George R. R. Martin

RYTÍŘ SEDMI
KRÁLOVSTVÍ

Než začala Hra o trůny

argo

Přeložil Richard Podaný

© Argo, 2014

THE HEDGE KNIGHT

© 1998 by George R.R. Martin

THE SWORN SWORD

© 2004 by George R.R. Martin

THE MYSTERY KNIGHT

© 2010 by George R.R. Martin

Published with the author c/o Chris Lotts, Ltd.

All rights reserved

Převod části jmen a názvosloví byl pořízen s přihlédnutím k překladu

Písně ledu a ohně Hany Březákové, vydavatelství Talpress

Cover © Marc Simonetti 2014

Translation © Richard Podaný 2014

ISBN 978-80-257-1264-1 (váz.)

ISBN 978-80-257-1298-6 (e-knih)

POTULNÝ RYTÍŘ

J

arními dešti půda změkla, takže Dunkovi nedalo moc práce hrob vykopat. Vybral si místo na západním svahu nízkého vrchu, protože starý se vždycky moc rád díval na západy slunce. „Zase jeden den pryč,“ vždycky vzdychl, „a kdo ví, co nám přinese ten zítřejší, že, Dunku?“

Inu, jeden zítřek přinesl liják, který je promočil na kůži, a ten další zase vlhký vítr v poryvech, a ten příští ochlazení. Čtvrtého dne už byl stařec příliš slabý pro jízdu na koni. A teď je po smrti. Před pouhými několika dny si při jízdě zpíval, jednu starou písničku o tom, jak jede do Gulltownu za švarnou dívkou, jenže místo o Gulltownu zpíval o Ashfordu. Do Ashfordu za svou dívkou švarnou, hola hou, hola hou, myslel si Dunk ztrápeně při kopání.

Když byla jáma dost hluboká, zvedl starcovo mrtvé tělo do náruče a snesl je dolů. Starý byl drobný mužík a navíc štíhlý; takhle bez hauberku, přilby a pásu na meč jako by nevážil o moc víc než pytel listí. Zato Dunk byl na svůj věk vysokánský. Byl to klátivý, střapatý, hranatý šestnáctiletý nebo sedmnáctiletý kluk (nikdo to nevěděl úplně přesně), měřil spíš sedm stop než šest, a teprve nedávno se začal obalovat svaly a masem. Stařec ho často chválil, kolik má síly. Chválou ostatně nikdy neskrblil. Nic jiného k rozdávání neměl.

Dunk jej složil na dno hrobu a chvíli pak nad ním stál. Vzduch byl zase cítit deštěm a on věděl, že by měl jámu zasypat dřív, než se rozprší, jenže mu bylo zatěžko začít házet hlínu na tu unavenou starou tvář. Měl by tu být nějaký septon, který by se nad ním pomodlil, jenže on má jenom mě. Starý naučil Dunka všemu, co věděl o mečích a štítech a kopích, ale nikdy mu moc nešlo jej naučit, jak se má vyjadřovat.

„Nechal bych ti meč, jenže on by v zemi jen rezavěl,“ řekl po nějaké chvíli omluvně. „Mám ten dojem, že bohové ti dají nový. Byl bych radši, kdybys nezemřel, sere.“ Odmlčel se, nevěděl moc jistě, co je ještě třeba říct. Neznal žádné modlitby, nebo aspoň ne až do konce; starý modlení nikdy moc nedal. „Byl jsi pravý rytíř a nikdy jsi mě nebil, když jsem to nezasloužil,“ vymáčkl ze sebe nakonec, „jenom tenkrát v Maidenpoolu. Ten koláč té vdově sežral příručí z hostince, ne já, a já jsem ti to říkal. Ale to už je teď jedno. Ať tě bohové zachovají, sere.“ Skopl dolů hlínu, pak začal jámu zasypávat, metodicky a bez jediného pohledu na to, co leží na jejím dně. Měl dlouhý život, myslel si Dunk. Určitě byl už blíž k šedesátce než k padesátce – kolik mužů může něco takového tvrdit? Aspoň že se dožil dalšího jara.

Když krmil koně, slunce se už stáčelo k západu. Koně byli tři; jeho herka s prohnutým hřbetem, starcova jezdecká kobyla, a pak Hrom, jeho válečný kůň, na kterém jezdil jen při turnajích a do bitvy. Velký hnědý hřebec už nebyl tak rychlý a silný jako dřív, ale pořád měl jiskru v oku a ohnivou povahu a byl cennější než cokoli jiného z Dunkova majetku. Kdybych prodal Hroma a starého Kaštánka, a k tomu i sedla a uzdy, získal bych dost stříbra, abych… Dunk se zamračil. Neznal jiný život kromě života potulného rytíře, který jezdí od hradu ke hradu a přijímá službu tu u jednoho, tu u druhého pána, za nějž pak válčí a jí v jeho síních, dokud válka neskončí, a pak táhne dál. Kromě toho se čas od času konají také klání, ale to méně často, a on věděl, že za hubených zim se z některých potulných rytířů stávají lapkové, i když starý to neudělal nikdy.

Také bych si mohl najít jiného potulného rytíře, který potřebuje panoše, aby se mu staral o zvířata a čistil kroužkovou zbroj, říkal si. Anebo bych se mohl vydat do nějakého města, do Lannisportu nebo Králova Přístaviště, a tam vstoupit do městské hlídky. Anebo bych mohl…

Starcovy věci narovnal na hromadu pod jedním dubem. V látkovém měšci byly tři stříbrňáky s jelenem, devatenáct měděných pencí a otlučený granát; jak to u potulných rytířů bývá, podstatnou část jeho světských statků tvořili koně a zbraně. Dunkovi teď patřil kroužkový hauberk, ze kterého snad tisíckrát odstraňoval rez. Dále železná přilba se širokým nánosníkem, promáčklá na levém spánku. Pás na meč z popraskané hnědé kůže, a potom sám dlouhý meč v pochvě ze dřeva a kůže. Dýky, břitva, brousek. Holenice a nákrčník, osm stop dlouhé válečné kopí ze soustruženého jasanového dřeva a s krutým železným hrotem, a také dubový štít s posekanou kovovou obrubou, na něm znak sera Arlana z Pennytree: stříbrný okřídlený pohár na hnědém poli.

Dunk se podíval na štít, potom sebral ze země pás na meč, znovu se podíval na štít. Pás vyrobili pro starcovy vyzáblé boky. Jemu rozhodně nepadne, a hauberk o nic víc. Upevnil pochvu na kus konopného provazu, ten si zavázal v pase na uzel a pak vytáhl dlouhý meč.

Čepel byla rovná a těžká, z poctivé hradní ocele, rukojeť dřevěná a obalená měkkou kůží, hruška z hlazeného černého kamene. Meč to sice byl obyčejný, ale do ruky padl dobře a Dunk věděl, jak je ostrý, protože sám na něm mnoho večerů, než šli spát, zapracoval brouskem a voskovaným plátnem. Do ruky mi padne stejně dobře jako dřív jemu, pomyslel si – a na Ashfordské lučině se koná klání.

Nožka měla lehčí krok než starý Kaštánek, ale Dunk byl i tak rozbolavělý a unavený, když konečně vepředu zahlédl hostinec, vysoký dům z fošen a mazaniny stojící vedle potoka. Hřejivé nažloutlé světlo linoucí se z oken působilo tak lákavě, že nedokázal jen projet kolem. Mám tři stříbrné, řekl si, a to stačí na dobrou večeři a tolik piva, kolik budu chtít vypít. Když sesedl, z potoka vylezl nějaký nahý kluk, voda z něj jen crčela, vzal si hrubý hnědý plášť a začal se drbat do sucha. „Ty tu děláš stájníka?“ zeptal se jej Dunk. Klučina vypadal všehovšudy tak na osm devět let, měl bledou tvář, byl hubený a bosé nohy po kotníky od hlíny. Nejdivnější na něm byly vlasy. Žádné neměl. „Chci, abys mi vytřel jízdního koně do sucha. A všem třem dal oves. Postaráš se o ně?“

Kluk se na něj drze zadíval. „Mohl bych. Kdybych chtěl.“

Dunk se zamračil. „Nedovoluj si. Musím ti říct, že jsem rytíř.“

„Nevypadáš jako rytíř.“

„Copak všichni rytíři vypadají stejně?“

„To ne, ale taky nevypadají jako ty. Ty máš meč na provaze místo na pásku.“

„Dokud udrží pochvu, poslouží taky. A už se mi běž postarat o koně. Když to uděláš dobře, dostaneš měďák, když ne, tak jednu za ucho.“ Nepočkal si, jak to stájník přijme, rovnou se sebral a ramenem rozrazil dveře.

Čekal by, že v tuhle denní dobu bude v hostinci plno, ale jídelna byla téměř liduprázdná. U jednoho stolu leželo nějaké urozené mládě v šatech z jemného damašku a tlumeně chrápalo do rozlitého vína. Jinak nikde nikdo. Dunk se neklidně rozhlížel, dokud z kuchyně nevyšla tělnatá, malá žena s tváří jako syrovátka a neřekla: „Posaď se, kam chceš. Dáš si pivo, nebo něco k jídlu?“

„Oboje.“ Dunk si vybral židli u okna, dost daleko od spícího muže.

„Máme dobrý pečený jehněčí s bylinkovou krustou a taky pár kachen, co syn zastřelil. Co by sis dal?“

V hospodě nejedl snad půl roku, jestli ne víc. „Oboje.“

Žena se zasmála. „No, velkej na to jseš dost.“ Načepovala do korbele pivo a přinesla mu ke stolu. „Budeš taky chtít přenocovat?“

„Ne.“ Dunkovi by nic neudělalo větší radost než měkká matrace vycpaná slámou a střecha nad hlavou, ale měl by šetřit mincemi. Holá zem musí stačit. „Trocha jídla, trocha pití, a pak dál na Ashford. Jak to je ještě daleko?“

„Jeden den jízdy. U spálenýho mlýna je rozcestí, a tam se musíš dát na sever. Postará se ti ten můj kluk o koně, anebo zas někam utek?“

„Ne, je tady,“ odpověděl Dunk. „Moc hostů tu nemáš, zdá se mi.“

„Půlka města se odjela podívat na turnaj. Moje děti by jely taky, kdybych jim to dovolila. Až umřu, dostanou tuhle hospodu, jenže kluk by se radši odporoučel s vojákama a holka začne vzdychat a hihňat se pokaždý, jak kolem projede nějakej rytíř. I když já vážně netuším proč. Rytíři jsou stavěný stejně jako ostatní muži, a ještě jsem neviděla, aby takový klání nějak pohnulo s cenou vajíček.“ Zvědavě Dunka okukovala; meč a štít říkaly jedno, provaz místo pásku a halena z hrubé látky cosi úplně odlišného. „Co ty, taky máš namířeno na turnaj?“

Nejdřív se napil piva a až pak odpověděl. Pivo mělo oříškově hnědou barvu a těžklo na jazyku, přesně jak to má rád. „Ano,“ přikývl. „Hodlám se stát přeborníkem.“

„Jak jinak,“ odpověděla vcelku zdvořile hostinská.

Ten mladý šlechtic na protější straně místnosti zvedl hlavu z louže vína. Obličej měl nezdravě nažloutlý, na hlavě chomáč slámově světle hnědých vlasů jako krysí hnízdo, na bradě mu rostlo plavé strniště. Otřel si ústa, zamrkal na Dunka a řekl: „Zdálo se mi o tobě.“ Rozklepaně na něj namířil ukazovák. „Drž se ode mě dál, rozumíš? Drž se hodně daleko.“

Dunk se na něj nejistě zadíval. „Můj pane?“

Hostinská se k němu přiklonila. „Tohohle si nevšímej, sere. Ten jenom chlastá a mluví o svejch snech. Zajdu pro to jídlo.“ A odspěchala.

„Jídlo?“ Lordíček to vyprskl, jako by to bylo sprosté slovo. Potácivě vstal, jednou rukou se opíral o stůl, aby neupadl. „Budu zvracet,“ oznámil. Blůzu měl vepředu červenou, samá stará skvrna od vína. „Chtěl jsem kurvu, ale tady žádnou neseženeš. Všechno to zmizelo na Ashfordskou lučinu. Bohové dobří, potřebuju víno.“ Odpotácel se z výčepu a Dunk slyšel, jak leze do schodů a něco si zpěvavě pobrukuje.

Ubohé stvoření, pomyslel si. Ale proč si myslí, že mě zná? Chvilku o tom nad pivem dumal.

Jehněčí nebylo o nic horší, než jaké kdy jedl, a kachna byla dokonce ještě lepší, uvařená s třešněmi a citrony a ani zdaleka tak mastná, jak to většinou bývá. Hostinská přinesla i máslem maštěný hrášek a ovesný chléb, ještě teplý z pece. Tak takovéhle je být rytířem, řekl si v duchu a rval z kostí maso do posledního kousku. Dobré jídlo, pivo, kdy se vám zachce, a nikdo vás nepohlavkuje. Dal si k jídlu druhý korbel piva, pak třetí na spláchnutí, a čtvrtý proto, že tu nebyl nikdo, kdo by mu řekl, že to by už neměl, a když všechno dorazil, zaplatil té ženě jedním stříbrným jelenem a i tak dostal zpátky ještě hrst měďáků.

Když vyšel ven, byla už úplná tma. Měl plné břicho a měšec o něco lehčí, ale ke stájím kráčel v dobré náladě. Zepředu uslyšel zařehtat koně. „Jen klid, kamaráde,“ ozval se chlapecký hlas. Dunk přidal do kroku a zamračil se.

Zastihl stájníka, jak sedí na Hromovi a na sobě má starcovu zbroj. Hauberk byl delší než on a přilbu si musel na holou hlavu narazit nakřivo, jinak by mu sahala přes oči. Vypadal naprosto soustředěně a naprosto směšně. Dunk se zastavil ve dveřích stáje a rozesmál se.

Kluk zvedl hlavu, zrudl a honem se sypal na zem. „Můj pane, já nechtěl…“

„Zloději,“ prohlásil Dunk a snažil se, aby to znělo přísně. „Sundej tu zbroj a buď rád, že tě Hrom nenakopl do té pitomé hlavy. To je válečný oř, ne poník pro děti.“

Chlapec si sundal přilbu a odhodil ji do slámy. „Dokázal bych na něm jezdit stejně dobře jako ty,“ prohlásil s obvyklou neomaleností.

