbil na čelo. “Až budeš starší, tak to pochopíš,” opáčil.

“Ty jsi starší,” pronesla s dokonalou logikou, “a chápeš to?”

Zaúpěl. “Ne, Gwinečko. Vůbec ne.”

Rychle kývla hlavou: “Já taky ne.”

Mreen byla tak zmatená, že se vyjadřovala jen odměřeně a příkře. Voda je studená, vyslala, ještě než Emle stačila zavřít dveře do ubanyixu.

Mám ti přinést tvou fillu? zeptala se Emle. Stále ještě měla na sobě kožich a v náručí svůj vak. Všechno to odhodila na podlahu u dveří. Máš ji v tunice?

Ano. A omlouvám se, Emle. Mreen zvedla ruku a rozplácla ji ve vodě. Vlastně jsem… je mi trapně…, že jsem se ti ztratila!

Emle zvedla Mreeninu špinavou tuniku a hledala, kde je vnitřní kapsa. Já jsem si cestu našla. Vytáhla fillu a přešla k vodní nádrži. Podala ji Mreen a vrátila se k lavici, kde si začala zouvat těžké boty.

Mreen si utřela ruce do složeného ručníku, než sáhla po fille. Posadila se na malou římsu, která se táhla pod vodou kolem celé nádrže, a zahrála jen kratičkou figuru ve třetí tónině, Doryu. Nic nepřidala, žádnou ozdobu, žádnou kadenci, vůbec skladbičku nezkrášlila - a přesto zcela zřetelně vycítila, jak jí Emle závidí. Položila nástroj na suchou podlahu a pozorovala, jak Emle leze do vody, ze které teď stoupala vroucí pára.

Emle, spustila Mreen a pak se zarazila. Nevěděla, jak má dál pokračovat.

Ano, Kantorko?

Mreen se rozhodla, že nejlepší bude, když bude s Emlí jednat zpříma. Ty se na mne zlobíš. Já ti to ale nemám za zlé.

Emle se zarazila a zvedla oči. Kantorko! Proč bych se měla zlobit?

Protože jsem tě opustila.

Emle zavrtěla hlavou. Musela ses setkat se starým Kantorem a přivítat s občany Domova. Naprosto to chápu.

Byla jsem hrozně nervózní, připustila Mreen. A pořád ještě jsem.

Emle na tohle neodpověděla. Sáhla po sponách do vlasů a uvolnila je, takže vlasy padaly v hustých hnědých vlnách do vody.

Možná, zkoušela to Mreen, si na tohle všechno vzpomeneš, až budeš mít svůj vlastní kantoris.

Emle znovu zvedla hlavu, ale zoufalství v jejích očích Mreen zarazilo.

Emle?

Určitě víš, že já nikdy svůj vlastní kantoris mít nebudu, Kantorko, vyslala Emle. Oči se jí zalily slzami, tak jen hleděla dolů na prameny vlasů, jak se nadnášejí v teplé vodě. Nedokázala bych ti ani ohřát lázeň. Objala hrudník rukama, jako by jí bylo chladno. Klidně můžu na Konzervatoř zapomenout, nechat být filhatu i fillu a všechny tóniny, které jsem se tak pracné naučila, všechny ty stupnice, které jsem hrála dokola snad tisíckrát. Možná si najdu muže a budu mít kopu dětí!

Mreen se málem napila vody, jak ji to překvapilo. Emle!

Emle si mokrýma rukama protřela oči a Mreen si všimla, jak dlouhé a dobře tvarované má prsty - přímo dokonalé pro struny na filhatě. Vzpomněla si na Emlin hlas, který byl jasný a ostrý jako rampouchy. Jak dokázala zazpívat ty nejvyšší tóny, to by jí mohl závidět kdekterý Pěvec na Konzervatoři. Emle byla úžasně muzikální, a to v mnoha směrech. Při šesti hvězdách, co by ještě od svého talentu očekávala?

Emle stáhla ruce pod vodu. V očích měla sklíčený výraz, ale byly suché. Omlouvám se, Kantorko, vyslala. Chvěla se jí brada, ale ovládla se, posadila se rovně a odtahovala mokré vlasy směrem od obličeje. Neměla jsem v úmyslu si nějak stěžovat.

Mreen si sáhla za krk, aby uvolnila svoje vlasy. Nepadaly v tak hustých pramenech jako u Emle, ale nahromadily se v jednom zamotaném klubku. Prsty si je projížděla, snažila se je narovnat a rozmotat. Kývla na Emli. Mně se nemusíš za nic omlouvat, ujistila ji. Být tebou, byla bych úplně stejně nešťastná a stejně tak zoufalá. Vytáhla z vody ruku a dotkla se Emlina ramene. Emle měla velice jemnou pleť a její paže byla pěkně osvalená. Ano, napadlo Mreen, ideální pro filhatu. Vyslala k Emli velice důrazně: Ale Emle - už žádné řeči o plození dětí. Teď ještě ne. Na to je vždycky čas.

Emli se podařilo vyloudit slabý úsměv. Ne, slibuji, Kantorko.

Při vůli Ducha, tvůj talent je možné ještě rozvíjet. To si musíš neustále opakovat.

Ano, Kantorko, odvětila Emle poslušně.

Mreen se natáhla pro mýdlo a vklouzla hlouběji do vody. Jak malé jsou její problémy ve srovnání s těmi, co má Emle! Přemýšlela, jestli existuje něco, v čem by mohla děvčeti pomoci, ale když nenapadlo nic Maestru Magret, ani Magistru Siru…

Kantorko? Emlina myšlenka byla veselá. Mohu ti nějak pomoct s těmi vlasy?

Děkuji ti, Emle. Je to s nimi vždycky moc těžké pořízení.

Emle se svezla o schůdek níž a začala dřevěným hřebenem rozčesávat Mreeniny zamotané kadeře. Mreen zaklonila hlavu dozadu a cele se oddala příjemnému pocitu.

Jistěže, napadlo ji. Sira poslala Emli sem s ní a Sira byla vždycky a ve všem moudrá. Možná příchod do Taurusu bude přesně to, co Emle potřebuje. Mreen vyslala rychlou modlitbičku k Duchovi hvězd, aby tomu tak skutečně bylo.

Sušené ryby z Taurusu byly proslulé na celém kontinentě, ale Emle ještě nikdy neochutnala čerstvou rybu, až do tohoto prvního večera v Domově. Ryby nachytali toho rána v zátoce za útesy, vytáhli sítě, kde se ryby mlely mezi kusy ledu; pozorovala kry ledu, jak se blyští na vodní hladině. Kuchaři ryby podusili ve šťávě a přidali zeleninu a pšenici, až vznikla voňavá rybí polévka, která Emli připomínala mořský vzduch, který vdechovala celé uplynulé dva dny. Z cestování měla ještě dost velkou chuť k jídlu a rybí polévka byla hustá a chutnala výborně.

Zadívala se přes stůl na Mreen. Obě seděly u vyvýšeného stolu společně s Magistrem a jeho družkou. Kantor Jošua seděl vedle Mreen na jedné straně a na straně druhé seděl Kantor Mattu. Emle neměla žádnou oficiální pozici; byla zde jen jako doprovod Mreen, takže seděla na konci stolu, odkud by mohla za Mreen promluvit, kdyby vyvstala taková potřeba. Mreen měla oči zabořené do misky, ale ruce měla složené v klíně. Emle položila lžíci a dumala, proč Mreen nejí.

Z jejich upřímné odpolední konverzace měla Emle dost kurážné pocity, takže porušila striktní protokol a vyslala přímo k Mreen: Kantorko Mreen? Cítíš se dobře?

Mreen zvedla oči a našla Emli. Nenávidí mě, odpověděla. A já vůbec netuším proč.

Kdo? Kdo tě nenávidí?

Mreen lehce svezla pohled k jednomu z dlouhých stolů pod nimi, kde seděli občané Domova, pojídali společně večeři, povídali si a smáli se. Emle sledovala její pohled.

Zrovna ve chvíli, kdy se na něj zahleděla, sklopil oči, ale Emle moc dobře věděla, že zírá na Mreen. Pán hrussů.

Ano, odpověděla Mreen. Emle pozorovala, jak zvedla lžíci a ochutnala rybí polévku. Myslím, že nenávidí všechny talentované, ale speciálně na mě má spadeno. Očima se zahleděla na Emli. Při samotném Duchu, tohle je ta nejlahodnější ryba, jakou jsem kdy ochutnala.

Já vím. Emle si nabrala další plnou lžíci a pak se přes stůl zamračila. Kantorko - proč by měl Axl nenávidět právě tebe?

Protože, odpověděla Mreen bez jakékoli emoce. Pokaždé, když se na mě podívá - anebo kdokoli jiný - nedokážou prostě zapomenout na to, kdo jsem a co jsem zač.

Proti tomu mohla Emle těžko co namítat. I teď, ve světlé velké síni, Mreen jen tak seděla a obklopovala ji jasná zář. Čerstvě umyté vlasy se rudě blýskaly a tváře měla celé znachovělé. To je pravda, vyslala Emle ke Mreen. Jsi přímým ztělesněním talentu. Ale bez tvého talentu - co by se všemi těmito lidmi bylo? Včetně pána hrussů a jeho rodiny?

Mreen se zahleděla na lžíci a obracela ji v prstech. Emle, vyslala. Sežeň něco, co mu patří, něco, co měl na sobě nebo jen tak nesl. Ale nikomu o tom neříkej.

Emle položila lžíci na stůl a zahleděla se na Mreen, ale Kantorka už jí nic dalšího sdělit nechtěla. Byl to příkaz, pomyslela si Emle. To nebyla žádost. A Emle neměla možnost odmítnout.

Sedm

Luk strávil většinu večeře tím, že zíral obdivně na novou Kantorku, než ho nevlastní otec kopl pod stolem a vyštěkl na něj: “Luku, zavři pusu. Vypadáš jako leklá ryba.”

Luk sklonil hlavu, aby zakryl červeň, jež se mu vlila do tváří. Gwinina ručka našla pod stolem jeho a pevně mu stiskla prsty.

“Ale, Axle,” vložila se do všeho rychle Erlys. “Je to skutečný div, vidět někoho takhle nadaného. Vždyť ona úplně září!”

“Měla by si tu energii schovávat na chvíle, kdy jí bude potřeba,” zavrčel Axl. “Jen se předvádí.”

“Ale,” vložila se do debaty Gwin, ale její vysoký hlásek nebylo téměř ani slyšet. “V kuchyni se povídá, že nová Kantorka s tím nemůže nic dělat. Že takhle vyzařuje pořád, dokonce i když spí.”

Erlys se obrátila na Axla. “Je to pravda, Axle? I v noci z ní vychází takový jas?”

Neodpověděl jí, ale zamračil se na Gwin a pohledné rysy v jeho obličeji se zvrásnily: “Řečičky,” pravil. “Už jsem ti to jednou říkal.” Nabral si plnou lžíci rybí polévky a zlostně přes misku pohlížel na děvčátko. “Záležitosti talentovaných nejsou tvoje záležitosti, Gwin, a Luku, tvoje taky ne. Gwin, přestaneš marnit svůj čas v kantorisu. Ať už se nikdy nedozvím, že se tam pořád poflakuješ a obtěžuješ Kantory.”

Teď se rozhořely tváře i Gwin. Luk pod stolem objal svou rukou tu její maličkou a oba čekali, jak se tomu naučili, až Erlys odvede Axlovu pozornost k něčemu jinému.

Erlys se natáhla pro velkou mísu s chlebem a snažila se vnutit svému druhovi další krajíc. Luk se podíval na vzdálený konec vyvýšeného stolu, kde seděla mladá Pěvkyně. Emle očima prohlížela celou síň a zdálo se, že jí velice chutná. Je tak hezká, pomyslel si Luk, mnohem hezčí než všechna děvčata na Taurusu nebo ve Filusu. Její pohled zabrousil až k jejich stolu a zadívala se na Luka; ten své oči ihned sklopil a doufal, že si nevšimla, jak na ni zírá. Axl měl pravdu v jedné věci - mezi talentovanými neměl co pohledávat. A když ho nevlastní otec přistihne při tom, jak hledí na Pěvkyni, najde si tisíc způsobů, jak ho ztrapnit.

Luk vzal lžíci a rychle dojídal večeři. Čekala ho ještě večerní dřina ve stájích.

Stejně se už v této pozdní roční době dny stále více prodlužovaly, přestože Host ještě neukázal svou tvář nad jihovýchodním horizontem. Luk využil klidnějšího počasí a vydal se na procházku kolem Domova; vyšel dveřmi za kuchyní, které byly otevřené, a vycházely z nich pára a horko. Tenké proužky dýmu kroužily ze tří úzkých komínů nad velkými pecemi. Kuchaři a posluhovačky se rojili po kuchyni, nosili hrnce do kamenných dřezů a ukládali misky a hrnky do dřevěných regálů. Luk prošel kolem úložiště odpadu a zasklených zahrad. Zastavil se na začátku kamenné zídky, odkud vedlo do zátoky kluzké kamenné schodiště. Dřevěné zvedáky visely vysoko nad útesem, ale nebyly v nich zaklíněny žádné kikyu, takže riziko toho, že by čluny zamrzly ve vodě, už pominulo. Pomalu se loudal ke stájím a přes rameno pohlížel do zelených vod zátoky.

Ledovec se značně zmenšoval; jeho vrcholky se už zakulatily a ležel na nich starý špinavý sníh. Odlomené kusy ledu už roztály. Obloha se zbarvila fialově. V Lukovi poskočilo srdce. Host se možná objeví už zítra nebo pozítří, ale určitě to bude už do týdne. Sníh z cesty kolem útesů už roztál a nepotrvá dlouho a tenké nové smrkové výhonky se budou kývat ve světle dvou sluncí. Bude se hodně slavit a bude se jezdit na dlouhé cesty do lesů. Luk široce rozpažil a vystavil tvář večernímu světlu; byl přeplněný radostí. Po tak dlouhé době ho čeká svoboda, byť jen na pár týdnů.

Obrátil se a zubil se jako malý kluk. Pak se ale rychle zastavil a málem se zamotal ve vlastních nohách. Cítil, jak se přestává zubit a jak mu vyschlo v hrdle. Emle - Pěvkyně Emle - stála přímo ve dvojitých vratech do stájí a pozorovala ho.

“P… Pěvkyně!” zakoktal. Stál, jako by přimrzl k zemi, a cítil rozpaky a nervozitu. Musel vypadat jako blázen, přerostlý mohutný idiot. Přesně tak to říkal vždycky i Axl.

Emle se na něj usmála zpoza řas. Byly dlouhé a pěkně tvarované a odráželo se v nich večerní světlo. “Ahoj, Luku,” řekla. “Co se to stalo s tím ledovcem?”

Donutil se, aby pohnul nohama. Cítil, jak má nohy nepřirozeně dlouhé, ruce široké a neohrabané, jak sahal po petlici ve vratech. “Roztál,” zamumlal. Otevřel vrata a stál před ní s rukama za zády. Tolik si přál, aby ho napadlo něco pořádného - cokoli - aby prostě mohl o něčem mluvit. Hleděl ostražitě za její ramena. Bylo by mu vrcholně nepříjemné, kdyby tohle roztomilé děvče bylo u toho, jak ho plísní nevlastní otec.

Její úsměv trochu povadl: “Doufám, že ti nevadí, že jsem sem zašla.”

“Ne,” podařilo se mu odpovědět. Nevěděl, co má dělat dál. Sotva jí mohl nabídnout židli. Zíral dolů na její chodidla, která byla tak malá a roztomilá v lehkých botkách. To jeho nohy byly v porovnání s jejími obrovské, boty měly vysokou podrážku a byly těžké. Zabrousil pohledem opět do jejího obličeje a zjistil, že se všude rozhlíží s nepředstíraným zájmem.

“Líbí se mi to, jak to ve stájích voní,” prohlásila. “A támhle v tom boxu, to je čerstvé mládě? Je tak sladké! To má ale dlouhé uši!” Prošla chodbou a naklonila se přes branku do stání. Klisna zvedla hlavu, aby si ji prozkoumala, ale pak ji zase sklopila; nemusela se ničeho bát. Hříbě přišlo až k brance a vrazilo čumákem Emli do dlaně. Smála se, když jí oždibovalo konečky prstů.

Luk se cítil mnohem jistější, když se jednalo o hrussy a pocítil velkou úlevu, že se Emlina pozornost přenesla na ně. “Brzy už vyroste a bude tak velký jako tady ten vedle,” prohlásil a ukázal na vedlejší box, kde přes branku vytahoval svou chlupatou hlavu další hruss a pozoroval lidi toužebným pohledem.

“Ten taky vypadá přátelsky.”

“Někdy až moc.” Luk poškrábal většího hrusse na čele a na oplátku ho hruss šťouchl nosem do hrudníku. “Ve quiru - venku - člověka celého pošlapou, když si nedává pozor. A není to jen tím teplem. Chtějí být prostě s lidmi.”

Emle hladila svěšené uši mláděte. “Luku, cestuješ hodně?”

“Ne… od té doby… myslím… co mi umřel otec.”

“Tak tys přišel o otce. To je mi líto.” Pohlédla na něj očima plnýma účasti. Oči měla jasně modré jako ranní obloha a Lukovi zrudly tváře už podruhé dnes večer.

Toužil po tom, aby byl elegantní, aby dokázal plynule mluvit, ale netušil, jak to má udělat. Po dlouhé a dost trapné chvíli zamumlal. “Potřebuješ něco?”

Vylezla z boxu od mláděte a utřela si ruce do kalhot. “To ano, Luku,” odpověděla. “Spíš bych tedy měla říct, že něco potřebuje naše Kantorka Mreen.”

Mreen a Emle pečlivě připravily svou žádost tak, aby se tím neprozradil její účel. Emle stejně pochybovala, že by někdo podezíral Mreen, že má tak zvláštní nadání. Potřebovaly jen vymyslet něco, oč by požádaly, co by mělo pro stájníka nebo pána hrussů nějaký význam. Emli se velice ulevilo, když našla Luka ve stájích samotného. Třebaže nebyla tak přecitlivělá jako Mreen, pán hrussů jí byl víceméně odporný. Lukova neohrabanost v ní vyvolávala velké sympatie. Dumala, jestli vůbec někdy vyjde ze stájí - tedy pokud není čas k jídlu.

Kráčela za ním chodbičkou a do sedlárny, kde to ve vzduchu vonělo kožešinami z caeru a mýdlem, kterým se čistila sedla. Její nohy lehce došlapovaly na čerstvou a křupavou slámu. Luk se natáhl k řadě kolíků nad dlouhým pracovním stolem a stáhl delší kožený řemínek. Držel ho v ruce, kde se mu volně pohupoval, takže Emle si ho mohla vzít, aniž by se dotkla Lukových prstů.

“Nejsem Kantorka, víš”, pravila a snažila se mluvit zlehka. Svými prsty lehce pohladila Luka v dlani, když si od něj brala kožený řemínek. “Pokud jde o mě, neexistuje žádné tabu, že se mě nesmí nikdo dotýkat.”

Vypadal překvapeně. “Ale… jsi Pěvkyně.”

“Jen studentka.”

“A to není to samé?”

Omotala si řemínek kolem prstů. “Jsem tady jen proto, abych posloužila Kantorce Mreen, protože ona nemluví… Než se její nová služebná naučí znakovou řeč a prstovou abecedu.”

“A z tebe se časem stane taky Kantorka?”

“To záleží na vůli Ducha,” odpověděla a vzdychla si. Vypadal zmateně a Emle se přiznala: “Mám nějaké problémy se svým talentem.”

“To je mi líto.” Od Luka to znělo upřímně, i když vypadal tak zasmušile. Emle si přála, kéž by se Luk usmál. Měl protáhlý a vyhublý obličej, ale linie byly pohledné. Měl i hezká ústa a silnou bradu. Své černé vlasy nosil dlouhé a vzadu si je svazoval. Krk i ramena měl dobře osvalená. Narovnal jedno sedlo a pronesl: “Řekl bych, že každý máme nějaký problém.”

“Tak to je pravda.”

Chvíli váhal a pak rychle dodal: “Jezdci říkali, že máš překrásný hlas.”

Emle se usmála a vzpomněla si na noci pod širým nebem, když zpívala po boku Mreen pod potemnělými hvězdami. “To je od nich hezké, že to říkají.”

Luk ukázal na dlouhý řemínek. “Nechtěla by Kantorka raději mašličku? Matka pracuje s prádlem a takovými věcmi. Stačilo by, aby vyšla nahoru po schodech… Nebo by její služebná mohla sejít dolů.”

“Ne, ne, děkuji ti,” odpověděla Emle. “Tohle je vynikající. Ten panel je z kůže, víš, je obalen v kůži a kdysi to patřilo matce Kantorky Mreen. Viděla ty kožené řemínky, jak jimi pán hrussů přivazoval věci k sedlu, takže…” Emle se zarazila. Vycítila, že přichází nějaká dívka a její myšlenky ji předcházely ve směsici obrazů a pocitů a barev.

“Tak počkej, já ti ho ještě oříznu,” řekl Luk. “Bude to tak hezčí.” Sáhl na pracovní stůl a našel nůž na kůži.

Nůž byl štíhlý a zahnutý. Čepel obisu byla plná rytin a zářila ve světle. Špička byla nebezpečně ostrá. Emle zalapala po dechu a ustoupila o krok - řemínek přitom přitiskla ke své hrudi. Sevřel se jí žaludek.

“Pěvkyně? Co se děje?” Vypadal rozladěně, jako by se sám dopustil nějaké chyby.

Chvíli mu vůbec nedokázala ani odpovědět. Polkla, zavrtěla hlavou a nakonec se jí podařilo otevřít ústa: “Promiň… omlouvám se…, ale nesnáším nože.”

“Aha.” Nůž položil na stůl. Emle se snažila dívat někam jinam, a aniž by o tom nějak zvlášť přemýšlela, stočil se jí pohled ke dveřím.

Stálo tam malé děvče, už ji viděla u večeře, jak seděla vedle Luka. Určitě jeho sestřička. Měla také tmavé vlasy, které byly dlouhé a rovné a visely jí v neupravených pramenech kolem úzkého obličeje. Když spatřila Emli, zarazila se.

“Gwinečko,” řekl Luk. “Tohle je Pěvkyně Emle, už jsi ji určitě viděla.”

Děvče zíralo mlčky na Emli. Gwin se dokázala bezvadně ovládat, byla zticha a držela se zpátky.

Emle ji pozdravila: “Ahoj.” Známý pocit ji zabrněl na spáncích, záchvěv energie psí.

“Ahoj,” odpovědělo děvčátko. Její hlas byl nepřirozeně vysoký.

Emle se na ni usmála. “Určitě jsem tě už dneska viděla, když se provozovala quirunha, je to tak?”

Gwin pronesla vážně: “Naše nová Kantorka neumí zpívat.”

“Ne, to neumí. Nemůže ani mluvit.”

“Proč?”

“Gwin…” napomenul ji Luk, ale Emle ho zadržela zvednutou rukou.

“To je dobrá otázka. Luku. A já na ni ráda odpovím.” Usmála se na děvče. “Už to tak vypadá, Gwin, že Duch neobdařil Kantorku Mreen žádným hlasem.”

Děvčátko sklonilo hlavu na stranu a přemýšlelo o tom. “Ty jsi pak její hlas?”

“Ano, to jsem.” Emle si všimla, že to vyznělo poněkud žalostně, a také si všimla, jak po ní Luk vrhl rychlý a sympatický pohled. Rukou pohladil sestřičku po vlasech. Emli to až dojalo, když si všimla, jak něžně se ke své sestře chová. Její vlastní bratři - statní, drsní hoši - neměli pro svou malou sestřičku žádnou podobnou něhu.

“Tak už dost, Gwinečko,” pokáral ji jemně Luk, “už Pěvkyni dál neobtěžuj.”

Emle? Kde jsi?

Emle si rychlostí blesku uvědomila, jaký je její zdejší úkol. Jsem pořád ještě ve stájích, ale už jdu.

Obrátila se k odchodu a spatřila, že Gwin ji už o několik kroků předešla a stála u dveří, jako by i ona sama zaslechla Mreenino volání. Emle si děvčátko pozorně prohlédla a znovu ji zabrnělo ve spáncích, ale nahlas řekla jen: “Luku, teď už musím jít. Děkuji ti za pomoc.”

Usmál se na ni a Emle si uvědomila, že její instinkty byly správné. Úsměv mu zjemnil obličej, rozšířil jeho velké oči. Odpověděl: “Kdykoli, cokoli.”

Mreen si vzala řemínek, který jí Emle podávala, a proplétala ho pomalu mezi prsty. Z Emliných rukou byl ještě měkký a teplý. Když si jej Mreen přiložila k nosu, přišlo jí, že vycítila pach hrussů, dokonce i vůni vzduchu venku a pach tvrdých bodavých jehel ze stromů s velmi tvrdým, železným dřevem. Tohle jí samotné přišlo jako záležitost její fantazie. Ale zvuk, který zaslechla ve své mysli, když zavřela oči a soustředila se, nebyl rozhodně dílem představivosti. Zaslechla jej skrze vlastní energii psí, ale byl skutečný jako její vlastní dech.

Byl slabý a nebyl o moc silnější, nežli útržek, který zaslechla, když držela ve svých prstech tobolku pána hrussů. Prostý pláč - tenký, přiškrcený, vyděšený. A pak, jako trojité ostinato, nářek, který pokračoval stále dokola.

Mreen objevila svou podivnou schopnost, když byla ještě malá holčička a bydlela na Observatoři se svým otcem a nevlastní matkou. Jednou se dotkla většího kusu starobylého železa, který byl pýchou Observatoře, a v tu ránu zahlédla hvězdy, temné nebe a kolem ní se valila mračna a vál vítr, jako by ji ferrel vynesl na křídlech vysoko do nebe nad vrcholky hor. Na Konzervatoři si přivykla, že běžně vídá obrazy studentů, kteří před ní prošli po kamenné podlaze do cvičeben. A pochopitelně - těch několik kousků, které jí zůstaly po matce, v ní dokázalo vyvolat obraz Isbelina obličeje.

Mreen držela řemínek ještě chvíli a doufala, že se ještě něco přihodí. Otevřela oči a zjistila, že ji Emle pozoruje. Slyšela jsi to? zeptala se.

Emle zavrtěla hlavou. Ne. Co to je?

Mreen znovu zavřela oči a pevně sevřela kousek řemínku. Matně viděla tábořiště uprostřed výhonků stromů ze železného dřeva. Uprostřed plápolal oheň a kolem něj spatřila nezřetelně pohybující se postavy. Neviděla žádné detaily, nic, co by jí osvětlilo, co to vlastně vidí; dál ale slyšela nářek vysokého hlásku. Vidím pocestné, vyslala pomalu. Ale nevidím, kdo to je. A pláče mezi nimi dítě. A to je všechno.

Co to znamená?

Mreen otevřela oči a odložila kožený řemínek na noční stolek. Nevím, Emle. Ale něco to musí znamenat. A to mě znepokojuje.

Osm

Emli přišlo Jošuy tak trochu líto. Navzdory sladkému tenoru a jistému zacházení se strunami na filhatě bylo jasné, že Mreenin talent mu nahání strach. Podvoloval se jí tak často - neustále se jí ukláněl, čekal na ni, až sama zvolí tóninu, až nasadí melodii, tempo - Emle se nemohla ani trochu divit, že Mreen s ním pomalu začala ztrácet trpělivost.

Jednoho rána několik dní po jejich příjezdu Jošua zastihl po snídani Emli ve velké síni. “Emle, mohu se tě na něco zeptat?”

Poklonila se mu, povzbudivě se na něj usmála; odměnou se jí dostalo plachého úsměvu. “Jistěže,” odpověděla.

“Napadlo mě, že bys mohla vědět…” Tváře mu znachověly do bledě růžové a očima se vyhýbal jejímu pohledu; díval se někam za ní do vysokého okna z vápenného skla.

Sledovala jeho pohled a potěšilo ji, když spatřila jasnou modrou oblohu. Už nějaký čas nepadal vůbec žádný sníh a Emle - stejně jako téměř všichni ostatní obyvatelé Domova - se zastavila pokaždé, když míjela okno, které směřovalo na jih. Doufala, že jako první spatří tvář Hosta nad horizontem.

Jošua si odkašlal. “Zdá se,” pronesl tiše, “že jsem provedl něco, co se Kantorky Mreen nějak dotklo. Napadlo mě, že bys mi mohla říct, o co vlastně jde.”

Emle teď pochopila, proč mluvil stále nahlas. Nechtěl, aby Mreen slyšela jeho myšlenky. Nebyl zde jmenovaným Kantorem, Emle by si mohla dovolit položit mu ruku na paži, aby ho uchlácholila, ale takové gesto by nebylo právě vhodné. Obrátila se tak, aby mu viděla přímo do obličeje. “Kantore Jošuo, myslela jsem si to samé, když jsem se stala její průvodkyní, ale teď už ji znám lépe. Ona se prostě takhle chová, je to normální.”

“Ona se takhle chová?” Jošua se zamračil. “Ale je tak… tak…”

“Zdá se ti, že se zlobí?”

Jošua svěsil hlavu. “Mám takový pocit, že mě nemá ráda,” odpověděl. “A přesto - vždyť je dost dobře možné, že tu budeme v Domově společně pracovat celé roky. Jak by se to dalo urovnat?”

Na chodbě se začali srocovat obyvatelé Domova, aby zašli do kantorisu. Mreen vyslala: Emle? Jsi tam?

Ano, Kantorko. Emle se znovu zasmála na Jošuu: “Jsem si jista, že Kantorka Mreen tě má ráda,” pravila. “Ale má strach, a proto může působit tak odměřeně.”

“Strach? Z čeho?”

Emle odpověděla: “Má strach z vlastního selhání.”

Přes rameno Jošuy viděla, jak Mreen vchází do chodby a pod paží nese filhatu. Zářila i v jasném slunečním světle. Občané Domova se rozestoupili, aby mohla projít. Někteří z nich se poklonili, ale nikdo na ni nepromluvil. A všichni si dávali bedlivý pozor, aby se jí nedotkli.

Jošua nakonec velice potichu zašeptal: “Ale Emle - talent Kantorky Mreen je přece obrovský!”

“Ano. Ale něco jí dělá starosti. Zatím nevím, co to je.”

Mreen už byla na cestě k pódiu, když Emle následovala Jošuu uličkou mezi dlouhými lavicemi. Mreen ladila struny na filhatě, krátce pohlédla na Emli a pak se znovu věnovala nástroji. Konečně, vydala ze sebe. Napadlo mě, že máš možná něco lepšího na práci.

Emle odpověděla, jak nejklidněji to v danou chvíli dokázala: Takové věci by sis, Kantorko Mreen, vůbec neměla myslet.

Mreen sešpulila rty a ve tvářích se jí na chvíli objevily dolíčky, když otáčela kolíček na struně C. Možná ne, Emle. Ale moje služebná si usmyslela, že mi všechno uklidí, a já jsem vůbec nemohla najít své náhradní struny.

Jošua vykročil na pódium vedle Mreen a Emle se posadila přesně doprostřed první řady lavic.

Já jsem ji to znamení učila, vyslala Emle.

Náznak úsměvu ve tváři Mreen ochabl. Lispeth utíká vždycky, jen co mě spatří. Zmizela z pokoje, ještě než jsem stačila získat její pozornost.

To je mi líto, odpověděla Emle. Ještě s ní promluvím.

Mreen jen velice slabě přikývla. Pohlédla na Jošuu a zahrála krátkou figuru v tónině Iridu. Přikývl na znamení souhlasu a quirunha začala.

V době, kdy fungoval kantoris, sedávala Emle na pódiu, aby mohla překládat Mreeniny instrukce těm, kteří sem přišli kvůli uzdravení.

Emle litovala, že je její talent tak slabý, ještě více než kdykoli jindy. Na Konzervatoři bylo běžné, že studenti druhého ročníku se už starali o studenty prvního ročníku a pomáhali jim, když měli bolesti uší, když je pálilo v krku, nebo jim bylo zle od žaludku. Stejně jako při quiru, i v těchto případech byla Emlina energie psí neúčinná. V mysli ihned odhalila problém - to jí nedělalo vůbec žádné obtíže - a věděla naprosto přesně, co je třeba vykonat. Ale byť se snažila sebevíc, vlákna energie psí, která vysílala, jen tápavě šmátrala, až zanikla úplně. Když dosáhla bodu, že se měla něčeho dotknout, zničila se a rozpustila - nenadělala žádnou škodu, ale také v ničem nepomohla.

Mreen pochopitelně žádný takový defekt nepoznala. Mreen hojila spálené prsty, ulevovala namoženým svalům, snižovala horečku takovou rychlostí, že Jošua jen zvedl obočí na znamení obdivu. Emle seděla poblíž, uvnitř aureoly kolem Mreen, a propůjčovala svůj hlas Mreeniným radám.

Posledním případem dnes byla mladá a znaveně vyhlížející žena, která si stěžovala na bolesti hlavy. Mreen vyslala své psí okamžitě směrem k vyslovené bolesti a občance Domova ulevila. Řekni jí, ať si teď trochu odpočine, vyslala Mreen Emli.

Emle přikývla a automaticky řekla: “Salli, Kantorka chce, abys odpočívala.”

Občanka Domova se poklonila, ale jak se narovnávala a chystala k odchodu, Emle si všimla, že její oči byly plné slz. “Proč - počkej, Salli. Ještě chvilku,” přikázala jí Emle.

Salli obrátila obličej ke stupínku a hlavu měla svěšenou. Dvě slzy si našly cestičku a putovaly dolů po tvářích. Salli si je hřbetem ruky pokradmu setřela.

“Cítíš se lépe?” zeptala se Emle. “Bývala bych si myslela, že ti Kantorka… že tvoje bolest pominula.”

“To ano,” odpověděla Salli tak tiše, že se Emle musela naklonit kupředu, aby její hlas vůbec zaslechla.

“Proč pak tedy pláčeš?” zeptala se Emle. “Je v tom ještě něco dalšího?”

“Je v tom jen to, že vím, že se ta bolest zase vrátí.”

“Bolí tě často hlava?”

Salli se vysmrkala. “Skoro každý den.” Zvedla hlavu a Emle si všimla, jak unaveně vyhlíží, dokonce i z vlasů jako by padala na zem únava.

“A je to vždycky stejné?”

Salli pokrčila rameny. “Skoro stejné.”

“Kdy ta bolest začíná?” Emle se zeptala.

“Většinou v noci.”

“A co děláš?”

“Snažím se uspat dítě.”

“Má tvůj synek nějaké potíže?”

Salli se zvrásnil obličej. “Snad jen to, že rád spí přes den a v noci je pořád vzhůru. A pak mám ještě malou dcerku, a ta se budí brzy ráno a chce snídani. Já sama se skoro vůbec nevyspím - buď jeden nebo druhý pláče.”

“A tvůj muž ti nemůže pomoci?”

“Je lovec. Často nebývá doma.”

Emle. Co to děláš?

Opožděně si Emle uvědomila, že promlouvá se Salli, aniž by to konzultovala s Mreen. Uvědomila si, že měla raději mlčet. Ach! Neměla jsem v úmyslu…

Mreen se zamračila, Salli zírala na obě dvě a ve tváři měla zmatek. Mreen teď vypadala skutečně velice přísně.

Emle zvedla ruku a požádala Salli, aby chvíli počkala - jen pokrčila rameny namísto toho, aby jí všechno vysvětlila. Kantorko, Salli už jsme měli v kantorisu dvakrát.

Já vím.

Napadlo mě… kdybychom pochopily podstatu problému…

Mreen se přestala mračit. Výborně, Emle. Pokračuj, prosím.

Mreen pozorovala, jak Emle promlouvá se Salli. Emliny oči přímo zářily účastí a jakoby zapomínala sama na sebe, když naslouchala problémům, které měla Salli. Nebylo divu, že občané Domova měli Emli rádi, a Mreen moc dobře věděla, že to je pravda. Pohodlně se usadila a volně držela v prstech fillu. V hrdle se jí pomalu vytvořila bublinka lítosti. Dokázala by vytvořit quiru vysoko v horách úplně sama od sebe, jen aby přivodila pohodlí spolucestujících. Cítila se Isbel podobně, cítila se také tak silně izolovaná od ostatních? Mreen polkla a snažila se odehnat vlastní sebelítost. Sira jí kdysi řekla, že starší Kantor u Isbel byl odměřený a krutý muž. Ona, Mreen, měla Jošuu, který byl plachý, ale příjemný. A alespoň na nějakou chvíli teď měla pro sebe Emli.

Emle pověděla Salli několik posledních slov; ta se pak poklonila a odešla. Co jsi jí řekla, Emle?

V Perlu to chodilo tak, že když vyjeli muži na lov, ženy se u dětí střídaly. Navrhla jsem jí, aby se pokusila něco podobného vytvořit i tady a aby si našla čas strávit hodinku či dvě v ubanyixu, aby zašla do zahrady…, aby udělala něco, co by ji osvěžilo. A řekla jsem jí, že si o tom promluvím s Magistrem… doufám, že s tím vším souhlasíš, Kantorko.

Nic takového by mě nikdy nenapadlo, Emle.

Emle zvedla hlavu a její oči prosily o dovolení. Šlo jen o to, že jsem si vzpomněla, jak to chodilo v Perlu.

Vedla sis výborně. Jednoho dne z tebe bude výborná léčitelka.

V Emli to poskočilo radostí a Mreen pocítila náhlý příval sympatie. Pojď, vyslala. Občanka Domova není jediná, která si zaslouží nějaký čas sama pro sebe. Mám velkou chuť na pořádnou koupel, co ty na to?

Já taky, odpověděla Emle. Děkuji ti, Kantorko.

Mreen uklidila fillu do vnitřní kapsy tuniky a dlouze a unaveně si povzdychla. Nemohla bys mi říkat prostě Mreen, co myslíš, Emle? Všechny ty formality mě strašně unavují. Dotkla se Emlina ramene. Bylo to příjemné dotknout se někoho jiného, pocítit kontakt, přestože jen tak krátký.

Emle se poklonila a úsměv jí rozzářil tváře.

Děkuji ti, Mreen.

Mreen napadlo, že Emle si také může připadat tak osaměle. Uměla mluvit, dokázala se s lidmi spřátelit, setkávala se s ostatními…, ale možná to všechno nebylo tak jednoduché, jak se to jevilo. Bylo tu něco, co se asi Mreen nikdy nedozví.

Obávala se dne, kdy se bude muset Emle vrátit na Konzervatoř, a nechá ji tady úplně samotnou.

Luk seděl se zkříženýma nohama na kožešině z caeru vedle své postele a splétal chránič nosu u ohlávky. Dělal to pečlivě, zamotával kožené pásky do určitého vzorce a dbal na to, aby nikde nevznikla nějaká tvrdší místa. Gwin seděla na své posteli v malém kumbálku a kreslila cosi kouskem uhlu na kus tvrdého papíru. Když takhle pracovala, pobroukávala si nějakou melodii.

“Co je to za písničku, Gwinečko?” zeptal se Luk.

Pohlédla na něj. “Nevím, jak se jmenuje,” odpověděla. “Ale vím, že to je v Doryu. Doryu je na zahřívání vody.”

Luk se na ni zazubil. “A jak tohle všechno víš, maličká?”

“Poslouchala jsem za dveřmi, když Kantor Jošua zahříval vodu v ubanyoru. A vím, že to je v Doryu, protože jsou ještě další melodie ve stejné tónině. Jako třeba tahle.” Začala zpívat jinou melodii a útlý obličejík se jí rozzářil z potěšení, které jí hudba přinášela.

Luk pokrčil rameny. “Já nerozeznám jednu tóninu od druhé,” přiznal se. “Ale rád tě poslouchám, když zpíváš.”

Zazubila se na něj. “Tahle je taky v Doryu, a dokonce má i slova. Poslouchej:

Maličký, ztracený,

Ospalý, nicotný.

Ulož hlavu na polštář,

Nech si zdát o hvězdách,

A loď tě doveze domů.

Maličký, sladký…”

“Dost toho randálu!” Axlův hluboký hlas zaduněl v těžké dřevěné podlaze v ložnici, jako by tam zaťal ostří sekery.

Gwin ihned zmlkla, jako by její hlas rozpoltil vedví. Sklonila oči k papíru a stiskla uhel; jako by se celá proměnila v kus ledu.

Luk sevřel čelisti. Hromadila se v něm čistá zloba, až se mu roztřásly ruce. Pomalu položil ohlávku stranou a vstal.

Gwin hleděla na kresbu. “Co chceš dělat. Luku?” zašeptala.

“Už toho mám dost,” odpověděl. “A jdu mu to říct.”

“Ne!” Upustila uhel, vyskočila z postele, běžela k němu a drobnou ručkou ho chytila za paži. “Vždyť je to jedno,” řekla a její hlas zněl, jako by promluvila sama Erlys. “Nemusím zpívat.”

Luk si klekl vedle sestřičky a jemně sundal její ručku z rukávu. “Gwinečko,” pravil. “Proč by sis u sebe nemohla trochu zazpívat?”

Couvla a objala si hrudník pažemi. Její vyzáblý obličej působil tak, že vypadala, jako by jí bylo už padesát let a ne jen teprve deset. Zuřivost ho vehnala do společné místnosti jejich příbytku.

Axl obracel naruby tobolku na stole pod oknem a kousky kovu se leskly na dřevě. Luka to tak překvapilo, že na chvíli zapomněl, proč sem vlastně přišel. “Proč… jak jsi přišel k tolika kouskům kovu?”

Axl naučeným způsobem narovnal kousky na sebe a pak je zase naházel do tobolky. “A co je vlastně tobě do toho?” zavrčel. Postavil se a potěžkával kožený měšec na dlani.

Erlys se objevila ve dveřích jejich ložnice a stála tam s jednou rukou opřenou o futro. Její obličej byl vyděšený, stejně jako tvář Gwin.

Luk necítil žádný strach. Vnímal jen vztek, čistý, očividný a prudký. “Do kovu mi nic není,” řekl vyrovnaným hlasem. “Ale jde mi o mou sestru.”

Axlův pohledný obličej potemněl. “No a?”

“Už na ni nikdy nekřič.”

“Ale Luku,” vydechla Erlys. Váhavě vkročila do společné místnosti a pak se zastavila, když Axl zvedl jednu těžkou ruku.

“Vrať se do ložnice, Erlys,” nařídil jí a pak promluvil k Lukovi: “Nenechám si rozkazovat od trochu vytáhlého čahouna,” prohlásil.

Luk se postavil v plné výšce. “Nejsem vytáhlý čahoun,” opáčil. “Už jsem vyrostl.” Přistoupil blíže k Axlovi. Byl o celou hlavu vyšší než nevlastní otec, přestože Axlova ramena byla širší a také krk měl mnohem mohutnější. “Proč by si malé děvče nemohlo zazpívat, kdy se jí zachce?”

“Luku,” zasténala Erlys.

Axl se po ní otočil. “Už jsem ti řekl,” zavrčel. “Vrať se do ložnice. O tohle se postarám sám.”

Erlys z něj byla celá vystrašená.

Lukovi začalo bušit srdce. Vzduch v místnosti byl plný zášti - jeho i Axlovy. Udělal jeden dlouhý krok, postavil se mezi matku a Axla a zakřičel: “Přestaň ji týrat! Rozdej si to se mnou!”

Axl se zasmál a pak se snažil Luka postrčit stranou.

Luk stál pevně na zemi. Byl to ten nejbližší tělesný kontakt, ke kterému kdy mezi ním a nevlastním otcem došlo. Axl ho vlastně nikdy ani neuhodil, jen ho občas poplácal po rameni anebo do něj náhodou strčil. To Erlys tělesně ubližoval, právě ona nejvíce trpěla, když měl špatnou náladu. Tím, že bil Erlys, Axl vlastně ovládal všechny tři. “Jdi mi z cesty, ty hlupáku,” vyštěkl na Luka.

“Ne! A mé matky se ani nedotkneš!”

Axlovy ruce se sbalily do pěstí. Musel se trochu podívat nahoru, když chtěl vidět Lukovi do očí. Přiblížil se k němu a zasyčel mu do obličeje. “Že se jí ani nedotknu?” Znovu se zasmál - byl to odporný a chrčivý zvuk. “Je to moje družka a já se jí budu dotýkat, jak se mi zachce.”

“Náš otec ji nikdy nebil.”

“Tvůj otec se zabil sám,” pronesl pohrdavě. “Nechal na sebe padnout hrusse. Byl to stejnej idiot jako ty, o tom nemůže být pochyb.”

“Snažil se to zvíře zachránit,” pronesl Luk skrz zaťaté zuby. “Ta samice uvízla nohou ve výhonu stromu a nemohla…”

“Byl to ale takovej pitomec, že ji z té smyčky nedokázal dostat ven, je to tak?” Axl občas používal hrubá slova, jako kdyby to nic neznamenalo. “A ty bys to určitě taky neuměl,” dodal a strčil do Luka.

Luk strčil zase do něj, vrčel a byl vzteky bez sebe.

“Luku! Nech to být!” zakřičela Erlys. Gwin přispěchala ze svého kumbálku a utíkala k matce.

Axl zahřímal: “Erlys, pojď sem. Hned pojď sem, nebo toho budeš litovat!”

Erlys začala naříkat, vyprostila se ze sevření Gwininých rukou a snažila se proplížit kolem Luka. Když natáhl ruku, aby ji zarazil, začala vzlykat.

Axl zavrčel: “Já ti ukážu, kdo je tady pánem, ty blázne!” Sáhl za Luka, aby uchopil Erlys za paži.

Luk jeho ruku odrazil.

Viděl, jak přichází Axlův úder, ale neměl dost času, aby se nějak kryl. Dostal ránu přímo do tváře. Zavrávoral dozadu a bolestí zalapal po dechu. Druhou ránu dostal přímo do obočí - cítil, jak Axlovy klouby prstů narazily na kost. Erlys kvílela.

Gwin ze sebe nevydala ani hlásku. Postavila se ale přímo před Erlys.

Když šel Axl znovu po Lukovi, Luk ho zachytil za zápěstí. Funěl námahou, když mu Axl zkroutil ruku, ale vydržel to.

Léta tvrdé dřiny ve stájích, nakládání a vykládání slámy, zvedání sedel a vyvážka vlhké slámy - z toho všeho získal potřebnou sílu. Axlovi zrudl obličej, když si to začal uvědomovat, a vytrhl svou ruku, aby ji měl zase volnou a mohl znovu udeřit. Luk moc nepřemýšlel a zasáhl pěstí Axla přímo do břicha. Byl to dobrý úder a přibyl k tomu moment překvapení; navíc Axlovo břicho bylo ze silné vrstvy tuku. Axl zavrávoral dozadu a uhodil se o stěnu. Zalapal po dechu, sehnul se, ruce si položil na kolena, aby mohl popadnout dech.

Trvalo to dost dlouho - nikdo se ani nepohnul. Luk a Gwin zírali na Axla v hrůze a Erlys jen hlasitě štkala. Ústa měla dokořán jako malé dítě. Luka začalo pálit podlité oko a v pěsti mu cukalo, jak narazil na Axlova žebra. Třásl se hrůzou a znechucením. Pomalu couvl a posadil se na židli.

Axl konečně popadl dech. Pomalu se narovnal, zvedl ukazováček a zamířil jím přímo na Erlys. “Poslouchej mě, Erlys. Naučíš se zvládat tyhle parchanty, nebo…”

“Nech ji na pokoji,” prohlásil Luk. V hrdle mu vyschlo a jeho hlas zněl skřípavě.

Axl sešpulil rty. “Ty vůbec netušíš, co je pro tebe dobré,” opáčil. “Pořád jsem na Taurusu pánem hrussů já a ty jsi můj učedník. Nic podobného na mě už nikdy radši nezkoušej.”

Chňapl po své tobolce na stole a vyběhl z příbytku; prásknul za sebou těžkými dveřmi. Erlys běžela k Lukovi. Gwin stála, kde byla celou dobu, a její obličej byl chladný a nehybný jako kámen.

Vzlykající Erlys se snažila přiložit vlhký hadřík Lukovi na pohmožděný obličej, ale Luk její ruku odstrčil. Věděl, že ho teď čeká daleko více problémů. Axl už si najde nějaký způsob, jak mu bude znepříjemňovat život. A Luk neměl nejmenší tušení, jak by mu to měl zarazit.

Mreen se celá ponořila do oblaků vonné páry v ubanyixu, ale náhle se posadila. Slyšela jsi to, Emle?

Emle si právě myla vlasy a také se narovnala. Mokré vlasy jí skrápěly tváře teplou vodou. Co je to?

Mreen si položila ruku na hrdlo. Nejsem si jista.

Emle zavřela oči a naslouchala divokému a nespoutanému výlevu energie psí. Byl to tichý nedobrovolný nářek plný zoufalství a strachu. Otevřela oči. To není Kantor Jošua. Kdo jiný má v tomhle Domově ještě talent?

Mentální nářek pokračoval a Mreen zamrkala. U Ducha, Emle, ona je celá vystrašená.

Kdo?

Ta malá. Nevlastní dcera pána hrussů, Gwin.

Emle zírala na Mreen a připadala si jako blázen. Jistěže. Měla si toho všimnout sama už dávno. Ona má talent.

Mreen si zakryla oči mokrou rukou. Ano. Něco se děje a ona…

Následoval další výbuch pláče, zoufalý nářek, který jim ale nic nenapověděl. Emle nedokázala ani určit, odkud vychází. O chvíli později pláč trochu ustal, ale Emle se z něj v teplé vodě celá třásla.

Mreen dala ruku opět do vody a její oči se setkaly s Emlinými. Holčička nešťastná.

Je nadaná, ale skrývá to. Proč?

Mreen opět vklouzla pod vodu. Tak tohle jsou přesně obavy Magistry Siry, vyslala. Pokud Lamdon nařídí, aby šli do Konzervatoře všichni talentovaní, ať už chtějí nebo ne, rodiny budou před námi skrývat své nadané děti. Možná i Gwinina rodina zná už tohle poslední rozhodnutí.

Ale, Mreen, spustila Emle, ale pak zaváhala. Jak si mohla být jista? Možná Luk už věděl o nadání sestřičky, ale jednoduše si to nechával pro sebe. Nedokázala si představit Luka, že by nutil svou malou sestřičku, aby udělala něco, co by sama nechtěla. A jejich matka - Emle už Erlys viděla - drobnou, křehce vyhlížející ženu - ve velké síni. Erlys nebyla z těch, která by se postavila nařízením Magistrátního výboru.

Nebo její druh. Emle se znovu roztřásla.

Je v tom pán hrussů, ten to skrývá, vyslala k Mreen.

Aha. Jistěže, máš pravdu. Mreen zvedla mýdlo, ale pak ho znovu nechala sklouznout do nádobky a bezděky zírala do vlnících se oblaků páry, které vycházely z vody. Emle, ale ten pláč, který jsem zaslechla, když jsem se dotýkala jeho koženého řemínku, nebo když jsem držela v ruce jeho tobolku - to nebyla Gwin.

Jsi si jista?

Mreen přikývla. Ano. Kdyby šlo o jedno a to samé dítě, poznala bych to. Vzala do rukou své vlasy a vymačkávala z nich vodu, pak si je hodila přes ramena a natáhla se pro ručník, který ležel vedle lázně. Emle, budeme dál střežit její tajemství. Někdy v létě přijede Magistra Sira, tak se jí zeptáme, co se dá dělat. Do té doby to neřekneme ani Kantorovi Jošuovi, ani Magistru Kenthovi. Nikomu.

Emle přikývla a sáhla po ručníku. Chuděrka Gwin! Dumala, co se asi tak mohlo stát, že ji to tak vyděsilo.