„Zavři klapačku, mám těch tvých drzostí už dost. A sundej si i hauberk. Co si o sobě myslíš?“

„A jak ti na to odpovím… se zavřenou klapačkou?“ Kluk se vysoukal z kroužkové zbroje a nechal ji padnout na zem.

„Můžeš ji otevírat, když máš odpovědět,“ na to Dunk. „A teď zbroj seber, vytřes z ní hlínu a vrať ji tam, kde jsi ji našel. A přilbu taky. Nakrmil jsi koně, jak jsem ti řekl? A vytřel jsi Nožku?“

„Ano,“ přikývl kluk a vytřásal z kroužkové zbroje slámu. „Ty jedeš do Ashfordu, že? Vezmi mě s sebou, sere.“

Hostinská ho před tím varovala. „Co na to řekne tvoje matka?“

„Matka?“ Chlapec se zašklebil. „Moje matka je mrtvá, takže na to neřekne nic.“

Překvapilo ho to. Takže hostinská jeho matkou není? Třeba je tu u ní jen v učení. Dunkovi se od piva krapítek točila hlava. „Takže ty jsi sirotek?“ zeptal se nejistě.

„A ty?“ odsekl kluk.

„Býval jsem,“ přiznal Dunk. Dokud si mě k sobě nevzal starý.

„Kdyby sis mě vzal k sobě, mohl bych ti dělat panoše.“

„Žádného panoše nepotřebuju.“

„Každý rytíř potřebuje panoše,“ nedal se hoch. „A ty vypadáš na to, že ho potřebuješ víc než který druhý.“

Dunk výhružně zvedl ruku. „A ty vypadáš, jako že potřebuješ jednu za ucho, mám takový dojem. Naber mi do pytle oves. Jedu do Ashfordu sám.“

Pokud byl kluk vylekaný, dobře to skrýval. Chvilku vzdorně stál na místě, se založenýma rukama, ale když to s ním už Dunk chtěl vzdát, sebral se a šel pro oves.

Dunkovi se ulevilo. Škoda, že ho nemůže… ale tady v hostinci se mu žije dobře, určitě lépe, než kdyby dělal panoše potulnému rytíři. Vzít ho s sebou by nebyla žádná laskavost.

Ale i tak z toho hocha cítil zklamání. Nasedl na Nožku, vzal Hroma za uzdu a pak si řekl, že měděná pence by ho mohla rozveselit. „Tumáš za pomoc, chlapče.“ Cvrnkl po něm ze sedla minci a usmál se, ale stájník se ji ani nepokusil chytit. Spadla do hlíny mezi jeho bosýma nohama a on ji tam nechal ležet.

Však si ji sebere, jen co odjedu, pomyslel si Dunk. Pobídl jízdního koně, vyjel od hostince a ostatní dva koně vedl za sebou. Ve světle měsíce byly dobře vidět stromy, nebe bylo bez mráčku a poseté hvězdami. Jak ale jel dál po cestě, cítil, že mu stájník, mrzutý a zamlklý, pohledem provrtává záda.

Odpolední stíny se dloužily, když Dunk přitáhl otěže na okraji rozlehlé Ashfordské lučiny. Na trávě se už tyčilo šest desítek stanů. Některé malé, některé veliké; některé hranaté, jiné kulaté; některé z plachtoviny, jiné plátěné, další hedvábné; ale všechny byly jasně zbarvené a na středových kůlech jim třepetaly dlouhé vlajky, celé to zářilo barvami víc než pole poseté divokým kvítím, samá sytá rudá a slunečná žlutá, nespočet odstínů zelené a modré, sytě černá a šedá a nachová.

S některými z těch rytířů starý jezdíval; jiné Dunk znal z historek, jaké kolují po hospodách a vyprávějí se u táborových ohňů. Nikdy sice nebyl zasvěcen do magie zvané čtení a psaní, ale když šlo o výuku heraldiky, byl starý k neutahání a často mu ji vtloukal do hlavy i za jízdy. Slavíci patří panu Caronovi z Pomezí, jenž je stejně obratný s vysokou harfou jako s kopím. Jelen s korunkou je znakem sera Lyonela Baratheona zvaného Smějící se bouře. Dunk rozpoznával lovce s lukem, znak rodu Tarlyů, nachový blesk rodu Dondarrionů, červené jablko Fossowayů. Támhle řve zlatý lev Lannisterů na šarlatu, tady zase přes světle zelené pole plave tmavozelená mořská želva Estermontů. Majitelem hnědého stanu pod rudým hřebcem může být jedině ser Otho Bracken, zvaný Surovec Bracken, aspoň od té doby, kdy na klání v Králově Přístavišti, jež se konalo před třemi lety, zabil lorda Quentyna Blackwooda. Dunk slyšel, že jej ser Otho udeřil tupou turnajovou sekyrou tak silně, až prorazil nejen hledí, ale i tvář pod ním. Spatřil teď i nějaké vlajky Blackwoodů, byly až na západním konci louky, tak daleko od sera Othona, jak to jen šlo. Marbrand, Mallister, Cargyll, Westerling, Swann, Mullendore, Hightower, Florent, Frey, Penrose, Stokeworth, Daffy, Parren, Wylde; vypadá to, že každý urozený rod ze západu i jihu vyslal do Ashfordu jednoho, či spíš tři rytíře, aby se podívali na krásnou pannu a na její počest chrabře vjeli na kolbiště.

Nicméně ať jejich stany vypadaly sebelépe, věděl, že tady pro něj není místo. Obnošený vlněný plášť, ničím víc se tuhle noc nepřikryje. Zatímco lordi a vznešení rytíři budou hodovat na kapounech a selátkách, Dunk bude mít k večeři tvrdý, šlachovitý kus soleného hovězího. Náramně dobře věděl, že kdyby se utábořil na téhle křiklavě barevné louce, musel by strpět jak tiché opovržení, tak nepokrytý výsměch. Možná by se našlo pár takových, kteří by se k němu chovali laskavě, ale to by svým způsobem bylo téměř ještě horší.

Potulný rytíř se musí pevně držet své sebeúcty. Bez ní není víc než nájemný bojovník. Musím si své místo v téhle společnosti vysloužit. Když budu dobře bojovat, někdo z panstva by si mě mohl vzít do své domácnosti. Pak bych jezdil se šlechtici a jedl večer co večer čerstvé maso v hradní síni a na kláních vztyčoval vlastní stan. Ale nejdřív se musím vyznamenat. Neochotně ukázal kolbišti záda a vedl koně mezi stromy.

Na pokraji rozlehlé louky, dobrou půlmíli od města a hradu, si našel místo, kde potok v zákrutě utvořil hlubokou tůň. U břehů hustě rostlo sítí a nad tím vším vévodil vysoký, listnatý jilm. Jarní tráva tu byla zelená jako vlajky některých rytířů a měkká na dotyk. Bylo to pěkné místečko a zatím si na ně nikdo nečinil nárok. Tohle bude můj stan, řekl si Dunk v duchu, stan se střechou z listoví, zelenější než vlajky Tyrellů a Estermontů.

První byli na řadě koně. Jakmile se postaral o ně, svlékl se, vlezl do tůně a smyl ze sebe prach cesty. „Pravý rytíř není jen zbožný, ale i čistotný,“ říkával vždycky starý – a nedal jinak, než že se musejí umýt od hlav k patám pokaždé, když uplyne měsíc, ať už zavánějí nakysle, anebo ne. A Dunk se zařekl, že když je teď rytíř, bude se chovat stejně.

Seděl pak nahý pod jilmem, čekal, až uschne, užíval si dotyky vlahého jarního vzduchu na kůži a díval se, jak vážka líně poletuje nad kvetoucími dračíky. Proč těm rostlinám vlastně říkají dračíky? napadlo ho. Vůbec draka nepřipomínají. Ne tedy že by draka někdy viděl. Ale starý prý ano. Dunk tu historku slyšel snad padesátkrát; prý že ser Arlan byl ještě klučina, když jej dědeček vzal do Králova Přístaviště, a tehdy spatřili posledního draka, rok před tím, než zemřel. Byla to dračice, zelená, malá a zmrzačená, se svraskalými křídly. Z jejích vajec se nikdy nic nevyklubalo. „Někdo tvrdí, že ji král Aegon otrávil,“ vykládával starý. „Tedy třetí Aegon, ne otec krále Daerona, ten, kterému říkali Drakozhouba nebo také Aegon Nešťastný. Měl z draků hrůzu, protože byl u toho, když jedna potvora patřící jeho strýci zhltla jeho matku. Od té doby, co zemřel poslední drak, jsou léta kratší a zimy delší a krutější.“

Slunce mizelo za vrcholky stromů a vzduch začal chladnout. Když Dunk ucítil, jak mu na pažích naskakuje husí kůže, otloukl halenu a krátké kalhoty o kmen jilmu, a když z nich dostal tu nejhorší špínu, zase si je navlékl. Ráno vyhledá maršálka turnaje a přihlásí se u něj, ale pokud si chce uchovat naději, že zítra někoho vyzve, má teď večer jinou práci.

Nepotřeboval si příliš prohlížet vlastní obraz ve vodě, aby věděl, že moc nevypadá na rytíře, a tak si hodil štít po seru Arlanovi přes záda, aby byl znak dobře vidět. Svázal koním nohy, nechal je, ať se pasou na husté zelené trávě pod jilmem, a pěšmo vyrazil k místu, kde se bude konat turnaj.

V obvyklých časech louka sloužila jako obecní pozemek pro lidi z města Ashford, jež leží na protějším břehu řeky, ale teď se proměnila. Přes noc tu vyrostlo druhé město, ne kamenné, ale hedvábné, větší a půvabnější než jeho starší sourozenec. Podél okraje pole si postavily stánky desítky kupců, prodávali tu ozdoby a ovoce, bochánky a boty, spony a sokoly, kameninu, šperky, cínové zboží, koření, péřové ozdoby a kdejaké další zboží. Žongléři, loutkáři a kouzelníci se proplétali davem a vnucovali své dovednosti… a stejně se snažily i kurvy a zloději. Dunk si pečlivě držel ruku na měšci.

Když zachytil vůni klobásek praskajících nad čadícím ohněm, začaly se mu sbíhat sliny. Vyndal z měšce měďák a jednu si koupil, pak i roh piva na spláchnutí. Při jídle se díval, jak malovaný dřevěný rytíř bojuje s malovaným dřevěným drakem. Na loutkářku, která vodila draka, se taky pěkně dívalo; vysoká, hezká, s olivovou kůží a černými vlasy z Dorne. Štíhlá jako kopí, ňadra nestála za zmínku, ale Dunkovi se líbil její obličej i to, jak na pohyby jejích prstů drak na koncích provázků chňapá a svíjí se. Býval by jí hodil měďák, kdyby měl na rozdávání, jenže teď potřebuje každou minci.

Jak doufal, mezi obchodníky byli i zbrojíři. Ten z Tyroše měl modré vousy rozdělené do dvou pramenů a prodával zdobené přilby, překrásné, fantastické, vykované do tvaru ptáků a zvířat a vykládané zlatem a stříbrem. Jinde zase našel mečíře prodávajícího levné ocelové čepele, a dalšího, jehož výrobky byly o mnoho lepší; jenže jemu chybělo něco jiného než meč.

Řemeslník, kterého potřeboval, byl až na samém konci řady a na stolku před sebou měl vystavenou jemnou kroužkovou zbroj a plátové rukavice z vyklepávané ocele. Dunk si je důkladně prohlédl. „Odvádíš dobrou práci,“ řekl.

„Lepší nenajdeš.“ Kovář byl nedorostlý, nemohl měřit víc než pět stop, ale v prsou a v ramenou byl stejně rozložitý jako Dunk. Měl černé vousy, obrovské ruce a v sobě ani stopu pokory.

„Potřebuji zbroj na turnaj,“ oznámil mu Dunk. „Dobrou kroužkovou košili, s límcem, holenní kryty a kbelcovou přilbu.“ Nasadil by i starcovu lehčí přilbu, ale chtěl víc ochrany pro obličej, než může poskytnout samotný nánosník.

Zbrojíř si ho pečlivě prohlížel od hlavy k patě. „Jsi kus mužského, ale už jsem oblékal do zbroje i větší.“ Vyšel zpoza stolu. „Klekni si, chci ti změřit ramena. A taky ten špalek, co máš místo krku.“ Dunk si klekl. Zbrojíř mu hodil přes ramena dlouhý kus surové kůže s uzlíky, zafuněl, hodil si tu věc kolem krku a pak zafuněl znovu. „Zvedni paži. Ne, tu pravou.“ Zafuněl potřetí. „Už můžeš vstát.“ Vnitřní strana nohy, tloušťka lýtka i obvod pasu z něj vymáčkly další funění. „Mám na voze pár kousků, co by ti mohly sednout,“ řekl, když měl hotovo. „Nic vyfintěného zlatem nebo stříbrem, kdepak, jen poctivá ocel, silná a hladká. Dělám přilby, co vypadají jako přilby, ne jako okřídlená prasata a divné cizokrajné ovoce, ale zboží ode mě ti poslouží líp, když to schytáš kopím do tváře.“

„Přesně to chci,“ přikývl Dunk. „Kolik?“

„Osm set jelenů, protože mám dobrou náladu.“

„Osm set?“ Bylo to víc, než čekal. „Mohl… mohl bych s tebou vyměnit nějakou zbroj vyrobenou pro menšího… přilbu, kroužkový hauberk…“

„Ocelový Pate prodává jen svoje vlastní výrobky,“ prohlásil chlapík, „ale možná by se mi hodil ten kov. Pokud to není moc rezavé, vezmu to a opatřím tě zbrojí za šest set.“

Dunk by se mohl doprošovat, aby mu Pate dal zbroj na úvěr, ale věděl, jaké odpovědi by se mu na takovou žádost nejspíš dostalo. Byl se starým na cestě dost dlouho, aby se dozvěděl, že obchodníci chronicky nedůvěřují potulným rytířům, z nichž někteří nejsou o mnoho lepší než lapkové. „Dám ti dva stříbrné teď a tu zbroj a zbytek částky zítra.“

Zbrojíř si ho chvíli prohlížel. „Dva stříbrňáky ti ten den koupí. Potom prodám svoje dílo jinému.“

Dunk vytáhl jeleny z měšce a vložil je zbrojíři do mozolnaté dlaně. „Dostaneš to všechno. Hodlám se tu stát přeborníkem.“

„Vážně?“ Pate kousl do jedné z mincí. „A počítám, že všichni ostatní ti přijeli jenom zatleskat, co?“

Když se vracel ke svému jilmu, měsíc už stál pěkně vysoko. Za jeho zády Ashfordská lučina jen žhnula světlem pochodní. Přes trávu se nesly písně a smích, ale on měl pochmurnou náladu. Napadal jej jediný způsob, jak sehnat mince na zbroj. A jestli jej porazí… „Jedno vítězství, víc nepotřebuju,“ zadrmolil nahlas. „Snad nechci tak moc.“

To starý, ten by určitě nechtěl ani to. Ser Arlan nebyl na klání od turnaje v Bouřlivém konci, kdy ho vyhodil ze sedla princ z Dračího kamene, a to už je hodně let. „Každý se nemůže pochlubit tím, že zlomil sedm dřevců o nejlepšího rytíře Sedmi království,“ říkával. „V nic lepšího bych nikdy doufat nemohl, tak proč bych se měl snažit?“

Dunk choval podezření, že za tím je u sera Arlana spíš věk než princ z Dračího kamene, ale nikdy se to neodvážil říct. Starý měl svou hrdost, kdyby nic jiného. Jsem rychlý a silný, vždycky to říkal, a co platilo pro něj, pro mě platit nemusí, opakoval si paličatě.

Šel skrze nějaký porost plevele a v hlavě si přemílal, jaké má šance, když tu spatřil přes křoviny poblikávat oheň. Co to je? Dunk se nezastavil a nepřemítal. V okamžení měl v ruce meč a prodíral se travinami.

Vyřítil se do tábořiště s řevem a nadávkami, ale pak se na místě zarazil, protože vedle ohniště uviděl toho kluka. „Ty!“ Sklonil meč. „Co tady děláš?“

„Peču rybu,“ odpověděl holohlavý chlapec. „Dáš si trochu?“

„Já myslel, jak ses sem vůbec dostal. Ukradl jsi koně?“

„Jel jsem vzadu na káře, s chlapem, co vezl nějaká jehňata na zámek, pro tabuli urozeného pána z Ashfordu.“

„Tak to by ses měl jít podívat, jestli ještě neodjel, anebo si najít jiný povoz. Já tě tu nechci.“

„Mě nepřiměješ, abych odešel,“ odsekl kluk neomaleně. „Mám toho hostince po krk.“

„A já mám dost tvojí drzosti,“ varoval ho Dunk. „Měl bych si tě hned přehodit přes koně a odvézt domů.“

„To bys musel jet až do Králova Přístaviště,“ namítl hoch. „Přišel bys o turnaj.“

Královo Přístaviště. Dunk chvilku přemítal, jestli se mu kluk neposmívá, ale nemá přece odkud vědět, že i on se narodil v Králově Přístavišti. Zase jedna lidská troska z Blešího Zadku, jak jinak; kdo by mu vyčítal, že chce vypadnout?

Připadal si jako hlupák, jak tu tak stojí s mečem v ruce nad osmiletým sirotkem. Vrátil meč do pochvy a zakabonil se, aby klukovi bylo jasné, že už nestrpí žádné hlouposti. Měl bych mu přinejmenším dát pořádný výprask, pomyslel si, ale ten spratek se tvářil tak žalostně, že se nedokázal přimět, aby ho uhodil. Letmo se rozhlédl po tábořišti. Oheň zvesela plápolal uvnitř úhledného kruhu z kamenů. Koně byli vytření, šaty visely na jilmu a sušily se nad plameny. „Co tam dělají?“

„Vypral jsem je,“ vysvětlil kluk. „A postaral jsem se o koně a udělal oheň a chytil tuhle rybu. Postavil bych i stan, ale žádný jsem nenašel.“

„Tohle je můj stan.“ Dunk si máchl rukou nad hlavou, ukázal na větve vysokého jilmu, který se tyčil nad nimi.

„To je strom,“ odtušil chlapec nevzrušeně.

„Jiný stan pravý rytíř nepotřebuje. Raději budu spát pod hvězdami, než v nějakém začouzeném stanu.“

„Co když zaprší?“

„Strom mi poskytne přístřeší.“

„Pod stromy prší.“

Dunk se zasmál. „Jistěže. Hm, po pravdě řečeno, na stan mi scházejí peníze. A měl bys tu rybu obrátit, protože jinak bude dole spálená a shora syrová. Z tebe kuchtík nikdy nebude.“

„Byl by, kdybych chtěl,“ řekl chlapec, ale rybu otočil.

„Co se ti stalo s vlasy?“ zeptal se ho Dunk.

„Mistři mi je vyholili.“ Chlapec se najednou zatvářil rozpačitě, stáhl si kápi tmavohnědého pláště a přikryl si hlavu.

Dunk se doslechl, že tohle někdy dělají, aby odstranili vši nebo kořenovce nebo vyléčili jisté choroby. „Jsi nemocný?“

„Ne,“ odpověděl kluk. „Jak se jmenuješ?“

„Dunk.“

Ten mizera se nahlas rozesmál, jako by nic zábavnějšího v životě neslyšel. „Dunk?“ zopakoval. „Ser Dunk? To není zrovna jméno pro rytíře. Je to zkrácenina z Duncan?“

Je? Starý mu říkal jen Dunku tak dlouho, kam mu paměť sahala, a ze svého života před tím si toho moc nepamatoval. „Ano, Duncan,“ přikývl. „Ser Duncan z…“ Dunk neměl žádné jiné jméno ani rod; ser Arlan ho našel, jak divoce žije v nevěstincích a uličkách Blešího Zadku. Nikdy nepoznal otce ani matku. Co má říct? „Ser Duncan z Blešího Zadku“, to vážně nezní moc rytířsky. Mohl by si vybrat Pennytree, ale co kdyby se ho zeptali, kde to je? Dunk v Pennytree nikdy nebyl a starý o něm toho moc nenamluvil. Chvilku se mračil a pak vybafl: „Ser Duncan Vysoký.“ Vysoký tedy je, to nikdo nemůže popřít, a zní to mocně.

I když ten mrňavý had si to podle všeho nemyslí. „Nikdy jsem neslyšel o žádném seru Duncanovi Vysokém.“

„Ty znáš všechny rytíře ze Sedmi království, nebo co?“

Hoch se na něj nebojácně zadíval. „Ty dobré.“

„Já jsem dost dobrý. Po klání to všichni budou vědět. Jmenuješ se nějak, zlodějíčku?“

Chlapec zaváhal. „Egg,“ odpověděl pak.

Dunk se nezasmál. Ta jeho hlava opravdu vypadá jako vajíčko. Ostatní kluci jsou někdy krutí, a dospělí muži jakbysmet. „Eggu,“ prohlásil, „měl bych tě zbít do krve a poslat pryč, ale pravda je, že nemám stan a nemám ani panoše. Pokud odpřísáhneš, že budeš dělat, co ti poručím, dovolím ti, abys mi na turnaji sloužil. Po něm… no, to se uvidí. Když usoudím, že stojíš za to, abych si tě nechal, budeš mít co obléknout a čím si nacpat břicho. Možná ty šaty budou z hrubé látky a k jídlu bude jen solené hovězí a slaná ryba, leda snad trocha zvěřiny, sem tam, až se nebudou dívat žádní lesníci, ale hladem trpět nebudeš. A slibuji, že tě nebudu bít, jen když zasloužíš.“

Egg se usmál. „Ano, můj pane.“

„Sere,“ opravil ho Dunk. „Jsem jen potulný rytíř.“ Napadlo ho, jestli na něj starý shlíží shůry. Naučím ho umění boje, jako jsi ty naučil mě, sere. Zřejmě to je slibný kluk a jednou by z něj mohl být rytíř.

Pustili se do ryby, byla uvnitř ještě trochu syrová a chlapci se z ní nepovedlo dostat všechny kosti, ale i tak chutnala stokrát líp než tvrdé solené hovězí.

Egg brzy usnul u pohasínajícího ohně. Dunk si lehl na záda kousek od něj, veliké ruce si založil za hlavu a upíral oči do nočního nebe. Z půl míle vzdáleného kolbiště tlumeně slyšel hudbu. Hvězd bylo naseto, tisíce a tisíce. Jedna před jeho zraky začala padat, vypadalo to jako jasně zelená šmouha, která se zablýskne na černém pozadí a pak zmizí.

Létavice přináší štěstí tomu, kdo ji vidí, pomyslel si Dunk. Jenže všichni ostatní jsou teď ve svých stanech a místo do nebe upírají oči do hedvábí. Takže to štěstí je jen moje.

Ráno ho probudilo kokrhání. Egg byl pořád na místě, schoulený pod druhým nejlepším pláštěm po starém. No vida, tak on v noci neutekl; slušný začátek. Dloubl do něj nohou a probudil ho. „Vstávat. Práce nepočká.“ Kluk vyskočil docela zčerstva a mnul si oči. „Pomoz mi osedlat Nožku,“ nakázal mu Dunk.

„A co snídaně?“

„Máme solené hovězí. Ale až bude hotovo.“

„To bych radši snědl tu kobylu,“ řekl Egg. „Sere.“

„Jestli neuděláš, co ti říkám, dostaneš pěstí. Jdi pro kartáče. Jsou v sedlové brašně. Ano, v téhle.“

Společně vytřeli jezdecké ryzce srst, zvedli jí na hřbet nejlepší sedlo sera Arlana a pořádně je upevnili. Dunk si všiml, že Egg umí vzít za práci, jakmile ho to jednou chytí.

„Očekávám, že budu většinu dne pryč,“ oznámil chlapci, když už nasedal. „Ty zůstaneš tady a dáš do pořádku tábořiště. Postarej se, aby tu neotravovali žádní jiní zloději.“

„Můžu dostat meč, abych je měl čím zahnat?“ zeptal se Egg. Dunk si všiml, že má modré oči, vlastně hodně tmavomodré, skoro do purpurova. Kvůli té holé hlavě kdovíproč vypadaly obrovské.

„Ne,“ odpověděl mu. „Nůž postačí. A koukej, abys tu pořád byl, až se vrátím, rozumíš? Jestli mě okradeš a utečeš, uspořádám na tebe štvanici, na mou duši, že ano. Se psy.“

„Žádné psy nemáš,“ upozornil ho Egg.

„Nějaké si seženu,“ na to Dunk. „Zvlášť kvůli tobě.“ Otočil Nožku hlavou k lučině, vyjel svižným klusem a doufal, že hrozba bude stačit, aby se kluk zachoval poctivě. Kromě šatů, jež má na sobě, zbroje ve vaku a koně pod stehny zůstalo v tábořišti vše, co Dunkovi na tomhle světě patří. Jsem hlupák všech hlupáků, že mu tolik věřím, ale není to o nic víc, než starý kdysi udělal pro mě, zapřemýšlel. Sama Matka mi ho jistojistě seslala, abych mohl ten dluh splatit.

Když jel přes louku, uslyšel od řeky zvonění kladiv; tesaři tam už sbíjeli hrazení a stavěli pyšnou tribunu pro diváky. Vyrostlo i několik nových stanů; ti rytíři, kteří dorazili už dříve, vyspávali včerejší hýření nebo seděli a hojně snídali. Dunk cítil kouř ze dřeva a také slaninu.

K severu přes lučinu tekla řeka Vlnava, přítok velikého Manderu. Za mělkým brodem leželo město a hrad. Dunk už na cestách se starcem viděl nejedno tržní město. Tohle bylo pěknější než většina těch ostatních; nabílené domy s doškovými střechami působily lákavě. Když byl menší, říkával si, jaké by bylo na podobném místě žít; spát každou noc se střechou nad hlavou a ráno co ráno se probouzet obklopený stejnými stěnami. Je možné, že se to brzy dozvím. Ovšem, a Egg taky. Může se to stát. Každou chvíli se dějí mnohem divnější věci.

Ashfordský hrad byl kamenný a postavený do trojúhelníku, v jehož rozích byly kulaté věže vysoké třicet stop. Mezi nimi se táhla silná hradba se střílnami. Z cimbuří povlávaly oranžové vlajky se znakem pána: bílé slunce a krokev. Před branou stáli zbrojnoši v oranžových a bílých stejnokrojích a s halapartnami. Dívali se, jak lidé chodí tam a ven a podle všeho měli větší zájem si zažertovat s nějakou hezkou děvečkou, než někomu bránit ve vstupu. Dunk zastavil koně před menším vousáčem, ve kterém vytušil jejich velitele, a zeptal se, kde je maršálek turnaje.

„Tak to je Plummer, ten dělá na hradě správce. Zavedu tě tam.“

Ve dvoře si od něj podkoní vzal Nožku. Dunk si přehodil omlácený štít sera Arlana přes rameno a šel za velitelem stráže za stájemi k vížce vestavěné do úhlu ve vnitřním opláštění. Strmé kamenné schody vedly na ochoz. „Přišel jsi nechat zanést jméno svého pána do seznamu?“ zeptal se velitel, když už šli nahoru.

„Ne, chci tam nechat zapsat svoje jméno.“

„Opravdu?“ Byl to úšklebek? Dunk nevěděl jistě. „Tyhle dveře. Nechám tě tady a vrátím se na stanoviště.“

Když Dunk rozrazil dveře, uviděl správce, jak sedí u stolu na kozách a perem něco drásá na kus pergamenu. Měl řídnoucí šedé vlasy a úzkou, vyzáblou tvář. „Ano?“ zvedl hlavu. „Co chceš, člověče?“

Dunk za sebou zavřel. „Ty jsi správce Plummer? Přijel jsem na turnaj. Chci se zapsat.“

Plummer našpulil rty. „Klání pořádané mým pánem je určeno pro rytíře. Jsi rytíř?“

Přikývl a přemítal, jestli má rudé uši.