Devět

Následujícího rána vstala Emle dost brzy a několik minut před snídaní cvičila. Zahrála několik stupnic, aby si zahřála prsty a rty. Když jí přišlo, že už to stačí, zahrála jednu delší pasáž v Mu-Lidya, což byla tónina, která vyžadovala dlouhý a pevný dech. Zrovna se znovu nadechla, aby mohla hrát dál, když ji rozptýlil rozruch na chodbě. Položila fillu stranou a pustila se do pátrání. Než stačila otevřít dveře, volala na ni Mreen.

Emle! Slyšela jsi to? Už je konečně tady!

Emle otevřela dveře. Několik lidí přeběhlo kolem ní, spěchali k širokému schodišti a cestou si rychle navlékali na sebe kožešiny. Usmívali se na ni a také jeden na druhého. Z velké haly dole vycházel smích a ti, kteří byli ještě na schodech, přidali do kroku; za nimi se rychle blížili ti, kteří teprve opouštěli své příbytky. Mreen vyšla ze svého pokoje s kožichem přes ruku.

Emle se smála a vzrušením poskakovala. To je ale velký den, což?

Bylo nádherné vidět Mreeniny dolíčky v tvářích. To tedy je, Emle, to je pravda! Pojď se mnou, podíváme se na něj spolu!

Emle si pospíšila do pokoje, kde si sebrala kožich, a společně klopýtaly chodbou k velkému schodišti; byly nedočkavé jak malé děti. Připojily se k proudu lidí, jenž se valil hlavními vraty ven z Domova, dolů po venkovních schodech a zatáčel za roh, kde byly stáje a odkud bylo vidět do zátoky.

Emle nastavila obličej rannímu mrazíku a nechala kápi, aby se jí svezla na ramena. Uvědomily si, že občané Domova si dávali i v takovém spěchu pozor, aby do Kantorky nenarazili a nechávali vedle obou dívek trochu místa. Několik občanů pozdravilo Emli, poklonilo se Mreen a pak uháněli dál. Velká síň byla prázdná, snídaně musela počkat. Každý obyvatel Domova, kuchaři i švadleny, Magistr i lovci - všichni společně, více než tři sta lidí najednou - spěchali, aby se stali svědkem této velké události. Ve vzduchu byl cítit příslib svátků a oslav.

A konečně je to tady! Tak dlouho nepřicházelo, bylo tak dlouho očekávané - znamení obnovy a nového zrození - konečně tu bylo léto!

Obličej Hosta byl bledý, napadlo Emli, sinalý oproti daleko žlutější barvě slunce. Před pěti lety jí připadal větší, ale tehdy byla ještě malé dítě. Odtušila, že se takhle zvětšil v jejích vzpomínkách, vyrostl a byl větší, když snívala o kontinentu a jak se změní, až sem opět Host zavítá. Host roztával ledy, odklízel sníh z luk a cest, z tašek na střechách padaly kapky vody na dlážděné nádvoří. A teď si pomyslela, když viděla tak jasně úzký disk nad jihovýchodním horizontem, že už tento den je mnohem teplejší nežli včerejšek a že vzduch je mnohem jasnější. Téměř jako by cítila lechtání smrkových výhonků, jak vytahují své tenké kmeny směrem ke světlu druhého slunce.

Emle stála s Mreen trochu opodál od ostatních obyvatel Domova a obě sledovaly, jak Host stoupá vzhůru. Měly na konci útesu velice dobrý výhled a ruce si položily na kamennou zídku. Všude kolem nich obyvatelé Domova radostně vykřikovali a veselili se z takového výhledu. Emle dlouze pozorovala Hosta a pak se usmála přes rameno na dav šťastných obličejů. Ostrá slaná bríza vyšlehla ze zátoky, zacuchala jí vlasy a zamrazila ji na obnažených uších.

Emle zvedla ruce, aby si opět nasadila kápi. Ten pohyb ji donutil, aby se lehce otočila doleva, takže koutkem oka zahlédla otevřenou horní polovinu vrat u stájí a snad jediného člověka, který nespěchal ven, aby se zúčastnil všeobecného veselí a oslav.

Poznala jeho vytáhlou postavu, jak se natahuje ze stínů, přestože schovával obličej před světlem, které tak nedočkavě vyhledávali všichni ostatní obyvatelé Domova. Jošua právě dorazil a postavil se vedle Mreen. Emle si probojovala cestu davem a dostala se až ke stájím.

Jak se blížila. Luk se stáhl dovnitř, ale Emle se protáhla malou skupinkou lidí, aby se dostala ještě blíž - byla si jista, že přece Luk určitě nechce zůstat uvnitř stájí, když je venku tak báječné ráno! A později se bude tancovat na nádvoří, zpívat oslavné písně a možná pronese řeč i Magistr. Také kuchaři se brzy vrhnou na přípravu jídla určeného na oslavu.

Emle jukla do stájí, ale byla ještě trochu oslepena z tak velkého jasu venku. “Luku?” zavolala tiše. “To jsem já, Emle. Ty nepůjdeš ven? Je to nádherný pohled!”

Chvíli se zdálo, že jí ani neodpoví. A pak zaslechla jeho hluboký hlas, který promluvil tiše ale srozumitelně: “Pěvkyně, já jsem to viděl jako první.”

“Tak pojď ven,” Emle zvolala vesele. “Pojď ven a přidej se k nám!”

“Ne,” opáčil úsečně, “teď ne.”

“Ale teď je ta správná chvíle!” trvala na svém. Za ní propuklo všeobecné veselí, a když se ohlédla, spatřila kuchaře a posluhovačky, jak přinášejí na velkých tácech snídani - každý nesl dva tácy, aby udržel rovnováhu. Zdálo se, že všichni z Taurusu teď posedávají venku na kamenech nebo na kořenech stromů, někteří si dokonce sedli na zídku, takže pod nimi byly už jen ostré útesy - všichni teď drželi v ruce misku a v ní vynikající keftet, ze kterého se kouřilo v chladném ranním vzduchu.

Emle se natáhla do horní části dveří, aby nahlédla dovnitř do temných stájí, ale spatřila jen Lukovy dlouhé nohy, jak mizí z uličky a kráčí do jednoho volného boxu, jen aby byl mimo dohled. “Podívej, Luku, všichni jedí keftet tady venku, aby při tom mohli pozorovat Hosta. Tvoje práce určitě chvíli počká. Pojď ven!” Sáhla po závoře - chtěla otevřít dveře a donutit ho, aby s ní vyšel ven do slunečního jasu.

“Ne!” řekl. “Nemůžu. Nech mě být!”

Emli to překvapilo a zvedla ruce od vrat. “Já… promiň.” Tváře jí hořely a ustoupila o krok; nevěděla, jestli se má cítit uraženě nebo poníženě. Nebo oboje. “Promiň.” Hlas se jí třásl.

Než se stačila obrátit, vystoupil do uličky vystlané slámou, nestál přímo ve světle, ale dost daleko, aby na ni mohl zavolat: “Ne, Pěvkyně… počkej. Já to tak nemyslel…”

Emle se zastavila. Náhlý a mocný příval emoce zaplavil její mysl, přehlušil její pozornost, byla to vlna zmatených a nešťastných pocitů, které vyvěraly z nějaké jiné neskrývané a neukázněné mysli. Emle si položila ruku na hrdlo.

Lukova sestra, maličká Gwin, také jukala zpoza stínů ve stájích a její skoro celou útlou postavu zakrývaly navršené kožené koše na krmení. Emle zase udělala krok kupředu a napadlo ji, že na Gwin zavolá. V jednu chvíli se Luk pohnul - sice málo, ale stačilo to, aby byl na kratičkou chvíli vidět ve světle jeho obličej; pak se ihned stáhl zase do jednoho z boxů.

Ten jediný pohled Emli úplně stačil. Dobře si všimla tmavé modřiny, opuchlého oka a tváře. Byl zraněný, o tom nemohlo být nejmenších pochyb. Měl by přijít do kantorisu a dovolit Mreen nebo Jošuovi, aby mu pomohli s tím otokem a prohlédli oko, jestli ho nemá nějak vážně zraněné. Emle už otevírala ústa, aby mu to řekla, ale pak si to rozmyslela. Jak Luk, tak Gwin si uchovávají svoje tajemství. Luk má nepochybně dost dobrý důvod, aby tajil své zranění - před ní i před všemi ostatními. Asi by mu nedělalo dvakrát dobře, kdyby na sebe takhle upoutal pozornost. A Gwin…

Emle se otočila ke stájím zády a pohlédla znovu na slavnostní shromáždění. Ihned našla světlou hlavu pána hrussů a vedle jeho ramene i temnou hlavu jeho družky. Cožpak je Erlys úplně jedno, kde je teď její dcera? A syn?

Bylo jí to celé záhadou a pomalu si zase razila cestu zpátky na místo, kde stáli Mreen a Jošua a obdivovali východ druhého slunce. Emle sice tohoto dne dosáhla patnácti let, ale rozjasněný den se jí poněkud zakalil. Spatřila Mreenin zmatený pohled.

Co se děje, Emle?

Emle jen pokrčila rameny a zavrtěla hlavou. Nevěděla, co by tak asi měla udělat.

Luk byl vzteky bez sebe, když si uvědomil, že mladá Pěvkyně spatřila jeho pohmožděný obličej, chtěla si s ním promluvit, ale pak se jen otočila a odešla - bylo jí ho líto. Pochopitelně, říkal sám sobě, nechtěl se předvádět se svou hanbou, s hanbou celé rodiny. Matka žadonila, aby udržel celý ten incident v tichosti, a Gwin mu také vzlykala na rameni a měla strach, že by je čekala ještě větší pohroma, kdyby se k uším Magistra doneslo něco o Axlově chování. Ale Luk měl pocit, že už to takhle dál nevydrží.

Jenže teď se konečně dostavil Host. Bude mu volněji, alespoň na určitou dobu. Začal si balit věci na výlet do hor, prováděl hrussy po venkovním výběhu, aby si trochu protáhli nohy a možná přilákali jednoho nebo dva divoké hrussy, aby se připojili ke stádu v Taurusu. Luka čekalo pár dní svobody.

Gwin se mu motala neustále za zády, když si pakoval věci na cestu, a pořád na něj dorážela otázkami. “A na co je tohle, Luku?”

“To je vak, co se připevňuje k sedlu, ty blázínku. Vozí se v tom jídlo, trochu měkkého dříví na rozděláni ohně, hrnek a miska.” Připravil si i pár kožešin na přespání - sebral je z vysoké police, kde byly uskladněny, a přivázal je k širokým bočnicím sedla za vysokou rozsochou.

“Proč potřebuješ tolik kožešin?” zeptala se. “Host už je tady!”

“To ano, ale v horách je přesto v noci dost zima. Nebudu s sebou mít žádného Pěvce.”

“Měl by sis najmout nějakého potulného Pěvce.”

“Nemám žádný kov, Gwinečko.” Zazubil se na ni. “A co ty, máš?”

Vzdychla. “Ne. Nemám.”

“Já vím, maličká. Nikdo ho nemá.” Luk se snažil nemyslet na kov, který spatřil u Axla. Zvedl sedlo na kolík a ohmatával všechny úvazy, aby měl jistotu, že jsou bezpečné.

Gwin naklonila hlavu na stranu: “Kantorka Mreen má kov.”

Narovnal se: “Kantorka má kov? Jak to víš?”

Gwin pohlédla ven z místnosti pro postroje a pak se přisunula blíž k němu, aby mu mohla pošeptat: “Slyšela jsem ji, když ho ukazovala Emli. Nosí u sebe dva kousky z Observatoře.”

Luk se bedlivě zadíval na sestřičku; chvíli si ji prohlížel: “Gwin. Jak jsi to mohla slyšet… Kantorka nemá žádné…” A pak náhle v jediném okamžiku rázem všechno pochopil. Podlomila se pod ním kolena a stačil jen dosednout na lavici pod sedly. “Ach, Gwinečko. U Ducha. Ty přece nejsi taková.”

Její oči byly velice temné a připadaly mu náhle úplně prastaré; byly plné smutku. “Nesmíš to nikomu říct, Luku. Nesmíš.”

“Ale…” Zíral na ni a snažil se tomu zázraku nějak porozumět. “Ale měla bys jít…” Zarazil se, stále se nemohl s tím zázrakem vyrovnat. Jeho sestřička, malinká tichá Gwinečka! Pěvkyně, dokonce i Kantorka! “Při šesti hvězdách, co tomu asi řekne máma?”

“Nesmíš jí nic říkat!” zašeptala divoce Gwin. “Nikdo se to nesmí dozvědět. Poslali by mě pryč!”

“Ale Gwin, cožpak ty nechceš jít?” zašeptal Luk a uchopil ji za ruku. Měla studené prsty. “Cožpak ty nechceš jít do Konzervatoře? Naučit se hrát na fillu, filhatu… naučit se pořádně všechny ty tóniny a k čemu jsou dobré?”

Stála velice tiše: “To chci,” odpověděla. “Ale nemůžu.”

Hleděl na ni a zarazila ho náhlá změna jejího hlasu. Připadalo mu, že se mu velice vzdaluje. “Proč?” zeptal se nakonec. “Proč nemůžeš?”

“Kvůli mámě,” odpověděla. “Protože by jí ubližoval.”

“Ach, Gwinečko,” pronesl bezmocně. “Nad tímhle se musíš opravdu zamyslet.”

“Už jsem o tom přemýšlela, Luku.” Její dětský hlásek zněl tak vážně, jako by mluvila dospělá žena. “Už celé dlouhé měsíce nemyslím na nic jiného.”

“Ale Gwin… Je to tvoje matka. To není naopak.”

Jen se na něj podívala. Sklopil oči a pochopil, že v určitém nevysvětlitelném významu se vlastně mýlí. Erlys se odmítala odloučit od Axla anebo chránit svoje děti, čímž je obě dvě vlastně dosadila do takové role. A navzdory její slabosti ji Luk miloval. Oba ji milovali.

Luk rozevřel náruč a Gwin mu do ní vklouzla. Přitiskla tvář k jeho rameni a on ji pohoupal a doufal při tom, že ji trochu utěší. Ale kdo utěší jeho? Být dospělý možná znamená, že už prostě stojí na vlastních nohou, že už nemůže dál od nikoho očekávat, že se o něj bude starat nebo ho nějak ochraňovat.

Dnes dovršil dvaceti let, ale to neznamenalo, že by dosáhl dospělosti. Události z minulé noci z něj udělaly muže. Vzal svou vlastní budoucnost do svých rukou, ať to bral z jakékoli stránky. Stál pevně na vlastních nohou a musel přijímat všechny důsledky.

Polkl - v hrdle jako by se mu vytvořil knedlík - a přitiskl si sestřičku ještě blíž k sobě.

Deset

Sluncem zalité hodiny léta připadaly Emli stejně tak pomíjivé a chvilkové jako mýdlové bubliny, křehké a nablýskané. Každý den se přihodilo něco zvláštního. Někdy se všichni obyvatelé Domova rozhodli, že budou obědvat venku na nádvoří, a pak Emle hrála na fillu - většinou v tóninách Lidya a Mu-Lidya. Menší i starší děti tancovaly pod dvěma slunci, otáčely se a skákaly a smály se tak, že se jen stěží udržely na nohou. Jednou nejmladší obyvatelé Domova v euforii ze získané svobody uspořádali veselý hon skrz les, kde se na stezkách držel zatvrzele sníh tam, kam nedosáhlo slunce. Emle našla sasanky, které vyrostly mezi smrkovými výhonky - rozzářená něžná kvítka, která měla bílou, šarlatovou a jasně modrou barvu - Emle ani nevěděla, že takové květiny vůbec existují. A když nastal pátý den léta, začali přijíždět první hosté - z Perlu, Amricu a Sorenu a ze vzdálenějšího Isenhopu. Přijížděli ve veselých skupinkách po pěti, šesti či více lidech, aby navštívili své příbuzné, pozdravili se se starými přáteli, podělili se o novinky a dárky - prostě chtěli být spolu.

Přestože všechny práce v Domově pokračovaly - praní, vaření a uklízení, denně probíhala quirunha a hodiny kantorisu - všichni, dokonce i talentovaní, nesli své břímě daleko snáze a všichni si vždycky pospíšili, aby ty nejnutnější práce měli rychle za sebou a pak mohli jít ven - chtěli být pod širým nebem pokud možno co nejvíce a nejdéle. Emle a Mreen se jednoho teplého večera procházely podél útesů, kožichy si nesly přes ruce a obdivovaly matný disk Hosta, jak pomalu klesal za severozápadní horizont.

Usadily se na jednom kulatém kameni, na kterém se objevil tenký polštářek zeleného mechu.

Mreen hladila mech dlaní ruky a přemítala - Minule léto jsme byly obě ještě na Konzervatoři. Se všemi našimi učiteli a studenty… Tak nevím, jestli je ještě někdy uvidíme.

Emle se opřela o ruce a hleděla do dáli přes klidné moře. Myslím, že já ano. Magistra mi slíbila, že se budu moci vrátit.

Ach tak, ano. Jistěže se vrátíš. Ale představovala jsem si některé spolužáky, kteří mají teď už své vlastní kantorisy. Ty už asi nikdy neuvidíme.

To je pravda. Je to smutné.

Mreen přikývla. Moje sestra Trisa - tedy ve skutečnosti moje nevlastní sestra, ale jsme si tak blízké jako sestry - pracuje jako Kantorka na Observatoři. Nevím, jestli ji ještě někdy uvidím.

Kdy jsi od ní odešla?

Mreeniny oči se zakalily, jak hleděla k severu, kde se na vzdálených vrcholcích hor stále ještě blyštil poslední sníh. Nebylo mi ještě ani pět let, vyslala. A jí bylo čtrnáct. Možná by mě teď už ani nepoznala. Možná by mě nepoznal ani můj otec a nevlastní matka.

Emle zavrtěla hlavou a usmála se. Mreen - každý přece ví, kdo jsi! Na celém kontinentu neexistuje nikdo, kdo by byl jako ty. Řekla bych, že tvoje rodina rozeznala tvůj talent mnohem dříve než ty sama.

Máš pravdu, Emle! Trisa to poznala jako první. Mreen zazářily ve tvářích dolíčky, zvedla kolena a objala je pažemi. A teď mi, Emle, pověz něco o tvém prvním létě.

Moje první léto. Emle vzdychla. Je to pro mě těžké vzpomenout si na první léto.

Byla jsi dost malá.

Ano. Byly mi teprve čtyři roky. A - Emle se zarazila. A tehdy se stalo, že objevili můj talent.

Mreen nazdvihla obočí. Pověz mi o tom.

Já… nejsem si jista, jestli to dokážu. Vím, že to zní divně… ale já si na to opravdu moc nepamatuji. Něco se stalo… Znovu se odmlčela. V paměti měla jakýsi blok, jako by jí tam visela těžká opona a něco skrývala, nebo jako kdyby schválně zakrývala tuto část své mysli a nedokázala ji otevřít.

Mreen k ní jemně vyslala: Tak mi tedy pověz něco o tvé rodině.

Mám tři bratry, všichni jsou starší než já. Nejsme si tak blízcí jako ty s Trisou. Pravda je taková, že jim to nebylo vůbec líto, když jsem je opouštěla a šla na Konzervatoř.

To kvůli tvému talentu?

Emle se trochu otřásla a hodila si kožich přes ramena. Ano, řekla bych, že ano.

Mreen se také zabalila do kožichu a celá se schoulila v teple. Jak se smrákalo, přicházela od moře slaná bríza, dráždila je v nose, cuchala jim uvolněné prameny vlasů. Chceš si na to vzpomenout, Emle?

Emle bezděky zírala do šeřící se oblohy. Nejsem si tím tak jista. Nevím, jestli není lepší na to zapomenout, nežli si ty vzpomínky znovu vybavit a prozkoumat je. Nevím.

Mreen po její promluvě ještě dlouho seděla na kameni a nenabízela Emli nic jiného než své vlastní teplé rameno, vřelé tiché kamarádství. Když Host zapadl, zdálo se, že úplně všechno jedním rázem zmizelo za horizontem. Téměř ihned se od vody rozšířil chlad a plížil se mezi útesy na břehu moře.

Pojď, Emle. Mreen vstala a oprašovala si z tuniky zbytky mechu. Měly bychom jít dovnitř.

Ano. Emle také vstala a měla podivný pocit, že zmeškala nějakou příležitost. Mreen, myslíš si, že bych se měla víc snažit, abych si vzpomněla? Vypadá to tak, že jsem to raději zapomněla - protože ta vzpomínka je možná bolestná.

Nedokážu ti odpovědět, Emle. V těchto záležitostech nemám žádné zkušenosti. Bok po boku kráčely směrem k výběhu u stájí a pod kamenným obloukem na nádvoří ke schodům, které vedly dovnitř. Mreen položila ruku Emli na rameno. Jedno však vím jistě: Když něco pořádně bolí, trvá to dlouho, než se to uzdraví.

Emle na ni pohlédla a spatřila jasnou aureolu, která teď trochu potemněla a protínaly ji nejrůznější stíny. Usoudila, že pravděpodobně nebude jediná, kdo v sobě přechovává úzkostné vzpomínky.

Luk sledoval, jak Host zapadl za horizont, ze svého tábořiště v závětří skupinky stromů ze železného dřeva. Nad jeho hlavou začaly ožívat hvězdy, nejprve jedna, dvě, pak už jich byl tucet a nakonec tisíce - daleko víc, než by dokázal spočítat. Jeho malý ohníček z měkkého smrkového dřeva nestačil na to, aby zastínil jejich jiskřičky a nebylo zde ani žádné quiru, které by je zahalovalo. Ležel s hlavou zabořenou v kožešinách a ztrácel se v obrovském množství hvězd, kterých bylo na temné noční obloze tolik. V uších mu zněla uklidňující píseň větru, který vál ve větvích stromů a slyšel ještě rytmické přežvykování hrussů, kteří spásali vyrostlou trávu.

Vyrazil na tuhle horskou louku se třemi hrussy; jako záminku uvedl, že se potřebují trochu projet a že potřebují pár dnů spásat jemnou, nově vyrostlou trávu. Byla to obrovská úleva být pryč. Jakmile se mu obličej zahojil, Luk a Axl mezi sebou udržovali nepříjemný odstup. Luk věděl, že matka se zoufale snaží dát zase všechno dohromady, obletuje Axla a lichotí mu, jak jen může. Lukovi se z toho zvedal žaludek. Matku miloval, ale vůbec jí nerozuměl.

Musel přijmout její volbu. Erlys se vzdala rodinného krbu, jejich blízkosti a klidu, který mezi nimi panoval, když u toho nebyl Axl, a to vše jen proto, aby k sobě Axla připoutala. Luka už unavovalo, jak se neustále snažil přijít na kloub této záhadě. Alespoň teď bude moci být na dva, tři dny svým vlastním pánem.

Erlys kolem toho dělala zbytečný povyk a Axl se v pozadí jen mračil. “Budeš v bezpečí?” vyptávala se ho dětinským hláskem. “Axle, někdo by měl jít s Lukem. Vždyť tam venku jsou… já nevím … tkirové nebo pramedvědi. Možná upadne a zraní se.”

“V létě v lese žádní pramedvědi nejsou,” oponoval jí Luk.

Axl zabručel: “Myslí si, že už je velký, Erlys. Jen ať si na všechno přijde sám, nech ho.”

Zdálo se, že mu rozumí jenom Gwin. To ráno, když odjížděl, vklouzla do stájí a vtiskla mu do rukou koženou brašničku. Když rozvázal provázek, viděl, že je plná sušených ryb, rozinek a je tam i půlka čerstvého chleba. Políbil ji a vyrazil, aby ho už Axl neviděl a nepřidělil mu ještě nějakou práci navíc. Stála a opírala se o plot výběhu; mávala mu dokud nezajel za ohbí cesty u útesů a už ho víc neviděla.

Kontinent v létě vypadal jako úplně jiný svět. Vzduch voněl rychle narůstajícími novými výhonky smrků a jiných stromů, trávy a květin, které byly tak drobné, že nebyly málem ani vidět. Když jel, spatřil Luk wezely, jak poskakovali po kořenech a šlahounech stromů ze železného dřeva, a silného caeru, který si ho prohlížel z pahorku, kde se patrně nacházelo jeho doupě. “Budu si tě pamatovat,” zamumlal Luk a rozhlížel se po nějakých výrazných přírodních meznících. “Teď tě ale nepotřebujeme.”

Uhnul z cesty na stezku, která mířila vzhůru k úpatí kopců; jel kolem statných stromů i kolem smrků a jiných stromů z měkkého dřeva a šplhal se vzhůru k velké horské louce, kde se mohli hrussové volně pást.

Ocitl se už skoro na louce, když spatřil menší stádo divokých hrussů. Zrovna projížděl kaňonem, zaklíněným mezi dvěma zalesněnými kopci. Pohlédl vzhůru a vtom spatřil stádečko divokých hrussů, které vedl jeden zdatný hřebec. Dvě kobyly měly hříbata - nohatá, napůl vyrostlá zvířata, jejichž hřívy a oháňky nebyly ještě plně dorostlé. Luk zastavil svého hrusse a následující dva se také poslušně zarazili. Divocí hrussové natáhli hlavy a pozorovali je. Lukovi hrussové zařehtali na neznámá zvířata a pak sklonili hlavy a začali se pást. Nedaleko bublal potůček, ve kterém tekla voda z rychle tajících sněhových čepic na vrcholcích hor.

Luk se rozhlédl a tohle místo ho uspokojilo. “Mohli bychom se tady pro dnešek utábořit,” řekl sám sobě. “Možná přilákáme jednoho nebo dva hrusse, aby se s námi vydali do stájí na Taurusu.”

Luk volně přivázal hrusse za přední nohy, aby měli dostatek pohybu, vyhlédl si místo, kde si rozdělá oheň, a řádně to tam vyčistil. Nebyly tu žádné kořeny stromů se železným dřevem, na kterých by se dalo sedět, ale přivalil pár balvanů a vymezil si místo, kde bude tábořit. Pomyslel si, že to bude dobrý domov na dvě noci. Uspořádal si sedlo a kožešiny a rozdělal oheň.

Udělal si menší hrnek keftetu z plné hrsti pšenice, kterou povařil ve vodě z potůčku, a pak přidal sušené ryby, aby pokrm nějak dochutil. Seděl se zkříženýma nohama, vychutnával si prosté jídlo, pozoroval plameny, jak praskají ve tmě. Připadalo mu, že by se měl možná cítit osaměle - vždyť byl půl dne cesty od nejbližšího člověka. Jenže on se cítil svobodný.

Velice dlouho hleděl do ohně a naslouchal chlácholivým zvukům hrussů, kteří dýchali v jeho blízkosti, občas posunuli kopyta a příležitostně do sebe strčili. Luk myslel na svého otce, který už odešel za hvězdami, a přál si, kéž by s ním mohl strávit alespoň kratičký okamžik. Zaklonil hlavu a bavil se tím, že hledal oněch šest hvězd mezi nesčetnými myriádami, které se potulovaly po noční obloze. Snažil se vyčlenit skupinky po šesti, ale jakmile se mu podařilo vytvořit jakýsi vzorec, hned ho zase ztratil. Nakonec se sám pro sebe zasmál a nechal toho. Pochyboval, že by to vůbec někdo dokázal, vybrat právě těch šest hvězd, ze kterých podle legendy přijela loď. Chvíli ještě dumal o starém příběhu, schoulil se do kožešin a upadl do hlubokého a klidného spánku, ve kterém ho kolébal větřík a čerstvý vzduch.

Přišlo ráno a skupinka divokých hrussů se přiblížila k tábořišti. Luk se smál, když je pozoroval, jejich schlíplé uši sebou škubaly, jejich nozdry větřily. Položil na zem několik hrstí pšenice, aby ji ochutnali; pohyboval se klidně a pomalu. Věděl, že když v nich vzbudí důvěru, půjdou pak za ním domů do stájí.

“Promiň, brachu,” zamumlal na hřebce, který se stále držel stranou na vzdálenějším konci kaňonu. “Mají rádi společnost. Asi to mají v povaze, řekl bych.” Hřebec se zdál být mladý, měl elegantní štíhlé slabiny a hezky tvarovanou hlavu. Luk vysypal trochu pšenice na kus skály co nejblíže ke hřebci. “Poslouchej, brachu. Vítej mezi námi,” nabídl se. Zvíře jen pohodilo hlavou, uši pleskly a hezká dlouhá hříva se vzedmula v bríze. “Ne,” řekl Luk tiše, “takhle jsem to nemyslel. Ale tohle ti tady nechám, jen tak pro případ.”

Dva dny tábořil na louce a zkoumal, odkud prýští malý pramínek, až našel jeho zdroj - vytékal z rychle tajícího sněhového pole na úbočí hory. Večer si uvařil jídlo, vychutnával si samotu a spal hlubokým spánkem až do chvíle, než mu začalo slunce svítit do obličeje a ferrelové slétávali dolů z hor a hlasitě vykřikovali, což trochu vyděsilo i hrusse. Na okraji louky rostly mladé stromky - většinou smrky - které mu sahaly už po ramena. Pohyboval se mezi nimi co nejopatrněji, neboť věděl - stejně jako všichni Nevyané -, jak vzácný bude každý takový strom z měkkého dřeva, až velkorysé letní teplo skončí a předá vládu prvnímu zimnímu období. Lidé nechají stromy vyrůst co možná nejvíce, a až je poprvé ohrozí mráz, vydají se každý den z Domova ve větších skupinách, které stromy pokácejí a na saních svezou dolů, kde je rozřežou, nasekají a uskladní za zdí u zahrady, kde se ještě dál dřevo bude prohřívat v teple quiru, jež sem dosahuje přes zdi Domova. V dlouhých letech zimy se budou zásoby dřeva používat na vaření v kuchyni a pro táboření venku.

Třetího rána v horách se Luk probudil pomalu a vůbec se mu nechtělo vylézat z kožešin, ale věděl, že je zapotřebí uhasit a uklidit ohniště a vrátit se domů. Slíbil to matce.

Usmál se, když viděl, jak se mu rozrostlo stádečko hrussů. Divoké kobyly a hříbata se teď pásly bok po boku s přivázanými hrussy a všem se leskla srst z dobré pastvy a příjemných letních dnů. Luk si uvařil lehkou snídani a pak postál nad ohništěm a podíval se nahoru na louku, kde stál hřebec s černou hřívou a prohlížel si ho, hlavu vysoko a uši sklopené dopředu.

“Máš poslední šanci, Bratříčku,” zavolal Luk. “Nerad bych tě tu nechával samotného.”

Hřebec dupl kopytem a zasvištěl lesklou oháňkou.

Luk vzdychl: “Jsi krasavec, to se tedy musí nechat. Kéž by sis to jen rozmyslel.”

Osedlal svého hrusse a na ostatní dva naložil kožešiny. Uklidil ohniště, zahrabal ho hlínou a ještě chvíli počkal, aby měl jistotu, že je uhašené, pak nasedl a vzal do rukou opratě svých tří hrussů. Když se vydal po cestě dolů, ohlédl se přes rameno na hřebce. Kobyly i hříbata šly poslušně za Lukovými hrussy. Hřebec zaržál, jedno poslední osamělé zavolání.

“Já už jim to rozmlouvat nebudu,” řekl Luk tak napůl sám pro sebe. “I kdybych chtěl.”

Cítil výčitky vůči hrussovi s černou hřívou, ale vedl své rozrostlé stádečko dolů z hory a měl hluboký pocit uspokojení. Vydal se na cestu se třemi zvířaty a vrátí se se sedmi.

Popustil uzdu své fantazii a představil si svůj triumfální návrat do Domova. Erlys a Gwin budou pyšné. Axl bude zticha - možná, pro jednou - a snad i Magistr pronese slova chvály. Erlys uvidí, že to je pravda, že se Luk dokáže postarat sám o celou rodinu.

A možná si toho všimne i mladá Pěvkyně.

Emle. Luk si představil její zlatohnědé vlasy, jak jí trčí z kápě s bílou kožešinou, viděl její jasně modré oči, jak září obdivem nad čtyřmi novými hrussy ve výběhu. Bude ve společnosti té Kantorky, představoval si, anebo se bude jen tak procházet s Gwin a obě se budou kochat pohledem na dvě slunce.

Jakmile pomyslel na Gwin, sevřel se mu žaludek a jeho denní snění vzalo za své. Když se Gwin prochází s Pěvkyní Emlí, hovoří spolu jen tak pomocí myšlenek, jak to dělají všichni talentovaní? Už všichni talentovaní na Taurusu odhalili Gwinino tajemství? Pokud ano, určitě ji pošlou - donutí ji - do Konzervatoře. Každý věděl o novém nařízení Magistrátního výboru. Sám Magistr ho nahlas přečetl ve velké síni - bylo to dlouhé nařízení a zacházelo do nudných detailů. Všechny talentované děti se musí poslat do Konzervatoře navzdory tomu, co si o tom myslí jejich rodiče. Dokonce i potulní Pěvci musí teď do Konzervatoře, aby se všechno naučili. Nikde se sice nepravilo, jak se toto nařízení bude prakticky vynucovat, ale Výbor měl moc nad všemi Domovy.

Jeden z lovců zamumlal nadávku, když Magistr dočetl, a žena, která seděla proti němu a také patřila mezi lovce z Taurusu zvedla obočí a jen se hlasitě podivila, jak budou moci lovit v zimě, když nebudou potulní Pěvci. Zdálo se, že Magistrátní výbor nějak nevzal v úvahu problémy lovců.

“Trochu je necháme vyhladovět a oni se nad tím zamyslí,” opáčil muž.

A Axl se naklonil dopředu a pronesl: “Ať lovecké družiny doprovázejí Kantoři a Kantorky. Mají spoustu času.”

Řekl to sice s úsměvem a nadlehčeným tónem, ale oba lovci pohlédli stranou a Luk věděl, že s touto poznámkou nechtějí mít nic společného. A Gwin se stane součástí toho všeho, jestli vyjde její tajemství najevo.

Lukovy myšlenky přerušilo dlouhé a panovačné zaržání. Luk se otočil v sedle a spatřil, že se k nim nakonec přidal i samec s černou hřívou. Držel se trochu vzadu, ale šel s nimi.

“Výborně, Bratříčku,” prohlásil vesele, když zahýbal na strmou stezku před sebou. “Nebudeš litovat, to ti slibuju.”

Den byl jasný a dostatečně teplý, takže Luk přivázal svůj kožich k zadní rozsoše sedla a jel jen v tunice. Vychutnával si sluneční světlo na odkryté hlavě, když vedl své stádečko hrussů dolů z hor. Když překročil poslední kopec, na chvíli se zastavil a kochal se pohledem na Taurus, který se rozprostíral dole pod ním a v mořské zátoce se třpytila voda. Stěny Domova byly masivní a táhly se od východu na západ. Na západě byly k Domovu připojeny zahrada a pěstitelské školky, kantoris a velká síň byly někde uprostřed. Čisté oblázky kulatého nádvoří působily vesele, když se po nich pohybovali členové Domova v pestrobarevných tunikách, kteří si přišli vychutnat teplé ráno.

Když Luk zahnul na cestu podél útesů, hrussové se pěkně seřadili a kráčeli jeden za druhým. Jen hříbata poskakovala kolem svých matek. I hřebec se už dostatečně přiblížil k celému stádečku, jak se pomalu den chýlil ke konci. Luk se čas od času ohlédl a dodával mu odvahy a uši hrusse sebou vždycky zastřihaly, když zaslechl Lukův hlas. Byl skoro večer, když došli k výběhu u stájí.

Axl pracoval na jednom díle plotu ve výběhu. Držel v ruce kus tesaného dřeva a právě je upevňoval na místo v plotě, když se zpoza zatáčky mezi stromy objevili Luk a hrussové. Axl přestal pracovat, jakmile je zahlédl. Jen je dlouze pozoroval, pak se vrátil ke své práci a čtyřmi ráznými údery připevnil desku hřeby ze železného dřeva. Když skončil, položil kladivo pečlivě na zem, otočil se a zády k plotu pozoroval Luka.

Luk sesedl uprostřed dvora u stájí a byl rád, když viděl, že výběh je prázdný. Přešel k brance, otevřel ji a zavedl tam svého hrusse, který byl stále ještě osedlaný. Ostatní zvířata ho následovala; divoké klisny trochu frkaly, když viděly plot, ale důvěřovaly hrussům před nimi. Hřebec šel jako poslední, vzpínal se na zadní, hlavu měl vysoko a koulel očima. Luk musel prožívat chvíle muk, když si uvědomil, že možná hřebce ani do výběhu nedostane. Jen tak pro sebe zamumlal: “No tak. Bratříčku. Přece mě teď nezklameš.” Jako by rozuměl, hruss s černou hřívou zvedl vysoko hlavu, prohlédl si Axla a pak proklusal brankou dovnitř výběhu, obíhal plot kolem dokola, očichával ho a hedvábný ohon měl zdvižený.

Axl stál s rukama v bok a nic neříkal. Luk zavřel bránu a začal uklízet zavazadla, stáhl sedlo ze svého hrusse. Dokončil to a pohlédl na pána hrussů s rukama plnýma výstroje.

Axl ukázal na nového hrusse ve výběhu. “Co to jako má být?”

Luk pocítil prastarou nenávist, ale hned si raději připomněl svobodné noci pod širým nebem, na vzduch, který mu volně ovíval krk, na pocit sebejistoty, který měl, když viděl, že se k jeho stádečku připojil i hřebec. Podíval se Axlovi do očí, vzpomněl si na jeho pěst ve svém obličeji a na vlastní sílu, s jakou odvrátil další úder. Axl trochu zamrkal a Luk pochopil, že ani Axl nezapomněl.

“Odjel jsem se třemi hrussy,” pravil Luk. “A vrátil jsem se s osmi.”

“Proč jsi sem při všech Domovech musel tahat dalšího hřebce?”

Luk cítil, jak se mu po krku rozlévá horkost. Cožpak se dopustil nějaké chyby? Ale hřebec bude prospěšný, rozmnoží domácí stádo a rozšíří chovatelské možnosti. Zalapal po dechu: “Proč… proč ne hřebce?”

Axl zkřížil ruce na prsou a opřel se o stěnu stájí. Ve tváři se mu začal šířit triumfální úsměv. “Ty jsi ale dost velkej cvok,” pravil lehkovážně, jako by mu to činilo zvláštní potěšení: “Nemůžeme dát do výběhu dva hřebce. Prali by se. To ví přece každý. Budeme je muset držet odděleně, jednoho v boxu, druhého venku. Budeme je muset stěhovat pořád ven a dovnitř, a to každý den.”

Luk sklopil oči. “O to se postarám,” zamumlal.

“Jasně,” odpověděl Axl zvýšeným hlasem. “Když ti to budu den co den pořád připomínat.”

Lukovi hořely tváře. V těchto stájích pracoval tvrdě a s hrussy to opravdu uměl velice dobře. Pokud se dopustil nějaké chyby, nebylo to úmyslně. Ale uvědomil si, kdo by to nakonec odnesl, kdyby teď Axlovi nějak odporoval. A vzhledem k tomu, že matka se nedokáže sama ubránit, musí ji Luk chránit. “Nemusíš mi nic připomínat,” zamumlal.

Axl si odfrkl a vrátil se ke své práci. “Při Lodi,” pronesl velice zřetelně. “Byl bych si býval mohl najít tucet schopných nádeníků, a já musím narazit zrovna na tebe.”

Kolik chlapců by asi tak mohl najít, dumal Luk, kdo by s ním asi vydržel a byl s ním ještě k tomu zadobře? Jen se ale sehnul, aby zvedl sedlo a odnesl ho do sedlárny. Ještě jednou se ohlédl do výběhu, kde teď noví hrussové lehce podřimovali ve slunečním svitu pozdního odpoledne. Axl stál před výběhem, kus dřeva v jedné ruce, kladivo ve druhé. Také si prohlížel hrussy a sám pro sebe se usmíval.

Jedenáct

Emle bydlela v malém příbytku hned vedle Mreen. Dnes ráno se probudila velice časně. Připomněla si jejich včerejší rozhovor. Oblékla si čistou tmavou tuniku, pročesala si kartáčem vlasy a sepnula je sponou.

Bylo pořád velmi brzy, přestože ráno za jejím malým oknem už bylo jasné. Vzhůru budou patrně jen děvčata v kuchyni, možná se už pár lidí shromažďuje ve velké síni a čekají na snídani. Emle schovala svou fillu do kapsy v tunice a pospíchala dolů po schodech do ubanyixu.

Chodba byla prázdná a když otevřela těžké dveře, zjistila, že ani v lázni nikdo není. Všude ležely čisté a nové ručníky, které tam minulého večera připravili, a nádobky byly plné nového mýdla. Správkyně Domova napustila lázeň čerstvou vodou. Emle si představovala, jak občanky Domova teď čekají na Mreen, až jim vodu zahřeje, aby se mohly před snídaní umýt. Emle vklouzla dovnitř a zavřela za sebou dveře. Vytáhla fillu a přiložila ji ke rtům.

Se zavřenýma očima zahrála jednu písničku v tónině Doryu - to už se naučila někdy v prvním ročníku. Skladbu uměla perfektně, všechny pružné půltóny, velice málo čtvrttónů na okrasu, drobné úseky, které vytvářely melodii. Zahrála ji ještě jednou a pak znovu, bez modulace, bez jakýchkoli změn. Doryu, nejjednodušší a nejpřímější ze všech pěti tónin, byla vždycky nejlepší pro zahřívání vody. Vodu bylo těžší přimět k pohybu nežli vzduch. Nejdrobnější částice vody se probouzely jen velmi pomalu a na hudbu reagovaly později. Emle se snažila vyslat svou energii psí, jak nejsnadněji to šlo, chtěla ji rozvinout, jako když Luk rozmotává lano ve stáji, pohnout s ní bez jakékoli velké námahy, jako se jí hýbaly svaly na paži. Dohrála melodii a věděla, že ji zahrála dobře, dokonce perfektně. Ale bariéra přetrvávala nadále. Ve chvíli, kdy její psí dorazilo k vodě, rozštěpilo se, jako by ho rozřízl…

Nůž?

Emli tahle myšlenka dost vyděsila.

Přestala hrát a otevřela oči. Nic se nezměnilo. Voda byla stále jen vlažná, v ubanyixu nebylo o moc víc světla, než když sem přišla.

Emli pálily oči, když lázeň opouštěla. Uklidila fillu zpátky do vnitřní kapsy tuniky a vydala se směrem k hlavní síni; nohy vláčela těžce za sebou. Ó, Duchu, pomyslela si trpce, proč jsem dostala talent, který je mi k ničemu?

Mreen se oblékala pomalu a přemýšlela o dlouhém dni, který má před sebou. Byl čas na snídani, ale nejprve musí jít ohřát vodu do ubanyixu. Pak budou probíhat návštěvy v kantorisu a quirunha. Obyvatelé Domova ji neobtěžovali ve velké síni - nikdy. Lispeth bude pořád sklánět hlavu, aby nemusela číst znakovou řeč, kterou se ji Emle tak moc snažila naučit. Kantor Jošua bude mlčet, jak to dělával teď velmi často, což ji velice bolelo.

Mreen před sebe natáhla ruku. Chvíli se soustředila a pozorovala světlo kolem své ruky a paže; bylo intenzivní a zářilo teplem a silou. Byla už tak zvyklá na aureolu, která ji všude doprovázela, a na Konzervatoři tomu všichni poměrně brzy přivykli, že si vůbec neuvědomovala, jak silně ji to odděluje od ostatních lidí. Jediná Emle se k ní chovala, jako by byla úplně normální člověk - jako přítelkyně.

Trochu svou aureolu potlačila, aby zářila tak, jak to bylo běžné, a zvedla jeden z matčiných kartáčů, aby se pokusila zkrotit hřívu vlasů. Jakmile se její prsty dotkly vyřezávaného dřeva na rukojeti, okamžitě se jí vybavil obraz Isbel. Mreen viděla kudrnaté kaštanové vlasy, svou vlastní kulatou bradu a dolíčky ve tvářích. Bylo by možné, že se Isbel cítila také tak izolovaná, jako se teď cítila Mreen?

Vzdychla. Talent ji dnes ráno tížil jako velké břemeno.

Návštěvy v kantorisu byly však naštěstí jen krátké. Zdálo se, že v létě byly bolesti menší, nic vážnějšího se vlastně ani nepřihodilo. Mreen usoudila, že za to může teplo, čerstvý vzduch, všeobecný pocit štěstí a blaha a svátků, jež si užívali všichni obyvatelé Domova.

Posledním úkolem bylo dítě, které trápila bolest ucha. Pro Mreen to byla maličkost - polevit tlak a zklidnit bolest. Trvalo to jen chvilku a stačila kratičká melodie v tónině Aiodu. Všichni v kantorisu se usmívali, když utichl nářek dítěte a unavená matka se posadila a vyčerpaně si oddechla. Pak vstala a pokusila se uklonit s dítětem, které přidržovala u ramene. Promluvila k Emli: “Prosím, řekni Kantorce Mreen, že jí moc děkuji.”

Emle se natáhla kupředu. “Občanko. Kantorka tě dokonale slyší. Ale můžeš jí poděkovat také takto.” Zvedla ruku, aby jí ukázala znamení, ale pak se zarazila, pocítila rozpaky a bezděky se podívala přes rameno.

Mreen pokrčila rameny. Pokračuj.

Emle se vrátila k mladé matce. “Takhle,” řekla, “dotkni se ukazováčkem svého srdce a pak ho zvedni a natáhni směrem ke Kantorce. To je prstové znamení, když chceš poděkovat.”

Ženiny oči přejížděly rozpačitě po Mreen, Jošuovi a Emli. Emle kývla, aby jí dodala odvahu. “Zkus to.”

Žena si přesunula dítě na levé rameno a zvedla pravou ruku. Natáhla ukazováček, dotkla se hrudníku a zvedla ho.

Mreen odpověděla rychlým třepotáním prstů. Žena na ni zírala prázdným pohledem. Emle vyslala, Mreen, když to znamení provedeš pomaleji, pochopí to.

Mreen stiskla rty k sobě. Na tohle mohla také přijít sama. Emle ji pozorovala, až se jí v zaujetí svraštilo obočí. Mreen napadlo, že si možná myslí, že ji nějak urazila. Mreen vydechla a pečlivě opakovala prstové znamení; tentokrát pohybovala prsty pomaleji a hezky popořádku - jeden, dva, tři.

“Tak,” prohlásila Emle, “Kantorka provedla znamení, kterým ti říká ‘Nemáš zač.’ Viděla jsi to?”

Žena se zazubila a v tu chvíli Emle spatřila, jako by se z ní rázem stalo malé děvče. Pohladila dítě vzadu na hlavičce a prohlásila: “To víš, že ano, Pěvkyně Emle! Počkej, až jim to všem povím v prádelně! Jsem první občanka tohoto Domova, která mluvila s Kantorkou její řečí.” Znovu se poklonila a opustila kantoris. Miminko usnulo tvrdým spánkem a jeho dlouhé řasy se kroutily nad zrůžovělými tvářičkami.

Emle se na své stoličce obrátila. Mreen se na ni podívala a usmívala se. Emle, děkuji ti. Myslíš, že se všichni naučí moje znamení? Naučíš je to?

Emle přikývla. Samozřejmě, s tvým dovolením. Myslím, že členové Domova budou velice rádi, když s tebou budou moci rozmlouvat. Pak se zasmála sama pro sebe. Dokonce i Lispeth!

Mreen zavrtěla hlavou. Lispeth? Kéž by jí pomohl samotný Duch!

Nad tím se musel pousmát i Jošua.

Skupinka pocestných přijela zrovna ve chvíli, kdy opouštěly kantoris.

Emle počkala na Mreen a následovala ji do haly. Zjistily, že jsou hlavní dveře otevřené na nádvoří a několik lidí zrovna sesedalo z hrussů před schody do haly. Mreen se zastavila tak náhle, že do ní Emle málem vrazila. Od chvíle, co vypuklo léto, se zde stavilo už dost pocestných - každých několik dnů sem někdo zavítal. Emle se pokusila podívat se Mreen přes rameno, aby zjistila, proč právě tahle skupinka upoutala Mreeninu pozornost.

Emle.

Ano?

Mreen se k ní obrátila a držela v ruce filhatu. Oči jí jiskřily tou nejjasnější zelení, jakou kdy Emle u Mreen viděla. Vezmeš mi, prosím, filhatu?

Mreen vrazila nástroj Emli do rukou, otočila se a utíkala dolů po velkých schodech. Její aureola zářila jako slunce - třpytila se jí kolem hlavy a šuměla.

Emle stála zmatená, držela v rukou její filhatu a pozorovala rezervovanou Mreen, jak se vrhla do náruče vysokému muži s tmavými vlasy. Vedle něj stála žena, která jen zářila radostí.

Emle si uvědomila, že Jošua stojí vedle ní, až když vyslal: Co je to za lidi?

Já nevím, Kantore. Emle si přitiskla filhatu nemotorně k tělu, oběma rukama svírala nástroj ve zprohýbaném pouzdru. Nikoho z nich neznám.

Stál tam ještě jeden muž, trochu menší, s širokými rameny a hustými šedivými vlasy. Mreen se vymotala z náruče prvních dvou lidí a hluboce se poklonila tomuto šedivému muži. Hlasitě se rozesmál, také se jí poklonil a pak ji objal.

Kantor z Observatoře, vyslal Jošua.

Emle se na něj podívala. Ty ho znáš?

Tváře Jošuy znachověly. Ne, Emle. Já… poslouchal jsem.

Jošuo!

Omlouvám se. Prosím, neříkej to Mreen.

Emle skrývala svůj smích, jen aby zachovala důstojnost Jošuy, a odvrátila tvář, aby neviděl, jaké veselí to v ní vzbudilo. Pak ji ale napadlo, že Jošuovi je přece jen pětadvacet.

Cvičila ho Magistra Sira, ale to už je dávno, řekl jí Jošua. Když byli oba drženi v zajetí na Observatoři.

V zajetí?

Alespoň tak se to povídá. Nevím, kolik je na tom pravdy. Říká se, že byl potulným Pěvcem, ale posledních patnáct let je Kantorem na Observatoři.

A ti ostatní?

Jošua slabě zavrtěl hlavou. Neznám je.

Podkoní Luk přišel zezadu. Měl svěšenou hlavu a celé tělo jen tak vláčel; jeho těžké boty se šouraly po oblázcích. Pocestní mu předali své hrusse; Luk se jim poklonil a pak odvedl zvířata pryč. Emli bodlo u srdce, když Luka pozorovala, ale neměla čas na něj nějak víc myslet. Mreen se svými hosty přímo vtančila po schodech do haly.

Kantore Jošuo, vyslala. Emle. To je můj otec Kai - Mreen se do něj zavěsila paží - a tohle je moje drahá nevlastní matka Brnwen. Mreen se na ženu usmála tak, až to Emli zkroutilo srdce závistí. Emle se poklonila a skryla své myšlenky.

“Zdravím,” řekla rychle. “Vítejte na Taurusu. Já jsem Emle.”

Mreen vyslala nějaké prstové znamení, ale příliš rychle, takže Emle nechápala, ale Brnwen přikývla a usmála se. “Mreen mi říká, že jsi Pěvkyně, Emle,” pravila. “A ty musíš být starší Kantor,” řekla a obrátila se na Jošuu.

Také se poklonil a zdvořile řekl: “Jošua. Rád vás poznávám.”

Brnwen i Kai se poklonili a pak vystoupil starší muž: “A já jsem Theo,” pravil. “Kantore Jošuo, Pěvkyně Emle.” Uklonil se a pak se široce usmál. Pozdravy z kantorisu na Observatoři. Kantorka Trisa bude chtít znát všechny detaily o novém Domově Mreen.

Trisa je moje nevlastní sestra, vyslala Mreen plná štěstí. A mladší Kantorka, která pracuje s Kantorem Theem. Ukázala svým rodičům něco prstovou abecedou a všichni tři se přesunuli do velké síně, kde se sesedli kolem jednoho velkého okna, byli spolu, dotýkali se jeden druhého a čas od času se políbili na tvář. Emle od nich nedokázala odtrhnout oči.