„Možná dokonce i rytíř, co se nějak jmenuje?“

„Dunk.“ Proč řekl zrovna tohle? „Ser Duncan. Vysoký.“

„A odkudpak pocházíš, sere Duncane Vysoký?“

„Odleckud. Od pěti nebo šesti let věku jsem byl panošem sera Arlana z Pennytree. Tohle je jeho štít.“ Ukázal jej správci. „Mířil na turnaj sám, ale prochladl a zemřel, a tak jsem přijel místo něj. Než zesnul, pasoval mě na rytíře… svým vlastním mečem.“ Dunk vytáhl dlouhý meč a položil ho na posekaný stůl mezi nimi.

Maršálek turnaje věnoval zbrani stěží letmý pohled. „Meč by to byl, to je jisté. Nicméně o tom Arlanovi z Pennytree jsem jaktěživ neslyšel. Tvrdíš, že jsi byl jeho panošem?“

„Vždycky říkal, že ze mě chce udělat rytíře, a také to udělal. Když umíral, řekl si mi o dlouhý meč a vyzval mě, ať pokleknu. Dotkl se mě jednou na pravém a jednou na levém rameni a řekl několik slov, a když jsem vstal, pravil, že jsem rytířem.“

„Hmff.“ Plummer se podrbal na nose. „Kterýkoli rytíř může pasovat na rytíře, to je pravda, i když obvyklejší bývá podstoupit vigilii a nechat se pomazat nějakým septonem… než složíš slavnostní přísahu. Byli u tvého jmenování nějací svědci?“

„Jen červenka ve větvích akátu. Ale slyšel jsem dobře, co mi starý říkal. Nabádal mě, abych byl dobrým a poctivým rytířem, abych byl poslušen sedmi bohů, hájil slabé a nevinné, věrně sloužil pánu a bránil veškerou svou silou království. A já odpřísáhl, že to udělám.“

„Jak jinak.“ Dunk si volky nevolky musel povšimnout, že Plummer se ani neobtěžuje ho oslovovat sere. „Budu se muset poradit s lordem Ashfordem. Je možné, že tebe nebo tvého zesnulého učitele bude znát někdo z rytířů, kteří se zde shromáždili?“

Dunk chvíli přemýšlel. „Neviděl jsem tu stan s vlajkou rodu Dondarrionů? S tou černou s purpurovým bleskem?“

„Ano, za ten rod tu je myslím ser Manfred.“

„Před třemi lety sloužil ser Arlan jeho otci v Dorne. Ser Manfred si na mě možná bude pamatovat.“

„Pak ti radím, aby sis s ním promluvil. Pokud se za tebe zaručí, nazítří ve stejnou dobu ho sem přiveď.“

„Jak pravíš, můj pane.“ Vykročil ke dveřím.

„Sere Duncane,“ zavolal za ním ještě správce.

Dunk se otočil.

„Uvědomuješ si doufám, že poražení v turnaji přijdou o zbraně, zbroj a koně ve prospěch vítěze, a pokud je chtějí zpátky, musejí je vykoupit?“

„To vím.“

„A máš na takové výkupné prostředky?“

Teď už věděl jistě, že mu zrudly uši. „Nebudu žádné potřebovat,“ odpověděl a modlil se, aby to byla pravda. Nepotřebuji nic víc než jediné vítězství. Pokud zvítězím v prvním klání, získám zbroj a koně poraženého, anebo jeho zlato, a pak si budu moci dovolit jednu porážku.

Scházel pomalu po schodech a vůbec se mu nechtělo do toho, co teď musí udělat. Na dvoře chytil za límec jednoho stájníka. „Musím mluvit s maršálkem lorda Ashforda.“

„Najdu ti ho.“

Ve stájích bylo chladno a šero. Když šel kolem, jeden vzpurný šedý hřebec po něm sekl tlamou, ale Nožka jen tiše zaržála, a když jí zvedl ruku k nosu, strčila mu do ní hlavou. „Jsi hodná holka, viď?“ zašeptal. Starý vždycky tvrdil, že rytíř nesmí mít žádného koně příliš rád, protože jich pod ním nevyhnutelně pěkných pár zemře, jenže sám se touhle svou radou taky nikdy neřídil. Dunk byl často svědkem toho, jak starý utratil poslední měďák za jablko pro starého Kaštánka nebo za trochu ovsa pro Nožku a Hroma. Jezdecká kobyla nosila sera Arlana neúnavně po tisíce mil, křížem krážem všude po Sedmi královstvích. Dunk měl pocit, že právě zrazuje starého přítele, ale copak má na vybranou? Kaštánek je příliš starý a nemá skoro žádnou cenu, Hrom ho musí nést při klání.

Uběhla nějaká doba, než se maršálek uráčil dostavit. Při čekání zaslechl Dunk vřeštění trubek zpoza hradeb a nějaké hlasy na nádvoří. Ze zvědavosti dovedl Nožku ke dveřím stájí a podíval se, co se děje. Bránou se dovnitř hrnula dosti početná skupina rytířů a jízdních lučištníků, byla jich přinejmenším stovka a někteří z koní patřili mezi ty nejnádhernější, jaké kdy Dunk viděl. Dorazil nějaký velký pán. Chytil za paži stájníka, který probíhal kolem něj. „Kdo to je?“

Chlapec se na něj ušklíbl. „Nevidíš vlajky?“ Vytrhl se mu a upaloval pryč.

Vlajky… Právě když Dunk otočil hlavu, poryv větru zvedl praporec z černého hedvábí na vysoké žerdi a divoký trojhlavý drak rodu Targaryenů jako by rozložil křídla a vydechl šarlatový plamen. Vlajkonošem byl vysoký rytíř v bílé šupinové zbroji vykládané zlatem, kterému se na ramenou vlnil čistě bílý plášť. I dva další jezdci na sobě měli od hlavy k patě bílou zbroj. Rytíři Královské gardy s královskou zástavou. Není se co divit, že lord Ashford i se syny spěšně opustil dveře svého hradu a že s nimi vyběhla i krásná panna, pomenší dívka se žlutými vlasy a kulatým narůžovělým obličejíkem. No, mně až tak krásná nepřipadá, pomyslel si Dunk. Ta od loutek je hezčí.

„Chlapče, pusť tu herku a postarej se o mého koně.“

Jeden jezdec sesedl rovnou před stájí. To mluví na mě, došlo Dunkovi. „Já nejsem stájník, pane.“

„Nejsi na to dost chytrý?“ Muž na sobě měl černý plášť lemovaný šarlatovým sametem, ale pod tím oděv zářící jako plamen, celý v rudé a žluté a zlaté. Byl štíhlý a rovný jako dýka, i když vysoký jen středně, a starý zhruba jako Dunk. Řezanou a panovačnou tvář lemovaly stříbrozlaté kadeře; vysoké čelo, vysedlé líce, rovný nos, bledá, hladká kůže bez jediné vady. Oči měl sytě, fialkově modré. „Jestli se nemůžeš postarat o koně, tak mi sežeň víno a pěknou holku.“

„Jenže… ať mi lordstvo promine, ale… já nejsem ani sloužící. Mám tu čest být rytířem.“

„Smutná doba, když nám rytířství tak upadlo,“ prohlásilo princátko, ale pak už se ven vyřítil jeden ze stájníků a muž se odvrátil a předal mu otěže svého jízdního koně, nádherného červeného hnědáka. V tom okamžení pán pustil Dunka z hlavy. Tomu se ulevilo, vkradl se zpátky do stáje a čekal na maršálka. Byl už dost nesvůj ze všech těch lordů ve stanech, natožpak si povídat s princi.

O tom, že ten překrásný mládeneček je princ, nijak nepochyboval. Targaryenové mají v žilách krev ztracené Valyrie kdesi za mořem a stříbrozlaté vlasy a fialkové oči je odlišují od prostých lidí. Dunk věděl, že princ Baelor je starší, ale ten mladík může klidně být jeden z jeho synů: Valarr, kterému často říkají „Mladý princ“, aby jej odlišili od otce, anebo Matarys, „Ještě mladší princ“, jak jej jednou nazval šašek lorda Swanna. Pak tu jsou ještě tři další princátka, bratranci Valarra a Mataryse. Dobrotivý král Daeron má čtyři dospělé syny a tři z nich už mají vlastní syny. Za dob jeho otce rodová linie dračích králů div nevymřela, ale teď se všeobecně soudí, že Daeron II. a jeho synové ji zajistili natrvalo.

„Hej ty tam. Chtěl jsi se mnou mluvit.“ Maršálek lorda Ashforda měl brunátný obličej, který kvůli oranžovému stejnokroji vypadal ještě brunátnější, a měl ve zvyku se na druhé utrhovat. „O co jde? Nemám čas na…“

„Chci prodat tuhle kobylu,“ shrnul mu to Dunk honem, než jej ten muž stihne poslat pryč. „Je to dobrá kobyla, jistá na nohou…“

„Snad jsem ti řekl, že nemám čas.“ Muž se na Nožku stěží podíval. „Můj pán Ashford nic podobného nepotřebuje. Co kdybys ji odvedl do města? Henly ti za ni možná dá stříbrňák nebo tři.“ A už se svižně odvracel.

„Děkuji ti, můj pane,“ řekl mu Dunk dřív, než stihl odejít. „Můj pane, to přijel král?“

Maršálek se mu vysmál. „Ne, díky bohům ne. Dost hrozné je už to, jak to tu je zamořené princi. Kde mám pro tolik zvířat sehnat ustájení? A píci?“ Odkráčel pryč a řval na svoje stájníky.

Když Dunk odcházel ze stájí, lord Ashford už vítal vysoce urozené hosty, ale dva ze členů královské stráže v bílé zbroji se stále zdržovali na nádvoří a povídali si s velitelem stráže. Dunk se zastavil před nimi. „Urození pánové, jsem ser Duncan Vysoký.“

„Rád tě poznávám, sere Duncane,“ odpověděl vyšší z bílých rytířů. „Já jsem ser Roland Crakehall a tohle je můj přísežný bratr, ser Donnel z Šerodolu.“

Královskou stráž tvořilo sedm přeborníků, sedm nejmocnějších válečníků ze Sedmi království, snad jen když nepočítáme samotného korunního prince, Baelora Kopílama. „Přišli jste se přihlásit do turnaje?“ zeptal se Dunk znepokojeně.

„Nebylo by vhodné, abychom se utkávali s těmi, které jsme se zapřísáhli chránit,“ odpověděl ser Donnel, rusovlasý a rusovousý.

„Princ Valarr má tu čest být jedním z obhájců lady z Ashfordu,“ vysvětlil ser Roland, „a dva z jeho bratranců jej hodlají vyzvat. My ostatní jsme přijeli jen jako diváci.“

Dunkovi se ulevilo. Poděkoval bílým rytířům za laskavost a vyjel hradní branou ven, dřív, než nějakého dalšího prince napadne se s ním dávat do řeči. Tři princátka, přemítal a vedl kobylu k ulicím města Ashfordu. Valarr je nejstarší syn prince Baelora, je druhý v následnictví Železného trůnu, ale Dunk netušil, kolik zdědil z otcovy bájné dovednosti s kopím a mečem. A o ostatních princích z rodu Targaryenů toho věděl ještě míň. Co udělám, pokud bych se utkal s princem? A dovolili by mi vůbec, abych někoho tak vysoce urozeného vyzval? Nevěděl. Starý mu často říkal, že je tupý jako lenochův meč, a on si teď přesně tak připadal.

Henlymu se Nožka docela líbila, ale jen do okamžiku, kdy se od Dunka doslechl, že ji chce prodat. V tom okamžení na ní všichni štolbové viděli jen samé vady. Nabídl tři sta stříbrných. Dunk opáčil, že to musí být tři tisíce. Po delším dohadování a nadávání se shodli na sedmi stech padesáti stříbrných jelenech. Bylo to o hodně blíž k ceně, na které začal smlouvat Henly, než k té, u níž začal Dunk, a kvůli tomu měl pocit, že to prohrál. Jenže štolba prostě výš jít odmítl, takže nakonec neměl na vybranou a musel se podvolit. Druhá hádka vypukla, když Dunk prohlásil, že sedlo součástí dojednané ceny nebylo, kdežto Henly trval na tom, že bylo.

Konečně se dohodli. Henly odešel pro peníze a Dunk pohladil Nožku po hřívě a řekl jí, ať je statečná. „Jestli zvítězím, vrátím se a zase tě koupím. Slibuju.“ Nijak nepochyboval, že ve dnech, které mezi tím uběhnou, se všechny její vady záhadně vytratí a že za ni bude muset dát dvakrát tolik, než za ni dnes dostal.

Štolba mu dal tři zlaté a zbytek ve stříbře. Dunk kousl do jedné zlaté mince a usmál se. Ještě nikdy zlato neochutnal, natož aby ho měl v kapse. „Draci“, tak se mincím říkalo, protože na jedné straně byl vyražený trojhlavý drak rodu Targaryenů. Na té druhé byla králova podobizna. Na dvou z mincí, které dostal od Henlyho, byl obličej krále Daerona; třetí byla starší, otřená, a byl na ní někdo jiný. Pod hlavou stálo jméno, ale Dunk to nedokázal přečíst. Kromě toho si všiml, že zlato je u krajů trochu ořezané. Upozornil na to Henlyho, a dost hlasitě. Štolba brblal, ale přidal mu pár dalších stříbrných a hrstku měďáků, aby chybějící váhu nahradil. Dunk mu několik měďáků rovnou vrátil a kývl k Nožce. „To je pro ni,“ řekl. „Postarej se, aby dneska dostala oves. A taky jablíčko.“

Se štítem na paži a pytlem staré zbroje přehozeným přes rameno pak Dunk pěšmo vyrazil do prosluněných ulic města Ashfordu. Z tíhy všech těch mincí ve váčku se cítil všelijak; na jednu stranu to bylo skoro opojné, na druhou jej to zneklidňovalo. Starý mu nikdy nesvěřil víc než jednu dvě mince najednou. Z tolika peněz by mohl vyžít celý rok. Co vlastně udělám, až budou pryč, prodám Hroma? Taková cesta vede leda k žebrotě nebo k životu psance. Jenže podobná šance už nikdy nepřijde, takže musím dát v sázku všechno.

Než se zase s mocným cákáním přebrodil na jižní břeh Vlnavy, ráno bylo skoro pryč a kolbiště znovu ožívala. Prodavači vína a uzenáři dělali dobré obchody, tančící medvěd těžkopádně přešlapoval na melodii, kterou hrál jeho pán, kdosi zpíval „Tancuj, tancuj, medvěde, panna krásná tě povede“, žongléři žonglovali a loutkáři zrovna končili s dalším bojem.

Dunk se zastavil a díval se, jak bude dřevěný drak skolen. Když mu loutkový rytíř uťal hlavu a na trávu vytekly rudé piliny, nahlas se zasmál a hodil dívce dva měďáky. „Jeden je za včerejšek,“ zavolal na ni. Chytila mince v letu a oplatila mu úsměvem tak milým, že snad milejší neviděl.

Usmívá se na mě, nebo jen na ty mince? Dunk žádnou ženu nikdy neměl a byl z nich nesvůj. Jednou, před třemi lety, měl starý plný měšec po půlroční službě u slepého lorda Florenta, a tehdy řekl Dunkovi, že je čas, aby ho vzal do bordelu a udělal z něj muže. Jenže to byl opilý, a když zase vystřízlivěl, nic si nepamatoval. A Dunkovi bylo příliš trapné mu to připomínat. Stejně si moc nebyl jist, jestli chce nějakou kurvu. Pokud nezíská urozenou pannu, jak se na rytíře sluší, tak aspoň chtěl nějakou, které se on sám bude líbit víc než jeho stříbro.

„Nevypila bys roh piva?“ zeptal se loutkářky, která už sbírala pilinovou krev zpátky do draka. „Myslím jako se mnou. Nebo nedala by sis klobásu? Včera jsem jednu měl a byla dobrá. Dělají je z vepřového, aspoň myslím.“

„Děkuji, můj pane, ale máme hned další představení.“ Dívka vstala a odběhla k zarputile se tvářící tlusté ženské z Dorne, která vodila dřevěného rytíře; Dunk tam zůstal stát a připadal si jako pitomec. Ale líbilo se mu, jak utekla. Hezká holka, a vysoká. Nemusel bych si kleknout, abych tuhle políbil. Věděl, jak se líbá. Jednou večer v Lannisportu, asi před rokem, mu to ukázala holka z hospody, ale byla tak malá, že si musela sednout na stůl, aby mu dosáhla na rty. Z té vzpomínky mu znovu zahořely uši. Chová se jako hlupák. Měl by myslet na klání, ne na líbání.

Tesaři pána z Ashfordu už bílili po pás vysoká dřevěná hrazení, která budou oddělovat soupeře. Dunk se chvíli díval, jak pracují. Bylo tu pět drah vedoucích od severu k jihu, aby nikdo z účastníků klání nejel se sluncem v očích. Třístupňová tribuna pro diváky už stála na východní straně kolbiště a oranžová plátěná stříška měla urozené pány a paní uchránit před deštěm i před sluncem. Většina jich bude sedět na lavicích, ale uprostřed tribuny stála čtyři křesla s vysokými opěradly, pro lorda Ashforda, pro krásnou pannu a pro prince.

Na východním okraji lučiny postavili kvintánu a asi desítka rytířů na ni útočila dřevcem; pokaždé, když zasáhli otřískaný štít připevněný na jednom konci, paže se zběsile roztočila. Dunk se díval, jak přišla řada na Surovce Brackena a pak na pána Carona z Pomezí. Nejsem tak pevný v sedle jako žádný z nich, pomyslel si neklidně.

Jinde se zase muži cvičili v pěším boji, rozmachovali se dřevěnými meči a panoši stáli opodál a hulákali na ně různé oplzlé rady. Dunk pozoroval nějakého podsaditého mladíka, jak odráží rány svalnatého rytíře, který mu připadal mrštný a rychlý jako horská kočka. Oba měli na štítech namalované červené jablko Fossowayů, ale mladší muž byl brzy poražen na hlavu. „Zase jedno jablko, co ještě úplně neuzrálo,“ řekl starší, jen co zasadil soupeři poslední ránu do přilby. Mladší Fossoway uznal porážku, teprve když už byl omlácený a samá krev; jeho soupeř se sotva zadýchal. Zvedl hledí, rozhlédl se, spatřil Dunka a povídá: „Hej, ty tam. Ano, ty dlouháne. Rytíři s okřídleným kalichem. Co to máš s sebou, dlouhý meč?“

„A patří mi právem,“ hájil se Dunk. „Jsem ser Duncan Vysoký.“

„A já jsem ser Steffon Fossoway. Nechtěl bys to se mnou zkusit, sere Duncane Vysoký? Bylo by příjemné zkřížit meče s někým novým. Můj bratranec na to ještě není zralý, jak jsi viděl.“

„Jen do toho, sere Duncane,“ pobídl jej poražený Fossoway a sundával si přilbu. „Já možná ještě nejsem zralý, ale zato můj dobrotivý bratranec je shnilý až k jádřinci. Zkus z něj vymlátit semínka.“

Dunk zavrtěl hlavou. Proč se ho tihle lordíčci snaží zaplést do svých sporů? Nechtěl se jich účastnit. „Děkuji ti, sere, ale mám naléhavé povinnosti.“ Nebylo mu vůbec dobře po těle z toho, že u sebe má tolik peněz. Čím dřív zaplatí Ocelovému Patovi a dostane zbroj, tím bude radši.

Ser Steffon ho zpražil pohrdavým pohledem. „Náš potulný rytíř má povinnosti.“ Rozhlédl se a našel si dalšího vhodného soupeře, jak lelkuje opodál. „Ser Grance. Rád tě vidím. Pojď to se mnou zkusit. Všechny ubohé triky, které zvládl můj bratranec Raymun, už dobře znám, a vypadá to, že ser Duncan se musí vrátit na cesty. Tak pojď, pojď.“

Dunk se celý zardělý odporoučel. Sám mnoho triků neznal, ať už ubohých nebo jiných, a nechtěl, aby ho někdo ještě před turnajem uviděl, jak prohraje. Starý vždycky říkal, že čím lépe protivníka znáš, tím snáz jej překonáš. Rytíři, jako je ser Steffon, mají oči jako trnky a umějí jedním pohledem zjistit, kde jsou vaše slabiny. Dunk je silný a rychlý a v jeho prospěch hovoří, jak je těžký a jak daleko dosáhne pažemi, ale ani na okamžik si nemaloval, že se dovednostmi vyrovná těmhle ostatním. Ser Arlan ho učil, jak nejlépe uměl, ale sám nikdy nebyl nejslavnější rytíř, dokonce ani jako mladý ne. Slavní rytíři taky netráví životy v prachu cest a neumírají ve škarpě. Mně se to ale nestane, zapřísahal se Dunk. Já jim předvedu, že dokážu být víc než jen potulný rytíř.

„Sere Duncane.“ Mladší Fossoway za ním doběhl. „Neměl jsem na tebe naléhat, aby ses postavil mému bratranci. Rozzuřila mě jeho nadutost a ty jsi tak veliký, že jsem si říkal… no, zkrátka nezachoval jsem se správně. Nemáš zbroj. Kdyby to dokázal, klidně by ti rozbil lebku nebo pochroumal koleno. Vždycky rád druhé potluče na cvičišti, aby byli později samá modřina a zranitelní, kdyby se s nimi utkal na kolbišti.“

„Tebe ale nevyřadil.“

„Ne, ale já jsem jeho krve, i když on patří mezi ty nejvyšší větve naší jabloně, jak mi neustále připomíná. Jsem Raymun Fossoway.“

„Rád tě poznávám. Ty a tvůj bratranec se zúčastníte turnaje?“

„On zcela jistě. Co se mě týče, kéž by. Jsem teprve panoš. Bratranec slíbil, že mě pasuje, ale trvá na tom, že ještě nejsem zralý.“ Raymun měl hranatý obličej, mopsí nos a krátké husté vlasy, ale uměl se přátelsky usmívat. „Podle mě vypadáš na to, že chceš někoho vyzvat. Do čího štítu bys rád udeřil?“

„Na tom mi nesejde,“ odpověděl Dunk. Přesně tak se totiž odpovídat má, i když na tom sešlo snad nejvíc ze všeho na světě. „Vstoupím do turnaje až třetí den.“

„Ano, tou dobou už několik obhájců padne,“ kývl Raymun. „Nuže, ať se na tebe Válečník usmívá, sere.“

„A na tebe také.“ Pokud on je jen panoš, co já mám pro bohy co být rytířem? Jeden z nás je trouba. Stříbro Dunkovi cinkalo v měšci s každým krokem, ale věděl, že v mžiku by o ně mohl přijít. Sama pravidla tohoto turnaje jsou proti němu, protože je velice nepravděpodobné, že by narazil na nováčka nebo slabého soupeře.

Turnaj mohl mít tucet různých podob, podle toho, jaký bude rozmar pána, jenž jej pořádá. Někdy to jsou předstírané bitvy mezi skupinami rytířů, jindy líté boje, po kterých vavříny získá ten poslední, kdo se udrží na nohou. Pokud jde o souboje jednoho proti jednomu, dvojice někdy určuje los, někdy maršálek turnaje.

Lord Ashford tento turnaj uspořádal na oslavu třináctého dne pojmenování své dcery. Krásná panna bude sedět otci po boku coby vládnoucí Královna lásky a krásy. Bránit ji bude pět obhájců, jimž věnuje svou přízeň. Všichni ostatní musejí tedy bojovat jako vyzývatelé, ale kdokoli, kdo porazí jednoho z obhájců, zaujme jeho místo a sám se stane obhájcem, dokud jej nevyhodí ze sedla někdo jiný. Po třech dnech klání těch pět, kteří zbudou, rozhodne, jestli si krásná panna podrží korunu Lásky a krásy, anebo ji místo ní ponese nějaká jiná.

Dunk upíral oči na travnaté kolbiště a prázdná křesla na tribuně a přemítal, jaké má šance. Nepotřebuje nic víc než jedno vítězství; pak by mohl sám sebe označovat jako jednoho z přeborníků z Ashfordské lučiny, i kdyby jím byl třeba jen hodinu. Starý prožil bezmála šedesát let a přeborníkem nikdy nebyl. Snad nedoufám v až tolik, pokud budou bohové laskaví. Vzpomínal na všechny písně, které kdy slyšel, na písně o slepém Symeonu Hvězdookém a vznešeném Serwynu se Zrcadlovým štítem, o princi Aemonovi Dračím rytíři, o panu Ryamu Redywneovi a o Florianovi Bláznu. Všichni dosáhli vítězství proti soupeřům mnohem děsivějším, než jakým bude čelit on. Jenže to byli skvělí hrdinové, chrabří mužové vysokého rodu… až na Floriana. A co jsem já? Dunk z Blešího Zadku? Anebo ser Duncan Vysoký?

Měl ten dojem, že se to dozví docela brzy. Nadhodil si pytel se zbrojí a zamířil k prodejním stánkům, vyhledat Ocelového Pata.

Egg na tábořišti řádně zapracoval. Dunka to potěšilo; tak trochu se bál, že mu jeho panoš zase uteče. „Dali ti za kobylu slušnou cenu?“ zeptal se kluk.

„Jak víš, že jsem ji prodal?“

„Tam jsi jel, zpátky přišel pěšky, a kdyby ti ji ukradli, byl bys naštvanější, než jsi.“

„Dostal jsem dost na tohle.“ Dunk vyndal novou zbroj a ukázal ji chlapci. „Pokud z tebe někdy má být rytíř, musíš umět poznat dobrou ocel od špatné. Podívej, tohle je poctivá práce. Kroužková košile je dvojitě pletená, každý kroužek je propojený se dvěma jinými, vidíš? Poskytuje lepší ochranu než obyčejná. A ta přilba. Pate udělal vršek zakulacený, vidíš, jak se zakřivuje? Meč nebo sekyra po tom sklouznou, zatímco do přilby s plochým vrchem by se zakously.“ Dunk si spustil kbelcovou přilbu na hlavu. „Jak to vypadá?“

„Nemá hledí,“ upozornil Egg.

„Má dýchací otvory. Hledí, to je slabé místo.“ Ocelový Pate mu to tak řekl. „Jen kdybys věděl, kolik rytířů schytalo šíp do oka, když si zvedli hledí, aby se mohli nadechnout čerstvého vzduchu, už bys nikdy přilbu s hledím nechtěl,“ vysvětlil Dunkovi.

„A taky nemá žádný znak,“ dodal Egg. „Je prostě hladká.“

Dunk si přilbu sundal. „Pro takové, jako jsem já, hladká stačí. Vidíš, jak se ocel leskne? Tvojí prací bude, aby tak i zůstala. Víš, jak se drhne kroužková zbroj?“

„V sudu s pískem,“ odpověděl kluk, „jenže ty žádný sud nemáš. Koupil sis i stan, pane?“

„Až tak dobrou cenu jsem nedostal.“ Ten kluk je tak troufalý, že mu to uškodí, a já bych to z něj měl vytlouct. Jenže dobře věděl, že to neudělá. Ta troufalost se mu zamlouvala. Sám by potřeboval být troufalejší. Můj panoš je odvážnější než já, a taky chytřejší. „Odvedl jsi tu dobrou práci, Eggu,“ řekl mu. „Zítra půjdeš se mnou. Prohlédni si kolbiště. Nakoupíme oves pro koně a čerstvý chléb pro nás. Možná i trochu sýra, u jednoho stánku prodávali dobré sýry.“

„Ale do hradu nebudu muset jít, že ne?“

„Proč ne? Jednou mám v úmyslu žít na hradě. Doufám, že než bude po mně, vyzískám si místo blíž k čelu hodovního stolu.“

Chlapec neřekl nic. Třeba má strach vejít do panských síní, pomyslel si Dunk. To se ostatně dalo čekat. Časem z toho vyroste. Vrátil se zase k obdivování své nové zbroje a k přemýšlení o tom, jak dlouho ji bude nosit.