Emle?

Trochu vyděšeně se otočila a měla obavy, že se chovala nespolečensky. Jošua na ni hleděl a jedno obočí měl pozdvižené. Ano, Kantore. Omlouvám se.

Ukážu Kantorovi Theovi ubanyor. Mohla bys najít Gertu a zařídit ubytování pro Mreeniny hosty?

Ano, ano. Emle se rychle poklonila. Už jdu. Znovu se uklonila a zčervenaly jí tváře, jak se na ni Kantor Theo hezky usmíval. Rychle odběhla, aby vyhledala správkyni Domova.

Večeře byla slavnostní. Mreen seděla u jednoho stolu se svými rodiči a Kantorem Theem. Emle seděla poblíž, ale bylo to, jako by seděla úplně sama. Mreen zcela zaměstnali její hosté a konverzace s Theem; její prsty poletovaly tak rychle, že je Emle ani nestačila sledovat. Opřela si bradu o ruku a jen tak se rozhlížela po velké síni, až jí oči padly na Luka. Také seděl se svou rodinou, ale oči měl sklopené a ramena skleslá. Vedle něj seděla Gwin a také se chovala velice tiše. Zírala na Kantorku Mreen a její hosty; obličej měla úplně klidný a oči se jí míhaly, jak sledovala Mreeninu prstovou abecedu. Naproti Lukovi seděla Erlys, která se zářivě usmívala a přenechávala velkou část své rybí polévky Axlovi. Ještě mu přidala jeden kousek sušeného ovoce. Jak je Emle pozorovala, Erlys vrhla nervózní pohled na syna, který vypadal, pokud to ještě bylo vůbec možné, ještě zasmušileji než kdykoli dříve. Emli napadlo, že sice sedí ve společnosti, ale přitom je také úplně sám.

Po večeři Emle rychle vstala, uhladila si tmavou tuniku. Pozorovala Axla a Erlys, jak odcházejí z místnosti. Luk se jen pomalu šoural za nimi. Byl o hlavu vyšší než jeho nevlastní otec, ale jeho skleslá ramena vytvářela dojem, že je o něco menší. Emle si pospíšila kolem řady stolů.

“Luku,” oslovila ho tiše ve dveřích. Zastavil se, a když ji spatřil, trochu narovnal páteř, ale ústa měl povislá.

“Pěvkyně,” zamumlal. “Co… bych…”

“Gwin mi vyprávěla, že jsi byl v horách tři noci a úplně sám.”

Zdvihl trochu hlavu: “To je pravda,” odpověděl tiše. Zahleděl se na matku a nevlastního otce a viděl, že míří za schody do jejich příbytku.

“Vyprávěj mi o tom,” vyzvala ho s veselým úsměvem na tváři. “Posaď se tady se mnou a pověz mi, jaké to bylo. To ses ani trochu nebál?”

Zíral na ni a v obličeji se mu zračilo překvapení. “Posadit se tady… s tebou?”

Kdyby si v tu chvíli nepřipadala tak osaměle jako Luk, možná by to s ním vzdala. Ale něco v jeho ztuhlé tváři a ve znavených tmavých očích ji přimělo, aby trvala na svém: “Ano,” pronesla rozhodně, “se mnou.” Obrátila se a vedla ho k jednomu stolu u vysokého okna. Lavice zde byly opatřeny polštáři a byla to vyhledávaná místa pro lidi, když si chtěli navzájem popovídat. “Ano, Luku. Chci slyšet všechno o tvém výletu.” Stočila se pod jeden roh okna a ukázala mu, kam si má sednout on. “To já bych byla naprosto vyděšená!”

Dvanáct

Luk vedl Emli zadní chodbou v Domově, která vedla přímo do stájí. Tak trochu měl pocit, jako by se pohyboval ve snu. Ostatní osadníci Domova po něm zvědavě pokukovali a on si to vykládal tak, že je asi všechny udivuje, proč se Pěvkyně zabývá právě jím. Spatřil jednoho či dva občany, jak na něj hleděli tak překvapeně, až měli pusu dokořán. Cítil, že se mu kráčí lehčeji než normálně, byl mnohem mrštnější, jeho nohy se pohybovaly jako tehdy nahoře na horské louce, kde nebyl nikdo, kdo by ho pozoroval. Podařilo se mu převyprávět Emli všechno o svém výletě, o nových hrussech, o tom, jaká to byla krása být úplně sám pod širou hvězdnou oblohou. Byl si jistý, že to asi nepopsal až tak dobře, ale pomalu nacházel potřebná slova a Emle se na něj usmívala, jako by všemu dokonale rozuměla.

Napadlo ho, že Emle je jediná dívka, se kterou se kdy setkal a mohl si s ní úplně normálně popovídat. Její oči zářily ve žlutém světle quiru. Když pozoroval její vlasy, připomněly mu jemnou hřívu nově narozeného hříběte, ale nahlas by to nikdy nevyslovil. Obával se, že by to vyznělo zle, přestože pro něj to bylo to nejkrásnější přirovnání, jakého byl schopen.

A teď ho požádala, aby jí ukázal nové hrussy, hlavně hříbata. Luk se modlil, aby ve stájích nebyl Axl.

Došli až ke dveřím a Luk je otevřel dokořán. Emle se na něj usmála, když se skrčila a prošla mu pod rukou dovnitř; Lukovi poskočilo srdce. Možná se mu i na chvilku zastavilo. Zjistil, že se také usmívá, když ji vedl chodbou a ven k výběhu.

Stmívalo se a obloha byla plná temných stínů, jež předcházely temnotě. Noví hrussové se shromáždili, aby se s nimi pozdravili, a vypadali čistě a plni síly. Luk cítil až majetnickou pýchu z jejich lesknoucích se kožichů, čistých očí a trimovaných kotníků - tím se zabýval dnes celé dopoledne. Emle vykřikla: “Ach! Ti jsou tak nádherní, viď Luku? A ta hříbata… takové dlouhé nohy!” Hříbata doklopýtala až k ohradě a očichávala jim prsty, strkala jedno do druhého, aby se mohla dostat blíž k Lukovi a Emli.

“Vidíš, jak s námi dobře vycházejí,” pravil Luk, “a to ještě před několika dny žili ve volné přírodě.”

“Myslím, že to s nimi báječně umíš,” odpověděla Emle. Luk pocítil teplo na krku z Emliny lichotky.

“Který je ten hřebec?”

“Je támhle, v zadním rohu,” ukázal jí Luk. “Je dost plachý,” dodal. “Možná také trochu tvrdohlavý. Ale chvíli tam tak bude postávat, bude úplně v klidu a za chvíli začne být zvědavý.”

Kobyly došly až k plotu a Luk ji každou poplácal a rozdával z ruky pšenici. Hřebec zvedl hlavu a zavrtěl ušima. “Ho, ho, ty tam,” pronesl Luk tiše. Vytáhl z kapsy ještě trochu pšenice a podržel ji vysoko nad hlavami kobylek. “Až se ti bude chtít. Bratříčku. Já si počkám.”

“Bratříčku?” zašeptala Emle.

“Myslím, že se tak jmenuje. Prostě k tomu tak nějak došlo.”

Emle stála za ním a byla úplně zticha. Luk se na ni nedíval, ale vycítil její soustředění. Hřebec udělal jeden krok směrem k nim a pak ještě jeden. Luk zaslechl Emlin zrychlený dech. “Je to to nejkrásnější zvíře,” zašeptala.

“To tedy je.” Brzy už hruss stál přímo u nich, zobal pšenici Lukovi z ruky a obracel své velké oči na kobyly, na Luka, na Emli. Luk zamumlal: “Další člověk, se kterým se musíš seznámit.” Hřebec sklonil hlavu a dovolil Lukovi, aby ho podrbal na čele a pak mu pohladil hladké svěšené uši. “Dneska ráno jsem ho hřebelcoval a choval se moc pěkně,” řekl Luk Emli. “A zítra si vyzkouším, jak mu to půjde se sedlem.”

Vnitřní dveře do stájí se otevřely a s hlasitým bouchnutím zavřely a z chodby byly slyšet hlasy.

Emle vyskočila a zpoza svých dlouhých řas pohlédla na Luka. Lukovi spadlo srdce do kalhot. “Ale ne,” zaúpěl. Jeden hlas poznal, patřil Axlovi, a potvrdily se mu jeho obavy, že Axl rozmlouvá s Magistrem.

Emle se dotkla jeho dlaně. “Pojď, Luku,” zašeptala. “Myslím že pána hrussů nijak nezajímáme. Pojďme se někam schovat!”

Vyprskla smíchem a spěchala pryč do tmy. Luk na ni tiše zavolal. “Dávej si pozor, Emle. Je tady prudký svah!” Spěchal za ní a měl obavy, že někde ve tmě upadne, až do ní málem vrazil. Vyhledala skrýš za větví ze železného dřeva, která visela před kamennou stěnou. Stáli tam spolu, těžce oddychovali a světla už bylo jen poskrovnu.

Axl se objevil ve vratech u stájí s Magistrem. Přizpůsoboval své kroky Kenthově pomalé chůzi. Opřeli se o plot výběhu zrovna tam, kde ještě před chvílí stáli Luk a Emle. Kenth něco pronesl, co se dalo jen těžko zaslechnout, ale Axl odpověděl svým hlučným barytonem, který se dobře nesl soumrakem.

“Krasavec, co?” pravil a v jeho hlase zaznívala pýcha i skromnost. “Do příští sezóny můžeme zdvojnásobit naše stádo, Magistře. Taurus bude mít hříbata navíc, která může prodávat.”

Kenth řekl něco jiného.

“Ano,” odpověděl Axl. “A Clare a Fillus. Pokusím se Luka naučit co nejvíc, než odejde, ale možná bude potřebovat pomoc. Je trochu pomalý.”

Luk ztuhnul. Emle stála za ním a rychle se nadechla.

“Musím ho pořád něčím zaměstnávat,” dodal Axl, “je dost náladový.”

Kenth něco řekl a Lukovi přišlo, že zaslechl slovo “otec”.

“Jistěže,” odpověděl Axl. “Musím být na něj dost tvrdý. Ale dříve či později se snad srovná. Proto jsem ho poslal do hor, aby přivedl to divoké stádo. Já bych je tu měl hned, ale napadlo mě, že by to pro něj mohlo být dobré. Nevím, co mu trvalo tři dny. Flákal se, řekl bych, jak už to tak kluci dělávají.”

Luk chtěl vyskočit z úkrytu a postavit se tváří v tvář svému nevlastnímu otci. Mohlo ho také napadnout dřív, pomyslel si, že Axl sklidí veškeré pochvaly za Lukovy zásluhy. Axl o něm mluvil jako o obtížném chlapci, a zrovna když se mu podařilo něco, čím by se pyšnil každý dospělý muž. A Emle… Emle si o něm bude myslet, že lže. Že si celou tu historku vymyslel.

Po chvíli se oba muži vrátili opět do stájí. Od zátoky vál studený vítr a přinášel s sebou vůni soli a ryb a varování, že noci mohou být ještě stále dost chladné. “Pěvkyně Emle,” podařilo se Lukovi vyslovit, přestože hlas měl zastřený. “Už je zima. Musíme jít dovnitř.”

“Dobrá, Luku,” zašeptala. “Jdi napřed, půjdu za tebou.”

Podržel nad ní visící větev a pak kráčel před ní. Zase mu přišlo, že mu ztěžkly nohy, které byly až příliš veliké, celé jeho tělo mu připadalo plné divných úhlů, paže měl zbytečně dlouhé, vytáhlé nohy příliš tenké. Napadlo ho, že kdyby se teď setkal s Axlem tváří v tvář, nedokázal by se ovládnout. Toužil po tom, aby se mohl nějak obhájit, bránit, vysvětlit Magistrovi, jak to bylo doopravdy. Ale jak to měl udělat? Nemohl ani před jedním z nich prohlásit, že pokradmu poslouchal. Nemohl ani prozradit, že to s ním slyšela i Emle.

Otevřel dveře do stájí, a když Emle vešla dovnitř, dal si načas se zavíráním těžké závory. Když se otočil, spatřil ji, jak stojí na chodbě mezi kójemi a pozoruje ho. Její oči, které prve tak zářily, potemněly.

Pátral po něčem, co by mohl říct, ale jeho mysl byla plná zoufalství a ponížení.

Zdálo se, že ani ona nemá co říct. Chvíli mezi nimi panovalo trapné ticho a nakonec Emle tiše řekla: “Myslím, že bych se měla podívat, jestli Kantorka Mreen něco nepotřebuje. Nebo její hosté.”

Mohl jen přikývnout. Jazyk mu v ústech úplně zdřevěněl.

Obrátila se směrem ke dveřím do Domova a on ji následoval. U dveří se k němu obrátila: “Děkuji, že jsi mi ukázal ty nové hrussy,” pronesla tiše.

Opět jen přikývl a připadal si hloupý a neohrabaný - přesně tak, jak ho popisoval Axl. Ale co asi tak mohl říct?

Emle prošla dveřmi do chodby Domova a dveře za sebou lehce zavřela. Luk stál v chodbičce vystlané čerstvou slámou, nenáviděl sám sebe, nenáviděl Axla a jen toužil vědět, co má udělat, jak se má očistit a napravit své selhání. Najednou už to nemohl dál vydržet. Pospíšil ke dveřím a otevřel je.

“Pěvkyně Emle!”

Byla právě v záhybu chodby, otočila se a vrátila se k němu - ústa měla překvapením dokořán.

Došel k ní dvěma dlouhými kroky a zůstal stát, jen se na ni díval. Uvědomoval si, že mu určitě hoří celý obličej, že má rozcuchané vlasy a divoké oči. “Emle,” opakoval poněkud hlasitěji, než měl v úmyslu.

“Ano?” Hleděla mu vzhůru do obličeje. Ještěže se od něj neodvrátila, to by ho asi znervóznilo. Napadlo ho, že něco takového by už asi nevydržel.

“Já… pověděl jsem ti to… tak se to skutečně stalo. Bylo to tak, jak jsem ti to vyprávěl já. Nechtěl jsem… já bych… nechci, aby sis myslela…”

Jeho hlas ho zradil a on jen rozhodil ruce a připadal si jako naprostý blázen. Ale Emle se usmála a pak se začala smát - byl to veselý muzikami zvuk. “Ale Luku, to já přece všechno vím,” vykřikla. “Samozřejmě, že vím, jak to bylo!”

“Ty to víš… co víš?” koktal.

“Vím, že Axl, tvůj nevlastní otec, pověděl Magistrovi nehoráznou lež.”

“Ale… jak…” Luk by se nejraději štípl. Vypadalo to tak, že už ani nedokáže dokončit větu.

Emle položila ukazováček na své rty. “Nesmíš to nikomu říct,” pravila a mrkla na něj. “Můj talent je sice defektní, to je pravda, ale dokážu velice dobře číst myšlenky.”

“Ty slyšíš myšlenky?”

“Ano, slyším, Luku. Ale očekává se, že nebudu poslouchat někde potajmu. Kantoři by byli velice nešťastní, kdyby se dozvěděli, co jsem udělala.”

“Ale jak to přijde, že dokážeš slyšet i myšlenky netalentovaných?”

Pokrčila rameny. “Možná to nejsou úplné myšlenky jako takové. Spíš to jsou nálady nebo dojmy. Je to, jako když se díváš do vody v zátoce, sleduješ barvy, jak se mění v různém světle a v různém počasí. A myšlenky tvého nevlastního otce…” Přistoupila blíže k němu a zašeptala: “jsou velice temné, nevlídné a bezútěšné, Luku. Kalné a neprůhledné jako moře, když je v noci zatažená obloha. Myslím si, že Axl víc lže, než říká pravdu.”

Když Luk vklouzl tiše do rodinného příbytku, našel Gwin schoulenou v postýlce a v ruce svírala dřevěnou panenku. Z velké ložnice, u které byly dveře zavřené, zaslechl Luk Axlův hlas, zvučný a nevlídný. Erlys odpovídala tenkým hláskem, jako by byla malá holčička, a zdálo se, že pláče.

“Co se děje, Gwinečko?” zašeptal Luk.

Gwin se na něj zadívala a Luk si všiml, že i ona plakala. Obličej měla zarudlý a na řasách měla ještě slzy. “Ach, Luku,” řekla a začala vzlykat.

“Co je?” Skrčil se k ní a ona se mu vrhla do náruče. Něco říkala, ale zamumlala to do záhybů jeho tuniky, takže jí vůbec nic nerozuměl. Jemně ji od sebe trochu odtáhl. “Co jsi to říkala? Pověz mi to ještě jednou.”

“Luku,” plakala. “Chce tě poslat pryč! Říkal mámě, že už je ti dvacet let a že bys už neměl bydlet s rodiči. A posílá tě do Arrenu!” Opět zabořila obličej do jeho ramene a on ji jen tak držel, poklepával ji po zádech a mumlal slovíčka útěchy. Hleděl do zdi nad její hlavou.

Bylo to lákavé využít příležitosti a odejít z Taurusu a nechat Erlys, ať se vyrovná s Axlem, jak sama umí. Mohl by začít znova v Domově, kde o něm jeho nevlastní otec nerozšířil různé historky. Koneckonců, ani v Taurusu téměř nikoho neznal. Jenže to by musel opustit Gwin.

To by ale nemohl udělat. Gwin neměla nikoho jiného, kdo by ji chránil.

Chlácholil ji, jak nejlépe to dokázal, a vysušil jí slzy rohem peřiny. “Nic si z toho nedělej, Gwinečko,” pronesl tiše. “Já nikam nepůjdu. Ještě dlouho ne, každopádně.”

“On tě ale donutí. Říkal to tak.”

Luk zůstal ještě chvíli tam, kde byl; klečel u Gwininy postýlky. Hlasy z ložnice už nezněly tak hlasitě, ale měl takový pocit, že zaslechl matčin tichý pláč. Luk zavrtěl hlavou a vstal. “Ne,” řekl odhodlaně. “Nemůže mě donutit odejít. Počkej tady, Gwinečko.”

Pozorovala ho rozšířenýma očima, jak přešel společnou místnost a zaklepal na dveře Axlovy a Erlysiny ložnice. Zvuky uvnitř okamžitě ustaly. Po chvilce se dveře otevřely a vyšel Axl. Erlys došla až ke dveřím, kde zůstala stát. Oči měla zabodnuté do podlahy.

“Co se děje, synku?” zeptal se Axl. Založil si ruce na prsou a na Luka se usmíval. “Tak mě napadá, že tě v sedlárně čeká ještě nějaká práce.”

Lukovi se zrychlil puls. Zhluboka se nadechl a jazykem si navlhčil rty. “Práce je hotová. Gwin říkala, že máš se mnou nějaké plány, tak jsem ti přišel oznámit, že já nikam nejedu. Nehodlám opustit svou rodinu,” pronesl odměřeně.

Axl pootočil hlavou jen tak, aby mohl Erlys věnovat jeden ledový pohled; pak se pomalu obrátil znovu k Lukovi. “Tohle je teď moje rodina,” pravil. “A rozhodovat tady budu já.”

“Ne za mne, to nebudeš,” odpověděl Luk. Hlas se mu trochu nalomil, ale bylo to zlobou a ne strachem. Horkost ho pálila v hrudi, ale on tenhle pocit už znal. Začal zhluboka dýchat, aby ho dokázal ovládnout.

“Luku,” zaúpěla Erlys ze dveří do ložnice. Luk se na ni podíval. Vypadala přesně jako Gwin - mokré řasy, obličej celý rudý od pláče.

Axl se na ni ani nepodíval. “Erlys, vrať se do ložnice,” nařídil jí. Vzdálila se ode dveří. “Zavři za sebou,” zabručel. Učinila tak, pomalu a potichu. V nastalém tichu zaznělo cvaknutí závory dost hlasitě.

Axl upíral oči na Luka. “Synku, teď už jsi dospělý muž. Už je načase, aby ses zařídil podle svého.”

“Dělám svou práci pro tebe dobře.”

Na tohle Axl jen odfrknul: “Vždyť já ti musím nařídit každý tvůj pohyb,” vyštěkl na Luka. “Jsi velkej, nemotornej blázen. Jen ať si tě najme za nádeníka někdo jinej, pak uvidíš, že život není tak jednoduchej.”

Nával vzteku Luka málem zadusil. Opřel se jednou rukou o stěnu, aby se zklidnil. “To není pravda,” procedil skrz zuby. “Jsem dobrý učedník. Dělám pro tebe ve stájích víc práce, než je potřeba.”

Axl nazvedl obočí: “Skutečně? A ty si myslíš, že tomu lidi uvěří?”

Luk se narovnal a cítil, jak se mu ruce sbalují v pěsti, aniž by si to přál. “Tak ty jim o mně vykládáš něco jiného, Axle?” Hlas mu zesílil a musel se dost ovládat, aby se nezačal pěstmi ohánět. “Co jim vlastně o mně říkáš?”

Místo odpovědi se Axl jen rozesmál.

Luk ustoupil o krok a sám si přestal tak trochu věřit. Nelíbilo se mu, jaké pocity v něm Axl vyvolává. To přece není pravda, říkal sám sobě, že by byl neohrabaný nebo blázen. Nebylo to spravedlivé, ale neexistovalo nic, co by proti tomu mohl udělat. Ale řekl si, že se tak lehko nevzdá. “Nikam nepůjdu,” opakoval. “Nehodlám opustit svou matku a sestřičku.”

“Už jsem ti řekl,” opakoval Axl, “že teď je to moje rodina. A je nejvyšší čas, abychom já a Erlys měli nějaký čas sami pro sebe.”

“A co bude s Gwin? Vždyť je to ještě dítě! Nemůžeš ji poslat někam pryč!”

Axlovy oči zamrkaly, podíval se někam jinam a pak se jeho pohled opět zastavil na Lukovi. Chvíli váhal a pak prohlásil: “Teď se tady bavíme o tobě, Luku. A já povím tvé matce o tom, jaký jsi sobec.” Sešpulil rty. “Zodpovědnost za tvoje chování ponese ona.”

Luk věděl, co to znamená. Ustoupil ještě o jeden krok a prohlásil, jak nejhlasitěji to dokázal: “Jestli se jí ještě jednou dotkneš, zabiju tě, Axle. To ti slibuju.”

Axl na něj chvíli zíral a oči se mu zúžily v malé štěrbiny. “To mi jako vyhrožuješ?” zavrčel. “O tom se budu muset zmínit Magistrovi, Luku.”

“Jestli to uděláš,” odpověděl Luk, než mohl sám sebe zarazit, “tak mu já povím, co se tady v tom bytě odehrává, přestože mě matka prosila, ať to nedělám!”

Axlův obličej zbrunátněl a Luk si všiml, že i jeho ruce se zaťaly v pěsti. Luk sbíral všechny síly a připravoval se na zápas, dokonce by nějakou bitku i uvítal. Jenže Axl si toho všiml a vzpomněl si na minulou roztržku. Narovnal se a ruce rozevřel.

“Jsi blázen, Luku,” řekl tiše. “A nemáš ani zdání, čeho všeho jsem schopen.” Rty se mu zkroutily do podivného úsměvu. “Uvidíme, jak to všechno bude.” Obrátil se a otevřel dveře do ložnice. Mluvil tak potichu, že Luk jen stěží rozeznal, co Axl říkal, ale jeho slova mu naháněla hrůzu: “Ještě se uvidí.”

Třináct

Emle pozorovala z dálky, jak se Mreen usadila s Kantorem Theem ve velké síni a pili společně čaj. To se teď posledních pár dnů stávalo velice často. Mreen seděla mezi Brnwen a Kaiem, kteří toho moc nenamluvili, ale vyzařovala z nich velká láska. Emle si jen pomyslela, jaká je to šťastná a veselá rodinka. Mreen přišla o vlastní matku, ale Duch hvězd jí seslal tuto navýsost příjemnou ženu, která se o ni postarala a milovala ji, jako by byla její vlastní.

Emle vyšla ven na prosluněné nádvoří. Už si teď nějak přivykla, že byla víceméně pořád sama. Věděla, že Mreen a její rodina jí od sebe neodhánějí, ale měli sami pro sebe tak málo času, a Emle by se nerada mezi ně jakkoli vtírala. Vrchol léta už pominul, přestože Host neustále vysílal hodně tepla na celý kontinent. Stromy z měkkého dřeva už hodně vyrostly a zesílily; už se proměnily ve vzrostlé kmeny, které se pokácí, až vypukne znovu zima. Emle se mezi nimi procházela a dotýkala se jejich štíhlých kmenů.

Otočila se doleva a kráčela mezi stromy dolů na cestu k útesům. Procházela se tam poměrně dlouho a cítila každý kámen na cestě, protože si vzala jen lehké botky. Ve stínu stromů ze železného dřeva bylo poměrně chladno a Emle si pažemi objala hrudník a trochu se třásla, protože na sobě měla jen lehkou tuniku. Když přišla na mýtinu, zastavila se a zahleděla se na Zamrzlé moře. Pochopitelně teď zamrzlé nebylo. Možná by se to moře mělo v létě jmenovat jinak. Rybářské čluny kikyu se volně pohybovaly po vlnách, nemusely se prodírat mezi ledovými krami, nebo mít strach, že zamrznou v ledu, když zůstanou na moři dlouho do tmy.

Emle si zkoušela nahlas říkat jiná jména a poslouchala, jak znějí. “Slané moře,” řekla a hned ji napadlo, jak voní ryby, které z moře pocházejí. “Velké moře.” A pak s potěšením: “Letní moře!” Vykřikla to nahlas a nechala vítr, aby její slova odnášel daleko do rozvlněného moře. “Letní moře! Složím o něm písničku!”

Náhle za sebou zaslechla, jak se po hrubém kamení svezla těžká bota, a hned se otočila. Zjistila, že to je Luk, a zasmála se, jak se jí ulevilo. “Při Duchu, Luku! Tys mě ale vylekal.”

Vrazil si ruce do kapes. “Promiň.”

Emle si oběma rukama uhladila vlasy a znovu je sepnula do spony. “Musíš si o mně myslet, že jsem bláznivá. Zastihneš mě tady, jak křičím jména do moře.”

“Letní moře,” pronesl zasmušile. “Doufám, že jednoho dne tu písničku uslyším.”

Přestala se smát. “Luku… co se děje? Stalo se něco?”

Váhal, zíral do vod moře, stejně jak to prve dělala ona. Pozorovala ho z profilu a napadlo ji, že za tu krátkou dobu, co je na Taurusu, se Luk dost změnil.

“Můj nevlastní otec,” pravil nakonec, “chce mě poslat pryč.”

“Ale!” Náhle jí bylo zase chladno. “Ach, to ne. A ty nechceš opustit svou rodinu.”

Obrátil se k ní obličejem. Skutečně, jen stěží v něm rozeznávala toho bývalého Luka. Z jeho obličeje vyzařovalo něco starého, něco vážného a podivně znaveného. “Nechci opustit Gwin,” pronesl staženým hlasem. “Myslím, že Erlys si už vybrala.”

“Předpokládám… předpokládám, že tvoje matka svého druha miluje?”

Opět pohlédl stranou a sevřel čelisti. “Nevím,” odpověděl. “Jestli je tohle láska, tak bych nic takového nikdy nechtěl.”

Emle se raději odmlčela. Nebyla si jista, zda ví, co by na to měla správného říct. Ale napadlo ji, že by si ho mohla alespoň vyslechnout: “Luku, chceš si o tom promluvit?”

Na dlouhou chvíli se odmlčel, až se začala bát, že ho nějak odradila. Pak se ale opřel o kamennou stěnu, zíral do mořských vln a rozpovídal se:

“Nenávidím ho,” začal. “Nemůžu si pomoct. Když si ho matka přivedla, snažil jsem se s ním vycházet dobře. Ze začátku bylo všechno v pořádku, ale on pak začal… začal říkat divné věci. Nadával. Říkal věci, které ubližovaly. A říkal je tak, aby to slyšeli i ostatní lidé.” Zhluboka se nadechl, jako by toho najednou řekl tolik, že mu to sebralo všechen dech.

Emle stála velice tiše a čekala.

“Ovládá nás tak, že ubližuje matce,” pronesl Luk trpce. “A je to ještě horší od chvíle, co jsem se mu postavil. Ale musel jsem to udělat.” Spatřila, jak se mu zvlnily svaly na paži a jak se mu ruce sevřely v pěsti.

“Ty modřiny…” zašeptala Emle.

“Ano. Také jsem mu dal jednu ránu, Emle. Porvali jsme se jako… nevím jak. Kdo se takhle chová? A od té doby vyhledává způsob, jak se mě zbavit.”

“Je plný nenávisti,” řekla Emle tiše.

Luk zamumlal: “Nechci být jako on.”

“Ty takový nejsi, Luku. Vůbec nejsi jako on.”

Obrátil se k ní obličejem a jeho oči byly plné zoufalství. “Ale vzbuzuje ve mně nenávist,” řekl. “Když ho vidím, chci se s ním rvát, chci mu ublížit, chci vidět, že trpí, jako musí trpět moje máma.” Znovu se zadíval do moře. Svaly na čelistech mu pracovaly; svíraly se a opět uvolňovaly.

“Luku, mohla bych… možná bych si měla promluvit s Mreen. Ona moc dobře ví, co je Axl zač.”

“Tys jí řekla, co jsme tuhle vyslechli.”

“Ne, ne, neřekla! Ona to už stejně věděla.”

Narovnal se a zvědavě na ni pohlédl: “Jak to? Jak to mohla vědět?”

Emle trochu pokrčila rameny. “Talent Kantorky je cosi mimořádného,” pravila. “Ještě než jsme sem dorazily, tak věděla, že pán hrussů nesnáší talentované lidi.”

“Jeho bratr byl talentovaný,” pravil Luk. “A rodiče mu ve všem nadržovali.”

“Ach tak,” vzdychla Emle. “To mí bratři mě zase nesnášeli, Luku. Byli celí šťastní, když jsem odešla na Konzervatoř. Měla by to být čest, mít někoho talentovaného v rodině, a ne ho brát jako břemeno.”

Luk zavrtěl hlavou. “Tomu nerozumím.”

A v tu chvíli se Emli v hlavě vybavila velice stará vzpomínka a byla tak živá a čerstvá, jako by se přihodila před chvílí. Zda to způsobila příjemná Lukova společnost, bríza z Letního moře, nebo prostě nadešla konečně chvíle, aby se s tím jednou provždy vypořádala, to netušila. Ale co se stalo kdysi dávno, jí teď prošlo hlavou a bylo to tak jasné jako východ slunce. Jen zalapala po dechu a přitiskla si dlaně k tvářím.

Luk se na ni zvědavě zadíval: “Co se děje?”

“Ach,” zašeptala, “ach, právě jsem si na něco vzpomněla.”

“A na co?”

“Proč mě mí bratři - proč mě vlastně celá moje rodina - proč byli rádi, když mi viděli už jen paty! Při Duchu, Luku, nedokázala jsem si to vybavit celá dvě dlouhá léta. Deset let!”

Váhal a pozoroval ji. “Nemusíš mi to říkat,” pravil tiše. “Ale nemůže to být nic zlého. Dvě léta - to jsi byla mladší než Gwin.”

“Byly mi čtyři roky. A bylo to dost zlé.” Emle spustila ruce a spletla si prsty před tělem. Luk měl pravdu. Byla ještě příliš malá na to, aby pochopila, k čemu vlastně došlo. A nebyl nikdo, kdo by jí to vysvětlil.

Emle se pokusila se tomu všemu zasmát, ale smích jí uvízl někde v hrdle. “Je to bláznivá historka.” Vzdychla a zahleděla se do moře. “Mí bratři se pořád prali a hádali. Zápasili spolu, křičeli na sebe, bili jeden druhého. Matka je nezvládala a otec…” Emli zradil hlas. Když si připomněla otce, zaplavila ji vlna lítosti. “Pracoval jako tkadlec a také s plstí. Často dělal celý den a pak ještě do noci. Byl to jemný člověk a myslím, že mé bratry naprosto nechápal.” Odmlčela se a pak začala rychle vyprávět: “No a ti dva si jednou hráli s jedním z otcových nožů. Byl velice ostrý, otec ho používal na řezání příze. Kluci hráli nějakou podivnou hru - házeli nůž na různé věci a hodili ho i na mou panenku.”

Trochu pokrčila rameny a byla Lukovi velice vděčná za to, že mlčel. Jak vyprávěla, přebírala si v prstech pramen svých vlasů.

“Věděli, že tu panenku zbožňuji,” pronesla velice tiše. “Udělal mi ji otec, oblékl ji do šatiček, které sám vyrobil, vyřezal obličej a malé nožičky. Proto to udělali. Protože pro ně otec nic neudělal, ale pro mne…” Vzdychla. “Posadili mou panenku na židli a házeli po ní tím nožem. Možná mě chtěli jen tak škádlit, ale nůž proletěl panence hlavou a zabodl se do stěny. Plakala jsem a oni se jen smáli. Jeden z nich vytáhl nůž ze zdi a druhý mě držel za ruce a začali znovu házet nožem.”

Znovu se odmlčela. Byl to strašlivý den plný křiku a vzájemného obviňování a pak to nakonec vyšlo najevo. “Bylo to tak dětinské.”

“Bylo to od nich kruté,” pravil Luk.

“Mí bratři ke mně nebyli tak laskaví, jako jsi ty, Luku,” řekla mu. “Byla jsem přesvědčená, že mi chtějí panenku úplně zničit, dárek od otce, a tak jsem… když po ní hodili nůž podruhé, tak jsem… nevěděla jsem tehdy, co vlastně dělám. Byla jsem z toho v šoku jako všichni ostatní… ale odklonila jsem ten nůž. Pomocí mé vlastní energie psí, do té doby jsem vůbec nevěděla, že ji mám.”

“Ach tak.”

“Ano. Odvrátila jsem ten nůž, který ale zasáhl bratra, toho, co stál poblíž panenky. Nůž mu propíchl botu a uvízl v jeho noze. Ta rána tak strašně krvácela, že matka musela přivolat Kantora, aby přišel a krvácení zastavil. Všude byla krev. Moje matka jen křičela a oba bratři řvali a ten, kterého nůž zasáhl, brečel a pořád ukazoval na mne.”

“Tví bratři z toho obvinili tebe?”

“Obvinili mě, protože Kantor pověděl Magistrovi, co se stalo, a ten se zlobil na naši rodinu, že to nevěděla. To Kantor si uvědomil, že můj talent odvrátil nůž. Byl pyšný na to, že v Perlu je talentované dítě. Ale mí bratři mi to nikdy neodpustili.”

“A to tě pořád trápí.”

“Ano, ale…” Host zapadl za horizont, když se Emle odmlčela. “Byla jsem tak malá. Nevěděla jsem o talentu vůbec nic. Slyšela jsem myšlenky jiných lidí, ale myslela jsem si, že to tak má být, že to tak umí každý.” Schoulila se a zachvěla. “A pak můj otec - vzal tu panenku a hodil ji do odpadu.”

Luk zavrtěl hlavou. “To bych nevydržel, dívat se na to, jak někdo takhle Gwin ubližuje.”

“Ty,” odpověděla Emle a byla ráda, že se téma hovoru odklonilo od ní, “ty jsi totiž báječný bratr.”

Odměnil ji vzácným úsměvem, který mu rozzářil oči a zjemnil linie jinak tvrdého výrazu obličeje.

Pohlédla na potemnělé moře. “Už se stmívá,” řekla. “A je mi zima.”

“Ano a já mám něco na práci,” odpověděl. “Axl dnes ráno odjel na výlet.”

“Půjdu s tebou.”

Kráčeli společně, bok po boku. Emle pozorovala Luka a všimla si, jak jistě vykračuje, jak rovnoměrně klade nohy za sebou, jak vysoko drží hlavu. Skutečně se dost změnil. Dospěl, pomyslela si. Dumala, co s ním teď bude.

Když později téhož dne přišly Mreen a Brnwen do ubanyixu, Emle už tam byla. Umyla si vlasy a teď je jen tak nechala volně plavat ve velké lázni, horká voda ji nadnášela sem a tam, proudila jí mezi prsty a mezi okvětními lístky, které se vznášely ve vodě. Posadila se a připravila se, že jim dvěma uvolní lázeň, ale Mreen zamávala odmítavě rukou. Prosím, Emle, vyslala, jen zůstaň a vychutnej si svou lázeň. Nevlastní matka mi říkala, že ještě neměla čas si s tebou ani popovídat.

Emle se přesunula na lavičku a pročesávala si prsty vlasy, aby jí nepadaly do obličeje. Mreen a Brnwen zašly k okraji ubanyixu, kde si chtěly svléknout šaty, a Emle spatřila, že s nimi přišla i Gwin. Její útlý obličej byl mnohem uvolněnější, než kdykoli jindy, a její temné oči zářily.

Ví Gwinina rodina, že je tady s vámi? vyslala Emle Mreen.

Mreen přikývla, svlékla tuniku i kalhoty, hodila to na jednu neuspořádanou hromádku a vešla do lázně. Její aureola způsobila, že její pleť zářila jako sněhové pole pod hvězdami. Její matka to ví. Nevlastní otec dnes ráno odjel z Domova.

Emle pohlédla na Gwin a viděla jí na očích, jak obě dvě sleduje, když si posílaly své myšlenky. Zvedla jedno obočí a děvčátko se jen zazubilo a pak sklonilo hlavu.

Věděla jsem to, vyslala Emle. Zapomněla jsem.

Teď pro změnu zvedla obočí Mreen, ale nijak to celé nekomentovala. Ukázala něco Brnwen a ta se jen usmála na Emli, která k nim znovu vlezla do vody. “Ach, tady je to pořád tak příjemné a teplé. Tu vodu ohříváš ty, Pěvkyně? Děkuji ti.”

“Ach ne,” odpověděla Emle rychle. “To spíš Mreen. Nebo Jošua.”

Brnwen si opláchla obličej provoněnou vodou. “Je to báječné. Dokázala bych tu vydržet až do večeře.”

Mreen jí cosi ukázala a Brnwen se usmála: “Ano, cítím se tak trochu líně. Když jsem doma, tak mi připadá, že žádná práce nemá nikdy konce.” Obrátila se na Emli. “Přestože už teď máme řádný kantoris tři léta, Domov se nám rozpadal nad hlavou, když jsme tam s Kaiem poprvé přijeli. Mreen byla ještě miminko. A náš Magistr Pol, třebaže je teď už starý, je pořád stejně tvrdohlavý, jako byl celý život. Nepřijme žádnou pomoc od Lamdonu, protože s nimi nechce mít nic společného, takže přestavba pokračuje jen velmi pomalu.”

Gwin si dřepla vedle lázně a pozorovala všechny tři. Emle a Brnwen si povídaly, Mreen příležitostně něco ukázala nevlastní matce a občas vyslala nějakou poznámku Emli. Gwininy temné oči přelétaly z obličeje na obličej, sledovaly Mreenina znamení a stihla vnímat i konverzaci mezi Emli a Brnwen.

Ale vždycky sešpulila rty, když si obě talentované dívky mezi sebou posílaly myšlenky.

Mreen vyslala ke Gwin jemnou otázku, tak jak to starší studenti na Konzervatoři dělávali s mladšími dětmi: Gwin? Slyšíš nás?

Světlo se rozzářilo v malých očích dívčiny. Vzešel od ní nesrozumitelný zmatek myšlenek, které se nedaly nijak rozluštit, ale byl to zcela určitě proud energie psí, a děvče energicky přikyvovalo.

Mreen vyslala: Výborně, Gwin. Budeme to spolu procvičovat a můžeš cvičit také s Pěvkyní Emlí.

Děvčátko se široce usmálo a vyslalo další záplavu zmatených výjevů. Usadila se se zkříženýma nohama vedle okraje lázně a byla připravená na další cvičení. Emle se smála. Později, Gwin. Budeme cvičit později. A nahlas řekla Brnwen: “Gwin je talentovaná, vidíš?”

Brnwen se smála. “Já to vím, Pěvkyně. Mám docela dobrou zkušenost, abych takové věci rozpoznala!” Vytáhla ruku z vody a dotkla se mokrých kudrnatých vlasů nevlastní dcery a pak ji pohladila po tváři. “Já vím, jak takoví talentovaní vypadají.”

Mreen se zasmála svým bezhlasým smíchem a Emle jen obdivovala, jak spolu obě ženy báječně vycházejí.

Brnwen přijala nového partnera, drobné miminko bez matky a Domov, který se rozpadal na kusy - to vše najednou. Byla to obyčejná obyvatelka Domova, ale vytvořila cosi báječného, něco, co mělo dlouhého trvání. Usmála se, když si všimla, jak si ji Emle prohlíží: “Copak je, drahoušku?” zeptala se tiše. “Na co myslíš?”

Z Emle vypadlo: “Že bych tě chtěla mít za matku!” Hned si přála, aby se mohla potopit, aby zakryla své rozpaky.

Ale Brnwen se ani nesmála, ani nemračila. Vytáhla ruku a podala ji Emli. “Ach tak,” řekla. “Kantor Theo by řekl: ‘Pro hrusse je vedlejší louka vždycky ta nejlepší.’ Ale Duch ze mě učinil matku. A to mi vždycky přinášelo velké štěstí. A jen si přeji, aby měly všechny děti šťastné domovy.” Uvolnila Emlinu ruku a poklepala ji po paži. “Vy dvě jako Kantorky nepoznáte, co to je, být matkou, takže musíte věřit tomu, co vám řeknu já. Tvoje matka tě určitě milovala, Pěvkyně Emle, jsem si tím jista. Možná dělala to nejlepší, čeho byla schopna. Je to těžké, být rodičem, a dovolit svému dítěti, aby si kráčelo svou vlastní cestou.” Zlomil se jí hlas, když řekla: “A čím víc své dítě miluješ, tím je to obtížnější.”

Když se osušily, oblékly do čistého prádla a znovu uvázaly mokré vlasy, Brnwen políbila Mreen a vydala se hledat Kaie a Thea. Už se blížila doba, kdy se budou muset vrátit do Observatoře. Emle následovala Mreen nahoru po schodech a nesla přes ruku jejich špinavé prádlo, aby ho dala Lispeth. Mreen otevřela dveře svého bytu. Lispeth se otočila, když vešly, a přitiskla si prachovku k hrudi.

Mreen jí něco naznačila, ale Lispeth stála a zírala do podlahy.

“Lispeth,” oslovila ji Emle. “Vždyť ty víš, co po tobě Kantorka Mreen chce. To znamení jsem ti už ukazovala.”

Lispeth vrhla po Mreen bojácný pohled. “Když já si to nepamatuju,” řekla. “Je mi to líto, ale nedokážu to! Je to těžký!” Mreen se k Lispeth obrátila zády a postavila se k oknu. Založila si ruce na prsou a dívala se ven. Lispeth couvala a kolem Emle udělala veliký oblouk. “Nemůžeš mi, Pěvkyně, prostě říct, co po mně vlastně chce?”

Emle zopakovala znamení, dotkla se dvěma prsty hřbetu druhé ruky. “Kantorka Mreen potřebuje papír,” řekla. Předvedla jí to znamení ještě jednou. “Papír. Její rodiče zítra odjíždějí a Kantorka po nich chce poslat dopis své sestře.”

Lispeth přikývla a rychle sahala po klice u dveří.

“Ale Lispeth,” prohlásila Emle tak přísným hlasem, jak to jen dokázala. “Já tady nebudu věčně, abych ti říkala, co Kantorka potřebuje. Musíš se naučit její znamení.”

Jedinou odpovědí jí bylo cvaknutí dveří, jak dívčina rychle prchala pryč.

Emle zírala na dveře a cítila podrážděnost. Nevím, co bych s ní ještě mohla udělat, vyslala k Mreen.

Mreen se pomalu obrátila od okna. Na tom nezáleží, vyslala.

Emle rozhodila ruce. Ale záleží! Co si tady pak počneš?

Mreen zavrtěla hlavou. Nevím. Ale to není můj hlavní zájem. Oči jí potemněly a její aureola se zachvěla stíny.

Emle ji pozorovala a na Lispeth po chvíli zapomněla. Co se děje? Jsi smutná, že tvoje rodina odjíždí?

Mreen přikývla. Ano, velmi. Obrátila se opět k oknu a přitiskla čelo na vápenné sklo. A ty mě taky opustíš, Emle. Vrátíš se na Konzervatoř a já tady budu úplně sama. Mreen vzdychla tak hluboce, že to zaslechla i Emle, která stála v opačné části pokoje. Emle si přitiskla prsty na rty a přemýšlela. Promluvím se správkyní Domova, vyslala nakonec. Musí ti přidělit jinou služebnou, někoho, kdo není tak…

Stydlivý? Dokončila Mreen Emlinu myšlenku s nádechem mentálního smíchu.

Nebo hloupý, vyslala Emle a obě se začaly smát.

Neříkej Gertě, že Lispeth je hloupá. To by bylo kruté.

Emle si pospíšila s odpovědí: Vždyť by to byla v podstatě lež. Máš pravdu, je stydlivá a bojácná. Ale umí číst, což bude pro tebe užitečné. A vlastně je docela příjemná, dokonce temperamentní, když je… Myslím, když jsme tu samy bez ní.

Myslíš, když je tady beze mne, vyslala Mreen důrazně.

Ano. Emle se na Mreen jízlivě podívala, pak vyklouzla z příbytku a spěchala dolů po schodech, aby našla správkyni Domova. Na odpočívadle našla Lispeth s úhledným stohem papírů v ruce.

Emle přemýšlela o tom, co řekla prve Brnwen v ubanyixu. Možná každý člověk dokáže vlastně jen to, čeho je schopen. A v Domově, kde sídlí víc než tři sta lidí, se určitě najde někdo, kdo bude ochotný se naučit Mreeninu znakovou řeč a prstovou abecedu. Anebo to bude tak, že Emli požádají, aby zde ještě zůstala.

Kráčela pomalu po schodech dolů a přemýšlela. Nechtěla zůstat tady na Taurusu, přestože si za tu dobu Mreen velice oblíbila. Chtěla se vrátit na Konzervatoř, znovu kráčet všemi chodbami plnými hudby a tiché konverzace, hledět na holé zdi a nezdobené cvičebny. Chtěla studovat. A navzdory svému prokletí chtěla ZPÍVAT!

Čtrnáct

To Brnwen trvala na tom, aby Emle s nimi se všemi druhý den ráno posnídala. Když se Emle ostýchala, Brnwen jí vroucně pověděla: “Vůbec nás nebudeš nijak rušit, Pěvkyně Emle. A měla bys poznat Kantora Thea. Všichni na Konzervatoři jsme mu oddáni.”

Mreen to zaslechla a vyslala k Emli, prosím, připoj se k nám, Emle. Když pak někdy budeme mluvit o mé rodině nebo o Kantorovi Theovi, budeš vědět, o kom je řeč.

Tak Emle seděla proti Theovi, Mreen měla po levici a trvalo to celou jednu velice příjemnou hodinu. Světlo za okny z vápenných skel se začalo pomalu měnit, slunce svítilo v podivném úhlu a všichni věděli, co to znamená - vrchol léta už pominul. Radostná nálada ve velké síni jako by byla náhle ještě intenzivnější, jako by si každý chtěl prožít tento okamžik naplno.

Z jedné strany místnosti Emle zachytila Lukův pohled a usmála se na něj. Seděl jako obvykle s Erlys a Gwin, ale dnes ráno tvořili mnohem veselejší skupinku, když byl Axl pryč. Gwin stále zírala směrem k vyvýšenému stolu, kde seděla Emle, a ta si představovala, jak se snaží zachytit jakoukoli myšlenku, kterou si mezi sebou u stolu vyšlou. Emle jí poslala: Gwin, brzy na tebe přijde řada.

Gwinino čelíčko se zvrásnilo, jak se snažila pochopit, a její rty se semkly. Luk si ničeho takového nevšímal, jen zvedl směrem k Emli ruku na pozdrav. Pak už se Emle obrátila ke Kantorovi Theovi, který začal cosi vykládat.

Podle Mreen byl Theo stejně tak starý jako Magistr Kenth, ale Theo byl plný života a dobré nálady, která jej činila mnohem mladším. Přestože míval kdysi světlé vlasy, teď se mu dlouhé šedivé lokny kroutily na ramenech. Oči měl modré skoro jako Emle. Naklonil se přes stůl a usmál se na Emli.

Pěvkyně, vyslal. Musíš být dost ostýchavá.

To nikoli, odpověděla. Nikdo si to o mně nemyslí.

Ale vždyť jsme si spolu téměř vůbec nepopovídali.

Nechtěla jsem se mezi vás vměšovat, poznamenala.

To bylo od tebe velice prozíravé. Ale já se vždycky velice rád setkávám se Siřinými studenty. Široce se na ni usmál a jeho oči na ni mrkly. Musíš mi o ní povědět nějaké drby. Tvoje Magistra a já jsme staří přátelé, víš?

Smích v jeho očích Emli rozesmál, a tak mu vyslala nazpět: To už jsem slyšela, Kantore. Ve studentských kolejích se vypráví hodně historek o Magistře Siře, ale nikdy nevíme, která z nich je ta pravdivá.

Také se zasmál. Možná méně než polovina, Pěvkyně Emle! Pověz mi jich alespoň pár.

Naklonila hlavu na stranu. Inu - říká se, že Magistra kdysi pracovala jako potulná Pěvkyně.

Opřel se o sedadlo židle. Tahle historka je pravdivá, Emle. Já jsem také tak začínal. Bylo to v době, kdy jsem ještě nedokázal vysílat a přijímat myšlenky nebo provádět quirunhu.

Emle o tom chvíli přemýšlela a pak na něj pohlédla zpoza svých dlouhých řas a vyslala uličnicky: Když mi povíš, jak přišla ke své jizvě na obočí, budu nejoblíbenější studentkou druhého ročníku.

Dotkl se jedním prstem spánku: Myslím, že ji nechám, ať ti tu historku poví sama.

Prosím?

Tvoje Magistra sem dnes přijede.

Emle se narovnala, jako by do ní někdo píchl. Dnes? Jsi si tím jist?

To tedy jsem, mladičká Emle. Není třeba, abys celá zbledla strachy. Není tak strašlivá. A já doufám, že až přijede, něco zazpíváš. Říkali mi, že máš nádherný hlas.

Emle raději mlčela. Samozřejmě, že ti zazpívám. Alespoň pro pobavení.

Jen pro pobavení?

Zpevnila rty, aby se neroztřásly. Můj talent je omezený, Kantore Theo. Když se snažím vytvořit quiru… Zvedla ruce a snažila se, aby vypadala povzneseně. Něco se vždycky porouchá.

Dlouze si ji poměřoval pohledem. Úsměv zmizel, ale jeho modré oči byly plné sympatie. Nakonec si položil bradu do dlaní a vyslal: Říká se tady na pobřeží Zamrzlého moře, že když jedna vlna nevyvrhne carwahla, může to udělat ta druhá.

Zamračila se a byla lehce zmatená. Nemám tušení, co tím myslíš - ale jsi přesně takový, jaká tě provází pověst.

Usmál se sám pro sebe. Máš na mysli starého potulného Pěvce, který pronáší tisíce přísloví?

Už se zase smála. Ano, přesně tak. Kromě té pasáže o starém muži. Poklonila se mu z místa, kde seděla. Alespoň to všechno mi vyprávěla Kantorka Mreen.

Ano, vyslal. To bych do ní řekl. Ale Emle, znamená to, že bys to neměla nikdy vzdávat a zkoušela to pořád dokola. Není to tak dávno, kdy jsem se všemu naučil já; dokonce si ještě pamatuji, jak obtížné to bylo. Chce to vytrvalost, Pěvkyně.

Usmála se, potěšila ji jeho dobrá vůle a příjemný smysl pro humor. Budu to zkoušet, slíbila.

A dnes večer od tebe očekávám nějakou píseň!