Ser Manfred byl hubený mužík s nakyslým výrazem. Na sobě měl černý svrchní plášť přeťatý nachovým bleskem rodu Dondarrionů, ale Dunk by jej stejně poznal podle vzpurné kštice rudozlatých vlasů. „Ser Arlan sloužil tvému urozenému otci, když s lordem Caronem vypálili Supího krále z Rudých hor, můj pane,“ řekl mu z pokleku. „Já jsem byl tehdy jen chlapec, ale sloužil jsem mu jako panoš. Ser Arlan z Pennytree.“

Ser Manfred se zamračil. „Ne. Neznám ho. Ani tebe, chlapče.“

Dunk mu ukázal starcův štít. „Tohle byl jeho znak, okřídlený kalich.“

„Můj urozený otec s sebou do hor vzal osm set rytířů a téměř čtyři tisíce pěších. Nemůžeš ode mě čekat, že si je budu pamatovat všechny do posledního, natožpak jaké štíty měli. Je možné, že jste s námi byli, ale…“ Ser Manfred pokrčil rameny.

Dunk na chvilku přišel o řeč. Starý byl ve službách tvého otce raněn, jak to, že jsi na něj zapomněl? „Nedovolí mi stát se vyzývatelem, pokud se za mě nezaručí nějaký rytíř nebo urozený pán.“

„A co s tím já mám společného?“ odsekl ser Manfred. „Věnoval jsem ti už dost svého času, sere.“

Pokud se do hradu vrátí bez sera Manfreda, je vyřízený. Dunk si prohlédl nachový blesk vyšitý na černé vlně Manfredova pláště a řekl: „Vzpomínám si, jak tvůj otec v táboře vyprávěl, kde jste získali tenhle znak. První vašeho rodu jedné bouřlivé noci nesl zprávu přes Dornské pomezí, šíp pod ním zabil koně a on se svalil na zem. Ze tmy vyšli dva Dornští v kroužkové zbroji a s přilbami se znaky. Pod ním se při pádu zlomil meč, takže si myslel, že je ztracen. Jenže jak se ti Dornští k němu blížili a chtěli ho skolit, z nebes sjel blesk. Byl zářivý a nachový, rozvětvil se a zasáhl ty dva Dornské v jejich oceli a oba je na místě zabil. Díky té zprávě dosáhl Bouřný král vítězství nad Dorne a ve vděku za to povýšil posla do šlechtického stavu. To byl první lord Dondarrion, a tak si do erbu vybral rozeklaný nachový blesk na černém hvězdnatém poli.“

Pokud si Dunk myslel, že ta historka na sera Manfreda udělá dojem, hůře se ani mýlit nemohl. „Tenhle příběh dříve nebo později zaslechne každý sluha a vynašeč nočníků, který kdy otci sloužil. To, že jej znáš, z tebe ještě nedělá rytíře. Jdi si po svých, sere.“

Na Ashfordský hrad se Dunk vrátil s velmi těžkým srdcem a přemítal, co by tak mohl říct Plummerovi, aby od něj získal svolení stát se vyzyvatelem. Správce nicméně ve své komnatě ve věžičce nebyl. Jeden strážný mu pověděl, že ho snad najde ve Velké síni. „Mám počkat tady?“ zeptal se Dunk. „Jak dlouho bude pryč?“

„Jak to mám vědět? Dělej si, co chceš.“

Velká síň nebyla na poměry jiných sídel až tak velká, ale Ashford je taky menší hrad. Dunk vešel bočními dveřmi a správce zahlédl okamžitě. Stál s lordem z Ashfordu a s tuctem dalších mužů na konci síně. Vykročil k nim, šel podél stěny ověšené vlněnými tapisériemi s motivy ovoce a květin.

„…větší starosti, kdyby šlo o tvoje syny, to se vsadím,“ říkal zrovna jeden muž vztekle, když se Dunk dostal dost blízko. Rovné vlasy a do čtverce přistřižené vousy měl tak plavé, až vypadaly v šeru síně skoro bílé, ale z větší blízkosti Dunk zjistil, že jsou vlastně bledě stříbřité a protkané zlatem.

„Tohle neudělal Daeron poprvé,“ odpověděl jiný. Plummer stál tak, že přes něj Dunk neviděl na toho, kdo promluvil. „Neměl jsi mu vůbec nakazovat, aby se přihlásil do turnaje. Nepatří na kolbiště o nic víc než Aerys nebo Rhaegel.“

„Tím myslíš, že by si raději osedlal děvku než koně,“ řekl ten první. Tento princ – a princ to bezpochyby byl – měl podsaditou postavu a vypadal velmi silně. Na sobě měl koženou brigandinu pokrytou stříbrnými cvočky a přes ni těžký černý plášť obšitý hermelínem. Líce mu hyzdily dolíčky od neštovic, které stříbřité vousy zakrývaly jen zčásti. „Nemusíš mi připomínat poklesky mého syna, bratře. Je mu jen osmnáct. Může se změnit. A taky se změní, pro všechny zatracené bohy, jinak se postarám, aby to nepřežil.“

„Nechovej se jako naprostý hlupák. Daeron je, jaký je, ale pořád má tvou i mou krev. Nepochybuji, že ser Roland ho někde najde, a Aegona s ním.“

„Možná až bude po turnaji.“

„Aerion je tady. Stejně to s kopím umí líp než Daeron, pokud ti tedy jde o turnaj.“ Dunk už na něj viděl. Seděl na křesle s vysokým opěradlem a v jedné ruce měl svazek pergamenů. Lord Ashford mu postával za ramenem. A i když seděl, vypadal ten muž, jako by byl o hlavu větší než druhý, aspoň podle dlouhých rovných nohou, jež natahoval před sebe. Nakrátko ostříhané vlasy měl tmavé, se šedým popraškem, výraznou bradu oholenou dohladka. Jeho nos vypadal na to, že ho nezlomili jen jednou. A i když byl oděn velmi skromně, do zeleného kabátce, hnědé peleríny a ošoupaných vysokých bot, měl v sobě jakousi vážnost, výraz moci a sebevědomí.

Dunka napadlo, že se přichomýtl k něčemu, co rozhodně neměl slyšet. Usoudil, že lepší bude vypadnout a vrátit se jindy, až to proberou. Jenže už bylo pozdě. Princ se stříbřitým vousem si jej najednou všiml. „Kdo jsi a co má znamenat, že si sem takhle vtrhneš?“ utrhl se na něj.

„Je to ten rytíř, kterého očekával náš dobrý správce,“ prohlásil sedící muž a usmál se na Dunka, jako by mu chtěl sdělit, že o něm věděl od začátku. „To my dva jsme tu vetřelci, bratře. Přistup blíž, sere.“

Dunk se šoural k nim a netušil, co se od něj čeká. Podíval se na Plummera, ale ten mu nijak nepomohl. Vyzáblý správce, který včera mluvil tak rázně, teď jen mlčky stál a prohlížel si kamenné dlaždice na podlaze. „Urození pánové,“ řekl Dunk, „požádal jsem sera Manfreda Dondarriona, aby se za mne zaručil, abych se mohl přihlásit do turnaje, ale on odmítl. Tvrdí, že mě nezná. Přitom mu ser Arlan sloužil, to přísahám. Mám jeho meč a štít a mohu…“

„Štít a meč ještě rytíře nedělají,“ prohlásil lord Ashford, urostlý holohlavý muž s oblou, zarudlou tváří. „Plummer mi o tobě říkal. I když uznáme, že ty zbraně patřily tomu seru Arlanovi z Pennytree, mohlo se klidně stát, že jsi ho jen našel mrtvého a ukradl jsi je. Pokud ke svým tvrzením nemáš nějaký lepší důkaz, písemný dokument nebo…“

„Na sera Arlana z Pennytree si vzpomínám,“ ozval se muž na křesle tiše. „Pokud vím, nikdy nezvítězil v turnaji, ale také se nikdy neposkvrnil hanbou. Před šestnácti lety v Králově Přístavišti porazil v pěším boji lorda Stokeworthe a Bastarda z Harrenova a mnoho let předtím v Lannisportu vyhodil ze sedla samotného Šedého lva. A aby bylo jasno, tehdy ještě lev nebyl až tak šedivý.“

„O tom mi vyprávěl mnohokrát,“ opáčil Dunk.

Vysoký muž si jej prohlížel. „V tom případě se rozpomeneš i na skutečné jméno Šedého lva.“

Chvilku měl Dunk v hlavě jen prázdno. Starý mi ten příběh vyprávěl snad tisíckrát, tisíckrát, pořád lev, lev, jeho jméno, jeho jméno… Už si málem zoufal, když tu mu to náhle naskočilo. „Ser Damon Lannister!“ vykřikl. „Šedý lev! Je teď pánem Casterlyovy Skály.“

„To tedy je,“ pronesl vysoký muž potěšeně, „a zítra vstoupí do klání.“ Potřásl svazkem pergamenů.

„Jak si můžeš pamatovat nějakého bezvýznamného potulného rytíře, který se štěstím před šestnácti lety vyhodil ze sedla Damona Lannistera?“ vybafl zamračeně princ se stříbřitým vousem.

„Mám ve zvyku si toho zjišťovat o protivnících co nejvíc.“

„Proč by uznával za vhodné se utkat s potulným rytířem?“

„Bylo to před devíti lety v Bouřném Konci. Lord Baratheon pořádal rytířské hry na oslavu narození vnuka. Sera Arlana mi los přiřkl jako soupeře v prvním kole. Zlomili jsme čtyři dřevce, než jsem ho konečně dostal ze sedla.“

„Sedm,“ opravil ho Dunk, „a bylo to proti princi z Dračího kamene!“ Jakmile to z něj vyklouzlo, nejraději by ta slova zase spolkl. Dunk, co vypil truňk, tupý jako lenochův meč, jako by slyšel posměšky starého.

„Právě tak.“ Princ se zlámaným nosem se laskavě usmál. „Však já vím, že s vyprávěním se historky rozrůstají. Nemysli si o svém starém mistru nic zlého, ale obávám se, že ty dřevce byly skutečně jen čtyři.“

Dunk byl z duše rád, že je v síni tak šero; věděl, že uši má celé rudé. „Můj pane.“ Ne, i to je špatně. „Vlastně Výsosti.“ Padl na koleno a sklopil hlavu. „Jak říkáš, čtyři, já nechtěl… nikdy bych… starý, totiž ser Arlan říkával, že jsem tupý jako poleno a pomalý jako pratur.“

„A od pohledu také silný jako pratur,“ řekl Baelor Kopílam. „Nic se nestalo, sere. Povstaň.“

Dunk vstal a přemítal, jestli má nechat hlavu sklopenou, anebo jestli je dovoleno pohlížet princi do obličeje. Mluvím s Baelorem Targaryenem, princem z Dračího kamene, Královou Rukou, zřejmým dědicem Železného trůnu Aegona Dobyvatele. Co by se mohl pouhý potulný rytíř odvážit říkat někomu takovému? „Vz… vzpomínám si taky, že jsi mu vrátil koně i zbroj a nevzal sis výkupné,“ vykoktal. „Starý… tedy ser Arlan mi říkal, že jsi pravá duše rytířství a že jednoho dne Sedm království bezpečně spočine ve tvých rukou.“

„Pevně doufám, že ještě mnoho let ne,“ odpověděl princ Baelor.

„Jistě,“ přidal se Dunk zděšeně. A div že nedodal něco jako: já tím nemyslel, jako že by král měl umřít. Naštěstí se včas zarazil. „Odpusť, urozený pane. Tedy myslím Výsosti.“

Až opožděně si uvědomil, že ten podsaditý se stříbřitým vousem oslovoval prince Baelora jako bratra. Takže i on má v sobě dračí krev; já blbec hloupá. Může to být jedině princ Maekar, nejmladší ze čtyř synů krále Daerona. Princ Aerys je spíš knihomol a princ Rhaegel je blázen a slaboch a stoná. Ani jeden z nich by patrně nejel přes půl království na turnaj, zato o Maekarovi se říká, že to je obávaný bojovník, i když je neustále ve stínu svého staršího bratra.

„Rád by ses přihlásil do turnaje, je to tak?“ zeptal se princ Baelor. „Takové rozhodnutí je na maršálkovi turnaje, ale nevidím důvod ti to právo upřít.“

Správce sklonil hlavu. „Jak si přeješ, můj pane.“

Dunk se pokusil vykoktat nějaké poděkování, ale princ Maekar mu skočil do řeči. „Dobrá, sere, víme, jsi za to vděčný. Takže bys už mohl vypadnout.“

„Musíš mému urozenému bratru odpustit, sere,“ prohlásil princ Baelor. „Dva jeho synové se cestou někam zatoulali a on o ně má strach.“

„Jarními dešti se hodně toků rozvodnilo,“ prohlásil Dunk. „Možná se jen princové zdrželi na cestě.“

„Nepřišel jsem si sem pro rady od potulného rytíře,“ oznámil princ Maekar bratrovi.

„Můžeš jít, sere,“ pověděl princ Baelor Dunkovi, ale ne nelaskavě.

„Ano, můj pane.“ Uklonil se a chystal se k odchodu.

Ale než se stačil odporoučet, princ za ním znovu zavolal. „Sere. Ještě jedna věc. Ty nejsi z krve sera Arlana?“

„Ano, můj pane. Tedy, chci tím říct, že ne. Nejsem.“

Princ pokývl na otlučený štít, který měl Dunk v ruce, a na okřídlený kalich na něm. „Podle zákona má pouze pravý syn právo zdědit po rytíři rodový znak. Takže si teď musíš najít vlastní znamení, sere, vlastní znak.“

„Udělám to,“ slíbil Dunk. „A děkuji ještě jednou, Výsosti. Uvidíš, že budu bojovat statečně.“ Statečně jako Baelor Kopílam, tak to starý říkával často.

Vinaři a uzenáři dělali dobré obchody a mezi stánky a stany se nestydatě procházely kurvy. Některé byly docela pěkné, zvlášť jedna rusovláska. Nevolky jí okukoval prsa, to, jak se jí při chůzi pohupují pod vlněnou halenou. Pomyslel na stříbro v měšci. Kdyby se mi zachtělo, mohl bych ji mít. Určitě by se jí dost zamlouvalo, jak cinkají moje mince, a já bych si ji mohl odvést do tábořiště a vzít si ji, brát si ji celou noc, kdybych chtěl. Nikdy ještě se ženou nelehal a taky by klidně mohl hned při prvním klání zemřít. Turnaje jsou někdy nebezpečné… jenže kurvy taky, před tím ho starý varoval. Mohla by mě okrást, zatímco budu spát, a co bych pak dělal? A tak když se po něm zrzka ohlédla přes rameno, jen zavrtěl hlavou a šel pryč.