Znovu se usmála. Doufám, že tě nezklamu, vyslala. Zamrkal na ni a obrátil se, aby si promluvil s Mreen.

Mreen se probudila brzy, zůstala ještě chvíli v posteli a pozorovala oknem jasnou letní oblohu. Napjala svou energii psí - pátrala a naslouchala, kde je Sira. Povídalo se, že Magistra Sira dokázala v mládí pomocí své energie psí poodhalit myšlení jiné Pěvkyně. Mreen ani na chvíli nezapochybovala, že to je pravda, ale o velké Magistře Siře se povídalo tolik divokých historek. Všechny nemohly být pravda. Ale dnes se Siře podařilo vyslat své psí na míle daleko, aby ujistila Mreen, že určitě už brzy dorazí.

Mreen pospíšila, aby to řekla Kantorovi Theovi, a spatřila, jak rysy v jeho tváři zvláčněly. Jen odpověděl: To bude báječné, že se znovu uvidíme, ale Mreen napadlo, že se rozzářil skoro tak jasně jako ona sama.

Než Magistra Konzervatoře vjela na nádvoří, Taurus se proměnil stylem hodným návštěvy samotného Magistra z Lamdonu. Kamenné schody byly pečlivě zameteny, až se blýskaly, nádvoří bylo čisté, stejně tak podlahy v kuchyních. Kenth a jeho družka, správkyně Domova a všichni její podřízení a samozřejmě Mreen, Jošua, Emle a Theo - ti všichni se shromáždili přede dveřmi na nádvoří. Všichni dohromady vytvářeli krásnou barevnou duhu díky světlým a tmavým tunikám, které měli na sobě.

Slunce vystoupilo vysoko nad vrcholky hor na východě a Host pózoval nad horizontem, připravený zapadnout za vzdálené vlny moře, když se na cestě kolem útesů objevili jezdci a projeli pod kamenným obloukem na nádvoří.

Byla to překvapivě malá skupinka. Mreen předpokládala, že Sira fungovala jako Pěvkyně. Její služebná Ita jela s ní, stejně tak jako Gram a Jane, nejstarší a nejdůvěryhodnější jezdci z Konzervatoře. Nikdo jiný s nimi nepřijel. Stájník Luk za nimi přišel pod oblouk a byl připravený, že jezdcům pomůže.

Chvíli stáli ještě seřazeni před uvítacím výborem s Magistrou Sirou uprostřed. Ita rychle sesedla a Mreen si byla jista, že si co nevidět začne stěžovat na to, jaké je to úděsné cestovat na hrussovi a spát pod širým nebem. Sira sesedla, než jí kdokoli mohl jakkoli pomoci. Poklonila se celému shromáždění jako celku a všichni se poklonili jí. Namísto toho, aby promluvila k Magistrovi Kenthovi, nebo aby vyslala nějakou myšlenku talentovaným, vydala se k nižším schodům a napřáhla své paže, aby se přivítala s Brnwen a Kaiem.

Mreen sklopila oči. Věděla, že by měla skrývat své myšlenky, ale koneckonců to všechno se teď odehrávalo kvůli ní. A její matce.

Brnwen a Kai si pospíšili, aby se přivítali s přítelkyní a ochránkyní, se kterou se neviděli už dvě léta. Sira podržela ruce Brnwen dlouho ve svých a pak se obrátila na Kaie. Jejich vzájemné pocity byly v okolním vzduchu téměř hmatatelné. A Mreen znala to nevyřčené jméno, které mezi nimi všemi viselo, vzpomínka, kterou sdíleli všichni tři, ale kterou ona sama neznala. Isbel. Smějící se Isbel s dolíčky ve tvářích, která byla Pěvkyní a porodila dítě.

Mreen tohle věděla od útlého dětství, ale pořádně jí všechno došlo, až když šla do Konzervatoře - až tam pochopila, jak velkého přestupku se její matka dopustila. A nic a nikdo jí nepomohl, aby porozuměla, jak k tomu všemu došlo, jak vlastně Mreen přišla na svět.

Cítila Emliny oči na svých. Emle měla obočí pozdvižené a lehce rozevřená ústa. Sladká Emle, která při ní stála navzdory svým vlastním problémům, která jí byla v uplynulých několika měsících společnicí, oporou - přítelkyní.

Jsi v pořádku, Mreen?

Mreen jí věnovala jen rozechvělý úsměv a lehce přikývla. Ano, ano, jistěže jsem.

A teď se Sira otočila a linie její tváře byly jako vždy pevné. Postoupila po schodech ke Kantorovi Theovi a podávala si s ním ruce.

Mreen si nemohla pomoct. Naslouchala.

Drahý příteli, vyslala Sira Theovi. Tak silně tě chovám ve svých myšlenkách, jako bychom se nikdy neodloučili.

Siro, odpověděl, pohled na tebe přináší pravé léto do mého srdce.

Pak už se Mreen odtáhla. Co bylo mezi nimi dvěma. Sirou a Theem, bylo příliš osobní, příliš intenzivní. Zavřela svou mysl.

Z večeře se stal velký letní festival. Magistr Kenth znal také Siru ještě z dřívějších let a nijak nešetřil úsilím, ani štědrostí Domova, aby oslavil její příjezd. Měkké dřevo hořelo v kuchyňských pecích celý den a kuchaři připravili velice křehký chléb, nejhustší rybí polévku a nejlahodnější zeleninu, jakou kdy Emle ochutnala. Obyvatelé Domova pochopili, o jak mimořádnou událost se jedná, všude panoval smích a lidé se střídali u stolů celý večer.

Emle litovala, co provedla nervozita s její chutí k jídlu. Slíbila Kantorovi Theovi písničku a chtěla svůj slib dodržet. Poprosila Mreen o malou pomoc při modulaci melodie z Lidya do Mu-Lidya a cvičila většinu odpoledne na Mreenině filhatě. Mreen prohlásila, že její nová píseň je rozkošná a donutila Emli, že se ji také naučí. Během večeře si Emle pořád dokola opakovala slova ve své mysli a její prsty tančily po stole, jako kdyby tiskla akordy - projížděla si znovu a znovu změny akordů a malé tematické motivy, které sama připojila. Jakmile zjistila, že ji Kantor Theo pozoruje a že na ni kývl, celá se zarděla.

Tak ty jsi nezapomněla, Pěvkyně? zeptal se jí.

Ne, Kantore Theo, odpověděla. A její prsty už znova začaly projíždět melodii na stole ze železného dřeva.

Jakmile se poklidilo po večeři, Magistr Kenth pronesl krátký projev, ve kterém se zmínil o mnoha úspěších Magistry Siry a o její slavné pověsti. Theo se postavil a usmíval se na Siru a pak na všechny shromážděné obyvatele Domova.

“Je to moc hezké, být zase mezi vámi,” pronesl.

“Jíst nejlepší rybí polévku na kontinentě, vidět jednu z mých prvních studentek, jak teď pracuje jako vaše Kantorka, a znovu se setkat se starými přáteli.” Pak ukázal na Emli. “A nejmladší Pěvkyně ve vašem Domově nám slíbila zazpívat pro zábavu.”

Ve velké síni se zavládla dobrá nálada a Emle vstala, aby si přinesla z židle u okna Mreeninu filhatu. Shromáždění začalo aplaudovat. Břicho se jí sevřelo nervozitou a dala si pěkně načas, než vybalila filhatu z koženého pouzdra, poskládala ho a jala se zkoumat naladění nástroje. Při tom se snažila uklidnit svůj dech. Pořád si připadala celá rozechvělá, když si uvědomila, že na ni zírá celé shromáždění. Přímo bolestně si uvědomovala, kde sedí Magistra Sira, která měla natažené nohy zkřížené přes kotníky a prsty si bubnovala o stůl.

Emle se obrátila směrem, kde seděla, posadila se na jednu židli u okna a položila si filhatu přes kolena. Na chvíli se ještě zarazila, prsty visely nad strunami a v její mysli se už objevovala první slova. Když pohlédla vzhůru, spatřila Lukův snědý obličej, jak si ji se zájmem prohlíží, oči rozjasněné očekáváním a plné přátelství. Náhle se cítila mnohem lépe.

Dobře a zhluboka se nadechla a zahrála první noty. Složila lehkou melodii v tónině Lydia s další oktávou v Mu-Lidya, takže píseň měla melancholický ráz a byla plná toužebného očekávání. Zpívala rozvláčně, frázovala dlouze a slova dobře formulovala. Rozpětí nebylo široké, ale změny v melodii ji těšily v hrdle a dobře zněly ozvěnou ve velké síni. Zpívala:

Vody Letního moře

Omývejte pláž vlnami ohřátými od slunce

Kikyu se nadnášejí jako bublinky pěny

Jako listoví smrků v dešti z hor.

A pak v Mu-Lidya:

Pojď se mnou, moje letní lásko,

Poplujeme někam pryč.

Jako bublinky, jako listoví,

Poplujeme pryč po Letním moři,

Do země legendy,

Kde září dvě slunce.

Emle zahrála poslední zdobný prvek v Mu-Lidya a nechala vyznít touhu a nostalgii v posledním akordu. Chvíli ještě čekala, než dozní poslední tóny, až teprve potom položila natažené dlaně přes struny.

Shromáždění aplaudovalo, ještě než stačila pohlédnout vzhůru od nástroje, a trvalo pěkně dlouho. Uspokojilo ji to. Usmála se na Thea a na Mreen, poklonila se před Magistrou Sirou. Když se ale rozhlédla, aby našla Luka a usmála se na něj, byl už pryč.

Patnáct

Dalšího rána se všichni talentovaní shromáždili v bytě Magistra Kentha; všem předsedala Magistra Sira a na druhém konci stolu seděl Kantor Theo. Mladší Pěvci si našli místo kolem stolu. Sira pozvala Kentha, aby se zúčastnil rokování - řekla mu: “Víme, že ti můžeme důvěřovat, Magistře. Rozumíš všem problémům, kterým teď musíme čelit, možná nejvíc z nás všech.” Emle vycítila z Kentha podivnou směsici emocí - pocit viny, lítost, starosti. On i Magistra se chovali tak, jako by společně sdíleli nějaké hluboké tajemství. Kolem Siry se vždycky dělo něco fascinujícího.

Kantor Theo se od Siry tak velice odlišoval. I teď, když připravovali sezení, které mělo dost zásadní a vážný význam, škádlil Mreen tak, aby se jí ve tvářích objevily dolíčky, a když usedala Emle, vyslal k ní: Tak jsem si prohlédl to tvé Letní moře dnes ráno. Kdybych jen měl takové kikyu, už by mě vlny unášely někam daleko.

Stiskla pevně rty, aby se nezačala nahlas smát. Myslím, že ne, Kantore, odvětila mu zdrženlivě. Zrovna když máme takové příjemné shromáždění, které nám přinese jen radost?

Usmál se sám pro sebe a zamrkal na ni. Pak se už zase začal rozhlížet kolem dlouhého stolu. Emle sklopila oči, ale sledovala, jak si Sira a Theo prohlížejí jeden druhého. Drobný úsměv se objevil v koutcích Siřiných úzkých rtů - takový úsměv by studenti Konzervatoře od ní nikdy nečekali. Měla Thea moc ráda, uvažovala Emle, a on měl rád ji, přesto se oba věnovali svým povinnostem talentovaných a své city nechávali stranou.

“Myslím, že všichni víte,” promluvila Sira nahlas s ohledem na Kentha, “že Magistrátní výbor vyvolává krizi.”

“Myslíš kvůli tomu novému nařízení?” zeptal se Kenth těžkopádně. Zdálo se nemožné, že by on a Theo měli za sebou stejný počet let. Kenth vypadal nekonečně starší.

“Ano, přesně tak,” odpověděla Sira. Uhladila si zjizvené obočí dlouhým ukazováčkem. “Po uplynulých deseti letech, kdy jsme bojovali o výchovu a vzdělávání nadaných dětí, abychom odměnili jejich přítomnost a účast úctou a oslavami, se teď Výbor chystá děti vykupovat. Toto nařízení ničí všechno naše úsilí.”

“Kupovat si je?” zeptal se Jošua. Zamračil se a naklonil své útlé tělo kupředu. “Ale jak si mohou koupit nadané dítě?”

“Nemohou, samozřejmě,” odpověděla Sira, “ale nabídnou honorář…”

“Nazývej to pravým jménem. Siro,” Theův obličej byl pochmurný. “Je to za peněžitou odměnu.”

“Skutečně.” Sira sklopila ruku a položila ji na stůl. “Tím nařízením se vyděsí všechny rodiny talentovaných dětí, které musí umístit do Konzervatoře, jako bychom byli nějací diktátoři. Nebo vězení. Zaplatí se určitá částka v kovu, a to komukoli, kdo nalezne talentované dítě.”

“Nebo ho prozradí?” zeptal se Kenth.

Siřiny temné oči se na něj upřely. “Přesně tak. Nebo když ho objeví. To je správné slovo, které bychom měli užívat, protože tím ve světě zavládne chaos, kdy se talentovaní budou zase skrývat. A můj celý magistrát na Konzervatoři je určen k něčemu přesně opačnému. Věřím, že talentovaní budou přicházet sami v dost velké hojnosti, když budou mít rodiny a jejich talentované děti možnost výběru.”

Emle pohlédla přes okraj stolu. Mreenina zář poněkud ochabla. Očima pozorovala své zapletené prsty a nepohlédla vzhůru, třebaže Emle čekala.

“My na Observatoři máme dost studentů,” prohlásil Theo.

“Kolik jich teď máš ve škole, Theo?”

“Máme jich sedm,” odpověděl. “A ještě je tam pochopitelně Trisa, pracuje tam jako Kantorka už pátým rokem. A příští rok budeme mít další dvě, které budou moci nastoupit do kantorisu kdekoli na kontinentu.”

“Pokud je Lamdon přijme,” pronesla Sira s jistou trpkostí v hlase. “Sedm, dokážete si to představit? Z jednoho Domova, a ještě přitom tak malého.”

“To číslo je zcela správné, Siro,” pravil Theo. Natáhl se přes stůl, aby na všechny dobře viděl. “Naše rodiny si mohou vybrat, zda své talentované děti nechají studovat přímo na Observatoři, anebo zda je vyšlou do Konzervatoře.”

Jako to udělali se mnou, vyslala Mreen náhle, její myšlenka málem explodovala. Emle se tak polekala, že to zapomněla překládat Kenthovi.

Sira to udělala za ni. “Vidíš, Magistře, Mreen vyrostla na Observatoři, přestože se narodila jinde.”

Emle vyslala k Mreen další podloudný pohled, ale Mreen si stále prohlížela jen své prsty.

“Mreenini rodiče a Theo a já jsme měli takový pocit, že její talent je tak obrovský a mimořádný, že bylo nejlepší, aby studovala na Konzervatoři. Věřím, že jsme udělali správnou věc, alespoň to tak teď vypadá.”

“My tady na Taurusu jsme moc vděční, že ji tu máme,” pravil Kenth. Všechny oči se obrátily na Mreen a ta jen zvedla hlavu.

Emle, vyslala, řekni Magistrovi, že se cítím poctěna.

Emle tak učinila. Konverzace pokračovala dále a točila se stále kolem stejného problému.

“Nemůžeš to jednoduše provést tak, že odmítneš poslechnout?” zeptal se nakonec Kenth.

Sira si vzdychla, posadila se vzpřímeně a narovnala záda. “Výbor přenechal plné právo Konzervatoři. Můžeme odmítnout jejich politiku, ale stěží můžeme odmítnout nadané dítě, které se nám objeví u dveří.”

“Už se nějaké takové objevilo?” zeptal se Theo.

Všechny hlavy se obrátily na Siru. Pomalu přikývla, vrásky v obličeji se jí trochu prohloubily, poklesla jí ústa a její oči vypadaly náhle úplně vyčerpaně. “Už tři,” odpověděla. “A jedno dítě, Magistře Kenthe, přišlo právě z vašeho Domova, z Taurusu.”

Shromáždění končilo, aniž by se cokoli rozhodlo. Mreen pozorovala, jak Sira a Theo opouštějí místnost společně. Stěží se jeden druhého dotkli, ale pouto mezi nimi bylo velice silné a hmatatelné. Mreen věděla pochopitelně už od útlého dětství, jak se Sira a Theo mají rádi. Přesto nikdy neporušili závazek, který přijali jako talentovaní. Našli si svou vlastní cestu, jak se s takovým paradoxem vypořádat.

Když Mreen odcházela z Magistrova bytu, nedívala se vůbec na cestu a klopýtala, ani vlastně nevěděla, kam jde. Pozorovat Thea a Siru, jak jsou pořád spolu, v ní probouzelo všechny rádoby pohřbené pocity. Většinu času je dokázala ovládnout a držet pod kontrolou - používala pro to svou hudbu, cvičení, hodně pracovala, aby na ně zapomněla. Když však teď znovu spatřila Kaie a Brnwen, všechny její emoce opět ožily a byly naprosto obnažené. Cítila, že jen těžko dokáže žít s hanbou, která patřila jenom jí, kterou jí zanechala matka, již nikdy nepoznala.

Našla cestu k zadnímu schodišti a pomalu a bezcílně kráčela dolů. Chtěla být se svými ponurými myšlenkami sama. Milovala Kaie, svého otce, ale už nedokázala dále předstírat, že neví, jaký byl jeho podíl na Isbelině zneuctění.

Zastavila se na odpočívadle, kde bylo ve zdi okénko, jež směřovalo na jih. Když si stoupla hodně blízko, viděla přes šedé hromady odpadu až na kraj útesů a na moře za nimi. Světlo se měnilo. Host pomalu klesal směrem k horizontu a zelená mořská voda potemněla. Toužila po tom, aby si mohla vyjít někam ven, vdechovat slaný vzduch, nechat čerstvý vítr, aby od ní odvál všechny starosti. Ale už se dostavila chvíle, kdy měla začít pracovat v kantorisu a pak provést quirunhu. Tyto záležitosti se nikdy neměnily, nezáleželo na ročním období, ani na denní hodině. Váha jejího talentu na ni těžce dolehla.

Nechala chvíli ruce položené na parapetu a hleděla na stále se měnící moře. Letní moře - tak ho pojmenovala Emle. Ale už brzy, až příliš brzy, moře znovu zamrzne. Srdce Mreen se cítilo tak, jako by už bylo zamrzlé.

Naklonila se ještě blíže k vápennému sklu. Na okraji útesů za hromadou odpadu něco bylo - ne někdo tam byl. Malá postavička zachycená v úzkém pruhu mezi cestou kolem útesu a ostrohem, kde se nacházely zvedáky na kikyu, které byly zabudovány do skal. Zvedáky teď byly prázdné, protože kikyu kotvily v zátoce, anebo se plavily po moři.

Děti z Taurusu měly zakázáno si tam hrát - všude se nacházely kladky a lana a hromady rybářského nářadí a vybavení - drobná dětská nožka by se mohla do něčeho zamotat v místech, kde se ochranná stěna otevírala, aby tak vznikl přístup ke schodům vydlabaným v útesu. Přesto Mreen viděla, že tam bylo nějaké dítě! A teď ho dokonce pozorovala, jak se natahuje, jako by se chtělo podívat na něco ve vodě a při tom se jen jednou rukou drželo zvedáku.

Navzdory vzdálenosti Mreen poznala, o které dítě se jedná, přestože ani přinejmenším netušila, co by tam ta dívčina mohla dělat, co tam tak asi mohla pohledávat. Mreen se otočila a spěchala hlava nehlava dolů po schodišti. Spěchala přízemní chodbou směrem k zadní části Domova, kde ještě nikdy dřív nebyla. Nacházely se tam dveře vedoucí k úložišti odpadu, kolem kterého vedla pěšina. To malá Gwin tam balancovala na tenkém dřevěném trámku zvedáku, vysoko nad vodou a na kraji skály.

Matné světlo spodní chodby Mreen překvapilo. Horní části Domova byly vždycky projasněné a světlé, zejména během dne, neboť všude byla okna, která mířila na jih a na sever. Ale tuto chodbu ozařovalo jen světlo z quiru, takže tu bylo přítmí a navíc cítila nezvyklý pach olejových lamp, který se linul z příbytků v dolním patře. Mreen spěchala chodbou a pátrala po východu. Celou cestu vysílala: Emle! Emle! Kde jsi?

Netroufala si vyslat širší žádost o pomoc. Mohl by ji zaslechnout Jošua nebo Theo nebo Sira. Když nedostávala žádnou odpověď, vyslala mnohem silněji: Emle, jsi tam? Ale ať už byla Emle kdekoli, ať už dělala cokoli, neslyšela Mreenino slabé volání.

Na konci chodby vyšel z jednoho bytu občan Domova. Jeho oči se široce otevřely, když ji spatřil. Hluboce se jí poklonil a hned zmizel zpátky, jako by ho snad měla její aureola spálit.

Divoce mu ukazovala prsty, že potřebuje pomoc, ale on na ni jen zíral. Dumala, jestli vůbec chápe, že mu chce znakovou řečí něco sdělit. Možná si myslel, že se jí něco stalo s rukama, nebo že je to jen její nervózní zlozvyk. V jeho obličeji nespatřila ani náznak porozumění.

Za ním spatřila dveře, které vypadaly, že vedou ven. Snažila se ho zeptat, ukazovala na dveře, znakovou řečí mu naznačovala slovo pro ‘venku’, ale on se znovu hluboce poklonil, hlavu měl téměř až u kolen, aby jí rychle prokázal dostatečnou úctu. Vzdala to, rozběhla se ke dveřím a otevřela závoru.

Vyslala díky Duchovi, že byly dveře otevřené a vyšla ven do mrazivé ranní brízy.

Jednotlivé vrstvy odpadu byly pečlivě zahazované hlínou a v létě kompost neustále někdo přehazoval, takže Mreen necítila žádný pach, který čekala, a ani to nevypadalo nijak nevábně. I teď jeden muž pracoval s lopatou na vzdálenějším konci úložiště odpadu. Mreen se otočila na druhou stranu, až našla úzkou pěšinu, která vedla mezi hromadami kompostu. Byla špinavá, ale suchá, a Mreen pospíchala a nedbala na to, že si zašpiní podrážky svých jemných botek. Jak běžela, neustále silně vysílala: Emle! Potřebuju tě!

Konečně se ozvala odpověď. Mreen? Všichni na tebe čekají v kantorisu. Kde jsi?

Teď mohla Mreen vyslat svou energii psí přímo k Emli, aniž by vyrušila ostatní talentované v Domově. Prosím, Emle, přijď k útesu, kde jsou zvedáky na kikyu. V zadní části Domova jsou dveře…

Ale co quirunha…

Prosím, Emle, nehádej se.

Mreen, co se stalo?

Mreen se neodvažovala vyslovit Gwinino jméno a jen zalapala po dechu, když si uvědomila, že už Gwin není vůbec vidět. Prostě přijď. Emle, prosím tě, pospěš si!

Emle vstala ze svého sedadla v kantorisu a spěchala uličkou ven. Zdálo se, že to všechny přítomné dost překvapilo - Siru a Thea na jedné straně, Jošuu, který už čekal na pódiu. Obyvatelé Domova na ni zírali, když pospíchala kolem nich, a pak jen upřeli oči dopředu na Kantora Jošuu a doufali, že se jim dostane nějakého vysvětlení. Emle nevěděla, co se děje, ale naléhavost Mreenina volání ji přiměla, aby letěla jak o závod.

Stejně jako Mreen ani ona ještě nikdy nepoužila chodbu, která vedla k úložišti odpadu. Teď ji našla za schodištěm; byla to jedna z mnoha chodeb - další vedla dolů do stájí. Mreen už dál nic nevysílala a Emle si pomyslela, že ji musí zaměstnávat něco moc důležitého. Ale co může být důležitější než quirunha! To pomyšlení ji děsilo. Utíkala a cítila svůj hlasitý dech v uších. Trvalo jen chvíli, než našla dveře na konci chodby a pěšinku, která vedla skrz kompost. V dálce zahlédla Mreen, stála na okraji útesu a předkláněla se před jedním z prázdných zvedáků. Emle se rozběhla ještě rychleji.

Jak se blížila, Mreen zaslechla její dupot, ale Mreen jen zvedla ruku a ukázala jí otevřenou dlaň. Emle se zastavila, byla celá udivená, nervózní a opatrně popošla směrem k útesu. Teď zaslechla Mreen, jak vysílá, ale nepatřilo to Emli.

Gwin. Chyť se mě za ruku. Mreen vysílala tak zřetelně, jako kdyby malovala obraz na stěnu - výjev, na kterém stojí ona sama s Gwininou rukou ve své ruce. Gwin, moje ruka!

Emle se ještě víc přiblížila a klekla si na chladnou skálu. Naklonila se bázlivě přes okraj, aby viděla, co se vlastně stalo. Když to spatřila, celé její tělo zachvátila vlna chladu.

Gwinina jasně červená tunika zářila jako nějaká pobřežní květinka proti šedému útesu. Držela se skály, která vybíhala do moře, těsně nad pěšinou a nohy měla u nejbližších kamenných schodů. Malé oči měla pevně zavřené. Emle se přidržela chladné skály. Ó, Duchu! Co se to tady vlastně stalo?

Uklouzla. Neměla si tu sama hrát. Mreen krátce pohlédla přes rameno na Emli. Mluv na ni, řekni jí, ať se mě chytne za ruku. Zdá se, že mi nerozumí.

Emle pohlédla dolů na svažující se skalisko a pak od něj raději odtrhla oči. Tady bylo skutečně čeho se obávat. “Gwin,” zavolala Emle a snažila se, aby její hlas zněl klidně. “Gwin, to jsem já, Emle. Pěvkyně Emle. Natáhni jednu ruku a chyť se Kantorky Mreen.”

Zaslechli jenom kňourání, které zanikalo v tvrdošíjném syčení příboje, který se odrážel od skaliska. “Gwin!” zakřičela Emle. “Mreen tě chytí za ruku a já podržím Mreen. Za chvilku už budeš v bezpečí.”

Je hrozně vyděšená, vyslala Mreen. Budu tam muset za ní dolů.

Ne! Půjdu tam místo tebe, vyslala Emle. Představa, že na sebe Kantorka Mreen bere takové riziko, byla příšerná. Já jsem nahraditelná.

Nesmysl. Mreen vyšlápla nohou opatrně přes okraj útesu a po chvíli našla první kluzký schod.

Mreen… spustila Emle, ale Mreen uzavřela svou mysl a kráčela dolů tak jistě, jako by zavřela dveře Emli přímo před nosem.

Emle jen bezmocně přihlížela, držela se okraje skály, jako by se ujišťovala, že má dost silné ruce na to, aby udržela dítě. Mreen opatrně kráčela dolů po schodišti, co krok to jeden schod, až se ocitla vedle holčičky. Gwin se pustila skalnatého výběžku a chytila se Mreen kolem pasu. Mreen trochu zavrávorala, což byl strašlivý okamžik. Pak ale našla ztracenou rovnováhu a ruku si opřela o holou skálu.

“Mreen,” řekla Emle nahlas. “Pošli mi jí sem nahoru. Vezmu ji za ruku a pak vyzvednu i tebe.”

Mreen pohlédla vzhůru na Emli. Vítr jí bičoval vlasy kolem obličeje a dítě se k ní přilepilo vší silou. Řekni jí to, požádala Mreen.

“Gwin,” zavolala Emle. “Mreen bude pod tebou a ty mi sem nahoru podáš ruku. Musíš se vyšplhat zase zpátky nahoru.”

Od děvčátka nezaslechla žádnou odpověď; ta se ještě silněji přimkla k Mreen.

“Gwin, ty schody jsou moc úzké. Mreen tě tam tudy nemůže přenést.”

Mreen znova vyslala velice silný výjev, tentokrát jak Emle drží Gwin za ruce a děvče bezpečně vylézá nahoru po schodech. “Pochopila jsi to, viď, Gwin?” zeptala se Emle.

Z mysli děvčátka vyšlo pár zmatených obrazů, ale už nebyla tak vyděšená a lépe se soustředila. “Výborně,” pravila Emle. “Tak teď. Pusť se Mreen a ona ti pomůže chytit se mých rukou”

Nápory větru tepaly do všech tří a seslaly na ně slanou přepršku vody, když si Gwin prohlížela schody. Byly jenom čtyři, ale byly tak příkré a tak kluzké od slané vody, že se na nich dalo uklouznout velice rychle. Emle se položila na skálu břichem dolů a přes okraj jí sahaly jen ruce a hlava. Natáhla paže, jak nejdále to bylo možné. Ramena ji pálila, jak se odírala o tvrdou skálu, ale po několika bolestných okamžicích už držela Gwininy ručky ve svých a vedla ji opatrně po schodech nahoru a přes okraj skály do bezpečí. Pak se obrátila ke Mreen a ta vděčně přijala její pomoc, když stoupala nahoru.

Když byly všechny tři v bezpečí na pěšině, Emle si dřepla vedle Gwin a přidržela dívku skoro stejně tak pevně, jako se prve Gwin držela Mreen. “Gwin, co jsi to tam prováděla? Kde máš maminku?”

Děvče vyslalo obraz, který byl jasnější než všechny ty, které vyslala kdykoli dříve. Jak Emle, tak Mreen spatřily, že Axl se vrátil domů a vešel do jejich příbytku. Došlo tam k jakési hádce, která vyústila v to, že Luk odešel z bytu a Axl zavedl Erlys do ložnice; Gwin nechali venku za zavřenými dveřmi.

“A Luk?” zeptala se Emle.

Gwin jen roztřeseně pokrčila rameny a zabořila obličej Emli do ramene. “Já nevím, kde je,” zašeptala. “Hledala jsem ho.”

Šestnáct

Luk vyletěl rozzuřený z Domova a byl tak plný nenávisti, až si myslel, že se sám od sebe vznítí a shoří. Po snídani je v bytě všechny překvapil Axl. Luk se chystal vrátit do stájí, kde chtěl dokončit opravu stojanu na sedla, což byla nepříjemná práce, kterou se zabýval už celé ráno, ještě než většina obyvatel Domova vůbec vstala z postele. Axl mu nedal žádnou šanci, aby mohl něco vysvětlit.

“Ty jeden povaleči, jsi úplně k ničemu!” řval na něj. “Nechám tě tady, abys splnil pár lehkých úkolů, a co tady najdu, když se vrátím? V sedlárně je bordel, všude se válejí nástroje, sedla se tam povalují v prachu…”

“Axle, počkej,” pravila Erlys a snažila se chytit ho za paži. “Luk nebyl…”

Axl ji odstrčil stranou, ani se na ni nepodíval. Narazila do stolu ve společné místnosti, až hekla bolestí a rozplakala se. Gwin přimrzla u stěny a oči měla zabodnuté do svých botek.

Axl zaútočil jako první: “Chceš si to zase jednou rozdat, Luku?”

“Klidně,” vyštěkl Luk, “pokud neexistuje žádný jiný způsob.”

“Ne, Luku,” prosila Erlys. “Už ne, prosím vás oba.”

Axlova pěst poklesla. “Rozčiluješ vlastní matku.”

Luk ze sebe vydal krátký nucený úsměv.

Axl mu také odpověděl úsměvem, ve kterém nebyl žádný humor. Natáhl se přes stůl a dodával si odvahy. “Už jsem mluvil s Kenthem. Luk odjíždí na konci léta do Arrenu, kde bude pracovat jako učedník. Ale mezitím…” narovnal se a ukázal na nevlastního syna, “ti poděkuju za práci, kterou provedeš dobře, anebo tě bude doprovázet ještě horší pověst, než jakou sis zatím vydobyl.”

“To není fér,” pravil Luk. Začal se třást známým vztekem. Postoupil o krok ke stolu a byl připraven na další konfrontaci. Dokonce po ní toužil.

“Že to není fér?” Axl se poškleboval. “Pořád si stěžuješ, jsi línej…”

Luk udělal další krok a zalíbilo se mu, že Axl o krok ustoupil, aby byl mimo Lukův dosah. “Zajdu za Magistrem a povím mu o všem, co se tady v tom bytě děje…”

“Luku, to ne!” úpěla Erlys. “Přestaň. Tohle já nevydržím…”

Luk se zastavil a Axlovy oči se triumfálně rozzářily. Gwin se soukala podél stěny, pažemi si objímala hrudník a obličej měla pevně sevřený. Lukovi bušilo divoce srdce.

“Erlys, vezmi Gwin a běžte do prádelny. Hned teď,” přikázal jí.

Erlys se začala pohybovat, ale Axl ji chytil za paži, až znova vykřikla. “To je tvoje chyba,” zavrčel na ni a Erlys začala znova vzlykat. “Přestaň kňourat!” zaburácel a odtáhl od ní ruku.

Luk se k němu přiblížil, ještě než mohla padnout první rána. Uchopil zezadu Axlovu paži. Axl ztratil rovnováhu a převrátil se, ale byl těžší než Luk, tak ho stáhl s sebou na podlahu. Setřásl Luka, který mu spadl na záda, vedle na podlahu a nevěřícně pozoroval, jak Axl zvedl jednu nohu s těžkou jezdeckou botou a připravoval se kopnout.

Gwin se vrhla na Luka a zabořila mu tvářičku do prohlubně u krku. Erlys ječela. Luk s Gwin v náruči se přetočil na stranu, takže Axlův zlostný kopanec minul svůj cíl. Kopl ale do nohy stolu, který se převrátil a rozbil o komodu. Všechno nahoře na komodě se otřáslo a popadalo na zem. Erlys pořád jen vzlykala.

Luk se vydrápal nahoru a postavil sestřičku na nohy za svoje záda. Přejel očima vzniklý nepořádek a pohlédl na matku, která se choulila ve dveřích do ložnice “Jak můžeš dovolit, aby to všechno šlo takhle dál?” zeptal se jí. “To ti to stojí za to?”

“Luku,” zakvílela a slzy jí kanuly po tvářích, rty měla opuchlé a roztřesené. “Tomu nerozumíš… nevíš, jaké to je… dvě děti a žádný muž…”

Axl na něj zařval: “A ven! Ty těžkopádnej idiote, ven!”

Luk chvíli váhal, vyloženě toužil něco rozbít, rozdrtit něco vlastní pěstí, odlehčit svému záchvatu zuřivosti. Jenže kdyby to udělal, nebyl by o nic lepší než Axl. Raději se zhluboka a roztřeseně nadechl.

Aniž by se ještě jednou podíval na matku nebo na tajuplně mlčenlivou sestřičku, vystřelil ven, bouchnul za sebou dveřmi a kráčel dlouhými kroky chodbou ven z Domova.

Proběhl stáje a ignoroval zvědavé pohledy a ržání hrussů. Trmácel se po cestě nad útesy, přešel kolem útesu, kde byly do skály zabudované zvedáky na čluny kikyu, odkud vedlo kluzké schodiště dolů do skalnatého ostrohu, který končil na pláži. Všechny kikyu byly na moři, což se dělo po většinu letních dní. Rozběhl se až k bodu, kde cesta končila, podél stromů ze železného dřeva, které se odkláněly od moře, neboť je neustále ohýbaly větry z oceánu. Běžel, až ho pálily nohy a nestačil mu dech, až ze sebe dostal veškerý vztek a frustraci. Nakonec si odpočinul na skalnatém ostrohu. Padl na zem a ležel na zádech na kamenité stezce; čekal, až se mu zklidní srdce a zmizí bolest nohou. Po chvíli se posadil, zíral do nekonečných mořských vln a dumal, co s ním bude dál.

Host už visel nízko nad mořským horizontem. Léto brzy skončí, jeho pošlou pryč do Arrenu a ještě ho bude doprovázet špatná pověst. Jeho sestřička bude stále tišší a tišší, stáhne se více do sebe, bude pomalu vyrůstat den po dni. Pohřbívá svůj talent, aby chránila matku - matku, která odmítá chránit sebe samu a tím se stává zcela bezmocnou a nemůže chránit ani své vlastní děti.

Luka šokovalo, že pláče; jeho slzy byly tiché jako slzičky Gwin. Otřel si je do rukávu a byl rád, že tu není nikdo, kdo by to viděl.

Když se začalo smrákat, ještě jednou se podíval na prázdný oceán a pak vstal a vydal se na dlouhou cestu k Domovu. Dokončí ten věšák na sedla, vyčistí stáje a rozhodí čerstvou slámu. Erlys bude při večeři rozechvělá a nervózní a bude se snažit všechny zase usmířit. Gwin bude zticha. Axl se bude usmívat a pokyvovat na ostatní obyvatele Domova - perfektní otec, výborný partner a občan Domova. Všechno to byla jedna velká fraška a přetvářka. Kdyby nebylo Gwin, napadlo Luka, zmizel by ještě dnes v noci. Ukradl by si jednoho hrusse - ne, vzal by si svého vlastního hřebce, kterého přivedl do stájí na Taurusu - vzal by si svého Bratříčka, to nejubožejší sedlo, nejstarší sedlářskou brašnu, nejtenčí kožešiny a odjel by pryč do hor a našel by si místo v nějakém jiném Domově, kde by o něm Axl nemohl šířit jedovaté pomluvy.

Ale nikdy by nedokázal opustit Gwin. Alespoň ne do té doby, než ho k odjezdu přinutí.

Sedmnáct

Sira už delší dobu čekala, když se spodními chodbami vrátily Mreen a Emle a vedly Gwin za ruku - všechny tři byly zarudlé od chladného větru a celé rozcuchané. Pohled v Siřiných očích pověděl Mreen, že není zapotřebí žádného dlouhého vysvětlování, proč Mreen zmeškala quirunhu. Mreen naznačila Emli, aby Gwin vrátila matce a pak aby přišla do jejího příbytku. Mreen a Sira kráčely společně nahoru po schodech a čekaly, až se k nim Emle připojí.

Emle se objevila po chvilce a vysvětlovala: “Řekla jsem Lispeth, aby přinesla konvici s čajem. Myslela jsem, že nám udělá dobře.”

Sira přikývla na znamení díků. “To bylo důmyslné, Emle.” Posadila se do křesla u okna, kam si sedla pokaždé, když k tomu byla příležitost. Mreen napadlo, že bezděky touží po pohybu na čerstvém vzduchu a po dnech, kdy s Theem společně rázovali po cestách na celém kontinentu. Sira spojila oba dlouhé ukazováčky a zahleděla se na děvčata. Vy jste to věděly, že je talentovaná.

Mreen si všimla polekaného výrazu v Emlině tváři a vyslala k ní: Magistra nás sledovala pomocí psí.

Emle se zabořila hluboko do křesla u zdi. U ramene jí visela na zdi Mreenina filhata.

Mreen si sedla naproti Siře, ruce měla spojené v klíně a čekala na Siřin soud.

Má její rodina radost z toho, že je talentovaná? zeptala se Sira.

Mreen zavrtěla hlavou. Neznám tu rodinu dobře, odpověděla, ale Emle i já se obáváme, že její otec… tedy nevlastní otec… opovrhuje všemi talentovanými. Všemi. I námi.

Sira upřela na ni a na Emli pohled plný zaujetí. A víš proč?

Myslím, že ano, Magistro, opáčila Emle. Gwinin bratr mi vyprávěl, že Axl - jejich nevlastní otec…

… který je pánem hrussů tady na Taurusu, vložila se do řeči Mreen.

Emle přikývla. Tak Luk mi vyprávěl, že Axl měl talentovaného bratra, kterému rodiče neustále nadržovali.

A on přenesl svůj odpor na nás? Sira pozvedla zjizvené obočí.

Mreen vzdychla: Zdá se, že to přehání, že?

To určitě. Jistě nevyjádřil svou averzi přímo tobě, Mreen.

Ne, jen nepřímo.

Jak pak tedy víš, že takhle smýšlí?

Magistro… spustila Mreen a pak se zarazila. Pohlédla na Emli a pak začala znovu:

Zpočátku to bylo neúmyslné, bezděčné. Polkla a nevěděla, zda se má stydět nebo smát.

Sira čekala.

Na cestě sem jsem zvedla ze země něco, co mu patřilo, byla to jen drobnost. Ale když jsem ji držela v ruce - zaslechla jsem dětský pláč. A pak, když už jsme tady byly pár týdnů, cítila jsem napětí, pokaždé, když byl pán hrussů v Domově. Požádala jsem Emli, aby mi přinesla kožený řemínek ze stájí, něco, co bere do rukou. Už jsem nic dalšího nezjistila, ale zase jsem slyšela ten dětský pláč. Ale nebylo to stejné dítě. To plakal zase někdo jiný.

Sira se zamračila. Nic z toho není dost konkrétní.

Mreen cítila, že se Emle necítí dobře. Emle si obtáčela pramen vlasů kolem prstu a dělala to stále dokola a hleděla při tom na své boty. Emle?

Emle pohlédla vzhůru a vypadala vyplašeně.

Můžeš tady Magistře povědět ještě něco o pánovi hrussů?

Emle pustila pramen vlasů. Já… Ano. Není toho moc, ale…

Emle, vyslala Sira rozhodně. Porušují se tu pravidla, to nepochybně. Ale nebyly bychom první, kdo dělají kompromisy. Pokud existuje něco, co nám pomůže pochopit, proč si to malé talentované děvčátko přeje, aby zůstal její talent utajen, tak nám to, prosím, pověz.

Emle pomalu přikývla. Ano, jistěže, Magistro. A Mreen, ani tobě jsem to neřekla, ale jen proto, že Luk se za to sám dost styděl.

Mreen něco o studu věděla, ale teď nebyl čas se o tom zmiňovat. Tak jen vyslala myšlenku: To je v pořádku, Emle. Můžeš mi to říct teď?

Emle se zhluboka nadechla. S Lukem jsme se dost spřátelili - je to Gwinin bratr. Pracuje jako učedník u Axla ve stájích. Luk přivedl dolů z hor divoké hrusse se dvěma hříbaty a já jsem ho poprosila, jestli se na ně můžu podívat. Když jsme stáli u výběhu, přišel do stájí Axl s Magistrem a… Tváře jí zrůžověly jako nachová obloha před západem slunce a znovu sklopila oči. Schovali jsme se, dodala kvapně. Za jednu větev stromu ze železného dřeva.

Proč jste se schovávali, Emle?

Pán hrussů je na Luka krutý, Magistro. Zesměšňuje ho v přítomnosti jiných lidí, takže Luk jen sotva zvedne tvář, když je ve velké síni s ostatními obyvateli Domova. A… Axl lhal Magistru Kenthovi o hrussech. Holedbal se, že je sám přivedl do stájí na Taurusu; přitom to byl Luk, kdo je objevil a přivedl dolů z hor. Pohlédla vzhůru a oči jí jiskřily zlobou. Je to tak nespravedlivé! Chudáka Luka napadlo, že si budu myslet, že si celý ten příběh o hrussech vymyslel… to, jak přesvědčil i mladého hřebce, který je tak krásný, Mreen, musíš se na něj podívat…

Sira ji přerušila. Emle.

Emle si propletla prsty. Omlouvám se. Ale Luk nemá nikoho, kdo by ho bránil. Pán hrussů…

Ale Emle, jak to víš, že pán hrussů lhal a že ti nelhal ten učedník?

Emle odpověděla myšlenkou: Omlouvám se, Magistro Siro. Naslouchala jsem myšlenkám pána hrussů.

A co jsi slyšela?

Emle trochu pokrčila rameny a rozpletla prsty, které jí kolem kloubů celé zbělely. Nemá vůbec žádný talent. Jeho myšlenky byly jako bláto ve výběhu při prvním tání sněhu. Pochopila jsem tolik, že vlastně pořád lže.

Mreen se připojila: Emle má pravdu. Není jediná, která se snažila toho muže nějak prokouknout. Zarazila se. Jsem přesvědčená, že je nebezpečný. Jenže nedokážu říct, v jakém ohledu.

Nebyl by první, kdo pociťuje averzi vůči talentovaným, vyslala klidně Sira.

Nějak to všechno spolu souvisí, vyslala Emle překvapivou myšlenku. Nové nařízení, plačící děti, které zaslechla Mreen, Axlova nenávist vůči nám.

Skutečně, Emle. Jsi moudrá, když tohle říkáš. Často říkávám, že talent je jako les ze stromů se železným dřevem. Všechny stromy jsou propojeny svými kořeny a šlahouny, takže když se poraní jeden strom, cítí to celý les. Siřiny oči opět pohlédly ven z okna. A pokud někdo odřízne výhonek, mladý stromek nemůže vyrůst.

Po chvíli Mreen poslala: Máš patrně na mysli talentované děti, že?

To tedy mám.

A proto Gwin tají svůj talent a je den ode dne tišší, vyslala Emle.

Oběti, které talent vyžaduje, jsou příliš veliké, než aby se svým nositelům vnucovaly, vyslala Sira znaveně. Prsty si promnula oči. Jak dlouho to potrvá, než tohle Nevya pochopí?

Luk se zastavil ve výběhu, než šel do stájí. Bratříček přiklusal, aby se s ním pozdravil; sklonil svou elegantní hlavu a Luk ho podrbal za ušima. Luk se o něj na chvilku opřel a zabořil prsty do jeho husté černé hřívy. Hruss voněl větrem a sluncem a vycházela z něj vůně zvířete udržovaného v čistotě. Luk zavřel oči a dost dlouho se nechal od Bratříčka utěšovat, než se vydal vykonat práce, které na něj večer čekaly.

Zjistil, že Axl v jeho nepřítomnosti dokončil opravu stojanu na sedla. To si určitě taky odnese, napadlo ho. Pustil se do krmení hrussů v boxech a vyvážel hnůj ze stání. Věděl, že je čas večeře, ale vůbec si nepřál sedět u stolu v Axlově přítomnosti. Opřel se do práce a jednu chvíli přemýšlel, že možná zkusí osedlat Bratříčka a trochu se na něm ve výběhu projet. Na obou divokých klisnách už jel. Brzy budou tak krotké, jako by se narodily ve stájích a nikdy nepoznaly volnou přírodu.

Když byly stáje vyčištěné, vyšel ven do výběhu s ohlávkou v ruce. Hřebec zařehtal, když ho spatřil. Luk mu dal trochu zrní a pak mu navlékl oprátku přes hlavu. Uvázal provaz od ohlávky ke kůlu a ze sedlárny přinesl sedlo. Zrovna ho usazoval hřebci přes kohoutek, když se otevřely vnitřní dveře, vešla Erlys a nesla v ruce talíř přikrytý ubrouskem. Gwin jí byla v patách.

“Luku,” řekla Erlys, jako by se dnes vůbec nic nestalo. “Nepřišel jsi na večeři.”

“Neměl jsem hlad.” Luk zarazil koně a upevnil mu podpěnky od sedla. Hruss hodil hlavou a z hrdla se mu vydral bručivý zvuk, ale jinak neprotestoval. Luk mu dal chvíli, aby si přivykl, hladil ho po krku, pak zkontroloval, zda jsou podpěnky dobře připevněné a bezpečné. Pak povolil ohlávku a přehodil opratě hřebci přes hlavu; uši hřebci visely ven z ohlávky tak, jak prve Luk upevnil všechny řemínky.

Matka položila jídlo na polici. “Kde jsi dneska byl? Gwin se po tobě sháněla.”

Luk pohlédl na sestřičku. Její ústa byla pevně sevřená, jako by chtěla zadržet i to sebemenší slůvko, které by jí mohlo uniknout. Oční víčka měla opuchlá. “Gwinečko?” zeptal se Luk, “Jsi v pořádku?”

Tiše přikývla.

“Pojď a něco si sněz, synu,” žadonila Erlys. “Prosím.”

Luk uhladil hřebci hřívu a v rukou obracel třmeny. “Za chvilku.”

“Posedíme tady s tebou,” pravila Erlys odhodlaně. “Strávíme spolu chvilku času.”

Luk a Gwin si vyměnili další pohled a Luk pokrčil jedním ramenem. “Tak dobrá.” Zvedl talíř a pozvolna se vydal do sedlárny. Všichni se usadili na lavici, Gwin si sedla vedle Luka na jedné straně a Erlys na druhé.

Už snědl téměř celou večeři, když tu náhle Gwin vstala. Hleděla na vnitřní dveře a trochu se pootočila, jako by zvažovala, že ze sedlárny rychle zmizí.

“Co se děje, Gwinečko?”

Zašeptala: “Přichází.”

Erlys se zeptala: “Kdo přichází?”

Luk vrhl na matku znechucený pohled a položil talíř na lavici. “Kdo si tak myslíš, že to je, Erlys?” chtěl vědět. “A co si myslíš, jak na to Gwin přišla? Cožpak nevidíš, co se tady děje?”

Erlys už měla oči zase plné slz a rty se jí třásly. “Co tím myslíš, Luku? Co se děje?”

Luk cítil, jak se k němu opět vrací už tolik známá zuřivost, tak se jen od matky odvrátil a snažil se ovládnout. Hlas se mu třásl: “Erlys, promiň,” pravil. “Gwin, pojď. Půjdeme ven.”

Erlys vstala a sepjala ruce před břichem. “Nic nechápu. O čem to vlastně mluvíš?”

Luk vzal Gwin za ruku. Děvče se k němu přimklo silou, která Luka až překvapila. “Jde sem Axl,” prohlásil Luk. “Bude lepší, když mě tu nenajde. Když se bude ptát, řekni mu, že toho hřebce odsedlám později.” Prohlédl zběžným rychlým pohledem sedlárnu, aby se ujistil, že si Axl nemá nač stěžovat, a pak odvedl Gwin chodbou k výběhu a ven do chladného večera.

Obešli výběh a prošli pod kamenným obloukem, až se ocitli u předních dveří do Domova. Několik občanů stále ještě sedělo na nádvoří, měli přes sebe kožichy a užívali si tak poslední večery, které ještě mohou trávit venku, než je mrazivá temnota zažene všechny dovnitř do tepla quiru.

Luk a Gwin se tu také na chvíli zastavili a hleděli na hvězdy. Gwin se přitiskla pevně k Lukovi.

“Luku,” zašeptala.

“Co je, Gwinečko?”

“Vezmi mě s sebou. Jestli pojedeš do Arrenu, vezmi mě s sebou.”

Mreen neochvějně odmítala počítat, kolik dní už jsou Kai a Brnwen na Taurusu, nebo kolik hodin jí ještě zbývá na to, aby se mohla těšit z jejich přítomnosti. Avšak den po té události s Gwin a Emle vycítila z emocí, které se kolem ní pohybovaly, že určitě nastal poslední den. Když vstoupila do kantorisu, aby zahrála quirunhu s Jošuou, čekal tam na ni na pódiu Theo. Jošua se usmíval a posadil se vedle Emle a Siry do první lavice. Theo měl ve svých rukou filhatu.

Přestože Mreen věnovala Theovi ten nejzářivější úsměv, jaký ze sebe dokázala vyloudit, v hrudníku pocítila bodavou bolest. Napadlo ji, že tohle bude ta nejobtížnější a přitom nejdůstojnější quirunha v jejím životě.

Poklonila se Theovi. Maestro, vyslala.

Theo jí poklonu opětoval. Kantorko, odpověděl. Vždyť víš, že já jsem si svůj titul nezasloužil.

Ale ty jsi mým Maestrem, poslala k němu myšlenku, když usedala a začala ladit svůj nástroj. Přestože už je to dost dávno, kdy jsem pod tvým hrozivým pohledem bojovala s modulacemi.

To nebyly moje oči, které byly hrozivé, vyslal k ní a sám pro sebe se zasmál. To Siřiny.

Mreen zvedla pohled a zadívala se do míst, kde seděla Sira spolu s ostatními Pěvci. Její oči temně jiskřily a Mreen věděla bez nejmenších pochybností, že příští den nastane další loučení.

Theo udal melodii a oči měl upřené na Mreen. Lehce přikývla. V tuto chvíli byla moc ráda, že nemá hlas. Pochybovala, zda by vůbec byla schopná promluvit, natožpak zpívat; hrdlo se jí stáhlo nervozitou.

Theo zvolil Iridu, nejobtížnější ze všech tónin. Tempo bylo rychlé a noty mu lehce odskakovaly od prstů, což Mreen nutilo k maximálnímu soustředění. Věděla, že to všechno zvolil záměrně. Theo začal zpívat a Mreen sledovala jeho energii psí, jak odlétá do kantorisu, a ucítila, jak se k nim přidává i Sira a Jošua. Emle to pozorovala z povzdálí, jako by byla stín. Theovy harmonie se rychle střídaly a jeho melodie beze slov zněla živě a vesele, byla spontánní a plná humoru a síly, stejně jako byl i Theo sám.

Mreen se tomu cele poddala, jásavě doprovázela Thea přesně svou vlastní hrou na struny, což jí nečinilo žádné obtíže; navíc se cítila poctěna Theovou i Siřinou přítomností. Taurus bude zářit vydatnou energií, až skladbu dokončí. Tuto quirunhu si bude navždy pamatovat.

Quiru v Domově se rozzářilo tak rychle, jako by celý dům náhle ozářila obě slunce najednou a vysílala světlo a teplo přímo do tašek na střechách Domova. Mreen litovala, že se už blíží konec skladby. Otevřela oči a zvedla hlavu.

Sira a Theo na sebe hleděli. Theo se lehce usmíval a Sira měla přivřené oči. A Emle - Mreen překvapilo, když viděla že Emliny tváře jsou mokré od slz a že se jí chvějí rty.

Soukromě k ní vyslala: Emle, drahoušku. Copak se stalo?

Bylo to tak krásné, odpověděla Emle. Bylo to dokonalé.

Ano. Takové věci se nepřihodí často.

Jošua povstal, aby zazpíval závěrečnou píseň. Mreen sestoupila z pódia, vzala Emli pod paží a vedla ji uličkou ven z kantorisu. Ve velké síni už na ni čekali Kai a Brnwen, takže Mreen musela Emli opustit, ale nejprve přitiskla svou tvář k Emlině vlhké tváři. Pak odešla strávit několik posledních cenných hodin se svou rodinou, ale přestože si uvědomovala svou vlastní lítost, dělala si starosti s Emlininou touhou. Byla jako hladový duch, který se skrývá v rozích, vznáší se nad vysokými stropy a marně hledá odpovědi na své otázky.

Dalšího rána vstala Emle brzy a vyklouzla dolů do ubanyixu se svou fillou. Dnes to bude dobrý den, uvažovala, mohla by se pokusit ohřát vodu v lázni, a ušetřit tak Mreen jeden úkol, když její mysl i srdce byly plné jiných emocí a starostí. Svítání za oknem vypadalo jako šedivé spektrum. Plné denní světlo se dostaví až později; krátké léto se už chýlilo ke konci. V ubanyixu bylo prázdno, přestože tam správkyně Domova připravila všechno potřebné, aby se pocestní mohli ještě před odjezdem vykoupat.

Uvažovala, že nejprve si musí úplně pročistit mysl. Musí ji mít tak prázdnou, jako je prázdné sněhové pole. Uzavře se všem vzpomínkám, všem ohavným výjevům, které se s nimi dostavovaly. Pokusí se zapomenout, že vůbec nějaké vzpomínky má.

Vytáhla fillu z tuniky, a jak tak stála sama v šeru, zahrála melodii v tónině Doryu. Její tóny byly lehce utlumené nízkým stropem v ubanyixu, ale její intonace byla přesná, zdobný čtvrttónový prvek jemný, ale čistý. Čekala na druhou větu melodie, než se pokusila začít vysílat svou energii psí směrem k vodě. Současně blokovala temná zákoutí ve vlastní mysli. Byla to mimořádně obtížná úloha. Hudba pokračovala, ale její psí bojovalo, rozštěpilo se na dvě části, protože Emlina energie vycházela do dvou směrů.

Přesto dohrála krátkou melodii až do konce, ale už věděla, ještě než skladbu dokončila, že to dnes zase nevyjde. Neochotně otevřela oči a zkoumala prostředí v ubanyixu. Nedokázala rozeznat, zda tu bylo více světla. Už se ani neobtěžovala okusit vodu. Klesla na dřevěnou vyřezávanou lavici a složila hlavu do dlaní.

Emle.

Zvedla hlavu a spatřila Siru, která právě přišla do ubanyixu. Emle se postavila a uklonila se. Magistro.

Odpusť mi, vyslala Sira. Přešla celou místnost až k místu, kde stála Emle a ta si všimla, že Sira má také v ruce svou fillu. Ale slyšela jsem, jak hraješ moc hezkou skladbu v Doryu.

Emle mávla zoufale rukou nad neohřátou vodou. Bylo to zbytečné.

Emle… nechtěla jsem tě vyrušovat, ale cítila jsem něco jiného. Povíš mi, co ses tady snažila provést?

Emle se opřela o zeď a obracela fillu v prstech. Provedla jsem něco ošklivého, poslala. Když jsem byla ještě malá, ještě než jsem si uvědomila, že mám talent. Hleděla dolů na nohy a ramena měla skleslá. Talent je nebezpečný, když ho vlastní nesprávný člověk, Magistro Siro. A jak to tak vypadá, já jsem právě takový nesprávný člověk.

Tomu nevěřím.

Ale je to pravda. Je ve mně něco špatného.

Sira jí pokynula směrem k lavici. Pojď, vyzvala ji. Pověz mi, co jsi provedla, že to bylo tak strašné.

Emle počkala, až se Sira uvelebila na lavici, až potom si přisedla k ní. Schovala fillu do tuniky a pak jen zírala na své prázdné ruce. Ublížila jsem bratrovi, spustila a pak v rychlosti převyprávěla celý svůj příběh.

Když domluvila, zvedla oči a pohlédla do tváře Siry. Rysy v Magistřině obličeji byly pevné, jak tomu zpravidla bývalo, a oči měla klidné. Minula chvíle ticha, než Sira vyslala: Víš, Emle, já jsem provedla něco mnohem horšího. Byla jsem už dospělá, už jsem byla jmenována Kantorkou a použila jsem svou energii psí k tomu, abych zničila mysl jiného člověka.

Emle málem zalapala po dechu, ale včas se ovládla. Takže tenhle příběh byl pravdivý!

A co je mnohem horší, dodala Sira, daleko horší je, že jsem to udělala úmyslně. Sira vstala a přešla k nádrži, vzala do ruky fillu, přiložila ji ke rtům a spustila. Zahrála krátkou, ale intenzivní melodii v tónině Doryu a provedla to tak rychle a ostře, že se to málem ani nedalo nazvat melodií. Téměř ihned začala stoupat z vody v lázni horká pára a šedavé proužky světla se mihotaly u dřevěného stropu. Vzduch se projasnil, světlo proniklo do všech rohů ubanyixu a zářilo na hromádce čistých ručníků.

Emle vzdychla. Sira byla bezesporu tou největší Pěvkyní na kontinentě.

Sira uložila fillu do vnitřní kapsy tuniky a šla se znovu posadit vedle Emle. Položila svou ruku s dlouhými prsty na Emlinu ruku a podívala se jí zpříma do očí. Vyslala: Pak jsem dost dlouho odmítala chodit do kantorisu. Byla jsem stejně jako ty vyděšená z toho, čeho všeho je můj talent schopen. Ale naučit se ovládat jeho sílu a zaměstnat ho ve prospěch našich lidí, to je úkol pro Pěvkyni - zejména pak pro Kantorku - to je všechno.

Chci to tak dělat, Magistro, vyslala Emle. Chci to víc než cokoli jiného. Ale nevím, jestli to dokážu.

Je to volba, kterou prochází každý z nás; každý den, je to volba, která nás provází celý život. Jen ty sama můžeš pochopit, jestli je to pro tebe dobrá volba. Sira se dotkla Emliny tváře. Jsi silná, odpověděla Sira. Jsme obdařeni talentem, ještě když jsme velice mladí, dříve než víme, k čemu je vlastně dobrý a co chceme. Stáhla svou ruku a povstala.

Emle se postavila a Siře se poklonila. Obávám se, že u mne přijde talent vniveč.

Talent nikdy nepřijde vniveč, reagovala Sira. Zůstává stále s tebou a ty sama musíš odhalit, co s ním míníš udělat.

Emle pohlédla stranou, když odpovídala: Domnívala jsem se, že se stanu Pěvkyní.

Možná už jsi.

Nejsem si tak jistá.

Na chodbě zazněly kroky a hlasy. K lázni se blížily ženy, které si přivstaly, aby se mohly v klidu vykoupat.

Sira vyslala: Emle, jedno vím určitě: Musíš čelit svým obavám a vypořádat se se vzpomínkami. Nesmíš od nich utíkat nebo je jakkoli pohřbít ve svém nitru. Patří k tobě, jsou tvou součástí.

Emle se znovu poklonila, zrovna když se otevřely dveře a společně vešly tři obyvatelky Domova. Děkuji ti za tvou laskavost, Magistro.

Hodně odvahy, Emle. Určitě najdeš svou vlastní cestu.

Emle se přinutila, aby na svých rtech vyloudila ten nejzářivější úsměv. Při vůli Ducha.

Sira souhlasně přikývla. Emle, je v tobě síla, kterou si ještě neuvědomuješ. Počkám si na tebe.

Osmnáct

Uplynulo jen několik dnů, ale Luk tušil, že už se rychle blíží mrazivé roční období, neboť hrussům začala rychle narůstat podsada. Hebká spodní srst houstla tak rychle, že ji jen stěží dokázal pročesávat a kartáč se v ní jen zadrhával. Bratříček byl ve svém boxu čím dál nervóznější, a když byl venku ve výběhu, pobíhal kolem dokola, pohazoval hlavou a hleděl směrem k horám.

“Ty bys rád navštívil svou starou louku, viď, kamaráde?” oslovil ho a pohladil hrussí hedvábné uši. “Moc dobře ale víš, že tvoje kobylky odtud teď nikam neodejdou. Jsou zase březí a líbí se jim zdejší pohodlí.”

Hřebec zařehtal a odtáhl hlavu, aby mohl vrazit čelem do brány. Závora se prohnula a zaskřípala.

“Ano,” pravil Luk. Poplácal hrusse po kohoutku a pohlédl přes rameno směrem ke stájím. “Klidně tě nechám jít a nebudu ani na chvilku pochybovat, že se vrátíš. Ale Axl by mě stáhl z kůže. Snažím se, co to dá, abych odsud nemusel odcházet dřív, než to bude opravdu nutné.” Ještě naposledy hřebce podrbal. “Zítra se trochu projedeme, kamaráde. Uvidíme, jak se ti bude líbit mít tak velké stvoření, jako jsem já, v sedle na hřbetě.”

Hřebec to vzdal, přestal čelem vrážet do brány a zabořil čumák do Lukovy hrudě.

Luk se zasmál. “Tak tohle beru jako naši dohodu.” Ještě jednou zkontroloval závoru, zda se nějak neuvolnila, obhlédl celý výběh a pak šel dovnitř do stájí. Zavřel za sebou spodní i horní vrata, protože zvenku přicházel skutečně mrazivý vzduch. Host se dnes téměř vůbec neukázal nad horizontem. Zítra možná svou tvář ani nezvedne.

Poslední letní hosté opustili Taurus před několika dny; vraceli se do svých Domovů, aby se přichystali na nadcházející zimní období. Obyvatelé Domova v Taurusu se začali vracet z návštěv od svých přátel či příbuzných a byli obloženi dary, dopisy a novinkami z Filusu, Barikenu a vzdáleného Manrusu, který se nacházel až na okraji Velkého ledovce. Axl vyrazil na krátkou návštěvu Arrenu, aby zde dohodl prodej Lukových hrussů, a když se vrátil, vypadal, že je sám se sebou velice spokojený. Potulný Pěvec jménem Lev, malý a tajemný muž, byl s Axlem, protože už nebylo příliš bezpečné cestovat bez Pěvce.

Gwin čekala na chodbě. Luk jí uhladil vlasy. “Gwinečko, tak co, přišla jsi mi pomoct zametat?”

Jen krátce přikývla. Lukovi připadalo, že každý den říká Gwin čím dál tím méně slov. Jestli si toho všimla i Erlys, pak to ale nedávala nijak najevo. Její holčičí chichotání Lukovi drásalo nervy, takže stěží vydržel v příbytku, zejména byl-li doma i Axl. Luk nechodil na jídlo do velké síně od chvíle, kdy se jeho nevlastní otec vrátil z cest. Podal Gwin koště a obrátil se, aby zakryl, že se ustaraně mračí.

Několik minut společně pracovali, než Luk zaslechl, jak Gwinino koště zarachotilo. Obrátil se a spatřil jen, jak ho upustila na zem a zmizela.

“Gwin?” zavolal. Dovlekl se až ke dveřím a vykoukl do chodby. “Gwinečko? Kde jsi? Děje se něco…”

Stál tam Axl s Levem. Luk ztuhnul, když Axlovy oči přejížděly přes stáje. Sláma v chodbě byla čerstvě položená, v sedlárně bylo uklizeno a čisto, sedla a ohlávky uložené a pověšené na svých místech.

“Kde je náš mladý hřebec?” zeptal se Axl. “Lev by si ho chtěl zítra vyzkoušet.”

“Ve výběhu,” odpověděl Luk a pokynul hlavou směrem ke vratům, která vedla ven. “Ale ještě není připravený.”

Axl využil příležitosti, obrátil se na patě a pohlédl Lukovi do tváře. “Není připravený? Tak co jsi s ním celou tu dobu dělal?”

Lukovi se sevřel žaludek. “Musí se na něj pomalu,” odpověděl, “nechci ho zkazit.”

“Zkazit?” Axl se zasmál a byl to opovržlivý zvuk, který přiměl několik ustájených hrussů, že začali hrabat kopyty o podlážky. “Jen ho rozmazluješ, ničemo. Není to žádný domácí mazlíček. Luku, a ty už jsi dost velký, než aby sis s ním hrál jako s hračkou. Při Lodi, hoď na něj sedlo a vůbec se s ním nemazli!”

“Dnes jsem mu dal sedlo,” zabručel Luk. Založil ruce na prsou a opřel se o futro dveří; snažil se v sobě ovládnout zlobu, která mu rozpalovala hruď. “Zítra se na něm projedu.”

Pěvec stál zády k Lukovi a něco zamumlal Axlovi. Oba muži se zasmáli. “Nevadí,” řekl Axl Lukovi. “Měl jsi na to celé týdny. Teď už si to vezmu na starost sám.”

Luk bezmocně přihlížel, jak si oba muži otevřeli vrata k výběhu a vyšli ven. Gwin vyklouzla zpoza pytlů se zrním, kde se schovávala, přišla k Lukovi a přitiskla se mu k noze. “Nemůžeš jim v tom nějak zabránit?” zašeptala.

Luk odpověděl se zaťatými zuby: “Ne.”

“Zná tě jako Bratříčka,” prohlásila Gwin tak tenounkým hláskem, až ji málem neslyšel.

“Já vím, Gwinečko. Já vím.”

Luk došel k pracovnímu stolu a sebral z něj roztřepenou ohlávku. Pověsil si ji přes rameno - chtěl si ji vzít domů. Natáhl ke Gwin ruku. “Tak pojď, maličká. Pokusíme se najít tvou maminku.”

Když vyšli ze sedlárny, zjistili, že Axl si povídá s Levem na chodbě. Oba muži si je prohlédli, když je míjeli, a Gwin tak pevně svírala Lukovu ruku, až ho napadlo, že v dlaních bude mít navždy otisky jejích prstů. Jakmile za sebou zavřeli dveře do stájí, Gwin zašeptala: “Ten Pěvec se mi vůbec nelíbí.”

“Skutečně? Myslel jsem si, že máš ráda všechny talentované lidi.”

Zvedla k němu oči. “Pořád mě hlídá.”

“Co tím myslíš, že tě hlídá? Snažil se tě nějak dotknout?”

“Ne. Ale hlídá mě. Ve velké síni. V kantorisu.” Už došli k jejich bytu a Luk sahal po klice, ale Gwin ho ještě na chvíli zarazila: “Mámě nic neříkej,” poprosila.

“Neřeknu,” slíbil. Otevřel dveře a chvíli postál, aby ho mohla Gwin předejít.

Napadlo ho, že by to stejně bylo k ničemu, něco Erlys říkat. Stejně by neposlouchala.

Druhý den velice brzy po ránu Luk otevřel dveře u stáje a vynesl sedlo a koňský postroj ze sedlárny ven k výběhu. Na chvíli se zastavil, sedlo opřel o bok a pohlédl směrem k jihu na moře. Voda byla temně zelená a obloha byla obtěžkaná velkými šedivými mraky. Disk Hosta se nacházel za nimi, nízko nad horizontem a oblačné počasí ho zamlžilo.

Přilákal Bratříčka k plotu, aby mu mohl navléknout ohlávku a strávil chvíli tím, že ho hladil a nechal ho, aby si nabíral z dlaně zrní. “Chci být první,” zamumlal. “Za každou cenu.” Hřebec vydal hrdelní zvuk a strčil do Lukovy ruky - vyžadoval ještě zrní. “Ne, teď už ne, kamaráde,” řekl mu Luk. “Ale jestli se budeš pěkně chovat a budeš klidný, přichystám ti extra porci později.”

Otevřel vrata a začal vpouštět hrussy do výběhu. Hříbata byla vysoká a nohatá, zůstala stát u plotu, stála tam a pozorovala Luka - stříhala ušima dopředu a dozadu. Luk poplácal každé z nich, když ho míjela. “Na vás taky dojde, ale později.”

Udělal smyčku na ohlávce a pověsil ji na kůl v plotě. Další chvíle trávil tím, že hladil hřebce dekou, která se dává pod sedlo, pak mu dal velice pomalu na hřbet sedlo a upevnil podpěnky. Celou dobu k hřebci tiše promlouval, uklidňoval ho, vykládal mu, kde se právě nachází, když chodil kolem zadních nohou, pak přešel na opačnou stranu a zase zpátky. Hřebec podobným činnostem už přivykl a stál velice klidně, jen pohyboval hlavou a sledoval Lukovy pohyby.

Když byl Luk spokojený s tím, že jezdecký postroj byl řádně upravený a připevněný, trochu se vzdálil. Zjistil, že v chodbě mezi boxy stojí Pěvec Lev a hledí ven napůl otevřenými dveřmi.

“Dáváš si s tím pěkně načas,” pravil Lev.

Luk si ho prohlédl a pak stočil oči opět na hřebce. “Tak je to nejlepší,” odpověděl stručně. “Nemá smysl to ubohé zvíře nějak děsit.”

“Axl mi říkal, že tenhle hruss vyrostl ve volné přírodě.”

“To je pravda.”

“Tys na něm ještě nejel?”

Luk zavrtěl hlavou. “Ne, na tomhle ne.”

Lev se ohlédl přes rameno; patrně si dělal starosti, kdy do stájí přijde Axl. “Nebude mi vadit, když ho vyzkoušíš jako první,” pronesl nadneseně, jako by měl v úmyslu zapůsobit velkoryse.

Luk cítil, jak se mu sešpulily rty. Ten muž se bál. Bál se hrusse a bál se i Axla.

Luk ho mohl uklidnit, alespoň pokud šlo o hřebce. Za svá učednická léta v Taurusu vytrénoval půl tuctu hrussů, které navykl na sedlo a nikdy ho žádný ze hřbetu neshodil. Axl neměl dost trpělivosti na takový úkol, tak nechal Luka, aby to dělal sám. Luk postupoval pomalu a vždy si nejdříve získal přízeň zvířete, aby měl jistotu, že mu může důvěřovat.

Teď však pocítil škodolibé nutkání, aby se tenhle Pěvec trochu zapotil. Zadíval se na své velké boty, začal se skutečně tvářit jako nějaký nekňuba, jak to o něm roztruboval Axl. “Pán hrussů říkal, že máš ty jet jako první.”

“No,” zrozpačitěl Lev. Znovu se ohlédl přes rameno. “No… ano, ale… vzhledem k tomu, že tu Axl ještě není…”

“Jsem jeho učedník. Dělám to, co se mi řekne.” Luk vzal do ruky opratě a přivedl hřebce ke dveřím od stájí. “Tak tady je,” pravil a podával oprať Levovi. Ten jí trochu zatahal a Bratříček ochotně natáhl hlavu. Bylo to velice působivé, napadlo Luka. Bratříček byl vyšší než kterýkoli jiný hruss ve stájích; měl mohutný hrudník a široké plece.

Lev rychle ustoupil o krok. “Poslyš, Občane,” spustil, “mám tady v kapse pár kovových kousků. Budou tvoje, když to pro mě uděláš.” Luk se zatvářil nechápavě, takže ještě dodal s vynuceným smíchem: “Mám rád hrusse, kteří jsou starší a nejsou s nimi žádné potíže.”

Luk si ho chvíli poměřoval přimhouřenýma očima. Gwin měla pravdu, že se nedá tomuto člověku vůbec věřit. Byl to lhář a zbabělec. Výborný společník právě pro Axla.

Odmítl lesklé kovové kousky, které mu Lev ukazoval v napřažené ruce, obrátil hrussovu hlavu a vedl ho směrem k cestě kolem útesů. Cítil pohled Pěvce v zádech, když se sám lehce vyhoupl do sedla. Nechal hřebce dost dlouho stát. Hrussovi to chvíli trvalo, než si přivykl, že nese na svém hřbetě větší váhu, musel získat rovnováhu. Když se zdálo, že se Bratříček cítí pohodlně, Luk ho jemně pobídl, aby kráčel přes dvůr u stájí a pryč od Domova. Luk odolal pokušení, aby se obrátil a vrhl na Pěvce pohrdavý pohled.

Už brzy bude stezka podél útesů zasypaná sněhem, ale zatím byla cesta po ní pohodlná, byla v ní vytlačená četná kopyta od hrussů, kteří tahali pukuru, a také stopy lidí, kteří se procházeli podél kamenné zídky. Bratříček si ihned osvojil poklidnou kývavou chůzi, která byla pro hrusse charakteristická. Navzdory Levovým obavám, hrussové téměř nikdy nevyhazovali své jezdce ze sedla. Jakmile jednou dospěli, měli široké zadnice, které nebyly moc mrštné. Luk byl přesvědčen, že Duch stvořil hrussy jako dokonalé bytosti pro ježdění - měli přítulnou povahu, byli zvědaví, toužili po lidské společnosti a dobře se na nich jezdilo.

Strávil několik minut tím, že experimentoval s otěžemi a zjišťoval, jak moc dokáže Bratříčka nalákat na to, co by měl udělat, ale byl opatrný, aby zvíře nevyděsil nebo příliš neunavil. Když vycítil, že už toho měl Bratříček dost, pomalu a opatrně se s ním vrátil zpátky k Domovu, koleny mu tiskl krk a chválil ho při každém kroku. Hřebec kráčel ochotně zpátky po cestě a Luk seděl pohodlně v sedle. Přál si, kéž by si tak mohl vzít Bratříčka s sebou do Arrenu.

Když vjel zpátky a dvůr u stájí, stál tam Axl v jezdeckém kožichu a čekal na něj vedle kůlu na uvazování opratí. Luk sesedl a ostražitě pohlédl na nevlastního otce.

“Ten tvůj trik nefungoval, Luku,” pravil Axl. “Toho hřebce si stejně nechám pro sebe.”

“Trik?”

“Nedělej si ze mě blázny, synku. Vím, že jsi tady Leva od hrussů odradil. A ještě jsi po něm chtěl kovové kousky.”

Luk podržel jednu ruku opatrovnicky kolem krku Bratříčka. “Žádný kov jsem si nevzal.”

“Nedělej si starosti. Já jsem si to vybral za tebe.” Axl ukázal kousek kovu mezi palcem a ukazováčkem a pak ho vhodil do kapsy. “Stejně bys ani nevěděl, co si s tím máš počít.”

Luk neměl jinou možnost, než Axlovi předat opratě Bratříčka, když se po nich natahoval. “Díky,” řekl Axl. “Hezky jsi ho pro mě rozehřál.”

Luk byl raději zticha, když si Axl upravoval třmeny a kontroloval upevnění podpěnek. Věděl až moc dobře, jak drsně umí nevlastní otec s hrussy nakládat. Nakonec Luk pravil: “Je to pro něj všechno nové. Nemohl bys to s ním zkoušet trochu pomaleji? Vždyť ještě ani neví, k čemu jsou opratě.”

Axl si odfrkl: “Ty mi budeš říkat, jak mám jezdit na hrussovi?” dotázal se. “Luku, ty jsi ale doopravdy cvok.”

Vyhoupl se jedním rychlým pohybem do sedla na Bratříčka - třmeny zaskřípěly a sedlo se trochu zhouplo doleva. Hřebec zaržál, když na sobě ucítil Axlovu tíhu a začal tancovat do stran.

“Pomalu, pomalu,” pravil Luk a nebyl si jist, zda promlouvá k hřebci nebo Axlovi.

Axl se zasmál. “Přesně tak by sis představoval, jak by to mělo v životě chodit, viď? Pomalu.” Pevnou rukou stáhl opratě směrem doprava, aby tak natočil hrussův krk a podpatky jezdeckých bot zabořil do hřebcových slabin. Hruss se začal celý třást, tancoval v kruhu a házel hlavou. Nozdry se mu rozšířily, jak bojoval s opratěmi. Koulel očima a pátral po Lukovi.

“Axle,” spustil Luk a pokročil kupředu, ale pak se zastavil. Chtěl Axlovi říct, že hřebec neví, co po něm vlastně Axl chce, že nechápe, co má dělat, když Axl tahá za opratě, ale věděl, že by to stejně nemělo cenu. Čím více starostí o hřebce projeví, tím hůř s ním bude Axl zacházet.

Axl přiměl hrussovu hlavu, aby se odvrátila od stájí směrem ven. Použil konec opratí a šlehl jimi hřebce do zadku. Hruss vystřelil z místa a jeho široké nohy hrabaly v hrubé hlíně dvora u stájí, jak se snažil vyrazit kupředu. Axl se v sedle zakymácel, málem spadl, ale stihl se ještě zachytit hrušky u sedla.

Luk sledoval svého nádherného hrusse, jak kráčí po cestě kolem útesů, hlavu má příliš vysoko, protože ho Axl vedl příliš tvrdě, a způsob držení těla byl nejistý kvůli Axlově nevyváženému posedu.

“Promiň, kamaráde,” zašeptal Luk. “Měl jsem tě tehdy s tvým stádečkem nechat, abyste se mohli klidně popásat na té vaší louce.” S těžkým srdcem se vrátil do stájí ke svým každodenním úkolům. “A já jsem tam měl zůstat taky.”

Devatenáct

“Lispeth,” pravila Emle a v jejím hlase bylo slyšet zoufalství, “pozoruj moje prsty, prosím. Ta znamení nejsou až tak složitá. Vždyť už se je naučila i Gwin!”

Lispeth měla roztomilé oči s dlouhými řasami tak bledými, jako byly její vlasy, které měly barvu jasného slunce, ale teď měla oči plné slz. “Já to nedokážu, Pěvkyně Emle! Prostě to neumím! Když se na mě podívá, a neřekne přitom ani slovo… tak si připadám úplně zdrcená.”

“Kantorka Mreen jen tak vypadá, protože je z toho rozčilená.” Emle se ještě víc přiblížila k Lispeth a lehce se dotkla její ruky. Lispeth si otřela oči růžkem své šarlatové tuniky. “Lispeth, představ si, jaké by to asi bylo, kdybys se mnou nemohla mluvit, jak bys mi asi řekla, co tě trápí nebo co potřebuješ. Jak by ses asi cítila?”

“Nevím,” odpověděla Lispeth. “Já jsem jen obyčejná obyvatelka Domova, Pěvkyně Emle. Narodila jsem se na Taurusu a vyrostla jsem tady. Co já můžu vědět o způsobech talentovaných a vyvolených?”

Emle se zase odtáhla a zjistila, že k sobě tiskne konečky prstů na obou rukou, což dělá Magistra Sira, když přemýšlí. “Proč jsi souhlasila, že se staneš služebnou pro Kantorku, Lispeth? Určitě se našlo i dost jiných, které o to místo stály?”

Děvče na ni pohlédlo: “Ach, ano,” spustila, “prosila jsem Gertu, aby mě naučila číst, abych mohla dělat něco důležitýho.” Hluboce si povzdychla. “A chtěla jsem pomáhat Kantorce Mreen… doopravdy…”

“Pak tedy… v čem je problém?”

Lispethiny oči se opět zalily slzami. “Jak tam tak stála na schodech, první den… a to světlo kolem ní… používala prstovou abecedu a znakovou řeč a dělala to všechno tak rychle! A pak vypadala, že se zlobí…” Zabořila obličej do rukou. “Gerta určitě vybere na tu práci někoho jinýho.”

“Možná,” opáčila Emle jemně. “Ale ty jsi chytrá a pracovitá a zodpovědná… to všechno Kantorka potřebuje od služebné. Pojď, nezkusíme to znovu? Předvedu ti to úplně jednoduše.” Lispeth zvedla obličej opuchlý od slz a Emle zvedla jednu ruku, uspořádala prsty - prostředníček byl natažený a svíral úhel s palcem. “Vidíš? Tak tohle znamená ‘chtít’.” Vytvořila další znamení - spojila palec s ukazováčkem. “A tohle znamená ‘čaj’ nebo ‘šálek čaje’. Když bude chtít vodu, nechá mezi ukazováčkem a palcem malou mezeru. Není to tak těžké, když o tom přemýšlíš jako o jazyce. Naučíš se jednotlivé části, a když je budeš dobře znát, nebude ti to pak připadat tak obtížné, když je uvidíš provádět rychleji za sebou. Přijde ti to tak jasné, jako když lidé říkají jedno slovo za druhým.”

Lispeth se roztřeseně nadechla, zvedla hlavu a zkoušela si jednotlivá znamení.

“Výborně!” pochválila ji Emle. “Tak teď jsi mě požádala o čaj.”

“Ale Kantorka mi nikdy ta slova neukazuje pomalu,” prohlásila Lispeth smutně. Přesto si znamení zopakovala a pak ještě jednou. “Jak vypadá znak pro fillu? A pro ‘struny’?”

“Ty jsou jiné.” Emle je ukázala pečlivě Lispeth. Znamení pro fillu bylo prosté - ohnuté čtyři prsty s dlaní směrem vzhůru, jako by už filla byla v ruce. “A tohle znamená ‘struny’,” oznámila jí a táhla dlouhým směrem palec spojený s prsteníčkem, čímž opisovala ve vzduchu dlouhou imaginární čáru. Pochopitelně když se znamení kombinovala, měla další, mnohem složitější významy. Ale Emle si je schová pro pozdější dobu, až Lispeth získá trochu sebedůvěry.

Ještě než Lispeth odešla vedle do pokoje, aby sebrala Mreenino oblečení k vyprání a obhlédla, zda je místnost uklizená, rozšířila si slovník o dvanáct nových znaků. Bylo to alespoň něco pro začátek, uvažovala Emle. Bude ale muset Mreen doporučit, aby znakovou řečí mluvila na Lispeth pomalu a aby mezi znameními dělala kratičké mezery, aby je mohla Lispeth rozeznat. Bude se na ni Mreen mračit - vypadat rozzlobeně, jak říkala Lispeth - anebo se jí udělají dolíčky ve tvářích a bude Emli ujišťovat, že už ji to mohlo také napadnout dávno?

Emle si vzdychla. Bude muset prostě přinutit Mreen, aby to pro své vlastní dobro pochopila. Jen sotva by pomohlo, kdyby vybrali jinou služebnou, se kterou by se muselo začínat znova od začátku.

Emle zavřela dveře svého příbytku a obrátila se ke schodišti. Potrvá to ještě tak hodinu, než bude večeře. Umínila si, že zajde do stájí a podívá se, jak se daří novým hříbatům. A Luka už také několik dní neviděla.

Vyděsilo ji, když ho našla zase zarputilého a zasmušilého, jak tomu bylo při jejich prvním setkání. Na její pozdrav odpověděl monotónním zabručením a odmítl se na ni podívat. Mohla se kvůli tomuto přezíravému přístupu na místě otočit a odejít, ale teď už znala dobře jeho povahu. Vkročila rázně do chodby a ruce si opřela o boky. “Luku,” prohlásila, “vím, že je asi něco v nepořádku. Polož ty vidle a promluv si se mnou.”

Přestal pracovat, kolečko měl napůl plné chlévské mrvy a špinavé slámy. Opřel násadu vidlí o stěnu stáje a narovnal se. “Promiň,” řekl, “jsi možná můj jediný přítel, kterého tady v Domově mám.”

“O tom pochybuji,” pravila. “Ale povídej. Co se vlastně děje?”

“Axl mi ho sebral,” svěřil se Luk. Když konečně pohlédl na Emli, jeho oči byly matné, rysy v obličeji měl napjaté, takže vystupovaly dost výrazně jeho lícní kosti. “Vzal si Bratříčka, tahal ho za hlavu, kopal ho do žeber, jako by to byly dřevěné laťky. Až se vrátí, prohlásí, že tenhle hruss za nic nestojí. A možná to bude pravda. Po takové projížďce může být úplně zničený. A pak Axl prohlásí, že to byla moje chyba, že jsem ho zkazil já.”

“Ale to je mně hrozně líto,” vydechla Emle. “Nebohý Bratříček.”

“A taky mě posílá pryč,” vyhrknul Luk a z každého slova vyzařovalo čiré zoufalství. “Pakuje mě do Arrenu, kde si mám zopakovat učednická léta, když už jsem je tady skoro dokončil!”

Emle nemohla popadnout dech a jen stiskla dlaně k sobě. “Ale Luku! Jak to může udělat? Nemůžeš požádat Magistra…”

Věnoval jí ještě jeden zdeprimovaný pohled a zase vzal do ruky vidle. “Magistrovi toho o mně dost nalhal, sama jsi to slyšela. A kdo jiný by se mě tady zastal?” Zabořil vidle do vrstvy slámy a pronesl trpce: “Moje matka tedy určitě ne!”

“Já to pro tebe udělám, Luku. Povím Magistru Kenthovi celou pravdu.”

Luk ani nevzhlédl od práce. Zvedl vidle plné slámy a mrvy a hodil to na kolečko. “Nemůžu to po tobě chtít,” pronesl nakonec. “Bude se za to mstít Erlys a Gwin se bude také trápit.” Naložil další plné vidle na kolečko a pak zvedl rukojeti. Emle si všimla, jak se mu pod tunikou napjaly svaly a jak měl široká ramena. Za tu krátkou dobu, co byla na Taurusu, se z něj stal dospělý muž. Jel s kolečkem ke vratům a zamanévroval s ním šikovně přes práh. Kráčela za ním a pozorovala ho, když kolečko vyklápěl na kompost.

Host dnes ukazoval jen horní část svého pobledlého obličeje. Moře bylo zčeřené a temné, zastíněné hromadícími se mračny. Pomalu se blížil večer.

“Tak a léto už je skoro pryč,” pravila Emle smutně.

“Přesně tak,” odpověděl. Dovezl kolečko zpátky a opřel ho obráceně o vnější stěnu stájí. Chladná slaná bríza rozvířila koruny stromů ze železného dřeva a také Emliny svázané vlasy. Luk stál vedle ní a byl ještě celý rozehřátý od namáhavé práce, hezky voněl po hrussech, kůží a potem. Společně pozorovali, jak nad mořskou vodou začaly blikat první hvězdičky.

“Obávám se, že také budu muset brzy odjet,” zamumlala Emle. “Zpátky na Konzervatoř.”

“A to nejsi ráda, že se tam musíš vrátit?”

“Svým způsobem ano,” odpověděla, “ale je mi líto, že tady nechám Kantorku Mreen a…” Pohlédla na něj zpoza svých dlouhých řas. “A své nové přátele,” dokončila větu. “Tebe, Gwin a Kantora Jošuu.”

“Nevya je tvrdé místo,” pravil. “Možná se už nikdy znovu neuvidíme.”

“Když to bude vůle Ducha, možná se nám to podaří.”

Přestal se na ni dívat a hleděl ven do noci. “Cítím se, jako by mě Duch opustil.”

Emle sledovala jeho pohled směrem k oceánu, který byl teď úplně černý, jen tu a tam se objevil odraz některé z hvězd. “Tenhle pocit znám,” prohlásila pomalu. “Můj talent se nijak nespraví, ať se snažím sebevíc. Vůbec nevím, co ze mě bude.”

Obrátil se k ní a rozvážně promluvil: “Staneš se něčí báječnou manželkou.”

Koukala na něj s otevřenou pusou a dlouho nebyla schopna promluvit jediné slůvko. Nakonec se jí podařilo ze sebe vysoukat: “Takové věci nesmíš říkat.”

Pokrčil rameny: “Není to tak strašné. Mnoho děvčat se vdává.”

“Ne ale talentované!”

Zaťal zuby a zčervenaly mu tváře. “Potulní Pěvci to dělají. A také mají děti.”

“Luku, jenže oni nedokážou vyvolat quirunhu, která by zahřála a osvítila celý Domov a udržela ho tak celý den a na celý život. Taková práce vyžaduje všechnu naši sílu a maximální soustředění. Učíme se hned na začátku Konzervatoře, že manželství a děti omezují talent a že to někdy mívá i tragické následky.”

Luk odvrátil hlavu a krátce se pousmál: “No,” prohlásil drsným hlasem, “napadlo mě, že neuškodí, když se zeptám.”

Emle o krok ustoupila a málem zavrávorala. “Luku,” vydechla, “Ty jsi… ty ses chtěl zeptat… mne?”

Nepodíval se na ni. “Ne, ne, jistěže ne. To bych si nikdy nedovolil. Věděl bych, jak by zněla tvoje odpověď.”

Emli nenapadlo nic, co by mu na to mohla říct, nic, čím by mohla vyjádřit, jak se cítí poctěna a současně zmatená. Jak tak pátrala v mysli po slovech, na dvoře u stájí zaslechla kopyta. Luk vyšel ven, aby se setkal s nevlastním otcem. Emle stála na chodbě a poslouchala. Jakmile zaslechla Axlův drsný hlas, který začal vypočítávat všechny Lukovy chyby, stáhla se zpátky do Domova a srdce ji bolelo.

Po večeři vyslala Mreen k Emli stručnou zprávu: Prosím, přijď ke mně. Přišla zpráva z Konzervatoře.

Emle kráčela pomalu po schodech nahoru; tušila, jaká to bude zpráva. Současně se na ni těšila, ale také ji děsila. Obyvatelé Domova se na ni usmívali, přikyvovali na pozdrav, ale ona nedokázala ani odpovídat. Snažila si v duchu přichystat slova, která řekne Mreen, seznam věcí, které je ještě třeba dokončit, jenže se nedokázala pořádně soustředit. Chudák Luk!

Mreen vzhlédla, když k ní Emle vešla. Seděla u stolu pod oknem a v ruce držela balíček papíru. Emle? Co se děje?

Emle přešla celou místnost a zastavila se až u stolu. Propletla si prsty. Já… nevím, jestli se něco děje - nebo jestli jsem neudělala velkou chybu.

Mreen položila papír na stůl. Na papíře byla modrá pečeť Konzervatoře. Sedni si, vyslala Mreen. Pověz mi, co se stalo.

Emle pomalu usedla na židli proti Mreen a zírala na dopis, aniž by ho vlastně pořádně viděla. Namísto toho měla stále na očích Lukův pochmurný výraz v tváři, linii jeho čelistí, když se od ní odvracel. Rychle vyslala: Ach, Mreen! Myslím si, že jsem asi zklamala Luka a mám z toho strašný pocit!

Zklamala? To snad ne.

Ne úmyslně, jistěže ne. Ale on se mě zeptal… prostě… jen řekl… Emle zabořila obličej do dlaní. Tváře jí hořely a zahřívaly jí prochlazené prsty. Ucítila prsty Mreen, jak jí jemně odtahují ruce od obličeje a hladí je na desce stolu.

Emle, vím, že bys nikomu neublížila, pokud je to v tvých silách. A teď mi, prosím, pověz, co ti Luk řekl. Popovídáme si o tom spolu.

Emle vzdychla a převyprávěla Mreen každičké slovo jejího rozhovoru s Lukem. Koneckonců to zase tak dlouhá rozmluva nebyla. Vlastně si toho řekli jen velice málo. Mnohem více toho zůstalo nevyřčeno, a z toho se Emle cítila mnohem hůř.

Je to můj přítel, vyslala nakonec. Samozřejmě mi na něm záleží a jsem moc ráda, když můžeme být spolu a s jeho hrussy. A jeho nevlastní otec je k němu tak hrubý! Ale nikdy by mě nenapadlo, že by si mohl myslet… nebo cítit… Kdybych nebyla Pěvkyně, kdybych netoužila být Kantorkou, jako jsi ty - to by bylo něco jiného! Jenže já jsem jiná. Myslela jsem si, že to ví.

Mreen potemněly oči, když Emle mluvila. Uvolnila její ruce a posunula křeslo tak, aby mohla hledět z okna ven. Den už byl pryč, obloha byla černá, místy pableskovalo pár hvězd. Mreenina aureola také lehce potemněla, tu a tam proběhly stíny.

Ty se na mě zlobíš? Zeptala se Emle nervózně.

Mreen zavrtěla hlavou. Ne, Emle. Neudělala jsi nic špatného. Možná je to jen nedorozumění, anebo je to tím, že Luk je mladý dospělý muž, který teď plánuje další kroky ve svém životě. Ty jsi stále ještě děvče.

Ale… Emle se rychle odmlčela. Ale ty jsi kvůli něčemu smutná?

Mreen vstala, odsunula křeslo od stolu a přešla k sekretáři, kde na nízkém stojanu spočíval malý, kůží potažený panel. Pod ním ležel kožený řemínek, který si Emle půjčila ze sedlárny. Mreen zvedla panel a přenesla ho na stůl. Položila ho mezi sebe a Emli. Předala Emli myšlenku: Celý svůj život jsem vídávala svou matku jen díky svému talentu.

Ale co má Mreenina matka společného s Lukem?

Mreen se opět posadila a prsty přejížděla po panelu. Vyslala: Dokonce i teď ji vidím. Byla velice krásná, byla tak krásná, jako jsi ty, přestože měla vlasy a oči jako já. Mreen položila dlaň na kousek potažené kůže. Ale celý svůj život jsem dumala a pátrala, jaká slabost, jaká strašná chyba vedla k mému zrození.

O tvém zrození se nedá mluvit jako o strašné chybě, vyslala Emle.

Moje matka byla Kantorka, odpověděla Mreen stroze a odměřeně, až se Emle zachvěla. Byla Kantorka Isbel v’Amric, a přitom počala dítě. Mne.

Emle sklopila oči. Takže tento příběh byl také pravdivý.

Magistra Sira mou matku zbožňovala. Byla její nejlepší přítelkyně a Sira mi vyprávěla, jak osaměle se moje matka cítila, jak zoufale toužila po přátelství. Její starší kolega byl strašný muž, krutý a chladný, a Isbel neměla nikoho… Mreen zvedla panel. Přesto jsem nikdy nepochopila, jak došlo k tomu, že moje matka a otec dovolili, aby k takové věci došlo. Zlomil se jí hlas a Mreen si přiložila kousek kůže k hrudi.

Emle čekala a puls jí tepal až v hrdle. Mreenina aureola ještě více potemněla, změnila se jen v tlumené světlo. Po jedné tváři stékala Mreen slza a zanechávala za sebou mokrou stopu.

Styděla jsem se za svou matku. Celá ta léta. Mreen si prstem otřela slzu. A ty se teď vrátíš do Konzervatoře a já tu zůstanu stejně tak osamělá, jako byla moje matka.

Ty ale neuděláš stejnou chybu, vyslala Emle obezřetně.

Mreen na ni upřela přísný pohled. Ne! Ne! Nikdy! Také nemám staršího odporného Kantora, se kterým budu spolupracovat, a měla jsem tady tebe, abych si zvykla na svůj nový Domov. Pohledem hledala za oknem hvězdy. Neměla bych se za matku stydět. Spíš bych měla být kvůli tomu smutná. Měla bych poděkovat nepoznanému Duchu za okolnosti mého zrození! To sama za sebe bych se měla stydět.

Emle pronesla nahlas: “Tvoje matka by to určitě nechtěla.”

Máš pravdu, Emle. Tak často máš pravdu. Mreen vstala a vrátila panel na stojánek. Ale vidíš, jak je to pro člověka jednoduché, obrátit se k někomu jinému, kdo mu porozumí, když je život těžký. Pohlédla na Emli a opřela se o těžký sekretář. A Lukův život je velice těžký, řekla bych.

Nemyslíš si, že to byla moje chyba.

Lukovy city nemohou být tvojí chybou. Odmlčela se. Přesto mi pomohly začít chápat pocity mé matky.

Emle znovu vzdychla. Vyslala: Chudák Isbel.

Mreen přešla pokoj a znovu usedla do křesla. Zvedla balíček z Konzervatoře a otevřela ho. Kéž bych ji jen bývala poznala, vyslala. Theo mi vyprávěl, že sbírala různé příběhy a vyprávění a že se moc ráda smála. Měla, říkal… Rukama si opět zakryla oči, ale tentokrát se žádné slzy nevyřinuly. Namísto toho se na Emli rozechvěle usmála. Theo říká, že mám ty dolíčky po ní.

Pak musela být skutečně velice krásná, odpověděla Emle vřele.

Mreen se stále ještě usmívala. Stáhla tuhý papír z balíčku a otevřela obsah.

Emle vzala papír, ale nepodívala se na něj. Mluví někdy tvůj otec o tvé matce?

Ne. Mreen zavrtěla hlavou. Je to i pro něj velice bolestné.

A Brnwen?

Mreen se usmála. Brnwen byla jen prostá obyvatelka Domova, zatímco moje matka byla jmenovaná Kantorka. Brnwen Isbel vůbec neznala.

Emle přemýšlela o krásné Isbel před dvaceti lety, jak zpívá v kantorisu, směje se s Theem a setkává se s mladým Kaiem v’Amric Napadlo ji, že to je smutný romantický příběh. Myslíš si, že bych si měla s Lukem promluvit?

Určitě, vyslala jemně Mreen. Jako s přítelem.

Emle přikývla a otevřela dopis z Konzervatoře, kterým ji povolávali zpátky domů.

Dvacet

Host následujícího rána vůbec nevyšel.

Luk dorazil do výběhu velmi brzy, na sobě měl kožich a snažil se uchlácholit Bratříčka. Nepoužil žádnou ohlávku, ani část postroje; jen ho hladil rukou a něco mumlal. Hřebec koulel očima a uši držel vzadu. Trvalo dlouhé minuty, než se trochu zklidnil. Když konečně Bratříček sklonil krk a vrazil hlavou do Lukovy hrudě, tak ten jenom pohladil Bratříčkovy uši a zašeptal: “Je mi líto, kamaráde. Je mi to moc líto.”

Luk se celou noc trápil; jednak si dělal starosti kvůli svému hrussovi, jednak měl sám na sebe zlost kvůli tomu, co řekl Emli. Dlouhé hodiny ležel vzhůru, proklínal se a naslouchal Gwininu lehkému dýchání, jak spala vedle v postýlce. Také slyšel tichou konverzaci matky a Axla z ložnice. Toužil vzít Bratříčka a utéct. Kdyby k tomu všemu došlo v létě, možná by to udělal.

Ale teď - pohlédl přes zátoku a viděl, že slunce už úplně vyšlo, ale Hosta nebylo nikde vidět, ani jeho okraje. Léto bylo pryč a začalo opět dlouhé mrazivé období. Nikdo nebude nikam cestovat bez Pěvce.

Podíval se na bránu do výběhu a dumal, co by se asi tak stalo, kdyby bránu otevřel a nechal Bratříčka, aby volně vyšel ven. Pohledem zamířil ke stájím, ale Axl se ještě neobjevil. Nepochybně ještě snídal a Erlys mu všelijak lichotila a vemlouvala se mu.

Luk jednal impulzivně a přilákal hřebce blíž k bráně. Očima hlídal klisny a hříbata, otevřel závoru a rozevřel bránu do široka: “Běž, Bratříčku,” zašeptal. “Prostě utíkej. Vrať se do hor!”

Hřebec proklusal otevřenou bránou, přeběhl dvůr u stájí, hlavu držel vysoko a černá hříva se mu ve větru vzdouvala. Zastavil se na pěšině u útesů, otočil se a pln očekávání se zahleděl na Luka.

Luk zajistil bránu závorou a opřel se o ni zády. “Raději si pospěš,” pověděl mu, “než se tady ukáže.” Hořce se usmál: “To si piš, kamaráde, že to za tebe pěkně slíznu. Ale bude mi to stát za to, když si pomyslím, že jsi na svobodě a běháš volně po horách.”

Přesto se hruss ani nepohnul. Luk zamával pažemi a dupl nohou. “Utíkej! Běž tam, odkud jsi přišel!”

Ale Bratříček udělal krok zpátky do dvora u stájí. Nervózně zaržál.

Luk si vzdychl. Tahle zvířata byla tak důvěřivá a tak snadno přilnula k lidem, přestože byli krutí a drsní jako třeba Axl. Luk ještě nikdy neslyšel o žádném hrussovi, který by napřed zdomácněl a pak se zase vrátil do volné přírody.

Bratříček zase udělal jeden krok směrem k Lukovi.

“Takže ty nikam nepůjdeš?” zeptal se hřebce. “A předpokládám, že když se pokusím tě jakkoli odehnat, během hodinky budeš zpátky, viď?”

Bratříček nosem dloubl Lukovi do ramene. Luk pohlédl směrem na jih. Brzy bude zátoka celá zamrzlá a blyštivá a v moři se budou převalovat velké kry, kam až oko dohlédne. Zamumlal: “Být tebou. Bratříčku, vzal bych nohy na ramena a pádil bych z tohohle Domova pryč, jak nejrychleji by to šlo.”

Uvnitř stájí se otevřely a zavřely dveře a hřebec odskočil od Luka, jako by těch posledních pár minut svobody vůbec neexistovalo. Axlovi se skutečně podařilo tohle zvíře pořádně vyděsit. “Pán hrussů, opravdu, už je tady,” pravil Luk přes zaťaté zuby. “Ten nejubožejší pán hrussů, jaký kdy existoval.” Bratříček pohodil hlavou a nervózně si odfrkl. Luk narovnal ramena a obrátil obličej, aby čelil svému nevlastnímu otci.

Ale byla to Emle. Svými dlouhými prsty se dotýkala spodní části dveří do stájí a její úpravně svázané vlasy vypadaly v matném ranním světle poněkud tmavší. “Luku,” zavolala na něj tiše, “jak se dnes cítí?”

Luk ze sebe chvíli nedokázal vypravit ani slovo. Pohled na Emli mu přivodil příjemné pocity, které však současně zaháněl. Polkl a podařilo se mu ze sebe vypravit: “Hlavně je zmatený.” Rukou hrábl do hřebcovy husté hřívy a lehce ho táhl zpátky do výběhu. Otevřel bránu a hřebec cválal dovnitř, oběhl klisny a vydával ze sebe hrdelní zvuky.

Luk za ním zavřel bránu a šel se přivítat s Emlí. “Snažil jsem se ho pustit na svobodu,” pověděl jí, “ale jemu se nikam nechce.”

Emle počkala, než ze sebe stáhl kožich. Hrussové v boxech vytahovali hlavy a pozorovali lidi v chodbě.

“Přišla jsem ti říct,” pravila Emle, když se na ni Luk podíval, “že přišla zpráva z Konzervatoře. Posílají pro mě jezdce; mám se vrátit.”

“Ty jsi věděla, že k tomu jednou dojde.”

“Ano. Ale je mi moc líto, že musím odjet. A chtěla jsem ti vysvětlit…”

Zvedl ruku. “Tady není nic k vysvětlování. Je mi to moc líto… no… kvůli tomu, co jsem včera řekl. Prostě jsem… jen tak… jen tak jsem něco plácnul.”