Egga našel u loutek, jak sedí se zkříženýma nohama na zemi a kapuci pláště má nasazenou až do tváře, aby skryl holou hlavu. Ten chlapec se bál jít do hradu a Dunk to připsal rovným dílem nesmělosti a studu. Myslí si, že není hoden se stýkat s urozeným panstvem, natožpak se slavnými princi. S ním to bylo stejné, když byl malý. Celý svět mimo Bleší Zadek mu připadal sice vzrušující, ale taky děsivý. Egg potřebuje čas, to je celé. Prozatím mu připadalo laskavější, když klukovi dá pár měďáků, ať se pěkně baví tady mezi stánky, než aby ho s sebou vlekl proti jeho vůli na hrad.

Dnes dopoledne dávali loutkáři příběh Floriana a Narcisy. Ta tlustá baba z Dorne vodila Floriana v jeho různobarevné zbroji, dívka zase držela povázky nad Narcisou. „Nejsi žádný rytíř,“ říkala a pohybovala loutce ústy nahoru dolů. „Já tě dobře znám. Jsi Florian Blázen.“

„To jsem, má paní,“ odpověděla druhá loutka a poklekla. „Větší blázen snad nikdy nežil, ale větší rytíř také ne.“

„Blázen a rytíř?“ namítla Narcisa. „O něčem takovém jsem nikdy neslyšela.“

„Překrásná paní,“ řekl Florian, „všichni muži jsou blázni a všichni muži jsou rytíři, když jde o ženy.“

Bylo to pěkné představení, zároveň smutné i milé, se svižným soubojem na meče na konci a s pěkně malovaným obrem. Když skončilo, tlustá žena šla obcházet a vybírat mince a dívka zatím balila loutky.

Dunk si došel pro Egga a pak šel za ní.

„Můj pane?“ pronesla, po očku se po něm podívala a pousmála se. Byla o hlavu menší než on, ale i tak vyšší než kterákoli dívka, co zatím poznal.

„To bylo pěkné,“ pronesl nadšeně Egg. „Líbí se mi, jak s nimi pohybuješ, s Narcisou a s drakem a vůbec. Loni jsem taky viděl loutkové představení, ale všechny figury se pohybovaly trhaně. Ty tvoje se hýbou krásně hladce.“

„Děkuji,“ odpověděla mu zdvořile.

„A máte je i pěkně vyřezané,“ přidal se Dunk. „Hlavně draka. Děsivá bestie. Děláš si je sama?“

Přikývla. „Vyřezává je strýček, ale já je maluju.“

„A mohla bys něco namalovat i pro mě? Mám čím zaplatit.“ Složil štít z ramene a otočil ho, aby na něj viděla. „Potřebuji něčím přemalovat ten kalich.“

Letmo se podívala na štít a pak na něj.

„A co tam chceš namalovat?“

Dunk nad tím ještě nepřemýšlel. Když to nesmí být starcův okřídlený kalich, tak co vlastně? V hlavě měl prázdno. Dunk, co vypil truňk, tupý jako lenochův meč. „Ne… nevím jistě.“ Utrápeně si uvědomil, že mu už zase rudnou uši. „Určitě si myslíš, že jsem úplný blázen.“

Usmála se. „Všichni muži jsou blázni a všichni muži jsou rytíři.“

„Jaké tady máš barvy?“ zeptal se a doufal, že ho tak něco napadne.

„Můžu ti namíchat jakoukoli barvu, kterou chceš.“

Dunkovi odjakživa připadala starcova hnědá dost nudná. „Pole by mělo být v barvě západu slunce,“ pronesl najednou. „Starý měl západy slunce rád. A znak…“

„Třeba jilm,“ nadhodil Egg. „Veliký jilm, jako ten u tůně, s hnědým kmenem a zelenými větvemi.“

„Ano,“ kývl Dunk. „To by šlo. Jilm… ale nad ním létavice. Zvládla bys to?“

Dívka přikývla. „Dej mi ten štít. Namaluji ho ještě dnes večer a zítra ti ho vrátím.“

Dunk jí ho podal. „Říkají mi ser Duncan Vysoký.“

„Já jsem Tanselle,“ zasmála se. „Tanselle Mocvysoká, tak mi kluci říkávají.“

„Vůbec nejsi moc vysoká,“ vykoktal Dunk. „Jsi úplně akorát na…“ Pak mu došlo, co se chystal říct, a zrudl jako pivoňka.

„Na?“ pobídla ho Tanselle a tázavě sklonila hlavu ke straně.

„Na vodění loutek,“ dokončil nepřesvědčivě.

První den turnaje se probudil do jasného, průzračného rána. Dunk nakoupil plný pytel jídla, takže mohli posnídat husí vejce, opečený chléb a slaninu, jenže když bylo uvařeno, zjistil, že nemá chuť k jídlu. Břicho měl tvrdé jako kámen, ačkoli věděl, že dnes ještě zápolit nebude. Právo na první výzvu připadne urozenějším rytířům s lepší pověstí, lordům a jejich synům a vítězům jiných turnajů.

Egg celou snídani prožvanil, vykládal o tom a o tamtom a jak by si kdo asi mohl při klání vést. Takže si ze mě neutahoval, když říkal, že zná všechny dobré rytíře v Sedmi královstvích, pomyslel si Dunk posmutněle. Připadalo mu pokořující naslouchat tak pozorně řečnění vyhublého sirotka, ale jeho znalosti by se mu mohly hodit, kdyby se musel jednomu z těch mužů postavit na kolbišti.

Z lučiny už byla jedna hemžící se masa lidstva a všichni se snažili prorazit si lokty cestu dopředu, k lepšímu výhledu. Dunk se uměl lokty ohánět stejně jako každý druhý, ale k tomu byl větší než většina z nich. Protlačil se na vyvýšeninu asi šest yardů od hrazení. Když si Egg postěžoval, že vidí leda tak lidské zadky, Dunk si ho vysadil na koně. Tribuna na protější straně louky se už plnila urozeným panstvem, několika bohatými měšťany a hrstkou rytířů, kteří se rozhodli dnes nesoutěžit. Prince Maekara neviděl nikde, ale poznal prince Baelora, který seděl po boku lordu z Ashfordu. Na zlaté sponě, která mu držela plášť, a také na drobné korunce na spáncích se zalesklo slunce, ale jinak byl oblečen mnohem prostěji než většina panstva. A s těmi tmavými vlasy vlastně ani nevypadá na Targaryena. Dunk to řekl Eggovi.

„Ano, říká se, že je spíš po matce,“ připomněl mu kluk. „A to byla dornská princezna.“

Pětice obhájců vztyčila stany na severním konci kolbiště, s řekou za zády. Nejmenší dva byly oranžové a štíty pověšené před vchody nesly bílé slunce a krokev. Takže budou patřit synům pána z Ashfordu, Androwovi a Robertovi, bratrům krásné panny. Dunk nikdy neslyšel, že by jiní rytíři vychvalovali jejich dovednosti, což znamená, že nejspíš půjdou ze sedel první.

Vedle oranžových stanů stál jeden sytě zelený a mnohem větší. Nad ním povlávala zlatá růže Vysoké Zahrady a skvělý zelený štít vedle vchodu zdobil týž znak. „To je Leo Tyrell, lord z Vysoké Zahrady,“ řekl Egg.

„To já vím,“ odsekl naštvaně Dunk. „Starý a já jsme sloužili ve Vysoké Zahradě, ještě než ses narodil.“ Sám si ten rok sotva pamatoval, ale ser Arlan často mluvíval o Leovi Dlouhém trnu, jak mu někdy říkali; i když má hlavu silně prokvetlou stříbrem, na kolbišti se mu nikdo nevyrovná. „A vedle stanu je nejspíš sám lord Leo, ten štíhlý šedovousý v zelené a zlaté.“

„Ano,“ přikývl Egg. „Jednou jsem ho viděl v Králově Přístavišti. S tím by ses asi změřit nechtěl, sere.“

„Chlapče, nežádal jsem tě o radu, koho mám vyzvat.“

Čtvrtý stan byl sešit z kosočtverečných kusů látky, střídavě rudých a bílých. Dunk tyhle barvy neznal, ale Egg řekl, že patří rytíři z údolí Arryn, který se jmenuje ser Humfrey Hardyng. „Loni zvítězil ve velikém skupinovém souboji v Maidenpoolu, sere, a na kolbišti přemohl sera Donnela z Šerodolu a lordy Arryna a Royce.“

Poslední stan patřil princi Valarrovi. Byl z černého hedvábí a ze střechy mu vlála šňůra z hrotitých šarlatových praporků jako dlouhé rudé plameny. Štít na stojánku byl leskle černý a nesl trojhlavého draka rodu Targaryenů. Vedle stál jeden z rytířů Královské stráže a jeho zářivě bílá zbroj se ostře rýsovala na tmavém pozadí látky stanu. Dunk si jej prohlížel a přemítal, jestli se někdo z vyzývatelů vůbec odváží dotknout se dračího štítu. Valarr je koneckonců králův vnuk a je to syn Baelora Kopílama.

Nemusel si ale dělat starosti. Když rohy zaduly a svolávaly vyzývatele, bylo všech pět obhájců bojujících za pannu povoláno, aby ji bránili. Dunk slyšel z davu rozrušené brebentění a vyzývatelé se jeden po druhém začali objevovat na jižním konci kolbiště. Heroldi postupně a halasně vyhlašovali jména všech rytířů. Ti se zastavili před tribunou a pozdravili sklopením kopí lorda z Ashfordu, prince Baelora a krásnou pannu, načež obloukem vyrazili k severnímu konci louky, vybrat si soupeře. Šedý lev z Casterlyovy Skály udeřil do štítu lorda Tyrella, jeho zlatovlasý dědic ser Tybolt Lannister vyzval nejstaršího Ashfordova syna. Lord Tully z Řekotočí poklepal na štít sera Humfreyho Hardynga, zdobený kosočtverci, ser Abelar Hightower uhodil do Valarrova štítu a nejmladší z Ashfordů byl vyzván serem Lyonelem Baratheonem, rytířem známým jako Smějící se bouře.

Vyzývatelé pak odklusali zpět na jižní konec kolbiště a čekali na své soupeře: ser Abelar ve stříbrných a kouřových barvách, na štítě s kamennou věží korunovanou ohněm; oba Lannisterové celí v karmínu a se zlatým lvem Casterlyovy Skály; Smějící se bouře v jásavě zlaté, s černým jelenem na prsou i na štítě a s železnými parohy na přilbě; lord Tully byl oděn v modročerveně pruhovaném plášti sepnutém na obou ramenou sponami v podobě stříbrných pstruhů. Jejich dvanáct stop dlouhé dřevce mířily konci k nebi a vítr v poryvech škubal a cloumal praporky na nich.

Na severním konci pole panoši drželi válečné oře v jasných barvách, aby na ně obhájci mohli nasednout. Pak si páni nasadili přilby a chopili se dřevců a štítů. V okázalosti se vyrovnali svým protivníkům: Ashfordové ve vzdouvajícím se oranžovém hedvábí, ser Humfrey s červenými a bílými kosočtverci, lord Leo na bílém oři s čabrakou ze zeleného atlasu, se vzorem zlatých růží – a samozřejmě Valarr Targaryen. Mladý princ měl koně černého jako noc, aby odpovídal barvě jeho zbroje, dřevce, štítu a čabraky. Na přilbě mu seděl blyštivý trojhlavý drak s rozprostřenými křídly, lakovaný do sytě rudé; jeho dvojče bylo namalováno na lesklém černém povrchu štítu. Každý z obhájců měl na paži přivázán proužek oranžového hedvábí; odznak přízně od krásné panny.

Když obhájci klusem dojeli do postavení, Ashfordská lučina téměř ztichla. Potom se ozval roh a poklid ani ne za půl úderu srdce přešel v lomoz. Deset párů zlacených ostruh se zarylo do boků deseti skvělých válečných koní, tisíc hrdel začalo křičet a povykovat, čtyřicet železných podkov bušilo do trávy a rvalo drn, deset dřevců se sklonilo a srovnalo, pole téměř jako by se třáslo a obhájci a vyzývatelé se střetli s drásavým třeskem dřeva a oceli. V okamžení se jezdci minuli a otáčeli se k dalšímu střetu. Lord Tully se v sedle zapotácel, ale podařilo se mu udržet se. Když prostým lidem došlo, že všech deset dřevců se zlomilo, ozval se mohutný pochvalný pokřik. Bylo to totiž báječné věštné znamení pro celý turnaj, a také doklad zručnosti soutěžících.

Panoši podali nové dřevce místo zlomených, které rytíři odhodili stranou, a ostruhy se opět hluboko zaryly. Dunk cítil, jak se mu pod nohama chvěje zem. Egg mu seděl na ramenou, nadšeně hulákal a máchal tenkými pažemi. Nejblíž od nich projel Mladý princ. Dunk viděl, jak hrot jeho černého dřevce políbil strážnou věž na soupeřově štítu, sklouzl po ní a udeřil rytíře do prsou, to vše ve chvíli, kdy ser Abelar roztříštil svůj dřevec o Valarrův náprsní krunýř. Šedý hřebec ve stříbrné a kouřové čabrace se silou nárazu vzepjal a ser Abelar Hightower byl vyzdvižen ze třmenů a surově shozen na zem.

Lord Tully také spadl, z koně jej shodil ser Humfrey Hardyng, ale on okamžitě vyskočil a vytáhl dlouhý meč; ser Humfrey odhodil svůj nezlomený dřevec, sesedl a pokračoval v boji pěšmo. Ser Abelar až tak čilý nebyl. Jeho panoš přiběhl, uvolnil mu přilbu a dovolával se pomoci. Dva sloužící pak zvedli omráčeného rytíře za paže a podpírali jej, aby se dostal zpět do stanu. Na louce už zatím šestice rytířů, kteří zůstali v sedlech, jela potřetí proti sobě. Roztříštily se další dřevce a tentokrát lord Leo Tyrell namířil hrot toho svého tak obratně, že srazil Šedému lvu přilbu z hlavy. Lord z Casterlyovy Skály, zbavený ochrany obličeje, zvedl ruku na pozdrav, sesedl, a tím utkání vzdal. Tou dobou už k témuž přiměl ser Humfrey lorda Tullyho, když předvedl, že je s mečem stejně obratný jako předtím s dřevcem.