“Ne, Luku, to neříkej. Byla to ta nejúžasnější věc, co mi kdy kdo řekl.”

Luk měl pocit, že mu srdce vyskočí z hrudi. Otočil hlavu; obával se, že Emle dokáže vyčíst sílu jeho citů z jeho očí.

Pokračovala: “Chci, abys věděl, že… kdybych nebyla Pěvkyně, třebaže velice špatná Pěvkyně… kdybych se chtěla vdávat a mít děti… nikdo by mě nedokázal víc potěšit než ty.”

Obrátil k ní obličej: “Emle, tohle nemusíš říkat.”

“Já vím. Ale prostě je to pravda.” Lehce a melodicky se zasmála: “Trvalo mi to až do rána, než jsem našla ta správná slova, abych ti tohle všechno vysvětlila!”

Zhluboka se nadechl a k vlastnímu překvapení zjistil, že se usmívá. “Při Šesti hvězdách,” zvolal, “najít správná slova je opravdu moc těžké.”

“To tedy je,” souhlasila, přikývla a pocítila velkou úlevu. “To tedy opravdu je.”

Při večeři byla nálada trochu pokleslá. Nikdo nepromluvil o tom, že se Host už neukázal, a ve velké síni se usadila melancholie a rezignace. Emle seděla nízko u stolu s Lispeth a trénovala s ní znakovou řeč. Více než jednou vycítila, jak je pozoruje Mreen. Emle měla skutečně pravdu. Emle se těšila, že se vrátí ke svému studiu, ale současně se tady na Taurusu cítila už jako doma, a moc dobře věděla, že se jí bude stýskat po Mreen a Jošuovi. A po Lukovi.

Seděl s rodinou u stolu poblíž dveří. On i Gwin měli skloněné hlavy, vůbec nemluvili a téměř nejedli. Erlys je všechny obskakovala, rozdávala jim jídlo, nutila je, aby více jedli a pili. Axl ignoroval všechny tři. Naklonil se ke svému společníkovi, potulnému Pěvci, a s hlavami blízko u sebe se na něčem domlouvali.

“Je moc hezkej, co myslíš?” zašeptala Lispeth.

Emle se na ni podívala a byla zmatená: “Kdo? Pán hrussů?”

“Při Duchu, ne, Pěvkyně. Ten ne. Ten je už moc starej!” Lispeth se zasmála a uhladila si světlé vlasy. “Ne, myslela jsem toho stájníka. Ten vysokej, s černejma vlasama.”

Emle sledovala její pohled. “Luk,” pravila tiše. “To je Luk.”

“Tak ty ho znáš? Seznámíš nás?”

Emle se otočila k Lispeth a zvažovala tuto novou možnost. “Udělám to,” vysoukala ze sebe. Začala se usmívat: “Seznámím tě s ním, Lispeth, když se naučíš dalších deset znaků… a použiješ je u Kantorky Mreen.”

Lispeth se podívala přes celou velkou síň na Luka a pak nahoru na Mreen, která seděla u stolu na zvýšeném stupínku společně s Magistrem a jeho družkou. Dramaticky si vzdychla: “Tak to teda asi budu muset udělat.”

“To bude v pořádku, Lispeth. Kantorce se naučíš brzy rozumět. Už jsem jí vysvětlila, jaké máš problémy.”

“Doufám jen, že máš pravdu. Zkusím to.”

“Výborně,” Emle se na ni zazubila. “Deset nových znamení!”

Lispeth se opět klokotavě zasmála a oči se jí rozjasnily. “A slibuješ mi, že mě seznámíš s tím stájníkem?”

Emle si představila, jak Lispeth mrká na tichého Luka, a musela se tomu také sama zasmát. “Slibuji.”

Společně pozorovaly, jak Luk a Gwin povstali od stolu a společně odešli z velké síně. Luk vypadal vedle své útlé sestřičky tak vysoký.

Lispeth si opřela bradu o ruku a pravila: “Deset nových znaků! To bysme si měly pospíšit, Pěvkyně. Slyšela jsem, že brzy odjíždíš.”

“Ano,” odpověděla Emle, která byla ponořená do vlastních myšlenek. “Ano, myslím si, že bychom si měly pospíšit.”

Cestovní karavanu z Konzervatoře očekávali každým dnem. Správkyně Domova řekla Emli, aby se připravila na cestu, a už jí dokonce předala štoček čistého ložního prádla a dva či tři dárečky, které s sebou měla vzít pro Siru a Magret. Emliny oči dost často zabloudily na nádvoří za vysokými okny - vyhlížela jezdce. Takhle to na kontinentu chodilo. Jakmile jednou řekne sbohem Mreen - a Lukovi - nikdo nedokáže říct, zda se ještě někdy uvidí.

Mreen pozorovala Emli, jak se s Lispeth smějí, a přemýšlela, jaký je na ně hezký pohled. Dvě hlavy - tmavá a světlá - těsně u sebe a veselý výraz v obou tvářích.

Změna byla na dosah ruky. Emle odjede zítra nebo pozítří. Mreen už cítila, jak se kolem celého Domova rozprostírá stálý a vytrvalý chlad, který přicházel nejvíce od Zamrzlého moře a dále od Velkého ledovce. Už začalo svážení měkkého dřeva, dřevorubci podtínali stromy a ukládali dříví do vysokých stohů, které dosahovaly až do druhého patra Domova; další zásoby dřeva zůstávaly v lesích. Měkké dřevo musí vydržet co nejdéle, přes celé předlouhé zimní období. Mreen si uvědomila, že netuší vůbec nic o tom, jak se takové dřevo přechovává, nebo kolik ho je zapotřebí ke zhotovení pokrmu, který právě snědla. Existovalo toho dost ze života Domova a jeho obyvatel, o čem neměla ani potuchy. A kdo jí o tom poví?

Obyvatelé Domova teď vstávali od jídla a přicházeli zaměstnanci z kuchyně, aby odnesli misky, lžíce a košíčky. Lispeth a Emle vstaly a Lispeth otočila tvář směrem k vyššímu stolu. Mreen se pokusila vyloudit na tváři úsměv pro vlastní služebnou. Lispeth se váhavě také usmála.

Byla to drobnost, skutečně ten nejmenší detail, ale byl plný naděje. Mreen popřála svému staršímu kolegovi dobrou noc a vydala se ven z velké síně. Když míjela stůl, u kterého seděl pán hrussů se svou družkou, pocítila na svých zádech pohled plný nepřátelství, ale ignorovala ho.

Namísto toho myslí pátrala po té maličké, kde by asi tak mohla být, a rozeznala tenký, ale zřetelný proud energie psí, který vycházel ze vzdálených stájí. Mreen sama pro sebe přikývla, jak stoupala nahoru sama po schodech. Gwin byla se svým velkým bratrem, v bezpečí a v pořádku. Mreen se rozhodla, že ji bude jen takhle pozorovat na dálku až do chvíle, kdy se sama Gwin rozhodne odhalit, že má také talent. Sira s tímto plánem souhlasila a Mreen, sama talentovaná už od útlého dětství, si nepřála, aby to znamenalo pro Gwin něco jako trest. Až bude sama Gwin chtít, tak se dohodly Mreen se Sirou. Ve chvíli, kdy si to bude děvče samo přát.

Mreen vešla do svého příbytku a sedla si s matčiným kartáčem na vlasy, který si položila do klína, a rukou přejížděla po štětinách z caeru na kartáči. Hleděla ven do tmy. Hvězdy nebylo vidět kvůli světlu z quiru. V dálce se bělala sněhem rozlehlá pole, která se každým dalším dnem rozšiřovala. Léto bylo dávno pryč. A Mreen věděla, že si musí sama najít způsob, jak najít ve svém novém životě spokojenost, jak se stýkat i s ostatními kolem ní, přestože byla tak tichá.

Když na dveře zaklepala Lispeth a vešla dovnitř se džbánem plným čerstvé vody na noc, Mreen vstala a pohlédla jí do obličeje. Učinila znamení - prsty se dotkla svého hrudníku a zamávala čtyřmi prsty - Je mi to moc líto - a pak to zopakovala; pomalu a zřetelně, jak jen to šlo.

Lispethiny bledé tvářičky znachověly a rychle zavrtěla hlavou. Postavila džbán s vodou na noční stolek, přešla místnost a postavila se rovnou do aureoly, která z Mreen vycházela. “Ty za nic nemůžeš. Kantorko Mreen. To já. Jsem moc pomalá.”

Mreen zavrtěla hlavou a znovu jí něco ukázala: Lidé se mě bojí.

Lispeth jen trochu sehnula hlavu a řekla upřímně: “Já jsem se také bála.”

Mreen ukázala: To je to moje světlo.

“Ano. My tady na něco takovýho nejsme zvyklí.”

To já vím.

“Ale já už se teď nebojím. Snažím se naučit znakovou řeč, doopravdy se snažím.”

Není žádný jiný způsob, jak s tebou mluvit.

Mreen tuto myšlenku ukázala dvakrát, než Lispeth konečně přikývla, že pochopila. “Já vím, že je to nepohodlný, ale někdy bys mohla něco napsat. Kdybych nerozuměla.” A dodala velice tiše: “Řekla bych, že to musí být pro tebe, Kantorko, dost těžké. Cítíš se asi osamělá, že?”

Ano.

Lispeth chvíli váhala a pak trochu nemotorně, ale srozumitelně sama udělala znamení: Jsem tady, abych ti pomohla.

Mreen se úplně rozzářila a Lispeth se na ni také usmála.

Když Lispeth odešla s košíkem špinavého prádla pod paží, Mreen se obrátila opět k oknu. Pozorovala svůj odraz ve vápenném skle. Její aureola kolem ní pěnila a bublala, což bylo zcela jasné znamení naděje.

Dvacet jedna

Další den bylo svítání temné a pochmurné a mělo nádech blízkého vytrvalého sněžení. Luk šel jako obvykle brzy ráno do stájí a překvapilo ho, když zjistil, že Axl s Levem už odjeli. Třebaže si Axl na nového hřebce jenom stěžoval, nakonec si přece jen vzal Bratříčka.

Luk si prohlížel prázdný výběh a srdce měl tak těžké jako mohutná mračna, která se hromadila nad zátokou a zvěstovala blížící se sněhovou bouři. Luk věděl, že to Axl udělal schválně. Dával to ale za vinu sám sobě. Neměl dávat nevlastnímu otci tolik najevo, jak mu právě na tomto hřebci záleží.

Vrátil se ke své práci a snažil se nemyslet na to, jak Axl kope Bratříčka do žeber svými tvrdými jezdeckými botami a jak ho mate podivnými povely opratí, na které nebyl Bratříček zvyklý. Možná že Axl prodá hřebce do Arrenu. Pán hrussů v Arrenu by určitě s takovým hřebcem zacházel mnohem lépe. Byla to malá naděje, ale naděje bylo to jediné, co Lukovi ještě zbývalo.

Luk otevřel boxy a vyvedl z nich hrussy ven do výběhu, aby mohl uvnitř řádně poklidit. Našel ohlávku, kterou používal na Bratříčkovi, jak je nedbale pohozená přes jedny vrata, a když ji zvedal, bolestně si vzpomněl na Bratříčkovu hrdou hlavu, hru jeho svalů, když se pohyboval - v dlaních jakoby ucítil jeho sametovou srst.

Právě když začal uklízet v prvním stání, zaslechl Erlysin hlas na chodbě, jak volá Gwinino jméno. Luk se narovnal a opřel vidle o stěnu. Vyschlo mu v krku a srdce mu začalo bušit, když couval ven z boxu. Erlys došla až k němu a nervózně se rozhlížela vlevo a vpravo; vlasy měla neupravené a tuniku narychlo oblečenou.

“Erlys,” řekl Luk a hlas mu přeskakoval. “Co se děje?”

“Jde o Gwin!” vykřikla. “Není tady? Nemůžu ji najít!”

“Myslel jsem, že je s tebou. Ve velké síni.”

“Byla v postýlce, když ses probudil? Viděl jsi ji?”

“Axl odjížděl brzy. Gwin k tobě nepřišla do postele?”

“Ne! Myslela jsem si, že je s tebou!” Erlys pobledly tváře, jak klopýtala zpátky a rukou si svírala hrdlo. “Kde by tak mohla být?”

Luk sebral kožich z věšáku dveří do stáje. “Prohledej kantoris,” navrhl jí. “A pak ubanyix. A prádelnu a zahrady. Já se po ní podívám venku.” Erlys se ani nepohnula a začala natahovat moldánky.

Každý obyvatel Domova věděl, že venku znamená útes a ostroh, kam prostě děti nesměly chodit. Luk obhlédne cestu kolem útesů, podívá se do stínů stromů ze železného dřeva, dojde až nakonec k ostrohu a bude jen doufat, že neuvidí nic jiného než ostrá skaliska na pobřeží.

Erlys vzlykala do dlaní a nesvázané vlasy jí padaly do obličeje. Luk chvíli váhal, pak se ale rychle obrátil, a jak běžel, rychle si navlékal kožich. Pokud by došlo na nejhorší, chtěl se to dozvědět jako první.

Takhle brzy ráno nikde nikdo nebyl. Obyvatelé Domova se za chvíli začnou scházet ve velké síni ke snídani. Luk hledal vpravo i vlevo, ale na cestě nikdo nebyl, ani pod stromy. Spěchal ke kamenné stěně a opatrně se nahnul přes okraj útesu, aby se podíval dolů. Skály byly černé, jak do nich narážel příboj. Kikyu už visela na popruzích vysoko nad útesem, kam je vytáhly zvedáky, a byla tak v bezpečí před ledem, který se už v zátoce začínal tvořit. Po Gwin nebylo nikde ani vidu ani slechu, nebylo tady ani živáčka. Mořský vítr zvedl lem Lukova kožichu a promrzly mu prsty, protože si nevzal rukavice.

Ještě jednou na zpáteční cestě prohlížel bedlivě stezku nad útesy a hledal všude, kde to jen bylo možné. Než všechno obhlédl, vyšlo slunce za těžkými mraky a házelo dlouhé stíny, které se pohybovaly na povrchu mořské hladiny. Luk se odvrátil od útesů a prohlédl okolí Domova. Dřevorubci už zpracovávali velkou hromadu dřeva a všude po zemi se válelo zelené listí. Ze zadních dveří Domova vyšly dvě ženy v kožiších s velkým hrncem, který šly vylít na skládku odpadu. Jeden z kuchařů přišel pro dřevo, které sebral ještě ze starých zásob. Luk ale nikde neviděl žádné malé dítě, ani na nádvoří, ani na dvoře u stájí, ani za odnoží stromu ze železného dřeva.

Když už nebylo kde hledat. Luk rázoval zpátky do stájí. Našel tu Erlys, která stála schoulená na chodbě a vzlykala. “Erlys. Přestaň brečet a řekni mi to. Pověz mi všechno.”

Než mohla odpovědět, zaslechl Emlin zřetelný hlas: “Luku? Luku! Víš, kde je Gwin? Kantorka Mreen a já…”

Stála v otevřených dveřích do Domova a hleděla na Erlys, která obracela své doširoka otevřené oči na Luka. “Při Duchu,” pravila Emle tiše. “On ji unesl.”

Emli přišlo, že žádný rodič nemohl vypadat zuboženěji nežli Luk, když se dozvěděl, že jeho malá sestřička je pryč. Jemně, ale rozhodně zavedl Erlys na lavici do sedlárny. Klekl si před ní, vzal její ruce do svých a pravil: “Erlys. Teď není čas na slzy. Musíš nám říct, co se vlastně stalo.”

Mluvil se svou matkou jako s děckem, ale zdálo se, že to je tak správné. Její obličej byl celý zrudlý a skvrnitý, dětský hlásek ji zrazoval, když plakala, takže se jí podařilo vysoukat ze sebe jen pár slov plných bolesti.

Luk pohlédl na Emli a chmury v jeho obličeji způsobily, že vypadal mnohem starší než na dvacet let. “Věděla jsi to, Emle?” zeptal se. “Věděla jsi, že je Gwin talentovaná?”

Emle stiskla ruce. “Věděly jsme to, Luku,” odpověděla. “Je mi to líto, že jsme ti to neřekly. Ale cítily jsme to tak, že to necháme na Gwin, až se rozhodne sama, že to sdělí vaší rodině.”

Luk se zvedl. Záda měl rovná, brada mu ostře vystupovala z pevných linií obličeje. “Já jsem to už také věděl,” odpověděl. “A zdá se, že na to přišla i moje matka.”

Erlys začala znovu srdceryvně vzlykat. “Ale on mi to slíbil!” kvílela. “Když na to přišel, prosila jsem ho, aby nic neříkal, a on mi to slíbil!”

Emle jí položila ruku na rameno, ale promluvila k Lukovi: “S Mreen jsme ji slyšely.”

“Slyšely jste ji?”

“Její energii psí. Luku. U talentovaných dětí je nejprve jejich energie psí velice zmatená, nepředvídatelná, někdy je velice silná, než se ji naučí správně ovládat. Slyšely jsme Gwin už dřív, když…” Emle se odmlčela; bála se, že by mohla Luka nějak urazit. “Když jste se s nevlastním otcem…”

Luk jen krátce a energicky přikývl. Erlys vzlykala čím dál hlasitěji a ramena se jí otřásala pod Emlinou rukou. “Občanko,” oslovila ji Emle. “Tvoje slzy nevedou k ničemu dobrému. Musíš jít za Magistrem Kenthem a povědět mu všechno, co se stalo.”

“Ne,” kvílela Erlys. “Ne, to nemůžu. Axl by mě… on by…”

“Axl už provedl své,” pravil trpce Luk. Odvrátil se a zamířil ke dveřím. “Už jsi měla jít za Magistrem dávno, Erlys, ještě než k tomuhle došlo,” pověděl jí přes rameno. “Teď to za tebe udělám já.”

Emle ponechala Erlys jejím slzám a spěchala za Lukem. “Tak to je tedy on,” řekla a skoro běžela, aby udržela s Lukem krok. “Axl je jeden z mnoha, co kradou talentované děti rodinám a prodávají je do Konzervatoře.”

“Mohlo mě to napadnout,” odpověděl Luk. “A mělo mně dojít, proč ji pořád tak sledují, on a ten Pěvec.”

“Ten potulný Pěvec? Lev?”

“Vyrazili dnes brzy ráno pod záminkou, že odvádějí hrusse na prodej do Arrenu. Erlys si myslela, že je Gwin se mnou, a já si myslel, že je s matkou. Nikdy bych ho nepodezíral…” Pěst jedné ruky vrazil do dlaně druhé.

“Luku. Ty za to nemůžeš. Nejsi Gwinin rodič.”

Zastavil se a obrátil se k ní obličejem. Jeho tvář byla tak plná utrpení, až si Emle přála ho obejmout a sdílet s ním jeho hoře. “Emle, já jsem jediný rodič, kterého Gwin má. Erlys přestala být její matkou už dávno.”

Emle si vzpomněla na Erlys, jak vzlyká ve stájích. Ve své mysli zaslechla nový vyděšený dětský pláč odněkud z dálky. Trhla sebou a nahlas řekla: “Luku, obávám se, že máš pravdu. Je mi to moc líto.”

Pak jí myslí projela Mreenina palčivá otázka: Emle? Našla jsi ji?

Ne. Emle následovala Luka, který zabočil na schodiště, které vedlo k příbytku Magistra ve vyšším patře. Luk je přesvědčený o tom, že ji unesl Axl.

Můžeme se sejít v Magistrově bytě?

Už jsme na cestě.

“Magistře, už se vrátil potulný Pěvec z Konzervatoře?”

“Ne. Teď v Domově nemáme žádného potulného Pěvce. Lev byl poslední.”

Luk seděl ztuhle u Magistrova dlouhého stolu, ruce měl složené před sebou a v obličeji se mu zračilo napětí. “Musím se vydat za ní,” pravil.

“Máme tu ale to nové nařízení Magistrátního výboru…” spustil Kenth.

Mreen zavrtěla hlavou. Oči měla matné a Emle věděla, že si stále dělá starosti o Gwin, která byla naprosto vyděšená. Pověz mu, Emle, že Sira má v úmyslu…

Ano. Mreen, uklidni se. Emle se natáhla dopředu. “Magistře Kenthe, Magistra Sira nám řekla, že bude proti tomuto nařízení bojovat, bude mu vzdorovat. Když nějaké talentované děti přijdou, jak se už několikrát stalo, tak je musí přijmout. Ale nechce být při tom, když se děti vodí do Konzervatoře násilím.”

Kenth lítostivým pohledem přejel všechny talentované kolem stolu. “Vy jste to věděli,” prohlásil prostě. “Vy všichni jste věděli, že u nás v Domově máme talentované dítě.”

“Já to nevěděl,” bránil se Jošua. “Ale,” dodal statečně, “plně stojím za názorem Magistry Siry. Nemůžeme nutit lidi, aby chodili do kantorisu.”

“Kde je Gwinina matka?” zeptal se Kenth.

“Poslala jsem pro ni Lispeth,” odpověděla Emle. “Lispeth bude vědět, jak ji ukonejšit, pokud je to vůbec možné. Ale myslím, že by se měla přijmout opatření, aby se Luk stal opatrovníkem své sestry.”

Kenth se hluboce mračil: “Vůbec nevím, co by se s tím mělo dělat. Magistra Sira mi řekla, že už z Taurusu jedno dítě do Konzervatoře přijali, ale já jsem také nevěděl nic ani o tomto dítěti.”

To bylo dítě potulného Pěvce, vyslala Mreen. Emle opakovala její slova nahlas.

“To pak dává smysl,” reagoval Jošua potichu. “Na potulné Pěvce se teď vyvíjí dost velký nátlak.”

“Axl,” pravil Luk trpce, “dokáže velice dobře vyvíjet na někoho nátlak.”

Kenth vypadal ještě zarmouceněji. “Ale co můžeme podniknout? Bez potulného Pěvce… těžko můžeme postrádat některého z našich Kantorů…”

Jednoho můžeme postrádat, vyslala Mreen.

Jošuovy oči se rozšířily a jen na ni zíral. Ach, to ne! Nemůžeme si dovolit, aby tu zůstal jen jeden Kantor… co když se něco stane?

Dokážeš vytvořit quirunhu sám, vyslala k němu Mreen.

Ne, odpověděl a rty se mu chvěly. Ne, Kantorko Mreen, nedokážu. Ještě se mi to nikdy nepodařilo.

Dlouhou chvíli se nedělo vůbec nic. Kenth a Luk se vůbec necítili dobře, což se netalentovaným stávalo poměrně dost často, když spolu komunikují talentovaní prostřednictvím přenosu myšlenek. Mreen a Jošua zírali jeden na druhého - Mreenin obličej byl plný odhodlání, Jošuův plný nervozity.

Emle se natáhla tak, aby přerušila jejich pohled. Mreen dokázala vytvořit quirunhu úplně sama. Byla jsem u toho, když to udělala.

Mreenin výraz se nijak nezměnil, ale její aureola se trochu nazvedla a třpytila se jí nad hlavou jako svatozář. Jošua na ni hleděl a pak se obrátil k Emli. “Kdy?” zeptal se nahlas. “Kdy v Domově vytvořila quiru úplně sama?”

“Na Konzervatoři,” odpověděla Emle. Pohlédla na Magistra Kentha i Luka, když nahlas začala vysvětlovat: “Magistra Sira měla pocit, že to Mreen dokáže vytvořit sama, že tak prokáže, že je plně kvalifikovaná, přestože nemůže zpívat. A byla to ta nejrychlejší a nejsilnější quirunha, jakou kdy kdo viděl.”

“Promiňte,” vložil se do řeči Magistr Kenth. “Vy tady navrhujete, že jeden z vás by se měl vydat po stopách té dívčiny? A nechat toho druhého v kantorisu? To nemohu dovolit! Tím vystavuji celý Domov velkému riziku!”

Emle. Mreeniny oči zářily jasným zeleným plamenem. Nemůžeme takhle dopustit, aby se Gwin dostala do Konzervatoře proti své vůli! Mohlo by ji to navždy zničit nebo poznamenat. Upřela pohled na Kenthův obličej a Emli připadalo, že i bez talentu musel pochopit, co si asi Mreen myslí. Pověz mu, že to bude jen na krátkou dobu.

Emle to řekla Kenthovi a v jejím hlase zněla naléhavost. Přesto dál pochybovačně vrtěl hlavou.

Pověz mu, že mu na to dám své slovo, slovo talentované Kantorky, vyslala Mreen odhodlaně.

Když to Emle zopakovala nahlas, Mreen vstala. Jošuo, nesmíme ztrácet čas. Mají už půl dne náskok. Musíš se připravit.

Jošuovy ruce na stole se začaly třást. Mreen, já… nemůžu! Bojím se… hrussů… cestování a…

Emle také vstala a věnovala Jošuovi jeden nebojácný úsměv. “Kantore Jošuo, budu s vámi. Stejně tak i Luk.”

“Ale kdo bude mluvit za Kantorku?” vykřikl Kenth.

Mreenina aureola se zaleskla jasným světlem, když vysílala myšlenku: To bude muset Lispeth. Přiveď ji, Emle.

Emle dala svým myšlenkám volný průchod, když spěšně cpala věci do jezdecké brašny - tuniky na převlečení, kartáč a sponu do vlasů, žínku na mytí. Někde vzadu ve své mysli slyšela Gwinin mučivý a stále beznadějnější nářek. Byla slyšet už jen velice slabě. Emle dumala, jak velký je asi tak honorář, když Axl dokáže ukradnout dceru své vlastní družce, aby ty kousky kovu získal. Ale předpokládala, že tam jde nejen o zisk, ale také o trest. Byl to způsob, jak mohl Axl Lukovi ublížit nejvíce.

Když došli ke stájím, Luk měl připravené tři hrusse; měli na sobě sedla a pod zadními rozsochami byly umístěny srolované kožešiny na přespání. Emle vzala svůj ranec a přivázala ho ke kožešinám; přidala ještě balíček s jídlem. I ostatní dvě sedla byla plně obložena jako to její. “Nevzal jsem tažné hrussy,” prohlásil, “jeli bychom moc pomalu.”

Emle se dotkla své filly, kterou měla pod kožichem. Žádný Pěvec, ať už je jeho talent jakkoli zdeformovaný, se necítí dobře, když ji nemá u sebe. “Víš, co uděláme, až je najdeme?” zeptala se. Jošua přišel dveřmi z Domova a stál na chodbě - kožich měl hozený přes jednu ruku a nacpanou jezdeckou brašnu držel v druhé ruce.

“Prostě si ji vezmu a odvezu zpátky,” odpověděl Luk. “Axl mi to nemůže zakázat.”

“Co když to ale udělá?” vyptávala se Emle. “Je to násilník.”

“Tím mi nemůže zabránit, abych provedl, co chci.” Lukovi se trochu rozevřel kožich a Emle zaznamenala, že u jednoho boku se mu pohupuje dlouhý a zlověstně vyhlížející lovecký nůž. To ji naplnilo hrůzou. Myslí jí rychle proběhla její nejhorší vzpomínka - jak nůž projíždí masem až na kost a na kamenné podlaze se rychle tvoří kalužina krve. “Ach, ne,” vydechla. “Určitě existuje i jiný způsob.”

Lukův hlas byl stejně tak tvrdý jako jeho ramena: “V to doufám,” odpověděl. “Ale musím být připravený na všechno.” Změnil se natolik, až to Emli vzalo dech. Kam se poděl ten mrzoutský odtažitý mladík, kterého spatřila poprvé? Nahradil ho vysoký a hrozivě vyhlížející cizí muž, jehož každý pohyb měl svůj účel. Luk natáhl dlouhou ruku, aby si vzal od Jošuy brašnu.

Jošua pustil brašnu z malátných prstů a trochu zalapal po dechu: “Jak jen tohle dopadne, občane?” pronesl slabým hláskem. “Všichni jsme ještě moc mladí… nemáme žádné zkušenosti…”

Luk stiskl a zase povolil čelisti, když zvedal zavazadlo z čisté slámy na chodbě. “Kantore, mládí s tím nemá co dělat,” pronesl upřímně. “Já mám zkušeností dost. Budeš mi muset důvěřovat.” Zamžoural do nízko položených mraků. “Možná bude sněžit. Musíme rychle vyrazit. S každou další hodinou, která uplyne, se nám neustále vzdalují.”

Vyvedl ven hrusse, každého zvlášť. Když pomáhal Jošuovi do sedla, Emle se zarputile podívala na třmen na levém boku jejího hřebce, a rozhodla se, že vylézt do sedla dokáže sama. Když se Luk chystal, že jí pomůže nasednout, naznačila mu, že už sama ví, jak se dostat nahoru do sedla. Zasunula pravou nohu do třmene na druhé straně a natáhla si přes hlavu kápi, aby si chránila hlavu před ostrým mořským větrem, který ji šlehal do uší a krku. Luk pochvalně přikývl a vyhoupl se na svého hřebce. “Dokážeš to i s opratěmi?”

“Jistě,” odpověděla a doufala, že to znělo přesvědčivě. Zvedla opratě a okamžitě ucítila, jak jí její hruss věnoval pozornost.

Luk držel svoje i Jošuovy opratě a vyrazili rychlým svižným krokem, což byla oblíbená chůze hrussů. Emle jela za Jošuou a s dojetím sledovala, jak se Jošua zoufale drží hrušky u sedla a zmítá se ve vysokém sedle. Emle měla větší štěstí. Cítila se pohodlně a lehce se přizpůsobila chůzi svého hrusse. Popravdě řečeno, ani nepotřebovala vést svého hrusse, který sám následoval obě zvířata, která kráčela před nimi. Emle položila opratě volně přes jeho krk a podívala se nazpátek k Domovu, když vyjeli ze dvora u stájí. Erlys stála ve stínu stájí a pozorovala je, jak odjíždějí, a Emle ještě rozeznala útlou postavu Lispeth, která stála za Erlys. Emle zvedla ruku na pozdrav a Lispeth její gesto opětovala. Erlys jenom zírala, kolem očí měla temné kruhy v jinak sinalém obličeji.

Emle se zase obrátila a zkontrolovala, kde leží opratě, kde má hruss hlavu, kde jsou třmeny. Lispeth bude muset jednat s Erlys a také s Mreen. Nedalo se to udělat jinak.

Úplně tiché kvílení jí znovu náhle proběhlo myslí, až se jí sevřel žaludek. Vyslala, jak nejsilněji to dokázala: Už jedeme Gwin. Bratr si pro tebe jede. Nemusíš se tolik bát, jen to zkus. Neměla však ani sebemenší náznak toho, že by ji dívčina zaslechla.

Dvacet dva

Luk se ani neohlédl, když se jejich malá jezdecká skupina vydala ze dvora u stájí pryč od Domova. Cítil v kostech, že si musí opravdu pospíšit, neboť věděl, že pokud Axl a Lev dorazí s Gwin do Konzervatoře, pak už nebude v jeho silách, aby ji přivedl zpátky domů. Skutek bude dokončen. Jeho malá sestřička bude předána, Axl za ni dostane zaplaceno a už nepůjde nic odčinit. Nezáleželo teď na tom, že vlastně Gwin je pro Konzervatoř předurčena. Lukovi nejvíc vadilo to, že nad ní Axl zvítězil, že si dovolil určit, jak se bude dál vyvíjet její život. Luk si ani tak nedělal starosti o Gwinin talent; to spíš měli strach Pěvci - jemu dělalo největší starost to, jak asi musí Gwin teď trpět. Nedokázal ani pomyslet na to, jak by se zrada jejího nevlastního otce - a matky - mohla podepsat na jejím duševním zdraví.

Luk nasadil dost ostré tempo po cestě podél útesů; spěchal směrem na východ. Věděl, že jim tak den cesty potrvá, než dosáhnou Jižního průsmyku, který je pak zavede ke Konzervatoři. Opačný směr vedl na západ a obkružoval celý kontinent podél pobřeží; na konci cesty stál Domov Filus. Vzpomínal si na dlouhou cestu z Filusu, když byla Gwin ještě batole, a srdce ho stále velice bolelo ze ztráty vlastního otce. Měl v paměti, jak udiveně pozoroval matku, která obletovala svého nového druha, stále si česala vlasy, převlékala se a předváděla dárky, které jí Axl dával. Tehdy Luk ještě nepociťoval žádnou zlost, jen se cítil celý nesvůj a byl z toho zmatený. Dříve Luk vnímal Erlys jen jako svou matku. Když přijala Axla v’Taurus za svého partnera, byl Luk donucen vidět v ní i ženu, a to odmítal.

Za útesy se cesta rozšířila a Luk přitáhl blíže otěže Jošuova hrusse, takže teď kráčeli vedle sebe. “Kantore Jošuo? Sedí se ti pohodlně?”

Jošua se držel hrušky u sedla oběma rukama a v jeho obličeji se zračilo velké úsilí a námaha. “Obávám se, že nejsem žádný jezdec,” těžce oddychl. “Klouže mi to a poskakuji, jako by to sedlo bylo udělané z ledu.”

“Když se v sedu trochu narovnáš,” navrhoval Luk, “opři se do třmenů a přenes váhu do zadní části sedla…”

Jošua se opřel o své vysoké sedlo, pustil se hrušky a pak kňučel strachy, protože se kymácel ze strany na stranu. “Ach ne, občane. Musím se něčeho držet, nebo spadnu!”

Luk byl vděčný, když se podíval za Jošuu a spatřil, že Emle jede na hrussovi, jako by k tomu byla stvořená, v rukou lehce třímala otěže a její tělo se rytmicky pohupovalo tak, jak se naklánělo sedlo na hrussovi při jeho chůzi. Ta nepotřebovala v ničem radit. Věnoval proto pozornost bojujícímu Jošuovi.

“Tak se zkus držet hrušky jen jednou rukou,” navrhoval. “A zkus vycítit, jak se to zvíře pod tebou pohybuje. Myslím si, že samotný Duch stvořil hrusse, abychom na nich jezdili, tak moc se k nám hodí.”

“Snad máš pravdu,” pravil Jošua udýchaně. “Kéž by také Duch stvořil mě tak, abych se já hodil více k hrussům. A dal mi víc odvahy!”

“Jsi tady s námi, Kantore Jošuo,” odpověděl Luk. “To už značí velkou odvahu.”

Asi v půlce odpoledne začalo lehce sněžit. Sněhový poprašek se usadil na velikých balvanech a v korunách stromů, zaprášil hřívy a oháňky hrussů. Už uplynulo několik hodin od chvíle, kdy naposledy míjeli ochranné zdi kolem útesů, a po jejich levici se rozprostírala hluboká propast. Bríza od moře byla ostrá a mrazivá a všichni tři se důkladně zabalili do kožichů.

Luk dával pozor na známé milníky na cestě. Takhle daleko se po této cestě ještě nikdy nedostal, ale věděl o ní téměř všechno, znal hromadu velkých balvanů, za kterou se muselo uhnout směrem do průsmyku, a věděl o třech propletených stromech ze železného dřeva, které znamenaly, že se už k oné hromadě blíží. Doma v zásuvkách sekretáře ležely svinuté mapy Lukova otce - skromné dědictví. Luk s sebou vzal jednu, která je dovede až ke Konzervatoři, ale vůbec nebylo zapotřebí, aby ji vytahoval z jezdecké brašny. Naprosto dokonale si zapamatoval všechny mezníky na cestě a už dávno se nazpaměť naučil symboly, které označovaly jednotlivé Domovy.

Trochu opožděně pojedli - zůstali při tom v sedlech. Gerta jim zabalila sušené maso z caeru a ryby, sušené ovoce a bochník chleba. Luk navrhl, aby nejprve snědli chleba, když byl ještě čerstvý, a aby si ovoce schovali na další den. Podávali si mezi sebou chleba sem a zase zpátky. Jošua jedl velmi málo, měl strach se pustit hrušky u sedla, ale Luk netušil, jak by mu mohl pomoci. Sotva mohl Kantora krmit jako malé dítě. Sám sobě si slíbil, že ohlídá, aby se Kantor dobře najedl, až se někde utáboří na noc.

Stálou chůzí kráčeli kupředu. Sníh padal někde hustě, jinde to byl jen poprašek. Než se začalo stmívat, sníh padal rychleji a chytal se jim na řasách a kožiších. Luk zdráhavě zavelel k zastavení.

“Kantore, myslím, že bychom se tady měli utábořit na noc,” pravil a ukazoval na prostor, který vznikl jako přístřešek pod výhony dvou stromů ze železného dřeva. Jejich výhonky se kroutily od země a vytvářely tak přirozené větrolamy. Jošua nic nenamítal, takže Luk si pospíšil, aby mu pomohl ze sedla. Obličej Pěvce byl úplně sinalý a ruce se mu třásly, když bral svou fillu.

A pak se mu po boku ocitla Emle. “Pomůžu Kantorovi, Luku,” oznámila mu přesvědčivě. Zasunula svou ruku Jošuovi do podpaží a dovedla ho na placatý kámen, kde si mohl klidně na chvíli sednout a pořádně se vydýchat. Luk se postaral o hrussy, stáhl z nich sedla, naházel jim do vaků pod bradou obilí a velice volně jim svázal přední nohy, přestože pravděpodobnost, že by se vzdálili od světla a tepla quiru, byla mizivá. Vrátil se do tábořiště s plnou náručí měkkého dřeva. Zaslechl Jošuovu melodii a přišlo mu, že zvuk jeho filly je zoufale slabý. Luk dumal, zda za to může sníh, který možná tlumí zvuk.

Úleva se dostavila, když se začalo objevovat světlo, které začalo zářit do soumraku, a díky teplu, které se od něj šířilo, roztávala čerstvá sněhová pokrývka, která napadala na skalnatý povrch. Hrussové zvedli hlavy a stříhali ušima, jako by chtěli stejně jako lidé projevit vděčnost za tu trochu tepla.

Když Jošua dohrál, Emle ho nechala sedět na kameni a došla k Lukovi, aby mu pomohla rozdělat táborový oheň na vaření. Pohlédl na ni, aby jí poděkoval, a spatřil, že má stažené rysy v obličeji, jako by cítila nějakou bolest. “Emle, jsi v pořádku?”

Přikývla. “Jsem, ale slyším ji, Luku.”

V jezdecké brašně našel kámen a pazourek a narovnal se. “To bude dlouhá noc,” odpověděl. Bolela ho čelist a Luk si uvědomil, že ji musel mít sevřenou snad celý den jízdy.

“Ano. Snažím se k ní nějak dostat, ale ten hluk…” Zavřela oči.

Věděl, co znamenal hluk Gwininy energie psí, mentální nářek, ale nebylo v jeho silách, aby sám něco zaslechl. Pospíšil si a křesal pazourkem o kámen. Oheň jim přinese útěchu v širé tmě. Když poklekal, pomodlil se k Duchu, aby přinesl stejnou útěchu i Gwin a aby jí dodal odvahu a trpělivost. Oheň začal praskat - byl to veselý zvuk, který trochu uchlácholil jeho utrpení, a podíval se na Emli. “Jsme už blíž?” zeptal se tiše. “Chytíme je?”

V očích se jí zračilo znepokojení. “Zdá se, že ano,” odpověděla. “Nedokážu svou mysl oddělit od její. Myslím, že to znamená, že jsme blízko.”

Jošua, usazený na kameni, přikývl. “Já to také slyším. Emle, musíš trochu uzavřít svou mysl, nebo si vůbec neodpočineš.”

Poklonila se mu a zamumlala: “Ano, Kantore Jošuo. Děkuji ti.”

Luk si překvapeně uvědomil, že Jošua je vlastně Emlin nadřízený. Tady, daleko od Domova, to vypadalo, jako by to bylo obráceně.

Luk se odvrátil od ohně, stál a hleděl někam do tmy. Hustě sněžilo, takže nebyly vidět žádné hvězdy. Pohlédl směrem na severozápad, kde se v Marických horách vinul průsmyk. Kde teď asi Gwin je? Je v teple? Dávají jí dost najíst? A jak dlouho potrvá, než je chytí?

Emle se zabalila do kožešin až když zkontrolovala, že Kantor Jošua byl v bezpečí svých vlastních kožešin. Snažila se uzavřít svou mysl, ale stále slyšela ozvěny od Gwin. Doufala, že holčička nakonec přece jen usne, takže pak si bude moci zdřímnout i ona sama. Dělalo jí však starosti něco jiného, ani se to neodvážila vyslovit nahlas.

Když Jošua začal hrát, aby vyvolal quiru, selhal. Věděla, že Luk se zabýval hrussy a přípravou ohniště a ničeho si nevšiml. Ale Emle ano a rozklepala se z toho až do morku kostí.

Quiru se jen jemně chvělo, když vznikalo, sráželo se a zase rozšiřovalo, upadalo, a až po dlouhé chvíli hraní se ustálil pevný sloup světla a tepla. Emle věděla, že to způsobil Jošuův strach, obavy z dalšího dne v sedle, bylo mu nepohodlné, že je pryč z Domova. Jošua strávil celý svůj život v bezpečí za kamennými zdmi, a teď byl celý vyplašený.

A ke strachu byl také důvod. Na kontinentě hrozila mnohá nebezpečí - od příležitostných přepadení pramedvědy nebo tkiry, přes riziko, že některý hruss upadne a zlomí si kost. Největší nebezpečí však vyplývalo z faktu, že už dost silně mrzlo, a mrazu se obával každý Nevyan. A jestli je Jošuův talent omezený, mohli by všichni tři zmrznout.

Pozorovala z tepla svých kožešin, jak Luk upravuje ohniště na noc. Obklopil oheň kameny a ještě jednou šel zkontrolovat, jak jsou hrussové k sobě přivázaní - až pak si rozložil vlastní kožešiny na spaní. Stáhl si boty a vlezl do kožešin. Obrátil se na bok obličejem od ohně a uvelebil se v pelechu z kožešin z caeru.

Emle si přitáhla kožich až po bradu. Zavřela oči a pomodlila se k Duchovi, aby už zítra narazili na Axla a Leva a jejich zajatkyni. Také se pomodlila za to, aby byl Jošua silnější, ale slabý hlásek v její mysli ji varoval, že to spíš bude naopak, že Jošua ještě více zeslábne pod tíhou odpovědnosti, kterou nese na svých bedrech, a ze strachu před skutečným nebezpečím nebo jen imaginárními hrozbami. Jejich unáhlený odjezd, dlouhá houževnatá celodenní jízda a jízda, která je čekala zítra - to byly skutečně pro Jošuu těžké úkoly.

Musel to být pro něj šok, když se nacházeli na zasněženém tábořišti namísto v bezpečí postelí na Taurusu, kde byli ve společenství mnoha ostatních občanů Domova, pod ochranou Magistra a dvojitou ochranou dvou Pěvců v kantorisu. Emle dumala, jak je možné, že sama čelí všem venkovním nebezpečím s větší duševní vyrovnaností než Jošua? Proč se jí zdálo, že Luk v každé nové krizi vypadá mnohem silnější a schopnější? Nenašla žádnou odpověď. Asi to tak chtěl nepoznaný Duch.

Hluboko v noci utichl Emli v mysli i Gwinin nářek, takže věděla, že holčička pravděpodobně konečně usnula; určitě byla z událostí celého dne velice vyčerpaná. Emle byla také unavená, tak si jen dlouze oddychla vyčerpáním a upadla do tvrdého spánku.

Připadalo jí, že spala jen chviličku, když náhle zaslechla u svého ucha Lukův hlas: “Emle,” řekl tiše. “Emle, můžeš se vzbudit? A probudit Kantora? Brzy bude svítat. Když vyrazíme teď, získáme určitý náskok.”

Posadila se a svírala v obou rukách kožešiny. Chvíli přemýšlela, kde to vlastně je a že je ještě tma - v Domově nebyla nikdy naprostá tma - až po chvíli jí všechno došlo. Byli na cestě podél útesů a měli namířeno do Jižního průsmyku. Jošuovo quiru už začínalo slábnout a všechno v okolí bylo pod sněhovou pokrývkou - skály, výhonky i větve stromů. Nad hlavou jí ještě blikaly hvězdy, ale jejich světlo už také začínalo slábnout. Východní obloha byla celá šedivá, jak se blížilo svítání. Sáhla po vysokých botách a všimla si, že Luk už všechno sbalil s výjimkou jednoho hrnce, ve kterém se teď nad ohněm ohřívala voda.

“Měl jsi mě vzbudit dřív,” zašeptala. “Mohla jsem ti pomoct.”

“Pomůžeš mi, když se ti podaří probudit Kantora Jošuu tak, abys ho moc nevyděsila,” odpověděl jí Luk a ušklíbl se.

Emli překvapilo, že musí takhle brzy ráno a s vidinou nesnadného úkolu potlačovat smích. Svou myslí se soustředila na Gwin, ale nic neslyšela. To bylo dobré znamení. Axl a Lev si dnes možná přispali a nechali spát dlouho i Gwin, Luk, Jošua a Emle by je mohli rychleji dohnat.

Rezolutně se rozhodla, že nebude přemýšlet o tom, co se stane, až je doženou.

Luk vedl celou skupinku dost rychlým tempem celé dopoledne, nutil hrussy, aby kráčeli co nejrychleji, a přes rameno hlídal Kantora Jošuu, až ho z toho rozbolel krk. V poledne bylo jasné, že si Kantor musí trochu odpočinout. Klouzal v sedle, houževnatě se držel hrušky sedla oběma rukama a nohy svíraly podivný úhel se třmeny. Pak zaslechli volání ferrela vysoko nad hlavami a Jošua se hrozně vyděsil. Ztratil rovnováhu a pustil se hrušky. Pomalu a nevyhnutelně klouzal dolů ze sedla a upadl na zem. Dopadl na levý bok a vykřikl bolestí.

Luk zastavil všechny hrussy a seskočil ze sedla. Jošua sténal, když mu Luk pomáhal zase zpátky nahoru do sedla.

Pak Luk nalezl docela příhodné místo, kde si mohli rozdělat malý oheň, a přátelsky pomohl Jošuovi sesednout z jeho hrusse. Emle přišla k Jošuovi, když už stál pevně na zemi a podala mu pomocnou ruku, aby si mohl trochu protáhnout nohy. Luk zahrabal v jezdecké brašně a vytáhl měkké dřevo, hrnec na vaření, tři misky a lžíce. Když se chystal vytáhnout nějaké jídlo, zjistil, že Emle už přichystala sušené ryby a hrst zeleniny a natahovala se po hrnci.

“Ještě že tu je ten sníh, krásně ho roztajeme,” pravila.

“Děkuji ti,” řekl jí Luk. “Nesnáším, když se musí cestou dělat přestávky. Nevěděl jsem, co jiného bych tak mohl udělat.”

Naplnila hrnec sněhem a přinesla ho Lukovi. Ten křísl pazourkem o kámen a podpálil malé větvičky, pak přiložil tři menší kousky měkkého dřeva. Pohlédl vzhůru na Emli a zase si povšiml bolestného výrazu v jejích očích.

“Zase slyšíš Gwin?” zeptal se jí.

“To tedy ano,” odpověděla vyčerpaně.

“Vždyť doma se chovala tak tiše, bylo naprostou vzácností, když ji člověk slyšel promluvit.”

“Ano, toho jsme si také všimly,” poznamenala Emle. Její víčka vypadala trochu opuchle, jako by špatně spala. Luk si pomyslel, že asi vůbec nespala; sám nedokázal usnout. “Ze všech sil se snažila skrýt svůj talent.”

“Netušil jsem, že je to až tak těžké.”

Emle si promnula rukama oči. “Je to hrozně těžké, Luku. Zvlášť pro dítě, které svůj talent teprve objeví a nedokáže ho ještě nijak ovládat. Je to, jako když neseš vodu v puklém džbánu. Ukápneš trochu při každém kroku, a malé nadané děti nemají ani tušení, jak to zastavit.”

Luk dal rybu do hrnce, aby ji uvařil, a pohlédl na Jošuu. Kantor seděl na kameni, opíral se o strom a měl zavřené oči. Rty měl bledé, jako by byly z ledu.

Emle se velice tiše zeptala: “Kolik je to dní z Taurusu do Konzervatoře?”

“Asi čtyři dny jízdy,” odpověděl Luk. Pohlédl vzhůru na nebe. “Může to trvat déle, když bude dál sněžit.”

“Obávám se, že dnes je nedostihneme.”

“Ne.” Luk se znovu zadíval na Jošuu, který nejevil známky toho, že by cokoli zaslechl. “Bál jsem se, že znovu spadne,” poznamenal. “Nemá vůbec žádnou sílu.”

“Tak tedy zítra.”

“Když bude Duch stát při nás,” opáčil Luk a zaslechl trpkost ve svém hlase. Dotkl se nože u opasku. Ten také patřil kdysi jeho otci.

Té noci si rozdělali tábořiště v Jižním průsmyku. Luk pozoroval, jak pomalu se zvedá Jošuovo quiru, jak se chvěje v lehké bríze a jak Emle stojí blízko u něj, má také zavřené oči a snaží se mu ze všech sil pomoct. Když otevřela oči, pochybovačně si poměřila úzký sloup světla a tepla. Nedosahoval ani k hrussům. I Lukovi připadalo, že quiru je dost bledé, že je to spíš jen duch pravého quiru.

Jošua se téměř ani nedotkl keftetu, který Luk připravil na ohni, hned se zabořil do svých kožešin a sténal, že ho bolí stehna a ramena. Luk věděl, že Emle Jošuu také pozoruje, tak jen zaťal zuby. Teď se s tím nedalo vůbec nic dělat. Byli v průsmyku a nemělo smysl se vracet. Spíš si pospíšit kupředu. Jenže jestli Jošua zkolabuje… bude to se všemi zlé.

Luk podloudně pozoroval Emli z profilu, jak tak seděla se zkříženýma nohama na svých kožešinách. Světlo z ohně se jí odráželo na hladkých tvářích a zlatě pableskovalo v jejích vlasech. Nic se jim nesmí stát, pomyslel si Luk. Nemohl na sebe vzít zodpovědnost za to, že by se mohlo něco přihodit Emli. Zítra pojedou rychleji, a když to bude zapotřebí, Jošuu k sedlu třeba i přiváže. Jakmile budou mít zpátky Gwin, možná bude možné přesvědčit Leva, aby se s nimi vrátil do Taurusu. Luk mu něco slíbí, nějaký výměnný obchod, možná i pár Axlových kousků kovu, kdyby se mu podařilo jich pár ukrást…

Axl by to pochopitelně nikdy nedovolil. Axl zničil jejich rodinu, neuznal Lukovi učednické roky a teď přímo ohrožoval jejich život. Luk sevřel ruce v pěst, když hleděl skrz slabé světlo quiru. Toužebně si přál, kéž by už byli na konci průsmyku, a jeho tělo bylo celé napjaté, jak cítil potřebu spěchat.

Už jdu, Gwinečko, pomyslel si. Přál si, kdyby jí tak mohl poslat své myšlenky, jako to dokážou talentovaní. Ujistil by ji, že si pro ni jde, ať vydrží.

Dvacet tři

Mreen seděla sama ve svém příbytku a pozorovala, jak padá sníh na horách směrem na sever. Svou myslí sledovala poutníky na jejich cestě, kam až to šlo, ale dnes odpoledne už je ztratila. A od minulé noci už přestala slyšet i Gwinin nářek. Seděla tiše, soustředěně a doufala, že zaslechne nějaké slovo, že k ní doletí nějaká myšlenka, která by jí objasnila, co se děje.

Od moře se plíživě blížila tma, která tvořila dlouhé prsty temných stínů.

Quiru, které Mreen vytvořila úplně sama a bez nějakého většího úsilí, vydatně zásobovalo celý Domov světlem a teplem; rozšířilo se až na nádvoří a ke stájím - zde dva dobrovolníci z Domova vykonávali Lukovy práce - a také do zahrad a skladiště odpadu. Mreen držela v klíně matčiny kartáče na vlasy a prsty přejížděla rytiny na rukojetích ze železného dřeva. Během své odpolední osamocené quirunhy cítila, jako by jí matka stála po boku. Když quirunha skončila, Mreen s překvapením zjistila, že má vlhké oči. Zdálo se, že si toho všimla jen Lispeth.

Zaklepání na dveře signalizovalo, že za ní přišla její služebná. Mreen se obrátila a viděla Lispeth, jak donesla tác. Lispeth sklonila hlavu namísto poklony a postavila tác na stůl.

Mreen uklidila kartáče a zvedla jednu ruku na pozdrav: dotkla se hrudi a pak natáhla ruku s otevřenou dlaní směrem k Lispeth. Ta sundala poklici z tácu, přešla místnost a plaše se usmála. “Zdravím tě, Kantorko,” pravila. Mreen přišlo, že má velice pěkný hlas - mluvila pomalu a zvuk nesl lahodný a měkký témbr. “Napadlo mě, že než půjdeš spát, dala by sis trochu čaje. A kuchař mi dal pro tebe kousek teplého ořechového chleba.”

Mreen si vzala čaj, ale ukázala jí: Nemám hlad.

Lispeth ztichla a studovala Mreeniny prsty. “Nemáš… aha… Nemáš hlad!”

Mreen jí ukázala ještě jedno znamení, ale Lispeth celá zrudla a zavrtěla hlavou: “Je mi to líto, Kantorko. Tomuhle nerozumím.”

Mreen postavila šálek s čajem na okenní parapet a zkusila jí ukázat znamení ještě jednou, ale oddělovala jednotlivé části od sebe. Chtěla by sis vzít kousek ořechového chleba?

Lispeth zahořely tváře ještě více, ale usmála se. “Aha, už rozumím. Sním ho, Kantorko, aby byl kuchař spokojený!” Zasmála se - snad poprvé v Mreenině přítomnosti. “Jsem tak vysoká, víš, zdá se, jako bych nikdy neměla dost.”

Mreen se také usmála a poklepala si na svůj pas.

“To je pravda, Kantorko, jsi mnohem menší než já. Ale já jsem tě pozorovala; vždyť ty jsi skoro vůbec nic nesnědla!” Lispeth sáhla po kousku chleba. “Mohu pro tebe ještě něco dnes večer udělat?”

Mreen zavrtěla hlavou a opatrně a pomalu ukázala. Děkuji ti. Dobrou noc.

Lispeth už stála u dveří a uctivě se poklonila. “Není zač. Dobře se vyspi.”

A už byla pryč. Mreen si udělala pohodlí a s teplým šálkem čaje v rukou dál pozorovala z okna temný večer.

Druhého jitra v průsmyku Ogre sestrojil Luk provizorní popruhy pro Kantora Jošuu, aby měl jistotu, že nespadne z hrusse na zem. Jošua postroj přijal, ale odvracel od něj oči.

Jsi v pořádku, Kantore Jošuo? zeptala se ho Emle.

Pořád uhýbal očima. Bolí mě celé tělo, Emle, vyslal a v jeho poslání byla určitá tklivost. Možná slabost… nedalo se najít jiné vhodné slovo.

To je mi moc líto, odpověděla. Nejsme tolik zvyklí jezdit na hrussech.

Jsem příšerný jezdec, poznamenal. Cestou z Konzervatoře do Taurusu… všichni jezdci byli ze mne naprosto zoufalí. A obávám se, že teď je to ještě horší.

Emle pohlédla vzhůru a rozhlížela se po kývajících se zasněžených vrcholcích stromů. Pozorovala vrcholky hor, kde začalo slunce zářit nejdříve. Vdechovala čerstvý chladný vzduch a roztahovala nosní dírky, jako by byla nějaký hruss nebo jeho hříbě. Ucítila na sobě Lukův pohled a obrátila se jeho směrem.

“Ty tohle zbožňuješ, viď?” zeptal se jí. “Skoro stejně tak jako já.”

Přikývla a vydala se směrem k hrussům. “Zbožňovala bych to ještě víc, kdybych teď neměla tolik starostí.”

Vyrazili a Jošuův hruss byl napojen k Lukovu. Emle jela jako jindy poslední a bedlivě hlídala Jošuu. Narozdíl od Kantora ji nebolelo vůbec nic. Hrussí chůze jí připadala úplně přirozená, jako by šla sama po svých. Emle musela potlačit netrpělivost, kterou cítila, když se jednalo o Kantora Jošuu a jeho stížnosti. Kdyby se jen trochu snažil, určitě by…

Ale řekla si, že taková byla prostě jeho povaha. Nemohl si nijak pomoci.

Zavřela oči a naslouchala jiskřičkám energie psí, která by znamenala, že Gwin je už vzhůru a že její uchvatitelé se už vydali na pochod.

Ani druhou noc nespala Emle dobře a kolem poledne ji rytmické pohupování v sedle na hrussím hřbetě ukolébalo do jakéhosi polospánku. Oči měla otevřené, tělo reagovalo na každý pohyb zvířete, ale její mysl se bezcílně toulala - udržovala jen pouto s tenkým vláknem energie psí, které svou myslí sledovala. Jak míjely hodiny, zjistila, že přestože byla nervózní, na všechno si už postupně zvykla.

Průsmyk se stáčel k severu a scenérie se trochu změnila, jak tak kráčeli po úzké kamenné stezce. A tak pomalu přešlo dlouhé odpoledne v podvečer. Emli náhle probudila skutečnost, že Gwinino psí bylo najednou velice zřetelně slyšet. Dívenka už neplakala a nevysílala mentální nářek, ale byla velice smutná a vzdala se všech nadějí. Ale Emli přišlo divné, že ji najednou slyší tak jasně - nemusela vynakládat žádné větší úsilí.

Zavolala, ale dala si pozor, aby nekřičela moc nahlas. “Luku! Už je skoro máme!”

Přitáhl svému hrussovi otěže, obrátil se v sedle a podíval se na ni. Mezi nimi seděl Jošua se skleslými rameny a zkřivenýma nohama, podpíraný postrojem, který pro něj Luk vymyslel. Pohledy Emle a Luka se setkaly a Emle se rukou dotkla spánku - použila jedno ze znamení Mreeniny znakové řeči. “Slyším Gwin velice zřetelně,” oznámila. “Myslím si, že jsou dost blízko. A…” zavřela oči, aby se pořádně soustředila, “právě zastavili.”

Viděla, jak se Luk dotkl nože u opasku; dělal to skoro stejně tak často, jako se Emle dotýkala své filly pod tunikou. Emle se zachvěla. Nadešla jejich chvíle.

Na chvíli ji zachvátil pocit strachu, až téměř nemohla dýchat. Jak jen mohli byť jen na chvíli uvěřit, že se jim něco takového povede? Vypadalo to tak, že jejich ukvapené plány jsou teď naprosto neuskutečnitelné, že si jen něco vysnili; bylo to nebezpečné a toužebné přemýšlení. Axl byl tvrdý a neústupný muž a měl na své straně Leva. Emli se rozklepaly nohy, když sesedla z hrusse a vykročila kupředu, aby pomohla Lukovi vyprostit Jošuu ze sedla a postroje. Pomohli Kantorovi na zem a ten jenom vrávoral a musel se přidržovat Emle.

Lukovy rty se sevřely do tenké linie. “Udělám ohniště,” pravil. “Doufám, že Jošua dokáže vytvořit quiru; půjdu kousek dál pěšky.”

“Já udělám oheň,” navrhla Emle, “pozorovala jsem tě, když jsi ho dělal.”

Vytáhl hrst suchých větviček a pár kousků dřeva a podal Emli pazourek a kámen. “Ze všeho nejdřív quiru,” řekl stručně.

“Ano, samozřejmě.” Zasunula paži pod rameno Jošuy a pomohla mu posadit se na rovný kus skály. Sedl si a roztřesenými prsty vytáhl fillu. Klekla si vedle něj, když Luk odešel prozkoumat cestu před nimi. “Luku? Buď opatrný.”

Ani se neohlédl. “Budu.”

Emle ho pozorovala, jak zmizel za mírným stoupáním na cestě a jeho vysoké boty rozprašovaly suchý sníh. Kantore Jošuo, vyslala, zahrej velice jemně.

Neodpověděl jí, ale začal tiše a váhavě hrát melodii v tónině Indu. Emle zavřela oči a připravila se, že ho bude sledovat. Značně ji znepokojilo, když zaznamenala, že tempo selhává, Jošua si plete tóny, a když otevřela oči, všimla si, že ve vzduchu to tu a tam bliká, ale nevzniká žádné quiru.

Jošua se pokusil o melodii v tónině Aiodu; zkusil krátký melodický fragment, který opakoval stále dokola bez jakékoli elegance a příkras. Jeho tóny byly slabé a skřípavé, ale světlo kolem nich se rozzářilo trochu víc - a Emle si s úlevou všimla - zůstávalo na místě. Věděla naprosto přesně, že v této podobě nevydrží celou noc, ale zatím to byl jenom začátek.

Sehnula se k hromádce dřeva, kterou Luk přichystal, smetla sníh ze země a uspořádala větvičky a dříví tak, jak to viděla u Luka - dolů dala drobné větvičky a dříví na podpal nechala volně ležet nahoře a přes tuhle hromádku dala několik silnějších kusů měkkého dřeva. Vzala kámen a pazourek a zhluboka se nadechla. Teď přijde ta těžší část.

Kámen byl hladký a tvrdý a pazourek byl na jedné straně šikmý. Přidržela oboje u dříví a křísla. Vyletěla jiskra, ale odskočila daleko do tenké vrstvy sněhu. Zkusila to znovu a tentokrát jiskra zapadla do dříví, ale k ničemu nedošlo. Zjistila, že zadržuje dech, a ze všeho úsilí že ji bolí paže. Znovu se zhluboka nadechla a zaklepala ztuhlýma rukama, aby se uvolnily v zápěstí. Její ruce už potřebovaly teplo z ohně. Pomyslela si, že teprve až rozdělá tento oheň, tak se i Jošua uklidní natolik, že vytvoří větší a pravé quiru.

Znovu křísla a držela pazourek blízko troudu na podpal. Odměnou jí byl pohled na úzký proužek dýmu, který se začal vznášet od větviček. Křísla ještě jednou, už si byla mnohem jistější a její pohyby byly rychlé a sebejisté. Ještě jednou a troud na podpal byl v jednom ohni. Chytilo i dříví na podpal a pak i větší kousky suchého měkkého dřeva. Foukla trochu do jednoho rohu ohniště, kde byly jen malé plamínky. O chvíli později ve večerním soumraku vesele plápolaly malé plameny.

Emli se značně ulevilo; pohlédla vzhůru na oblohu a viděla, jak rychle se stmívá. Kantore Jošuo, vyslala naléhavě, musíš to zkusit znovu.

Když Jošua přikládal fillu ke rtům, postavila se, nervózně se rozhlížela v přítmí a pátrala po Lukově vysoké postavě. Musí se brzy vrátit, nebo ho zachvátí mráz. Obklopila ji Jošuova melodie, zkusil znovu tóninu Aiodu - tentokrát už hrál s větší jistotou a s větším soustředěním. Zavřela oči a vyhledávala v sobě energii psí, kterou by mu mohla pomoci. I kdyby její psí selhalo, může mu předat kus energie, trochu síly… A pak si uvědomila, že vůbec neslyší Gwin, že někam zmizelo centrum jejího malého proudu energie psí.

Když teď otevřela oči, qwiru bylo zřetelně silnější. Už cítila jeho teplo na tvářích a rukách. Rozhlédla se, zahleděla se mimo světelný sloup a spatřila Luka, jak k nim pospíchá ve večerním šeru.

Emle opustila quiru a běžela mu naproti. Vzduch byl chladný a mrazil na všech odhalených místech. “Luku!” zašeptala, když se přiblížila skoro až k němu. “Viděl jsi je? Je s nimi? Je v pořádku?”

Podíval se na ni a v ponurém obličeji jen přimhouřil oči. Když promluvil, jeho hlas byl sevřený zlobou. “Ostříhali jí vlasy.”

Zakolísala na skalnaté stezce. “Cože? Proč by to…”

“Ustřihli jí vlasy, aby vypadala jako dítě potulného Pěvce,” pronesl s trpkostí v hlase. Rázoval směrem ke qwiru a Emle musela běžet, aby mu vůbec stačila.

Když došli až do quiru, Luk postál nad ohněm a ruce měl sevřené v pěsti. “Utábořili se nedaleko od nás v malém lesíku. Gwin je už zabalená v kožešinách u ohně. Axl…” řekl to jméno jako by mu chutnalo hořce v ústech, “… Axl a Lev popíjejí, žertují - žádný spěch. Mám za to, že si myslí, že jsme to vzdali. Že jsme za ní nevyrazili!”

Emle mu položila ruku na paži. Pod jejími prsty byla tvrdá jako kámen. “Věděli, že v Domově není žádný jiný potulný Pěvec. Nikdy se jim ani nesnilo, že by se Kantor Jošua vydal na cestu s námi.”

“Její vlasy…” zamumlal.

“Zase narostou.”

Zvedl pohled od ohně a zadíval se jí do očí. “Emle, já vím, že narostou,” pronesl sklíčeně. “Je to jen jeden kousek… co všechno provedli… Jako by byla… jejich majetek…” pohlédl stranou, jako by marně hledal ta správná slova, a když je nalezl, nechtěl je ani vyslovit: “… jen kus zboží, jako hrussové, nebo maso z caeru…”

“Luku,” oslovila ho Emle. “Pojď, uděláme si něco k jídlu, posedíme a promyslíme, jak budeme dál postupovat. Přestaň se týrat. Při Duchu, zítra touhle dobou už bude Gwin s námi.”

Neodpověděl, ale obrátil se k jezdeckým brašnám a začal vytahovat balíčky s jídlem, hrnec a misky. Hodil do ohně další kusy měkkého dřeva a šel nasbírat sníh do hrnce.

Jošua poslal Emli myšlenku: Emle, co se bude dít dál?

Emle vůbec netušila, jak mu má odpovědět.

Dvacet čtyři

“Nemusíš se mnou chodit,” prohlásil Luk.

Luk a Emle na sebe hleděli přes ohniště. Luk už byl oblečený a připravený na setkání s Axlem a Levem. Lovecký nůž mu visel u opasku a kožich měl vepředu rozevřený.

Slunce ještě nevyšlo. Luk spal velice málo a napadlo ho, že i Emle bude vzhůru. Jošua byl stále ještě zabalený v kožešinách, ale Emle zaslechla, jak Luk vstává, takže teď seděla a byla také připravená na cestu.

“Nemůžu tady jen tak čekat,” odpověděla.

I v tak napjatém okamžiku, jako byl tento, se mu rozbušilo srdce. Jaká by to byla skvělá nevěsta pro pána hrussů! Oduševnělá, silná, ochotná přizpůsobit se dané situaci, ať už je jakákoliv…

Teď však nebyl čas na podobné myšlenky. “Děkuji ti,” řekl Luk prostě a ruka mu klesla na nůž, když se obrátil, že vyrazí na cestu.

“Luku - Luku, neber si s sebou ten nůž. Mám z toho dost špatný pocit.”

Ohlédl se přes rameno. “Emle, ty nenávidíš všechny nože.”

“To je pravda,” připustila. Hodila na sebe kožich, obešla ohniště a připojila se k němu. V očích se jí odráželo světlo z ohně. “Ale právě tenhleten - a dneska - mám strach, že se stane něco strašného.”

“Axl u sebe nosí nůž,” řekl rozhodně, “a je schopný ho i použít.”

“Ale určitě ne proti tobě, Luku!”

Luk se na ni přestal dívat a zahleděl se do šedého oparu časného jitra. “Musím už jít, Emle. Chci je překvapit.”

Zhluboka se nadechla a pak mu rozhodně řekla: “Výborně. Jsem připravená.”

“Máme probudit Jošuu?”

“Bude silnější, když si trochu odpočine. Vyšlu mu zprávu, až bude vzhůru.”

Sníh pod jejich botami byl zledovatělý a klouzal, chladný vzduch je pálil v plicích. Vítr skrýval zvuky, které cestou vydávali. Vystoupali na mírné návrší a pak kráčeli dál po cestě dolů směrem k dalšímu kopečku. Drželi se na jedné straně a proplétali se mezi kořeny a kameny. V jednu chvíli se stalo, že nějaké malé zvíře, snad wezel, možná houževnatý caeru, který vyrazil na ranní lov, jim přeběhl přes cestu v průsmyku.

První paprsky slunce se dotkly vrcholků hor nad jejich hlavami. Opatrně se přiblížili k malému hájku stromů z měkkého dřeva, který skrýval Axlovo tábořiště. Luk zvedl ruku, aby Emli varoval. Vedl ji cestou skrytou za silnými kmeny stromů ze železného dřeva a vykukoval zpoza stromů. Emle šla těsně za ním a snažila se přes jeho vysokou postavu také něco zahlédnout.

Tři lůžka z kožešin byla rozložena kolem ohniště ohraničeného kameny, které bylo v mělkém příkopu. Čtyři hrussové klimbali uprostřed Levova quiru, hlavy měli skloněné a trpělivě čekali na příchod nového dne. Pátý hruss držel hlavu vysoko, střihal ušima a jeho černá hříva se matně leskla ve svitu slunce.

Bratříček.

Hřebec rozšířil nozdry, zafuněl a vydal hluboký hrdelní zvuk.

V kožešinách byl už někdo vzhůru. Malá kupička se pohnula a objevila se drobná ručka, která opatrně odhrnovala kožešiny z ostříhané hlavy.

Luk zalezl zase za strom a stáhl s sebou i Emli. “Můžeš jí poslat nějakou myšlenku?” zašeptal. “Můžeš ji přivolat sem k nám? Tak, aby se ti dva neprobudili?”

Emle zavřela oči a soustředila se. Mezi jejím obočím se objevila vráska. Slunce pomalu vycházelo na východě a Emle se snažila dosáhnout Gwin. Luk ani nedýchal.

Emle měla oči stále zavřené a zamumlala: “Slyší mě. Nevím ale, jestli mi rozumí.”

“Rozumí,” zašeptal Luk. “Přichází.”

Emle ostražitě otevřela oči a natáhla se přes Luka, aby viděla ze svého stanoviště. Zdálo se, že Luk má pravdu. Gwin vytahovala z kožešin nohy, pomalu a obě najednou. Velice obezřetně si natáhla boty a zabalila se do kožichu. Pohybovala se velice opatrně, chodila po špičkách kolem ohně a pelášila mezi hrussy. Pak se zastavila a napřímila ostříhanou hlavu. Hledala je.

“Nevidí nás,” pravil Luk. Vylezl ven, obešel strom a zvedl ruku, aby na sebe upoutal Gwininu pozornost.

Bratříček Lukův pohyb zaznamenal, zvedl uši a silně a dlouze zaržál.

Zbývající dvě hromady kožešin se pohnuly. Nejdřív se objevila Levova šedivá ostříhaná hlava. Zakaleným zrakem prohlížel šedivý opar kolem sebe. Pak se rychle posadil Axl, který měl své blond vlasy rozcuchané. Podíval se na Bratříčka a pak na Gwininy prázdné kožešiny. Vydal ze sebe jakýsi výkřik beze slov a oba muži vylezli z kožešin a sahali po botách.

“Řekni jí, ať utíká pryč!” řekl Luk naléhavě. “Porozumí ti?”

Gwin, vyslala Emle, jak nejsilněji to dokázala. Pospěš si. Utíkej sem, jsme tady nahoře. Už se probudili.

Gwin se přestala schovávat za hrussy a rozběhla se směrem do kopce ke stromu, kde se schovával Luk a Emle. Trvalo to jen pár vteřin, ale Axl si jí všiml a začal řvát. Stále ještě zápasil s vysokými botami, ale vyrazil za Gwin s jednou nohou neobutou. “Stůj, zatraceně, slyšíš mě?” zařval. “Co si myslíš, kam asi utíkáš?”

A pak spatřil Axl Luka nahoře na kopci, jak se opírá o velice silný kmen stromu. Axl se na místě zastavil a vydržel v šoku několik dlouhých vteřin. Postavil se bosou nohou do sněhu a v jeho obličeji se objevil ohavný úšklebek.

“To jsi ty,” pravil. Byli poměrně blízko, takže ani nemusel nijak zvyšovat hlas.

Luk odpověděl: “Ano, to jsem já.”

“Co tady ve jménu Šesti hvězd děláš?”

“Chci odvést svou sestru domů,” zasyčel na něj Luk. “Pojď, Gwinečko, už jsi skoro u nás. Pospěš si!” Dívenka těžce oddechovala a trmácela se nahoru do kopce směrem k Lukovi.

“Jde tam, kam patří,” pronesl Axl. “Máme namířeno do Konzervatoře. Přesně tak, jak to nařídil Magistrátní výbor.”

“Ne bez souhlasu její matky,” zasyčel Luk.

“Její matka udělá, co jí řeknu,” zněla Axlova odpověď.

“Gwin tam ještě nechce jít a ty ji k tomu nemůžeš donutit.”

“O tom všem budu informovat Výbor, Luku. Nemáš žádné právo…”

Zpoza stromu vystoupila Emle. “Pane hrussů, v těchto záležitostech zde reprezentuji zájmy Konzervatoře já,” prohlásila tak chladně, jako by podobné konfrontace byly na denním pořádku. A jako by to, co říkala, byla naprostá pravda. “Konzervatoř si přeje, aby se dítě dostavilo ve chvíli, kdy si to samo přeje.”

“Dost pochybuju,” ušklíbl se Axl, “že nějaká mladá dáma, která navíc nemá žádný talent, by měla pověření zastupovat zájmy Konzervatoře.”

Luk začal ztrácet trpělivost. Gwin už byla u nich a Luk ji odhodil dozadu Emli do náruče. “Odveď ji do našeho tábora,” zamumlal Luk a pak pokročil kupředu, dolů z kopce; kráčel přímo k nevlastnímu otci. V jejich tábořišti Lev rychle balil kožešiny a přivazoval je na hrusse.

“Luku, ne! Nech to být!” žadonila Emle. Vzala Gwininu studenou ručku do své. “Už ji máme, tak se vrať.”

“On to nikdy nedovolí.”

Axl už měl na nohou obě boty a také se pohnul směrem k Lukovi. Úsměv mu zmizel ze rtů, zbrunátněl v obličeji a zloba jeho tvář jen hyzdila. “Ty pitomče,” zavrčel. “Jak si vůbec dovoluješ plést se mi do práce?”

“Práce?” odsekl Luk. Zastavil se. “Kdy jsi, pane hrussů, udělal nějakou pořádnou práci? Myslíš si, že sbírat odměny za unesené děti je nějaká práce?”

Emli se chvělo srdce, když spatřila, že Axlovi visí nůž u opasku stejně jako Lukovi.

“Odměny?” zařval Axl. “Určitě mají pádný důvod, proč tomu říkají honorář, ty blázne! A Nevya takové děti potřebuje!”

“Nic, co jsi zatím udělal, nebylo pro Nevyany. Děláš to sám pro sebe, abys uspokojil svou hrabivost. A abys dokázal, že Erlys udělá všechno, na co si jen vzpomeneš.”

Emle jen lapala po dechu a pozorovala, jak Axl pomalu stoupá nahoru do kopce. Luk zůstal stát na místě.

Luka napadlo, že oba dva, on i Axl, se blíží k momentu, který musel přijít od samého začátku. Svým způsobem cítil jistou úlevu, že to došlo až tak daleko. Cítil tíhu svého nože na stehně pod kožichem. Zatím tam nůž schovával a čekal, jak se zachová Axl.

Zaslechli dusot kopyt na skalnaté stezce, jak se dal potulný Pěvec na úprk. Lev se z pochopitelných důvodů nechtěl do podobné situace nijak zaplétat.

“Emle,” řekl Luk, “vezmi Gwin zpátky do tábora. Rozdělej oheň a počkejte tam.”

Očima poměřoval Axla a jeho zlověstný nůž, který se mu blýskal u pasu. Luk teď necítil žádnou emoci; ani strach, ani lítost - dokonce neměl ani zlost.

“Takže jak se ti tohle mohlo povést, ty darebáku?” zavrčel Axl. “Vzal sis s sebou jednoho z těch ufňukaných Kantorů? Toho zbabělce Jošuu, nebo dokonce tu němou?”

“Na tom nezáleží. Jsem tady. Beru Gwin zpátky domů.”

“Tak to si nemyslím, synku,” Axl pozvolna stoupal nahoru do kopce a ruku držel poblíž rukojeti nože. “Ne, myslím si, že Gwin jde tam, kam patří, a já ji tam odvedu.”

“Možná sis toho ani nevšiml,” přerušil ho Luk, “ale tvůj Pěvec je pryč.”

Axl se zastavil na půl kroku a ohlédl se na svůj opuštěný tábor. Když se zase otočil, obličej měl tvrdý jako kámen. “Aha,” řekl. “Dobrá. Tak si budu muset vzít toho tvého.”

“Axle, my máme, co jsme potřebovali, a vracíme se do Taurusu.” Luk chvíli váhal, ale jen na chvilku a pak se pozvolna obrátil a kráčel pryč.

“Luku.”

Luk se otočil a pohlédl na Axla.

“Přece mě nenecháš tady venku, abych zmrzl,” Axl zaúpěl. “Na to jsi příliš velká měkota.” Ruku stále držel nad nožem.

“Vyber si sám,” odpověděl Luk. “Buď dohoň svého Pěvce, anebo se vrať s námi. My vyrážíme.”

Namísto odpovědi Axl vytáhl nůž. Slunce už stálo vysoko na obloze a ostří nože se třpytilo v jeho světle. Tenká sněhová pokrývka začala tát, ale ze severu sem mířila obrovská mračna.

“Schovej ho, Axle,” pravil Luk klidným hlasem. “Tím nic nezískáš.”

Axl udělal další dlouhý krok nahoru, nůž držel v ruce, čepel mířila k zemi. “Pánem jsem tady pořád ještě já, synku.” Obratně otočil nožem v ruce. Špička teď mířila Lukovi přímo na hrudník a ten ucítil horké místo kdesi pod kožichem, které jako by zvalo tu ohavnou špičku nože, aby zranila jeho maso a kosti. “Já teď půjdu nahoru a tvůj Pěvec a ta holka půjdou se mnou.” Sešpulil rty. “A ty s námi taky půjdeš. Erlys by se asi nelíbilo, kdybych tě tu nechal být.”

Luk zavrtěl hlavou. Ještě chvíli se na Axla díval, ale pak se znovu obrátil a stoupal po srázu.

Axl zavrčel: “Zůstaň stát, kde jsi.” Luk se ohlédl přes rameno. Axl mával nožem a cenil na Luka zuby v odporném úšklebku. “Já ho použiju, synku,” pohrozil klidným a chladným tónem. “Neexistuje nikdo, kdo by mi v tom zabránil.”

“To by ti nikdy neprošlo.”

Axl se zasmál a byl to zvuk, při kterém Lukovi tuhla krev v žilách. “Nemáš ani tušení, co všechno mi prošlo, Luku.”

Luk udělal další krok.

“Radši mě poslechni,” vyzval ho Axl. “Co myslíš, že se stalo jedné potulné Pěvkyni, jejíž syn teď studuje na Konzervatoři?”

“Počítám, že jsi jí zaplatil,” odpověděl Luk, ale zarazil se.

“Ta si moje peníze nikdy nevzala,” opáčil Axl tiše.

Luk nemohl chvíli popadnout dech. Velice pomalu se otočil a zíral na Axla. “Ty jsi zabil matku toho chlapce?”

“Musel jsem se jí nějak zbavit. Šla po mně, stejně jako to teď děláš ty.”

Lukovy rty se zkroutily v naprostém odporu. Rozevřel kožich, aby ukázal Axlovi, že i on má u sebe nůž. “Mne se jen tak snadno nezbavíš,” řekl chraplavým hlasem. “A všem na kontinentu se bude dařit líp, když tu nebudou takoví, jako jseš ty.”

“Pověz to Magistrátnímu výboru,” vyzval ho Axl. Zvedl paži a pohybem, který svědčil o velkých zkušenostech, vrhl nůž po Lukovi.

Dvacet pět

Emle vedla rychle Gwin dolů po opačné straně kopce směrem do jejich tábořiště, kde teď Jošua seděl v kožešinách a znepokojeně se rozhlížel kolem sebe. Jakmile spatřil Gwin, obličej se mu rozzářil.

Emle! Tak jsi ji našla!

Luk ji našel. Došly do tábora a Emle nařídila: “Gwin, teď si zalez tady do mých kožešin.” Pomohla dívence, aby si zalezla do teplého bezpečí a přikryla ji až po bradu. “Gwin, teď musíš zůstat tady. Slib mi to! Ať se děje, co se děje, zůstaň tady, než si pro tebe zase přijdu.”

“Luk…” začala, ale hlas měla slabý jako dech, rty se jí téměř ani nepohnuly.

Emle se raději odmlčela. Nebylo by to dobré, kdyby lhala oběma talentovaným v důležitých věcech. “Gwin,” řekla místo toho, “jdu teď zpátky za Lukem. Ale nepůjdu tam, dokud mi neslíbíš, že tu zůstaneš.”

Jošua ji překvapil, protože prohlásil: “Dohlédnu na to, aby tu zůstala, Emle. Dělej, co musíš.”

Emle se na něj vděčně podívala. “Luk po mně chtěl, abych připravila oheň. Dokážeš to udělat, Kantore Jošuo?”

Odpověděl: “Mohu se pokusit.”

Emle ještě chvíli váhala, ale pak se obrátila a spěchala do kopce nahoru. Když dospěla až na vrcholek, přepadla ji zlá předtucha. Došla k jednomu silnému kmeni stromu a pomalu, velice pomalu se proplížila kolem kmene.

Hrubá kůra stromu ze železného dřeva ji škrábala do zad a zachytila jí vlasy. Zaslechla hlasy - Lukův a pak i Axlův a připadaly jí podivně nevýrazné a monotónní. Zvědavě se podívala přes jednu nízkou větev stromu. Pak zcela instinktivně vyskočila ze svého úkrytu - jehličí stromů jí poškrábalo tváře a čelo, ale potřebovala vidět jasně na Luka. Obrátil se k Axlovi zády. A Axl právě v této chvíli hodil svůj lovecký nůž.

Nůž se otočil, jednou, dvakrát a blýskal se v jasném ranním světle. Rukojeť přesně rotovala a čepel mířila po své dráze a cestou se na ní občas zablýsklo světlo. Nůž se nijak neodchyloval ze své dráhy a mířil přímo a rychle na svůj cíl.

Emle klesla na kolena. Oči měla otevřené dokořán a sledovala oblouk, který opisoval nůž. Při tom pohledu se jí zvedal žaludek, ale její mysl byla klidná. Nebyl čas, aby přemýšlela o svém talentu. Právě když se Luk sklonil, aby se vyhnul letícímu noži, a když Emle poklekla na zem před sebou, vyšlehla její energie psí a letěla rychleji, než se mohl pohybovat jakýkoliv fyzický předmět.

Bylo to tak prosté. Napjala svou mysl stejně jako by zpevnila kterýkoli jiný sval na svém těle. Sebrala všechny síly a soustředila se úplně přirozeně na svou energii psí, nahromadila ji a pak ji vyslala směrem ven a bylo to mnohem jednodušší, než kdyby hodila kámen nebo mrštila sněhovou kouli.

Emlino psí odvrátilo nůž stejně jako tehdy kdysi dávno, jenže tentokrát nechránila svou hračku. Síla její mentální energie strhla nůž k zemi jen kousek od Lukových nohou. Zaslechla, jak se špička nože zlomila o kamenitou zem.

Nebyl čas se radovat nebo mít triumfální pocity, že úspěšně využila svůj talent. Axl ze sebe vydal jakýsi výkřik beze slov a vyšvihnul se vzhůru, aby po Lukovi skočil a strhl ho k zemi svou vahou. Luk už beztak ztratil rovnováhu a spadl na zem pod strom. Emle nevěděla, jestli skutečně vykřikla, nebo vydala jen mentální nářek, když se oba muži - jeden statný a postarší a druhý vysoký a štíhlý - váleli ze strany na stranu a oba se chtěli zmocnit nože, který visel Lukovi u opasku.

Luk nevydával žádné zvuky, ani nezachroptěl, přestože rukojeť nože ho musela tlačit do boku, jak se tak převalovali na zemi. Uvědomila si, že ji volá Jošua: Emle? Emle? Co se děje? a Gwin také plakala kvůli svému bratrovi. Emle se jen rychle ohlédla přes rameno a spatřila, že dodržují svůj slib. Klečeli oba u ohniště a Jošua ochrannou rukou objímal Gwin, která hleděla nahoru na kopec, jako by na tom závisel celý její život.

Emle se postavila a stála tak, aby mohla Luka nějak ochránit před Axlovou zuřivostí. Jednu chvíli se zdálo, že Luk má navrch, převalil se na Axla, seděl na něm obkročmo a chtěl ho přitlačit rukama k zemi. Jenže Axl byl dost těžký a měl velkou sílu. Jediným pohybem odhodil Luka na stranu a skočil po něm. Emle zaslechla, jak Luk popadá dech.

Tentokrát schválně vykřikla nahlas; “Ne!” zaječela a Axl pohlédl vzhůru a její výkřik na krátkou, ale důležitou chvíli odlákal jeho pozornost.

Než Axl zaznamenal její přítomnost, opovržlivě něco zavrčel a chtěl se znovu věnovat svému soupeři, Luk stačil chytit dech. Chvíli se prali, každý sahal rukou po Lukovu noži a bylo slyšet jen jejich chrčení a těžké oddychování. Emle si objala rukama hrudník, soustředila se na Lukův nůž a na každý Lukův pohyb a čekala, co by pro něj asi tak mohla udělat.

Axlovi se podařilo uvolnit jednu ruku, kterou sbalil v pěst a udeřil Luka přímo do brady. Lukova hlava se prohnula dozadu a Axl ho uhodil ještě jednou. O chvíli později měl Axl nůž v ruce a Emle s hrůzou pozorovala, jak pán hrussů zvedá paži a míří nožem přímo na odhalené Lukovo hrdlo.

Teď si až příliš rychle připomněla plno krve a výkřiky a zmatek - všechno, co se přihodilo, když byla ještě dítě. A nemohla, nechtěla dovolit, aby k něčemu podobnému zase došlo.

Neměla moc času na přemýšlení, aby se rozhodla, zda nůž odvrátí doleva nebo doprava. Luk sebou trhal ze strany na stranu ve snaze zabránit tomu nejhoršímu, takže vlastně mohla zavinit, že nůž zamíří přímo do jeho krku. Zavřela oči a ponořila se do Axlovy mysli.

Viděla Luka Axlovýma očima, pozorovala tenkou kůži na Lukově hrdle a Lukův zkroucený obličej, jak se usilovně snažil vyprostit z Axlova sevření. A pak Emle zaplavila Axlovu mysl veškerou energií psí, kterou ze sebe dokázala vydat. Měla v úmyslu zakalit mu zrak, aby nemířil přesně, ale neměla už příležitost zdokonalit své úsilí a přesně určit cíl úderu. Psí rolovalo Axlovou myslí jako lavina, odsunulo jeho vůli, zadrželo mu dech a zastřelo vidění.

Pán hrussů zachroptěl a svezl se na stranu. Nůž, Lukův nůž, spadl na zem a nikomu neublížil.

Když se Luk a Emle objevili nahoře na kopci a vedli Axla uprostřed, Jošua a Gwin na ně zkoprněle hleděli. Axl klopýtal, rukama šmátral ve vzduchu před sebou a Luk s Emlí ho museli vést kolem překážek a držet ho, když vrávoral po nerovné zemi.

Jošua se postavil a studené táborové ohniště měl u svých nohou. “Nedokázal jsem rozdělat oheň,” přiznal se. A pak, když si prohlédl Axla: “Co se mu stalo?”

Gwin se choulila do Emliných kožešin, rukama si objímala kolena a oči měla zabodnuté do Axla. “Je slepý,” řekla, “nic nevidí.”

Axl měl otevřené oči. Obracel hlavu podle toho, kde kdo promluvil, ústa měl dokořán a jeho rty byly ochablé a vlhké. Nedokázal ze sebe vydat ani hlásku. Emle byla také zticha. Luk posadil Axla na rovný kámen a ostře mu přikázal: “Tady zůstaneš. Dojdu ještě pro hrusse a vybavení”

Axl sebou žuchnul na provizorní sedátko, jako by bylo z tajícího sněhu. Hlava mu visela dopředu a pramínek slin mu stékal dolů po bradě.

Emle se sehnula, aby objala Gwin, pak ale vstala a vydala se za Lukem. Jošua nervózně žadonil: “Pěvkyně Emle, prosím. Nenechávej mě tady s ním o samotě.” Ukázal na Axla. “Nevím, co bych dělal, kdyby…”

Emle zavrtěla hlavou: “To já také nevím. Ale už nemůže ublížit nikomu z nás.”

Jošua se jí šeptem zeptal: “Uvidí ještě někdy?”

Emle jen pokrčila rameny a došla k místu, kde čekal Luk. Když kráčeli zpátky do kopce. Luk pozoroval její obličej a pátral po nějakých projevech jejích pocitů. Neviděl však nic.

Když došli do druhého tábořiště, Emle šla sbalit Axlovy kožešiny. Ležely tam dvě misky a dva hrnky, které sebrala a uklidila. Luka bolela hlava a čelist od Axlových úderů. Ukradl si chviličku, aby se mohl přivítat a polaskat s Bratříčkem, hladil ho po silném krku a nechal hrusse, aby mu nozdry zabořil do hrudi. Opřel se o Bratříčka a zjistil, že se mu třesou ruce. Není divu, pomyslel si.

Uklidnil se natolik, aby mohl hřebce osedlat a připevnit k sedlu jezdeckou brašnu. Vzal ještě jednoho hrusse, který nesl náklad. Ještě jednou obhlédl celé tábořiště a pak se obrátil na Emli. Zírala nahoru na kopec, kde se prve Luk s Axlem prali a kde její psí…

“Emle,” oslovil ji Luk.

Obrátila k němu obličej. Její oči byly velice, velice modré a panenky měla rozšířené. Rty jí úplně zbělely.

“Zachránila jsi mi život,” pověděl jí Luk.

“To tedy ano,” odpověděla tiše.

“A tvoje psí, Emle…”

Pokročila kupředu k němu, kde stál a držel Bratříčkovy opratě a ještě opratě druhého hrusse. Zabořila čelo do Bratříčkovy hedvábné hřívy a zavřela oči. “Zdá se,” zamumlala, “že můj talent našel nějaké uplatnění.”

“Ty jsi nešťastná.”

Zvedla hlavu a otevřela oči. Panenky se už zmenšily a byly téměř normální a také se jí vrátila barva do rtů. “Ty sis myslel, že mě to potěší?”

“Ale Emle, to je tvůj talent!”

“Bylo to tak zvláštní, Luku.” Hladila Bratříčkův krk. Hřebec k ní obracel hlavu a Emle se dotýkala jeho pysků. “Vůbec nebyl čas o něčem přemýšlet. Prostě to ze mě… jen tak to ze mě vylítlo. Neměla jsem v úmyslu mu nějak ublížit.”

“Ale on chtěl ublížit mně.”

Emle se narovnala: “On tě chtěl zabít.”

“To tedy ano.”

“Nemohla jsem to dovolit.” Emle vzala do ruky opratě druhého hrusse z Lukovy ruky. “Luku,” řekla trochu roztřeseným hlasem, “talent se má používat pro to, aby něco stvořil a ne aby ničil.”

“Zotaví se Axl?”

“To nedokážu říct.”

“Ale Gwin…”

“Ano,” odpověděla a vydala se na cestu. Zvíře ji poslouchalo a ještě jednou dnes vystoupala do kopce. “A to všechno přece bylo kvůli Gwin, ne? Možná ji můj talent jen ochraňoval a já jsem byla jeho nástroj.”

Když došli do vlastního tábořiště, Emle si všimla, že se Axl trochu narovnal. Ústa už neměl ochablá a ani ruce už neměl tak bezvládné. I tak slabé zlepšení jí poskytovalo určitou útěchu. Očima stále mžikal zprava doleva, hledal, pátral alespoň po nějakém záblesku světla. Jošua stál od Axla dost daleko, ale stále ještě v dosahu quiru. Gwin seděla tam, kde ji nechali. Byla velice tichá a všechno úzkostně pozorovala.

Promluvil? zeptala se Emle Jošuy.

Jošua pohlédl bojácně na Axla. Zavrtěl hlavou. Ne. Když jsem se však k němu přiblížil, natahoval ruce, aby mě chytil. Stále mě dost děsí.

Luk si dřepnul k sestřičce. “Gwinečko,” zamumlal, “jsi v pořádku? Neubližovali ti?”

“Jsem v pořádku, Luku,” odpověděla. Také se podívala na Axla a její útlý obličej se sevřel zlostí: “On se ani neodvážil mi nějak ubližovat, protože jednoho dne ze mě bude Kantorka.”

“To tedy bude,” odpověděla Emle. “Ale do Konzervatoře půjdeš až ve chvíli, kdy se sama rozhodneš.” Axlova hlava se obrátila směrem, kde ti tři mluvili. Odchlípl od sebe rty a chtěl ze sebe vydat nějaký zvuk, ale žádný z něj nevyšel. Emli se sevřel žaludek, když viděla, jak silně se namáhá.

“Kam ale půjdu teď?” zeptala se dívenka zarmouceně. Pohlédla vzhůru na staršího bratra. “A co bude s mámou?”

Pohladil ji po hlavě a narovnal se. “Nevím, Gwinečko. Snad něco s Magistrem vymyslíme.” Sehnul se, aby prohrábl ohniště a položil tam několik větviček. “Napřed se najíme a pak se vydáme zpátky domů do Taurusu. Čeká nás dlouhý den.”

Emle se vydala sbalit své kožešiny. Když míjela Axla, jeho ruka zachytila její kalhoty a pak i tuniku.

Obrátila se, šokovaná z takového kontaktu a bylo jí zle, když viděla prázdný pohled jeho očí.

Zkroutily se mu rty a podařilo se mu velice drsným hrdelním hlasem zašeptat: “Co jsi mi to udělala?”

“Nevím,” odpověděla Emle. “Jen jsem chtěla zabránit tomu, abys už víc neubližoval Lukovi. Abys ho nezabil.”

Jedna Axlova ruka se bezvládně svezla ke stehnům. Zamrkal očima, přejel pohledem zprava doleva, nahoru a dolů, hledal, pátral, ale nic neviděl.

“Uvidím ještě někdy?”

Emle viděla, jak se na ní stočily pohledy všech přítomných. Opatrně odstranila Axlovu ruku ze svého oděvu: “Je mi to líto, pane hrussů,” prohlásila klidným hlasem, “ale já prostě nevím.”

Dvacet šest

Začalo znovu hustě sněžit, právě když se poslední zbytky Jošuova quiru vypařily v úzkých cárech, jako se rozplývá mlha v ranním slunci. Kamenitá stezka v průsmyku celá změkla díky silné sněhové pokrývce. Emli klouzaly boty na čerstvém sněhu, když nasedala na hrusse. Chopila se opratí a pohlédla kupředu. Sníh už povětšinou zakryl všechny významné milníky na cestě kromě těch největších.

Luk seděl obkročmo na Bratříčkovi a Gwin dřepěla v sedle za ním a vykukovala. Luk spatřil Emlin nervózní pohled a ujistil ji: “Emle, nedělej si žádné starosti,” pronesl tiše. “Už si tu cestu pamatuju.”

Usmála se na něj; byl to první úsměv tohoto děsivého rána. “Naprosto ve všem ti bezmezně důvěřuji, pane hrussů,” odpověděla.

Také se na ni usmál: “Pěvkyně, ještě nejsem žádným pánem hrussů,” poznamenal.

Zvedla opratě: “Jednoho dne budeš, Luku,” pravila. “O tom nemůže být pochyb. Určitě se jím staneš.”

Vyrazili na cestu; Luk s Gwin jeli jako první, pak Jošua připevněný postrojem ke svému sedlu jako na cestě sem a opratě jeho hrusse vedl Luk. Za Jošuou jel Axl zhroucený nad hruškou sedla. Nikdo z nich ani na chvilku nepomyslel, že by ho nechali, aby v zimě zmrzl. Začalo být více než patrné, že Axl nepředstavuje už žádnou hrozbu, což došlo postupně i Jošuovi. Luk přivázal opratě Axlova hrusse k Jošuovu sedlu, takže jednotlivá zvířata takhle pospojoval do řetězce. Axlův lovecký nůž se zlomenou špičkou byl bezpečně schovaný v Lukově jezdecké brašně. I kdyby se Axlovi podařilo k noži dostat neznamenalo to nic. Zdálo se, že vůbec nedokázal ovládat svaly svou vlastní vůlí. Když se po něčem natahoval, třásly se mu ruce, a když ho vedli, aby ho vyzvedli na hrusse, jeho krok byl velice nejistý. Neustále pohyboval očima a pátral po nějakém stínu či obrysu.

Emle jela jako poslední. Zavřela oči a poddala se rytmickému pohybu hrusse. Snažila se nějak porozumět tomu, co se vlastně stalo. V hloubi duše cítila vděčnou pýchu za to, že zachránila Luka. Ale povadlý Axlův obličej a jeho bloudivé oči jí připomínaly, za jakou cenu se to vlastně stalo. Bylo jí ho líto, přestože teď už věděla, jak odporných zločinů se dopustil.

Asi tak hodinu nikdo z pocestných nepromluvil. Oddychování hrussů a jemné šumění padajícího sněhu byly jedinými zvuky v divoké přírodě Marických hor. Emli bylo v kožichu teplo a v sedle se cítila velice pohodlně; jen ji vyčerpávalo vnitřní napětí. Při jízdě ztratila pojem o čase a přistihla se, jak klimbá hlavou a lehce podřimuje.

Probudilo ji vlastně to, že Jošua vykřikl strachy. O chvíli později doposud tichou Gwininu mysl zaplnil známý mentální nářek a oči měla dokořán.

Emle ke své vlastní hrůze zjistila, že Axl se naklonil kupředu nad krk svého hrusse a uchopil opratě, které byly přivázány k Jošuově sedlu. Mocně jimi trhl. Opratě se uvolnily a vzaly s sebou i postroj, který zajišťoval Jošuu v sedle - navíc Jošuovo sedlo se vychýlilo dost na pravou stranu. Jošua znovu vykřikl a hlavou napřed spadl z hrusse do sněhu, až to hlasitě žuchlo.

“Luku!” zavolala Emle.

Ten už byl otočený a spěchal ke Kantorovi; Bratříček se otočil rychleji, než by si kdy Emle myslela. Luk seskočil dolů k Jošuovi. Gwin se až nepřirozeně držela zadní rozsochy sedla a oči měla dokořán.

Axl se zmocnil opratí svého hrusse a donutil ho, aby sešel z cesty pryč od ostatních zvířat. Emle už byla napůl dole ze sedla a spatřila ho, jak ji míjí, z čehož usoudila, že do jeho svalů se už určitě vrátila nějaká síla, ale byl nadále slepý, jeho oči hleděly do prázdna a prsty se probíral upevněním Jošuova postroje k opratím. Emle zaslechla, jak jeho hruss protestoval, že musí opustit ostatní hrusse, ale pak si jen odfrkl, když ho Axl patami svých vysokých bot kopl do žeber.

“Kam jede?” zeptala se Emle Luka.

“Netuším,” odpověděl Luk, který klečel u Jošuy. “Ale tady venku jen těžko přežije.”

A pak oba na Axla zapomněli, když zvedali hlavu a ramena Jošuy, každý po jedné straně. Emle ho poklepala po rukou a dotkla se jeho spánků. “Jošuo,” oslovila ho naléhavě. “Kantore Jošuo. Jsi v pořádku?”

Neodpověděl. Luk přejel rukou Jošuovi vzadu po hlavě a pak natáhl dlaň, na které byla čerstvá krev. Jošuova hlava bezvládně visela a Luk ji znovu podržel v normální poloze.

“Při Duchu!” vydechla Emle. “Je to zlé?”

“Nevím.”

“Jošuo,” oslovila ho znovu Emle a vyslala k němu: Kantore Jošuo, slyšíš mě?

Slabě, velice slabě zněla jeho odpověď: Moje hlava - hrozně mě bolí.

Ano, my víme. Chvíli si odpočiň. Nahlas Emle řekla: “Je při vědomí, Luku. Vyslal ke mně myšlenku, ale velice slabou.”

Luk se na Emli podíval přes Jošuovo bezvládné tělo a Emle snad poprvé spatřila v jeho očích strach. Věděla, co to je, ale nemohla se s tím teď nijak vypořádat. Přes rameno se podívala po Axlovi: “Kam odjel?”

“Hruss ho přivede zpátky, když mu to dovolí,” pravil Luk stručně. “Teď se musíme postarat o Kantora.”

Když už se Jošua trochu zotavil a cítil se v kožešinách poněkud pohodlněji, Luk vybudoval ohniště a rozložil všechny kožešiny, co měli. Byli asi tak dva dny jízdy od Taurusu, ale pokračovat v cestě s Pěvcem, který nebyl úplně při vědomí, nemělo žádnou cenu. Gwin ho pozorovala, sedla si na výhonek jednoho stromu a rukama objala svůj útlý hrudníček. Všemu rozuměla, viděla, jakému nebezpečí jsou vystaveni. Pokud se Jošua rychle nezotaví, tak…

Luk se snažil zahnat své vzpomínky na cestu sem, kdy už tehdy se mu zdálo Jošuovo quiru velmi slabé. Luk se pořád něčím zaměstnával, nutil se, aby nesledoval dráhu slunce, které se jim přehouplo nad hlavou a pokračovalo dál směrem k západnímu horizontu, kde se teď třpytil sníh na vysokých štítech Marických hor. Oheň zapraskal a probouzel se k životu. Slabá sluneční zář trochu hřála Luka vzadu na krku.

Pohlédl na Jošuu v kožešinách; Emle klečela vedle Kantora, třela mu zápěstí, snažila se mu dát napít ze svého hrnku. “Je na tom líp?” zeptal se Luk, když došel až k nim a dřepnul si.

Emle se na Luka podívala. Její obličej byl bledý, ale rty měla pevně sevřené. “Ne,” odpověděla stručně. “Není.”

“Můžeš mu nějak pomoct?”

Zdálo se, že její obličej zbledl ještě více, ale oči, které hleděly na Luka, byly plné zocelené odvahy, takže Luk ji musel obdivovat ještě víc. Sáhla do svých kožešin a vytáhla fillu. Úzký a nablýskaný nástroj jí padl do ruky, jako by tam vyrostl. “Pokusím se,” řekla tiše.

Luk jen přikývl. Pokud nedokáže pomoci Jošuovi, pak všichni čtyři zahynou. Nebylo třeba něco podobného říkat nahlas.

Emle zavřela oči. Gwin se postavila vedle ní a také zavřela oči. Luk je mohl jen pozorovat, protože mezi talentované nepatřil.

Na jejich narychlo vybudované tábořiště se snášely v poryvech sněhové vločky a zasypávaly kožešiny, syčely v plamenech ohně, pokrývaly hrussům uši a ocasy. Luk se ohlédl zpátky do průsmyku, kde zmizel Axl. To si Axl myslel, že se mu podaří najít Leva, nebo že Lev po něm bude pátrat? O tom Luk pochyboval. Lev byl zbabělec. A samotný Lev měl teď ze všech zúčastněných jediný jistotu, že přežije noc. Byl to potulný Pěvec. Věděl, jak vytvořit v tábořišti quiru. Možná Axl věřil, že i v tak zuboženém stavu, v jakém byl, byl Lev jeho jediná šance. Luk musel teď čelit možnosti, že Axl má možná pravdu. Luk, Emle, Gwin a Kantor Jošua se ocitli ve smrtelném nebezpečí.

Emle začala hrát na fillu. Spustila jemnou něžnou melodii, při které Luka bolelo srdce. Její talent byl možná k ničemu, napadlo ho, ale její hudba a zpěv byly tak nádherné, že se to skoro nedalo vydržet. Povšiml si, jak Gwin našpulila obličej kupředu, jak jí na tvář a na oči padaly sněhové vločky. A Jošua…

Jošua zasténal. Ruce, které měl podél boků, se pohnuly a on je zvedl a roztřeseně se dotkl vlastní hlavy.

“Je na tom líp?” zašeptal Luk.

“Je,” odpověděla Emle potichu. Její oči potemněly v temně fialovou barvu proti večerní obloze. “To jsem dokázala já, Luku. Zastavila jsem mu to krvácení. To se mi ještě nikdy nepodařilo.”

Luk čekal.

“Přesto ale dnes nedokáže vytvořit quiru,” pravil. Emle se znovu postavila pevně na nohy a narovnala ramena. “Pak to musím udělat já. Nikdo jiný tu není.”

Emle přiložila svou fillu opět k ústům. Zhluboka se nadechla a vdechla velice studený vzduch, který cítila až v plicích.

Téměř bolestně si uvědomovala, jak ji všichni pozorují, jak jí naslouchají - Luk, Gwin a dokonce i Jošua, který ležel na zemi zabalený do kožešin vedle malého ohniště. Znovu se nadechla a protáhla si prsty, ve kterých ji už mrazilo, jak pomalu mizelo denní světlo. Už to nemohla déle odkládat. Počítali s ní, a to všichni. A právě v této chvíli, více než kdykoli dřív ve svém životě, nesměla selhat. Vyslala rychlou prosbu k Duchovi hvězd, aby stál při ní, a pak spustila.

Hrála v tónině Aiodu, to kvůli jednoduchosti. Přestože si nevybrala záměrně žádnou melodii, vytryskla jí jedna v paměti, jedna z prvních skladeb, kterou se naučila na Konzervatoři, volný sled tónů bez jakýchkoli příkras. Zahrála tu melodii jednou, pak zahrála jemnou variaci na stejné téma a pak se zase vrátila k prosté formě. Jak se noty vznášely do vzduchu nad ní a do větví pokrytých sněhem a ven do krajkových sněhových záclon, které byly čím dál tím hustější, najednou ze sebe vyslala i energii psí. Zamíchala malými částicemi vzduchu, jako by prohrabovala žhavé uhlíky v ohništi ohraničeném kameny. Starý strach byl stále přítomen, ale dnes už zažila mnohem děsnější věci a musela čelit daleko horším následkům, než byly výkřiky její matky a šokovaný pobledlý obličej jejího bratra. Teď z jejího psí nehrozilo žádné nebezpečí. Bylo to správné a řádné procvičení talentu, kterého se jí dostalo. Nenutila se do ničeho a nic v sobě nezadržovala. Roztahovalo se na křídlech její melodie; nebylo to bezpracné, ale šířilo se to energicky; nebylo to slepé, ale rozvážné a promyšlené. Byl to výsledek instinktu, ale také výsledek jejího cvičení a dlouhé, předlouhé praxe.

A stalo se to přesně tak, jak se to stát mělo. Pocítila teplo svého quiru na tvářích, na hřbetech rukou. Zaslechla, jak si Luk oddechl úlevou, a cítila Gwinino slabé psí, které sledovalo její - obě se radovaly, jak se teplo šířilo kolem jejich tábořiště.

Když konečně otevřela oči, pomyslela si, že její úleva a radost z ní musí vyzařovat jako světlo z Kantorky Mreen.

Její quiru bylo malé, ale výrazně teplé - úzký a brilantní plamen v nastalém soumraku. Padající sníh tál, jakmile se dotkl světelného kužele, a hluboký sníh za hranicemi quiru teď zářil odrazem jasného světla; záblesky přicházely z různých stran, jako by k nim na zem spadly společně se sněhovými vločkami i samotné hvězdy. Hrussové přišli blíž k lidem. Lukovy tmavé oči ve světle zářily a Gwin, která teď klečela vedle Jošuy, pohlížela na Emli s posvátnou úctou.

Jošuovy oči se otevřely, a když je znovu zavíral, vyslal slabě: Výborné, Emle. Opravdu výborné.

Luk udržoval oheň a společně s Gwin se pustil do přípravy jídla pro všechny. Emle se posadila do svých kožešin a byla radostí bez sebe, ale zároveň také velmi vyčerpaná.

Ve chvíli, kdy slunce zapadlo za horské vrcholky na západě, v prázdném průsmyku byl slyšet dusot kopyt. Axlův hruss pospíchal za kuželem světla a tepla, spěchal za svými druhy. Axl se kymácel na jeho hřbetě a ani trochu se nesnažil zvíře od jeho úmyslu odradit. Když jeho hruss došel až ke quiru, ostře se zastavil a přední nohy zarazil v tenké vrstvě sněhu. Axla to hodilo dopředu na krk zvířete, stihl se ještě zachytit hrušky u sedla a pak se pomalu svezl ze sedla dolů. Držel se hrusse, aby udržel rovnováhu, a jak tam stál, slepě zíral do tepla quiru. “Jste tady?” zachroptěl. “Nevidím. Nevidím vůbec nic.”

Dvacet sedm

Mreen chodila po svém pokoji, kdykoli měla volno, a naslouchala vší silou, zda k ní Jošua nebo Emle nevyšlou nějaké myšlenky. Během dní jejich nepřítomnosti ji zahrnovaly pocity strachu, nervozita, občas se dostavily záchvěvy optimismu, které se ale hned zase zvrhly v obavy, jež už snášela jen velice těžko. Pátého dne usedla ve velké síni k vysokému oknu a prohlížela si prázdné nádvoří a houstnoucí tmu nad Marickými horami; toužila spatřit poutníky, jak se konečně vracejí. Nabídla Duchovi sto obětních darů, když je uchová v bezpečí, a už asi po tisící litovala, že je nechala odjet.

“Kantorko Mreen.” To byla Lispeth, která v uplynulých perných dnech získala daleko větší sebedůvěru. “Musíš jít do postele, Kantorko,” vybídla ji tiše, ale rozhodně. “Hrozně se vyčerpáváš. A celý Domov je závislý jen na tobě.”

Mreen odtrhla oči od prázdného výhledu za oknem a obrátila se k Lispeth. Zvedla ruku a přiložila ji bezděky k čelu - já vím.

Lispeth odpověděla rychlým znamením, které si vymyslela sama - přejela si otevřenýma rukama před zavřenýma očima - spát. Kývla směrem k nádvoří. “Všichni je vyhlížejí. Kantorko. Až přijedou, určitě se to dozvíš.”

Mreen vstala a kývla na služebnou. Naznačila jí rychle tři slova, když se obracela směrem ke dveřím, ale pak se zarazila a rozhodla, že znamení zopakuje ještě jednou, pomaleji a zřetelněji. Pohlédla na Lispeth a spatřila ji, jak se usmívá.

“Ano,” prohlásila Lispeth a dotkla se čela přesně tak, jak to učinila Mreen. “Je to těžké klidně spát. Stiskla k sobě ruce před pasem - prosím. “Alespoň si lehni, Kantorko, a odpočívej. Spánek tě může překvapit; tak mi to vždycky říkávala moje máma.”

Mreen byla sice nervózní, ale musela se usmát. Jak už stačila zjistit, Lispeth byla plná matčiných moudrostí. Dotkla se hrudní kosti a pak natáhla ukazováček. Udělám to.

Lispeth to uspokojilo, takže přikývla a následovala Mreen, která kráčela ke schodišti. Než došly k ohybu schodiště, Mreen se rázně zastavila, jako by narazila do zdi.

Bylo to slabé, ale zřetelné. To byla Emle, která k ní vysílala přesné poselství. Mreen? Už jsme od Taurusu jen několik hodin jízdy.

Lispeth stála za Mreen a jen se zeptala: “Co se děje? Stalo se něco špatného?”

Mreen držela hlavu vzhůru a ukázala Lispeth, aby chvíli počkala. Vyslala velice silně: Emle, jsem tak ráda, že tě slyším. Ale už se připozdívá a brzy bude tma. Bude zima a cesta kolem útesů bude nebezpečná.

Ano, já vím. Ale už jsme tak blízko.

Kdo je s tebou?

Všichni kromě Leva, odpověděla Emle.

Zesílím quiru, vyslala Mreen. Jděte za světlem.

Když zvedla hlavu, velice zřetelně předvedla znaky Lispeth. Přines mi filhatu do kantorisu. Pak řekni Magistrovi, že už se vracejí. A pověz Gwinině matce, že její dcera je v bezpečí s Lukem, Emlí a Kantorem Jošuou.

Lispeth byla překvapená a jen živě přikyvovala, občas se dotkla čela, když na chvíli zaváhala. Pak se Lispeth rozběhla nahoru po schodech a Mreen pospíchala do kantorisu. Rozsvítí pomocí quiru celý Domov tak, že bude zářit do dálky, bude fungovat jako maják, který je provede temnotou, a bude v něm tolik tepla, že hrussové budou náležitě pospíchat. Už se nemohla dočkat, až uvidí Emli, až zjistí, že Jošua je v pořádku, a až si vyslechne příběh Gwin.

Luk jel v čele celé skupinky, ale teď držel v rukou opratě Axlova zvířete on sám, jak už tak činil uplynulé dva dny. Axl už vůbec nic neříkal. Houpal se v sedle a vypadal menší, jako by se scvrknul. Jeho oči stále pátraly nepřetržitě vlevo i vpravo. Jeho obličej už nebyl vůbec hezký, pevné rysy v obličeji poklesly a neustále špulil rty, když zíral do tmy. Luk zaťal zuby pokaždé, když ho pozoroval, a snažil se od sebe odehnat sebemenší náznaky lítosti. Neustále si připomínal, co všechno Axl provedl, a co měl v úmyslu provést. Podíval se na Emli - na Pěvkyni Emli, která jela vedle Kantora Jošuy a držela opratě jeho hrusse ve svých rukou. Luk si vzpomněl, že jen díky její odvaze a síle se Axlovi nepodařilo připravit Luka o život.

Přesto ho pohled na zlomeného muže znepokojoval. Luk měl zmatené vnitřní pocity a neměl ani tušení, jestli to znamená, že je lepší nebo horší člověk. Raději tuto myšlenku ze své hlavy vypudil. Do takové situace je přivedly Axlovy činy, ne Lukovy.

A Emliny. Pozoroval, jak se její quiru rozptyluje, je silné, jasné a teplé a všechny je chrání před silným chladem. Také pochopil, že tím mizí i ta sebemenší naděje, že by se ona mohla někdy stát jeho družkou. Navzdory všemu tuto naději v sobě stále choval. Ale její volba - Emlina volba - procvičit svůj talent, je všechny zachránila před smrtí. Kdyby byla jen obyčejná obyvatelka Domova, která umí krásně zpívat. Luk, Gwin i Axl by teď leželi zmrzlí v Jižním průsmyku. Měla všechno, co by od své družky očekával - byla inteligentní, statečná, slušná a věrná. Vždycky mu bude na ní záležet. Ale podobné vlastnosti bude muset najít u některé jiné dívky.

Mračil se na potemnělou stezku kolem útesů, na kterou právě vkročili. Doufal jen, že neučinil špatné rozhodnutí, když dal na Emli, která ho přesvědčovala, aby pokračovali dále v jízdě. Znal dobře nástrahy na této části jejich cesty. Ale Emle chtěla, aby Kantor Jošua byl už v bezpečí Domova u Kantorky Mreen, která vyléčí jeho rány, jak nejrychleji to bude možné. Pořád ještě zvažoval, zda si nemají vybudovat ještě jeden tábor přes noc, když tu Gwin, která seděla za ním v sedle náhle zvolala: “Luku! Podívej!”

Zvedl hlavu a spatřil Taurus obalený v tak silném quiru, že zářil až sem, přestože to trvalo ještě pár hodin, než se k němu přiblíží. Quiru bylo tak bohaté a hojné - nikdy by ho nenapadlo, že může být tak obrovské.

Ohlédl se přes rameno a zachytil Emlin pohled. Usmála se na něj a on jí na oplátku přikývl. Ta záře jim dovolí, aby jeli dál podél mořského pobřeží a útesů, neboť jim osvětlí nejnebezpečnější úseky stezky a hrussové je sami povedou za světlem a teplem.

Mreen se vynořila zpod oblouku na nádvoří a zjistila, že už ji dost obyvatel Domova předešlo a čekali teď na dvoře u stájí. Když sem došla, rozestupovali se, klaněli se jí a tu a tam někdo zamumlal pozdrav. Lispeth šla těsně za Mreen a usmála se tiše sama pro sebe: “Udělala jsi na ně veliký dojem, Kantorko. Ještě nikdy neviděli tak velké quiru.”

Někdo se Lispeth na něco zeptal a ta se obrátila na Mreen: “Kantorko, víš, kdy poutníci dorazí?”

Mreen chvíli poslouchala a pak znakovou řečí odpověděla: Emle si myslí, že to bude trvat tak půl hodiny.

Lispeth tuto zprávu poslala dál a pak řekla Mreen: Až dorazí, Pěvkyně Emle mě musí s Lukem seznámit.”

Mreen se zasmála svým němým smíchem. Našla čisté místo, kde se mohla opřít o jeden trám výběhu a kde hodlala počkat. Magistr Kenth se k ní připojil a vedl s sebou i svou družku. Dorazila i správkyně Domova a dělala si starosti, že ubanyix i ubanyor mají dost studenou vodu pro nově příchozí. Mreen ukázala Lispeth, že jim vodu zahřeje hned, jakmile své přátele uvidí, a Lispeth předala tuto zprávu Gertě. Kenth sehnal dva urostlé lovce, aby se postarali o Axla, pokud by s ním po příjezdu byly nějaké nepříjemnosti. Mreen dělalo potíže, aby Lispeth jakkoli naznačila, že Axl bude po příjezdu naprosto neškodný. Lispeth svraštila obočí, snažila se porozumět, ale Mreen to nakonec vzdala. Za pár okamžiků to všichni uvidí na vlastní oči.

Přitáhla si kožich k tělu a hleděla na stezku kolem útesů.

Luk přijel jako první, vysoký a vzpřímený a seděl na krásném hřebci, kterého si v létě přivedl z hor. Mreen na něj hleděla jako u vytržení. Rysy v jeho tváři byly pevné, hlavu držel vysoko a měl sebejistý pohled. Neusmíval se, ale napadlo ji, že měl určitě důvod k tomu, aby byl sám na sebe hrdý. Jeho sestřička jela s ním a byla v bezpečí usazená na bočnicích sedla.

Erlys ze sebe vydala zadušený výkřik, vyrazila z davu ostatních členů Domova a pak klopýtla a hned se zastavila, když spatřila Axla, jak leží na krku svého hrusse. Při zvuku jejího hlasu zvedl hlavu a jeho oči přejížděly zprava doleva a stále dokola. Erlys si přiložila ruku k hrdlu a stála na místě, jako by byla vytesaná z ledu.

Oba lovci přistoupili k Axlovu hrussovi a začali Axla uvolňovat z postroje a stáhli ho dolů ze sedla. Axl jen něco zabručel a Erlys ustoupila o krok dozadu.

Luk sesedl, zvedl Gwin a postavil ji na zem. Oči dívenky se zaměřily na matku, ale ta ze sebe nevydala ani hlásku. Lovci vedli Axla, který vrávoral a něco si mumlal sám pro sebe, dovnitř vraty do stájí a Erlys je následovala - naříkala při tom a svírala obě ruce. Gwin ji pozorovala, jak odchází.

Mreen k ní přistoupila a položila její ruku do své právě ve chvíli, kdy do dvora u stájí vjížděli Emle a Jošua. Několik mužů přistoupilo, aby se postarali o jejich hrussy a aby rozepnuli a sňali postroj, který udržoval Jošuu v sedle. Emle lehce zvedla jednu nohu, přehoupla se přes krk svého hrusse a zkušeně sklouzla dolů na pevnou zem, jako by to prováděla celý svůj dosavadní život.

Emle. Výborně, vyslala Mreen.

Mladší dívka jí věnovala rozzářený úsměv a pak se jí hluboce poklonila. Kantorko Mreen, děkuji ti. Musím ti toho tolik vyprávět.

Je Jošua v pořádku?

Mreen se ulevilo, když jí Jošua odpověděl sám. Opřel se o jednoho muže; v obličeji byl Jošua sinalý, ale jeho poselství bylo zřetelné: Budu v pořádku, Mreen. To všechno díky Emli.

Mreen stále ještě držela Gwin za ruku, ale sehnula se, aby přiložila svou tvář k Emlině. Budeš mi muset všechno vyprávět. Ale nejdřív jsem slíbila Gertě, že pro vás zahřeji vodu v ubanyixu a ubanyoru, abyste se vy všichni mohli pořádně vykoupat.

Emle jí vrátila její objetí. Není třeba, abys to dělala, Kantorko, vyslala rozhodně. Jsem tvoje mladší žačka. Udělám to sama.

Než mohla Mreen jakkoli reagovat, Emle byla pryč; zmizela rychlým krokem ve dveřích do stáje a jen jí přes rameno věnovala veselý a šibalský úšklebek. Mreen se okouzleně usmívala. Vyslala: Gwin, zdá se, že se toho událo poměrně dost, zatímco jste byli pryč. Pohlédla dolů a stále se usmívala.

Děvčátko však stálo se svěšenou hlavou a hledělo na svoje botky.

Luk neopustil stáje, dokud nebyli všichni hrussové odsedláni, uklidněni a nestáli v kójích s extra porcí krmiva. Zkontroloval úplně všechny postroje. Dva lovci s ním zůstali a pomáhali mu, aby bylo všechno v pořádku. Když mu nakonec popřáli dobrou noc, oslovili ho jeho jménem a mluvili s respektem. Luk pozoroval, jak odcházejí vnitřními dveřmi do Domova, a jen se divil, k jakým změnám může dojít v rozpětí několika dnů.

Věděl, že by měl zajít do příbytku a vysvětlit Erlys, co se stalo, ale postál ještě hodnou chvíli v uličce, která byla pokryta čerstvou slámou, a pak se otočil na patě a znovu vyšel ven. Quiru Kantorky Mreen bylo tak silné, že na dvoře u stájí bylo jasno jako ve dne a skoro stejně tak teplo. Luk stál s jednou nohou na trámu u výběhu, pozoroval hrusse a snažil se zjistit, o čem asi přemýšlí.

Bratříček došel až k němu a zabořil do Lukovy hrudě svou hlavu. Luk si úlevně oddechl a ponořil prsty do Bratříčkovy hedvábné černé hřívy. “Prožili jsme velké dobrodružství, ty a já, co říkáš?” povídal si s ním potichu. Sáhl do kapsy a vytáhl trochu zrní. Hruss je sbíral pysky a pak stál, hlavu přes ohradu, oči napůl přivřené, když ho Luk drbal mezi ušima.

“Vidím, že proti mně vůbec nic nemáš,” zamumlal Luk.

Bratříček jen ještě víc natáhl hlavu, aby se Luk dostal i do vzdálenějších míst. Luk se zasmál sám pro sebe. “Nevím, co se teď bude dít,” pravil, “ale jedno vím: Od něj budeš mít pokoj. A já taky.”

Ještě naposledy Bratříčka poplácal. “Hned jak se ráno vzbudím, tak za tebou přijdu, kamaráde. Ale teď…” Ustoupil o krok od ohrady výběhu a s hrussem na sebe ještě chvíli hleděli. “Ano. Nadešla chvíle, kdy musím skutečně zajít za matkou a všechno jí vysvětlit. A doufám, že to všechno dobře pochopí.” Vzdychl si a prošel vraty do stájí. Otočil se, aby na noc zavřel vršek i spodek dveří.

Gwin na něj čekala u sedlárny. Byla čerstvě vykoupaná a oblečená do čisté šarlatové tuniky a z krátkých vlasů měla nový účes.

“Gwinečko,” řekl Luk laskavě, “myslel jsem si, že budeš s mámou.”

Zavrtěla hlavou.

“Tak co se děje, maličká? Proč nejsi v postýlce?”

Pokrčila jedno rameno a sklonila k němu hlavu, takže vypadala jako hodně unavené ptáče. Luk došel až k ní, klekl si před ní a vzal její ruce do svých. “Mluv se mnou, Gwin,” vyzval ji. “Kde je Erlys?”

Bolestně, jako by ji to bolelo, když měla otevřít pusu, pravila: “Je… s ním.”

“Myslíš… s Axlem?”

Přikývla.

Luk si sedl na paty. “A kde jsou, maličká?”

“V jedné místnosti tam vzadu. Lovci hlídají u dveří.”

Ta místnost byla poblíž skládky odpadu; nikdo ji nechtěl a nikdo tam nepřebýval. Bude to jediné vhodné místo, kde se dá držet Axl pod dozorem, než Magistr rozhodne, co s ním bude dál. Ale že je Erlys s ním…

Luk vstal. Připadal si nesnesitelně vyčerpaný, příliš unavený na koupel, příliš unavený na to, aby šel něco pojíst. Držel Gwininu ruku ve své a vedl ji k vnitřním dveřím do Domova. “Pojď, Gwinečko. My dva půjdeme domů. Budeme spát. Teď už mi to ani nemyslí.”

Když uložil sestřičku do postýlky, téměř nezaslechl, jak zašeptala: “Zůstávala jsem tu kvůli ní. Kvůli mámě.”

Luk se k ní znovu otočil a klekl si k postýlce. “Cože?”

Gwin se posadila a pokrývka se jí svezla z ramen. Její hlas byl zlomený, když říkala: “Chtěla jsem jít na Konzervatoř, Luku, ale máma…

“Aha.” Luk pohladil její rozcuchanou hlavu a marně hledal vhodná slova. “Já ti rozumím, Gwinečko. Ale ona potřebuje jeho ve věcech, kterým ani jeden z nás moc nerozumí. Pojedeš do Konzervatoře a stane se z tebe Kantorka a já si jednoho dne založím svou vlastní rodinu…”

“A ona zůstane sama s ním,” zakončila Gwin.

“Ano. Tak to možná bude.”

“Je to ale hrozně zlý člověk.”

“Ano. Také si myslím, že je to velice zlý člověk. Ale Erlys se mu zaslíbila a obávám se, že stojí na jeho straně.”

“Bude jí ubližovat.”

“To je možné.” Luk Gwin pomohl, aby znovu položila hlavu na polštář a pořádně ji přikryl. “My ji ale nemůžeme ochraňovat, Gwinečko. Musí se bránit sama.”

Dvacet osm

“Až tady skončíme, vyšleme jednoho jezdce do Lamdonu,” pravil Magistr Kenth. “Skupina z Konzervatoře nám půjčí jednoho potulného Pěvce. Ale chci mít naprosto jasno v tom, co se vlastně stalo, než napíšu dopis pro Magistrátní výbor.”

Všichni na něj hleděli - Kantorka Mreen s Lispeth po boku, Kantor Jošua, který dnes ráno vypadal už mnohem silnější, a Emle. Luka přivolali ze stájí a přivedl s sebou i Gwin, která seděla vedle něj a tiskla se k němu, jak nejvíc to šlo, a vypadala tak zasmušile a zarputile, jak je to vůbec u malého dítěte možné. Gwin neřekla ani slovo, ani neodpověděla na pozdravy dospělých kolem ní.

Luk se trochu naklonil dopředu: “Co potřebuješ vědět, Magistře?”

“Vezmeme to od začátku,” odpověděl Kenth. Vedle něj seděl jeho tajemník a měl namočený brk nad kusem papíru. Luk pohlédl na Emli, než spustil.

Než převyprávěl do všech detailů všechny události, uběhla asi hodina. Gwin nechtěla nic říkat, ale Luk mluvil za ni, vysvětlil, jak se jí Axl zmocnil, když spala, sebral ji z postýlky a že se pořádně vzbudila, až když ji zvedal do sedla na Bratříčkovi. Rukou jí zacpával ústa, aby nebyl slyšet její křik, vyprávěl Luk, do chvíle, než byli z doslechu lidí z Domova. Luk pokračoval - místy se s nějakými detaily dostali k řeči i Emle a Jošua - a vyprávěl, jak pronásledovali Axla a Leva a jejich malou zajatkyni dolů mezi útesy, jak pak odbočili do Jižního průsmyku a spěchali, aby zkrátili vzdálenost mezi nimi.

Když došel až k místu, kdy měl popisovat konkrétní konfrontaci mezi Lukem a Axlem, vzala si slovo Emle a pokračovala. Měla to v hlavě tak jasně srovnané, jako by se to odehrálo před chvílí. Vyprávěla objektivně a popsala každý pohyb, každý detail. Na konci prohlásila: “To vyprávění trvalo déle než všechno to, k čemu došlo, Magistře. Nebyl čas na nějaký plán, nebo možnost zvolit něco jiného. Nechtěla jsem pána hrussů oslepit, ale zcela určitě jsem měla v úmyslu zachránit Lukovi život. Takže…” jen tak rozhodila ruce a pohlédla na Mreen. Mreen ji již ujistila, že ji naprosto chápe. “Můj talent si sám zvolil chvíli, kdy byl k užitku, uzdravil se a předvedl se v plné síle. A přísahám při Duchu, že kdyby k tomu nedošlo, tak by tady dnes Luk s námi neseděl.”

Kenth zhluboka vydechl a pomalu přikyvoval. “Taurus je ti vděčný, Pěvkyně,” prohlásil. “Bylo by nám proti mysli, kdybychom o něj měli přijít. Potřebujeme takové mladé a silné muže.” Tajemník po jeho levici se k němu naklonil a něco zašeptal. Kenth znovu přikývl a obrátil se k Lukovi. “Mám takový dojem, že tvůj pán uzavřel dohodu, že tě pošle do Arrenu, aby sis tam zopakoval svá učednická léta.”

Luk pravil klidným hlasem: “Ano, to udělal”

Kenth si znovu vzdychl: “Ať už bude rozhodnutí Výboru jakékoli, Taurus přišel o svého pána hrussů. Bylo mi řečeno, že se nedá předpovědět, zda bude ještě někdy vidět.”

Emle se kousla do rtu. Mreen se na ni podívala a rychle vyslala: Emle, to není tvoje chyba.

Aniž by její pohled opětovala, Emle odpověděla: Já vím, že ne. Stejně mě to ale znepokojuje.

Kenth netušil, že si spolu obě ženy vyměňují myšlenky, a pokračoval dál. “Luku, myslím, že jsi dostatečně prokázal, že nepotřebuješ žádné dodatečné roky jako učedník. Doufám, že se rozhodneš zůstat tady namísto v Arrenu, a převezmeš starost o stáje tady na Taurusu. Že se staneš novým pánem hrussů.”

Luk se trochu víc narovnal a s Magistrem si hleděli do očí. Lukův hlas zněl sebejistě, když odpovídal: “Tak se stane, Magistře. Děkuji.” Pohlédl dolů na Gwin, která se k němu tiskla a tvářičku měla schovanou do jeho rukávu. Luk opět zvedl oči a zeptal se: “A co bude s mou sestrou? S Gwin? Co se s ní stane?”

Kenth si odkašlal a náhle vyhlížel poněkud nešťastně: “Magistrátní výbor…” spustil.

Mreen něco naznačila a Lispeth zvedla ruku. “Promiňte, Magistře,” pravila tiše. Kenth se na ni podíval se zdviženým obočím. Emle spatřila, že Luk se také dívá jejím směrem. Měla podezření, že si Lispeth až do této chvíle vůbec nikdy nevšiml.

Lispeth se roztomile začervenala a jednou rukou si vjela do světlých vlasů. Emle si poněkud opožděně vzpomněla, že Lispeth slíbila, že ji seznámí s Lukem. Pohlédla dolů na stůl a musela v sobě potlačit bolestný nával závisti, ale zároveň za to samu sebe vyplísnila. Konec konců, nemohla mít všechno. Teď sama sobě slíbila, že hned při první příležitosti seznámí Lispeth s Lukem. Lispeth splnila nad očekávání vlastní část dohody mezi nimi.

Lispeth prohlásila: “Kantorka Mreen si přeje, aby o Gwin rozhodla Konzervatoř.”

Kenth se hluboce zamračil. “Kantorko Mreen, samozřejmě že chci… mám za to, pokud si myslíš, že to tak bude lepší… ale Lamdon…”

Emle řekla: “Magistra Sira měla na podobné záležitosti zcela jednoznačný názor.”

Mreen přikývla a Lispeth opět usedla a byla spokojená, že zvládla svůj úkol. Emle si všimla, jak mírně obrátila hlavu směrem k Lukovi a pak se zcela záměrně a vyčítavě podívala na Emli. Ta se málem rozesmála nahlas a Lispeth jen tančily oči.

Než skončilo sezení, nastala hodina, kdy se prováděla quirunha. Jošua vstal, aby odešel s Kantorkou Mreen do kantorisu, ale ta jen zvedla ruku, aby ho zastavila. Musíš odpočívat, Kantore Jošuo, vyslala. Stejně jsem quirunhu prováděla sama těch několik předchozích dnů, takže to určitě dokážu ještě jednou. Obrátila se na Emli a ve tvářích se jí objevily dolíčky. Nebo mi může pomoci Emle.

Emle se poklonila a vyslala: Jenže já na to nemám ucelený výcvik. Ale provedu to velice ráda.

Jsi vycvičená podle tradic Kantora Thea, reagovala Mreen. Klikatá cesta, ale dobrý konec. Vždyť už jsi posloužila jako potulná Pěvkyně! A tvou pomoc skutečně uvítám.

Takže to byla Emle, kdo nakonec vystoupil na stupínek vedle Kantorky Mreen. V klíně jí ležela Jošuova filhata a jejím úkolem bylo vypomoci dnes Mreen s vytvořením quirunhy. Mreen zvolila známou melodii v tónině Indu a Emle zpívala - zpočátku trochu váhavě, ale pomalu v ní sílila sebedůvěra, takže její hlas nádherně rezonoval proti stěnám a stropu kantorisu. Když bylo po obřadu, Emle spustila závěrečnou modlitbu. Mreen stála vedle ní a její aureola byla tak jasná jako ranní světlo.

Usměj se na nás,

Ó, duchu hvězd,

Sešli nám léto, jež zahřeje svět,

až do chvíle, kdy slunce budou stále žhnout.

Když vycházely z Kantorisu, Mreen k Emli vyslala: Emle, bude se mi po tobě moc stýskat. Ale určitě se z tebe brzy stane plnohodnotná Kantorka. Jsem na tebe pyšná.

Emlino srdce se málem rozskočilo radostí.

Následující dny připadaly Emli jakoby trochu rozmazané. Přestože se Kantor Jošua zotavoval velice rychle, Mreen Emli nadále dovolila, aby sedávala výše na stupínku a vytvářela quirunhu spolu s nimi. Pečlivě se přizpůsobovala jejich vedení, zároveň však v sobě objevila velké množství vlastní energie, což souviselo s její nově získanou schopností. Zahřívala vodu v ubanyixu a v ubanoyru, až byly lázně tak horké, že Mreen svým němým smíchem žadonila, ať už přestane, než se někdo uvaří jako kýta masa z caeru. Pořád si balila svůj skromný majetek a zase ho přebalovala; spolupracovala s Gertou, aby měla jistotu, že všechny její tuniky budou čisté a vyspravené. A hodně cvičila ve svém skrovném příbytku až do chvíle, kdy byl vzduch tak horký a jasný, že z toho mohla málem oslepnout.

Nebyla o samotě s Lukem až do dne, kdy se vrátil jezdec z Taurusu, který měl vyřídit záležitosti v Lamdonu. Jednoho rána ve velké síni skutečně seznámila Luka s Lispeth, ale od té doby neměla příležitost si s Lukem pořádně promluvit. Jošua spočítal, že už je to šest dní od chvíle, kdy z Taurusu vyrazil jeden jezdec s potulným Pěvcem, a že Magistr očekává rozhodnutí každým okamžikem. Emle pochopila, že se blíží čas loučení.

Když opouštěla jednoho dne kantoris, zahnula doleva za schodiště, rukama si uhladila tuniku a uvolněný pramen vlasů stáhla do spony. Všímala si každičkého detailu Domova - naleštěné, obisem vyřezávané dřevěné obložení, závěsy, které krášlily jinak holé zdi, hladkou podlahu pod svýma nohama, slabý nádech soli, který sem pronikal venkovními dveřmi od moře.

Otevřela dveře do stájí a chvíli postála na místě; vychutnávala si vůni hrussů, slaného mořského vzduchu a čerstvé slámy. Tuto nezaměnitelnou vůni si bude navždy pamatovat, tím si byla jista; pamatovat až do konce života. A když si připomene tu vůni, přijde jí na mysl i Luk a jeho snědý obličej, vysoká, štíhlá postava, jeho jemné ruce, které dokázaly vést hrusse tak bezpečně a citlivě, jako by se s nimi mazlily. A měla za to, že si vždycky s určitou bolestí v srdci vzpomene, jaké to mezi ní a Lukem mohlo být. Že to byla její vlastní volba, to jí přinášelo jen slabou útěchu. Popravdě řečeno, její talent jí nedával žádnou jinou možnost.

“Emle!” Byl to Luk, který vystrčil hlavu ze sedlárny. “Potřebuješ něco?”

Zavrtěla hlavou a trochu se zastyděla. Luk svraštil obočí, když si ji prohlížel, a Emle se musela rozesmát: “Zdá se, že odsud brzy odjedu. Chtěla jsem jen… prostě jsem si s tebou chtěla ještě jednou pořádně popovídat.”

Vystoupil do uličky a v rukou nesl ohlávku: “Měla jsi na mysli - naposledy popovídat,” prohlásil. Mluvil tak, jako by si dělal trochu legraci.

“Doufám, že ne, ale tuším… ano, možná, že je to tak.”

Společně kráčeli chodbou ve stájích. Zastavili se u vrat, které byly napůl dokořán, aby šel dovnitř čerstvý vzduch. Stáli bok po boku a hleděli ven do výběhu, kde si Bratříček a párek jeho klisen užívali mdlého a chladného slunečního svitu. Hřebec zvedl hlavu a zařehtal. Mreenino intenzivní quiru už před několika dny pochopitelně odeznělo a vzduch venku mimo stáje byl příliš chladný na to, aby si člověk vyrazil ven bez kožichu. Voda v zátoce už u břehů zamrzla. Emle pravila: “Každý den je čím dál tím chladněji.”

“To je pravda.”

Emle položila ruce na spodní část vrat. I dřevo pod jejími prsty se jí zdálo velice studené. Ale nechtěla mluvit o počasí.

“Luku - jaké to teď je ve vaší rodině?”

Chvíli přemýšlel a palcem přejížděl po propletené části ohlávky. “Moje matka odmítá mluvit o všem, k čemu došlo. Žije ve víře, že Axl zase jednou uvidí a získá nazpět své postavení pána hrussů a že všechno bude jako dřív.”

“A Gwin?”

Povzdechl si a sevřely se mu čelisti: “Gwin se nechce ani o kousek přiblížit k místnosti, kde je Axl ubytovaný. Když Erlys přijde, aby odnesla jídlo nebo oblečení, Gwin by si s ní ráda povídala, ale odmítá jít s matkou i na chodbu. A Erlys…” hlas ho zradil a Emle pocítila jeho smutek a žal.

“Možná si nemůže pomoct,” pravila Emle tiše.

Luk se narovnal a pohlédl jí do tváře - v jeho obličeji byly všechny linie ostré a pevné. “Co je to za matku, když dává přednost krutému a nečestnému muži před svým vlastním dítětem?”

Emle váhala. “Luku, někdy se dějí podivné věci, když se v rodině objeví někdo talentovaný. Je to tak velká oběť… a pro rodiče bývá velice těžké se se svými dětmi rozloučit.

“Ale Gwin brzy odjede pryč… Erlys má na ni tak málo času.”

“Ach, Luku, já vím. Moje vlastní matka…” Vzpomněla si na den, když opouštěla Perl. Její bratři na ni zírali, na jezdce, kteří si pro ni přijeli, připomněla si v duchu slavnostní a hrdou řeč Magistra, který byl pyšný na to, že se v Perlu narodilo talentované dítě. Připomněla si, jak se ve tváři jejího otce zračila velká úleva. A její matka - matka si dělala starosti jen s jejím oblečením, jezdeckou brašnou, česala jí vlasy a chystala kožichy. Emle byla vždycky přesvědčená, že její matka se daleko více starala o to, jak její dcera bude vypadat navenek, nežli fakt, že ji neuvidí dlouhých pět let. Teď si ale nebyla tak jista.

“Tvoje matka…?”

“Ach, Luku. Moc toho neznám, abych ti mohla v tomhle poradit. Jen si myslím, že moje matka se raději zabývala podružnějšími věcmi než tím, že ji na dlouhou dobu opouštím. Možná je to u Erlys to samé.”

“Ne,” odpověděl drsně. “Moje matka je stejně tak dětinská jako Gwin. Hledá vždycky ten nejjednodušší způsob. Daleko víc chce, aby se o ni někdo staral, než aby se ona starala o vlastní dceru.”

Emle váhavě položila ruku na Lukův rukáv. “Luku, když se to vezme kolem a kolem, není v tom nakonec žádný rozdíl. Až bude Gwin připravená, půjde do Konzervatoře.”

“Už je připravená,” odpověděl. Jeho hlas byl trochu nakřáplý. On sám - asi mnohem víc než Erlys - želel toho, že mu jeho malá sestřička odejde.

Začala zvedat ruku z jeho rukávu, ale on ji náhle chytil vlastní rukou. Nehodilo se to, ale Luk byl smutný.

“Dávej tam na ni pozor,” trpce žadonil. “Slib mi to.”

“Jistěže. Jistěže na ni budu dávat pozor. A budu ti psát, jaké dělá pokroky.”

“Neumím číst,” zamumlal a zabodl oči do bot.

“Někdo ti můj dopis pro tebe přečte. Kantor Jošua. Nebo Magistr. Nebo…” Zhluboka se nadechla. “Lispeth umí číst. Služebná Kantorky Mreen. Byl to jeden z důvodů, proč ji pro tuto práci vybrali.”

Polkl a uvolnil Emlinu ruku. “Díky. Tak já tedy řeknu Lispeth.”

“A musíš jí nadiktovat odpověď pro mne,” požádala ho. “Abych věděla… jak se ti vede.”

Znovu polkl a pak pohlédl ven otevřeným vrškem vrat. Jeho profil byl ostrý ve světle odpoledního slunce. Věděla, že ho teď musí nechat o samotě. Nikdy by sám sobě neodpustil, kdyby se zhroutil v její přítomnosti.

Neexistovala slova, která by dokázala popsat, co to mezi nimi bylo. Věděla to a doufala, že on to ví také.

Dvacet devět

V den Emlina odjezdu sestoupila Mreen po schodišti do velké haly s malým koženým váčkem v ruce. Lispeth kráčela před ní a nesla Mreen kožich. Mělo to být formální rozloučení na schodišti Domova, jako by Emle byla už plnohodnotnou Kantorkou namísto pouhé Pěvkyně, která se vrací na Konzervatoř studovat. Mreen to probrala s Jošuou a souhlasil i Kenth.

Obyvatelé Domova směřovali v proudech, aby zaujali místo na schodech na krátký obřad, který se tu měl odehrát. Klaněli se Mreen, když se mezi nimi pohybovala, usmívala se na ně a kývala na pozdrav. Teď už znala jejich jména, věděla, jakou dělají práci, znala jejich děti. Hodně jich vyléčila z různých neduhů, takže věděla, co je trápí a na čem jim záleží. Byla to jejich společná komunita a ona do ní patřila. Vyslala kratičkou modlitbičku Duchu hvězd, že to nakonec takhle dopadlo.

Lispeth jí podržela kožich a Mreen do něj vklouzla; kápi nechala ležet volně na ramenou. Ve velké síni se teprve chystala snídaně, ale Emlina skupina pocestných už jedla. První den chtěli urazit co největší část cesty, protože byl velice chladný den. Když Mreen vystoupila ven zpoza velkých vrat, aby zaujala místo vedle Kentha a jeho družky, spatřila, že Emle už nasedla na hřbet hrusse. A Gwin, maličká Gwin, která byla téměř stejně tak tichá jako Mreen, seděla za Emlí, opírala se o zadní rozsochu sedla a držela se Emle kolem pasu.

Mreen něco naznačila Magistrovi a pak sešla dolů po schodech, aby mohla Emli předat dárek na rozloučenou - malý kožený váček.

Dárek na rozloučenou, má přítelkyně. Jsem ti neskonale vděčná za podporu, kterou jsi mi tady prokazovala.

Mreen, odpověděla Emle. Oči jí zarudly a trochu pohodila hlavou, snad aby odehnala náhlou emoci. Co je to?

Dva kousky kovu, odpověděla Mreen s úsměvem. Vzpomínáš si na ně? Pocházejí z mého domova na Observatoři. Ted už je k ničemu nepotřebuji.

Emle přitiskla váček k hrudi a rozechvěle se na Mreen usmála. Děkuji ti. Budu si je považovat, přestože se mi při pohledu na ně nebudou vybavovat výjevy jako tobě.

Mreen trochu pokrčila rameny. Jsou tak staré. Výjevy pomalu mizí. Ale tvůj obraz, Emle, budu mít schovaný navždy v mém srdci.

Emle se zhluboka nadechla. A já tvůj, Mreen. Navždy.

Posílej mi dopisy, abych věděla, jak to s tebou bude dál.

Slibuji.

Až tě uvidím příště, budeš už Kantorka Emle.

Emle se celá rozzářila. Při dobré vůli Ducha!

Mreen se natáhla, aby dosáhla Emli na ruku, a stiskla jí prsty. Usmála se na Gwin, která tiskla tvářičku na Emlina záda, ale její oči přitom pozorovaly každičký pohyb kolem ní. Ničeho se neboj, maličká. Pěvkyně Emle se o tebe dobře postará. A v Konzervatoři se ti bude moc líbit!

Gwin zvedla hlavu a trochu zmateně vyslala myšlenku, které se ale dalo porozumět: Brzy budu mít svou vlastní fillu.

Mreen se usmála a vyslala obraz Gwin, jak hraje na fillu. Holčička se trošku pousmála a Mreen na ni kývla. Bylo to všechno, co teď mohla očekávat. Sbohem, obě dvě. Štastnou cestu.

Mreen se vrátila na schodiště a naslouchala, když Magistr Kenth odříkával formální projev. Kenth hovořil svým zdlouhavým a těžkopádným stylem o tom, jak je Taurus Emli vděčný a jak je hrdý na Gwin. Pochopitelně se nezmínil ani slůvkem o Axlovi, který byl poslán do vyhnanství do Domova Manrus, který se nacházel za ledovými útesy daleko na severu. Erlys vyronila proudy slz a proseb ke svým dětem, aby to pochopily, ale šla s Axlem. Mreen se také dozvěděla, že se Axlovi pomalu začíná vracet zrak; občas spatří záblesky světla, matné obrysy a pohyby. Doslechla se, že až se dostatečně zotaví, má pracovat ve stájích na Manrusu. Pokud toho bude schopen. Potulný Pěvec Lev se ztratil.

Ale nový pán hrussů na Taurusu jel na čestném místě jako první v čele této skupinky, kterou měl dovést až do Konzervatoře. Když odezněly všechny projevy a všichni se rozloučili. Luk stočil krásného hřebce s černou hřívou směrem na stezku u útesů, aby pak celou skupinu vedl směrem na východ a pak na sever do Jižního průsmyku. Mreen vzdychla; vzpomněla si na svou vlastní cestu z Konzervatoře sem, nádheru nezastíněných hvězd, křupavý sníh… a Emlin krásný hlas, když zpívala pod noční oblohou:

Zpívej a přines světlo,

Zpívej a přines teplo,

Přijmi talent a staň se jím, ó, Pěvče,

Světlo a teplo máš v sobě.

Emle zachytila její myšlenky a pod přívalem slz se na ni usmála. Sbohem, Mreen. Emlin hruss následoval jisté kroky Bratříčka podél Domova, pod kamenným obloukem, ven ze dvora u stájí a směrem k cestě u útesů. Bude se mi stýskat.

Mreen se s ní ještě několikrát rozloučila a ujistila Emli, že si budou psát dopisy. Zbytek obyvatel Domova se už vracel dovnitř, ale Mreen si nasadila kápi, aby jí bylo teplo, a stála dlouho, předlouho na schodech s hlavou skloněnou.

Když pochopila, že poutníci už konečně odjeli, zvedla hlavu. Zavalila ji vlna osamělosti, přímo ji svírala, ale teď nebyl čas na nářky. Čekaly ji hodiny v kantorisu a její každodenní quirunha. Vysmrkala se a vydala se nahoru po schodech. K jejímu překvapení našla Lispeth, jak stojí za vraty do Domova a čeká na ni.

“Jsi v pořádku. Kantorko?” zeptala se.

Mreen přikývla. Naznačila jí: Smutná, trochu osamělá.

Lispeth se na ni usmála. “Ano, cítím se taky tak. Budu nedočkavě vyhlížet, až se nám vrátí nový pán hrussů.”

Vešly do Domova společně. Lispeth otevírala před Mreen dveře a pak stála stranou, když jimi Mreen procházela. “Snídaně je připravená, Kantorko,” pravila.

Mreen naznačila: Nemám hlad, ale Lispeth zavrtěla hlavou.

“Musíš něco sníst,” prohlásila rozhodným hlasem. “Mám ti přinést něco na tácu do tvého příbytku?”

Mreen váhala, zda má tuto nabídku přijmout, chvíli přemýšlela a hleděla otevřenými dveřmi do velké síně, kde se u dlouhých stolů sešli všichni obyvatelé Domova. Kenth se svou družkou už byli usazeni a Jošua seděl vedle nich. Děti se smály a vykřikovaly a jejich rodiče se buď smáli s nimi, nebo je peskovali. Děvčata z kuchyně spěšně pobíhala mezi stoly s košíčky naplněnými chlebem a s tácy, na kterých byly misky s rybami, které byly nedílnou součástí života na Taurusu.

Mreen se zhluboka nadechla a zjistila, že ji pocit osamělosti, který jí svíral hrudník, trochu přešel. Ne, signalizovala Lispeth. Najím se tady.

Lispeth se zazubila. “Výborný nápad, Kantorko,” pravila vesele. “Jak říká moje máma, není nad to pobýt v menší společnosti, když má člověk těžké srdce. Běž a posaď se a nejdřív ti přinesu šálek horkého čerstvého čaje.”

A tak Mreen, Kantorka v’Taurus, vešla do velké síně, aby zde posnídala se všemi obyvateli Domova. Když je míjela, lidé se na ni usmívali a klaněli se jí. Ona se usmívala na ně a kývala jim na pozdrav. Usadila se na vyvýšeném pódiu u stolu vedle Jošuy a rozhlížela se po jasně barevných tunikách členů jejího Domova. Po Emli se jí bude dlouho stýskat. Ale tady byla doma.

Epilog

Emle povstala ze židličky, aby se poklonila, když do učebny vstoupila Magistra Sira a připojila se k nim.

Emle, řekla Magret a bedlivě si ji prohlížela. Jsem moc ráda, že tě zase vidím. Za tu dobu, co jsi tu nebyla, jsi hodně vyrostla.

To jsem se tak hodně změnila?

Magret pomalu přikývla. To tedy ano, drahoušku. Tvůj obličej… něco na tvém vzezření je odlišné.

Hodně jsem se toho naučila, Maestro.

Magret se usadila s obtížemi na stoličku a odložila vyřezávanou hůl. Ráda bych se všechno dozvěděla, vyslala. Složila ruce do klína. Ale teď, Emle, bych tě ráda slyšela něco zahrát, když nebudeš mít nic proti tomu.

Emle přikývla a znovu se posadila. Vzala svou fillu z vnitřní kapsy v tunice a přejela prsty po hladkém povrchu filly. Co by sis ráda poslechla, Maestro?

Magret se usmála. Můžeš si sama vybrat, drahoušku, vyslala jí myšlenku. Zavřela oči a opřela se o stěnu učebny. Budu poslouchat.

Emle byla v pokušení se předvést, zahrát něco obtížného, nějaký kousek, ve kterém by dokázala, že nezapomněla, jak se hrají trylky a všechny možné přechody. Chvíli přemýšlela, navlhčila si rty a pak spustila starou známou melodii, tu, kterou ji naučila sama Magret, a jak hrála, v mysli jí zněla slova písně:

Ohlédni se, ó, Nevyo,

Ohlédni se na šest hvězd,

a vykřikni hlasitě:

“Kde? Kde je ta loď?”

Přijela od šesti hvězd,

z nebeských hlubin,

Ohlédni se, ó, Nevyo,

A vykřikni hlasitě:

“Kde? Kde je ta loď?”

Emle si připomněla noc v Marických horách, když Mreen hrála na fillu a Emlin hlas stoupal do výšek jako proužek dýmu do oblohy plné hvězd. Od té noci se toho tolik stalo.

Dokončila melodii, otevřela oči a byla spokojená s tím, co viděla.

Magretiny matné oči zářily potěšením v intenzivním teple z Emlina quiru. Jeho světlo zářilo v Magretiných šedivých vlasech, odráželo se od nablýskaného dřeva v učebně i od ošlapané kamenné podlahy.

Moc pěkné, Emle. Magret k ní vyslala velice slabou pochvalu, jako by se nejednalo o nijak zásadní změnu. Skutečně, velmi pěkné. Maestra se se značným úsilím znovu postavila na nohy a těžce se opírala o vyřezávanou hůl. Vidím, že jsi ve cvičení ani trochu nepolevila.

Emle také vstala a znovu se poklonila. To je tedy pravda. A… jestli můžu být tak troufalá…

Magret stála u dveří a jen nazvedla obočí.

Kdybych ti mohla pomoci s bolestí, která tě tak trápí, stačí jen říct, Maestro Magret. Možná večer, než půjdeš spát…

Magret se znovu usmála a přikývla. Opravdu, odpověděla. Spala bych mnohem lépe, tím jsem si jista. A taková praxe ti pomůže získat zkušenosti, až budeš mít svůj vlastní kantoris.

To je pravda! Vyslala Emle energicky. Zasmála se nahlas a jen těžko skrývala radost, která jí zpívala v celém těle. Otevřela dveře učebny a postála, aby mohla její učitelka projít jako první.

Když následovala Magret chodbou, minul je malý houf nových studentů. Tak jak tomu bylo vždycky se studenty prvního ročníku, byli stále velice hluční a mluvená slova se míchala s energií psí. Smáli se, dobírali si jeden druhého a valili se chodbou jako mláďata caeru, která pospíchají do svého doupěte.

Uprostřed mezi dětmi zahlédla Emle Gwin. Její tvářička byla veselá a tak živá, jak ji ještě nikdy Emle neviděla. Oči jí zářily a tváře i brada se jí začaly zaoblovat. Zachytila Emlin pohled a na chvíli se zastavila.

Pěvkyně Emle! Ahoj!

Ahoj, Gwin. Tak jaká byla hodina?

Bylo to skvělé, prohlásila Gwin. Ale teď si právě jdeme pro filly, každý bude mít svou vlastní fillu! No, není to báječné?

To tedy je, Gwin, vyslala Emle. To je vynikající.

Děvčátko se zazubilo a rychle spěchalo za spolužáky. Emle kráčela dál chodbou mnohem pomalejším krokem a přemýšlela. Dnes večer napíše Lukovi a Mreen, aby byly dopisy připravené, až pojede nějaký jezdec do Taurusu. Oba je to velice potěší, když jim napíše, jak je tady Gwin šťastná. A Emle nakonec také.

Emle si vybavila Lispeth, vysokou a štíhlou blondýnu, jak je sehnutá nad dopisem a čte ho nahlas Lukovi; Emle si jen povzdychla. Bude z nich krásný pár. Doufala, že Luk je k takové možnosti otevřený. A modlila se, aby je oba mohla ještě někdy spatřit.