Tybolt Lannister a Androw Ashford vyjeli proti sobě ještě třikrát, než ser Androw konečně přišel o štít, o místo v sedle i o celé utkání, vše naráz. Mladší Ashford vydržel ještě déle a zlomil ne méně než devět dřevců o sera Lyonela Baratheona, Smějící se bouři. Obhájce a vyzývatel v desátém kole oba přišli o sedla, ale oba také povstali a bojovali dál, meč proti kropáči. Konečně ztlučený ser Robert Ashford uznal porážku, ale jeho otec na tribuně rozhodně nevypadal sklíčeně. Pravda, oba synové lorda Ashforda nedobrovolně opustili řady obránců krásné panny, ale vedli si zdatně proti dvěma rytířům, kteří patřili mezi ty nejskvělejší v Sedmi královstvích.

Jenže já si musím vést ještě lépe, pomyslel si Dunk a díval se, jak se vítěz s poraženým objímají a společně opouštějí zápasiště. Mně nestačí statečně bojovat a prohrát. Já musím zvítězit přinejmenším v první výzvě, jinak přijdu o všechno.

Ser Tybolt Lannister a Smějící se bouře nyní zaujali místa mezi obhájci, protože nahradili ty, které porazili. Oranžové stany už rozkládali. Jen několik kroků dál seděl Mladý princ pohodlně na polním sedátku před svým skvělým černým stanem. Přilbu měl sundanou. Vlasy měl černé jako jeho otec, ale jeden pramínek byl světlý. Sloužící mu přinesl stříbrný pohár a on se napil. Vody, pokud má dost rozumu, říkal si Dunk, vína, jestli ne. Přistihl se při úvahách, jestli Valarr opravdu zdědil kus otcovy zdatnosti, anebo jestli si jen vylosoval nejslabšího soupeře.

Trubky ohlásily fanfárou, že do boje vstoupili tři noví vyzývatelé. Heroldi křikem oznámili jejich jména. „Ser Pearse z rodu Caronů, pán Pomezí.“ Pan Caron měl na štítě stříbrnou harfu, ale jeho plášť nesl vzor slavíků. „Ser Joseth z rodu Mallisterů, z Mořské stráže.“ Ser Joseth nosil okřídlenou přilbu; na štítě měl stříbrného orla letícího přes indigově modré nebe. „Ser Gawen z rodu Swannů, lord ze Stonehelmu na Hněvném mysu.“ Na jeho znaku zuřivě zápolily dvě labutě, jedna černá a jedna bílá. I zbroj lorda Gawena, jeho plášť a zbroj jeho koně tvořila křiklavá změť černé s bílou, měl je v pruzích dokonce i na pochvě a na dřevci.

Lord Caron, harfeník a zpěvák a velmi proslulý rytíř, se hrotem svého dřevce dotkl růže lorda Tyrella. Ser Joseth uhodil do kosočtverců sera Humfreyho Hardynga. A černobílý rytíř, lord Gawen Swann, vyzval černého prince s bílým strážcem. Dunk se podrbal na bradě. Lord Gawen je ještě starší než starý, a starý je po smrti. „Eggu, kdo je nejméně nebezpečný z těch vyzývatelů?“ zeptal se chlapce sedícího mu na ramenou, když se tedy zdá, že toho o rytířích tolik ví.

„Lord Gawen,“ odpověděl kluk okamžitě. „Valarrův soupeř.“

„Soupeř prince Valarra,“ opravil ho Dunk. „Panoš musí hovořit zdvořile, chlapče.“

Tři vyzývatelé zaujali místa a tři obhájci nasedli na koně. Všude kolem muži uzavírali sázky a křikem povzbuzovali své oblíbence, ale Dunk měl oči jen pro prince. Při prvním nájezdu princ zasáhl štít lorda Gawena jen zešikma a tupý konec dřevce sklouzl stranou, stejně jako u sera Abelara Hightowera, jenže tentokrát na druhou stranu, do prázdna. Lord Gawen zlomil dřevec přímo o princovu hruď a chvilku to vypadalo, že Valarr spadne. Pak se ale vzpamatoval a udržel se v sedle.

Napodruhé Valarr otočil dřevec doleva, zamířil soupeři na prsa, ale zasáhl jej místo toho do ramene. I tak rána stačila, aby staršímu rytíři upadl dřevec. Jedna paže sebou máchla, hledala rovnováhu a pak lord Gawen spadl. Mladý princ švihem seskočil ze sedla a vytáhl meč, ale padlý muž ho máchnutím ruky odehnal a zvedl hledí. „Vzdávám se, Výsosti,“ zavolal. „Dobrý boj.“ Panstvo na tribuně to po něm křikem opakovalo: „Dobrý boj! Dobrý boj!“ Valarr klekl a pomohl šedovlasému lordovi vstát.

„Tak to tedy nebyl,“ postěžoval si Egg.

„Mlč, anebo pomažeš zpátky do tábora.“

O něco dál už odnášeli sera Josetha Mallistera z kolbiště v bezvědomí, zato pán s harfou a ten s růží se po sobě k potěše hulákajícího davu rázně oháněli ztupenými dlouhými sekyrami. Dunk se tolik soustředil na Valarra Targaryena, že je sotva viděl. Je to dobrý rytíř, ale ne o mnoho víc, přistihl se při hodnocení. Měl bych proti němu šanci. Pokud budou bohové laskaví, mohl bych ho dokonce sundat ze sedla, a jakmile dojde na pěší boj, prosadím se díky své váze a síle.

„Sejmi ho!“ povykoval nadšeně Egg a v rozrušení se začal na Dunkových zádech vrtět. „Sejmi ho! Vraž mu jednu! Jo! Tady ho máš, tady!“ Vypadalo to, že povzbuzuje lorda Carona. Harfeník teď hrál jinou muziku, hnal lorda Lea stále dál na ústup a ocel zpívala na oceli. Zdálo se, že diváctvo téměř rovnoměrně rozděluje přízeň mezi ty dva, a tak se v dopoledním vzduchu volně mísily pochvaly i nadávky. Ze štítu lorda Lea odletovaly kousky dřeva a barvy, sekyra lorda Pearse mu ze zlaté růže odlamovala okvětní plátky jeden po druhém, až konečně štít povolil a rozpadl se. Jenže právě při tom se hlavice sekyry na chvilku zasekl ve dřevě… a lord Leo svou sekyrou zasáhl drtivě rukojeť soupeřovy zbraně a ani ne stopu pod úchopem mu ji přesekl. Odhodil rozbitý štít stranou a najednou naopak on útočil. Za několik chvil už harfeník klečel na jednom koleni a vyzpívával svou porážku.

Po zbytek dopoledne i dlouho do odpoledne to pokračovalo velmi podobně; vyzývatelé po dvou třech vstupovali na bojiště, ba někdy i v celé pětici. Trubky troubily, heroldi vyvolávali jména, váleční oři se řítili vpřed, diváci jásali, dřevce se lámaly jako suché větvičky a meče zvonily o přilby a zbroj. Jak se shodli všichni, prostí lidé i urozené panstvo, bylo to úchvatné klání. Ser Humfrey Hardyng a ser Humfrey Beesbury, chrabrý mladý rytíř ve žlutých a černých pruzích a se třemi úly na štítě, roztříštili ne méně než tucet dřevců v působivém souboji, který prostí lidé brzy začali nazývat „soubojem Humfreyů“. Sera Tybolta Lannistera vyhodil ze sedla ser Jon Penrose a on si při pádu zlomil meč, ale přesto se bránil jen samotným štítem, nakonec zvítězil a zůstal obhájcem. Jednooký ser Robyn Rhysling, prošedivělý starý rytíř s vousem v barvě pepře a soli, přišel hned v prvním nájezdu proti lordu Leovi o přilbu, ale přesto odmítl se vzdát. Ještě třikrát vyjeli proti sobě, vítr povlával vlasy sera Robyna, třísky z rozbitých dřevců mu létaly kolem nekryté tváře jako dřevěné dýky, což Dunkovi začalo připadat ještě podivuhodnější, když mu Egg pověděl, že o to jedno oko sera Robyna připravila právě tříska z rozbitého dřevce, ani ne před pěti lety. Leo Tyrell byl příliš rytířský, než aby mířil dalšími dřevci na nechráněnou hlavu sera Robyna, ale i tak Rhyslingova tvrdohlavá statečnost (nebo že by to byla jen pošetilost?) Dunka ohromovala. Konečně lord z Vysoké Zahrady zasáhl sera Robyna do náprsního krunýře a ta bytelná rána přímo nad srdce jej vyhodila ozlomkrk na zem.

Ser Lyonel Baratheon také svedl několik pozoruhodných soubojů. Když proti sobě měl méně zdatné soupeře, často vybuchl v hromový smích už v tom okamžení, kdy se dotkli jeho štítu, a smál se po celou dobu, kdy nasedal a útočil a vyhazoval je ze třmenů. Pokud jeho protivníci měli na přilbě nějaký znak, ser Lyonel jim je srážel a odhazoval do obecenstva. Znaky bývaly zdobné, vyřezávané ze dřeva nebo lisované z kůže, a někdy zlacené a lakované, anebo dokonce celé ze stříbra, a tak se mužům, které porazil, tenhle jeho zvyk nezamlouval, i když díky němu byl velikým oblíbencem mezi prostým lidem. Zanedlouho si jej za soupeře vybírali jen ti bez znaků. Ale ať se ser Lyonel posmíval vyzývatelům sebevíce a sebečastěji, Dunk byl toho názoru, že nejvyšší dnešní pocty připadnou seru Humfreymu Hardyngovi, jenž pokořil čtrnáct rytířů a do posledního skvělých.

Mladý princ zatím seděl před svým černým stanem, popíjel ze stříbrného poháru a čas od času vstal, nasedl na koně a porazil dalšího ničím výjimečného protivníka. Získal devět vítězství, ale Dunkovi připadalo, že všechna byla bezcenná. Poráží starce a sotva povýšené panoše, a k tomu několik pánů vysokého rodu, ale nízkých dovedností. Opravdu nebezpeční muži projíždějí kolem jeho štítu, jako by jej ani neviděli.

Později odpoledne břeskná fanfára oznámila příchod nového vyzývatele. Přijel na nádherném ryzákovi, v jehož černé zbroji byly mezery, jimiž prosvítala žlutá, karmínová a oranžová. Když se přiblížil k tribuně, aby mohl vzdát čest, Dunk spatřil pod zvednutým hledím tvář a poznal toho prince, kterého potkal ve stájích lorda z Ashfordu.

Egg mu křečovitě sevřel nohy kolem krku. „Nech toho,“ utrhl se na něj Dunk a oderval je od sebe. „Chceš mě zardousit?“

„Princ Aerion Jasný plamen,“ oznámil herold, „z Rudé Bašty v Králově Přístavišti, syn Maekara, prince z Létohradu, z rodu Targaryenů, vnuk Daerona Dobrého, druhého svého jména, krále Andalů, Rhoynů a Prvních lidí, vládce Sedmi království.“

Aerion nesl na štítě trojhlavého draka, ale vyvedeného mnohem křiklavějšími barvami než ten Valarrův; jednu hlavu měl oranžovou, jednu žlutou, jednu rudou, a plameny, jež vydechoval, se leskly lístkovým zlatem. Jeho plášť vypadal jako vířící dým a oheň sešitý dohromady, na začerněné přilbě se skvěl znak rudých lakovaných plamenů.

Zastavil se a sklonil hrot dřevce před princem Baelorem, ale tak nakrátko, že to působilo téměř odbytě, a pak tryskem odjel na severní konec louky, minul stan lorda Lea i stan Smějící se bouře, a zpomalil teprve tehdy, když se přiblížil ke stanu prince Valarra. Mladý princ vstal, stál strnule vedle svého štítu a Dunk na okamžik choval jistotu, že do něj Aerion hodlá uhodit… ale pak se jezdec zasmál a projel dál a třískl silně do kosočtverců sera Humfreyho Hardynga. „Tak pojeď, pojeď, ty neopeřené rytíře,“ pronesl zpěvavě, jasně a nahlas, „nejvyšší čas, aby ses utkal s drakem.“

Ser Humfrey soupeři upjatě pokývl. Přivedli mu oře a on si ani při nasedání protivníka vůbec nevšímal; upevnil si přilbu, převzal dřevec a štít. Diváci ztichli a oba rytíři zaujali svá místa. Dunk uslyšel kovový zvuk: to princ Aerion spustil hledí. Zadul roh.

Ser Humfrey vyrazil zvolna, rychlost teprve nabíral, zato jeho soupeř pobídl svého ryzáka rázně oběma ostruhami a blížil se rychle. Eggovy nohy se zase sevřely. „Zabij ho!“ vykřikl najednou. „Zabij ho, tady ho máš, zab ho, zab ho, zab ho!“ Dunk nevěděl jistě, na kterého z rytířů volá.

Dřevec prince Aeriona, se zlatým koncem a s namalovanými pruhy v rudé, oranžové a žluté, se přehoupl přes hrazení. Nízko, strašně nízko, pomyslel si Dunk, jen co to spatřil. Mine jezdce a zasáhne koně sera Humfreyho; měl by to zvednout. A pak pojal se stále sílící hrůzou podezření, že Aerion nic takového nemá v úmyslu. Není snad možné, že by chtěl…

V posledním možném okamžiku se hřebec sera Humfreyho s očima vytřeštěnýma hrůzou vzepjal pryč od blížící se špice, ale bylo pozdě. Aerionův dřevec zasáhl zvíře hned nad plátem chránícím hrudní kost a pak mu vyjel ven v týle, až vychlístla jasně rudá krev. Kůň zaržál a zhroutil se na bok, takže při pádu rozbil dřevěné hrazení na kusy. Ser Humfrey se pokusil odskočit, ale jedna noha se mu zachytila ve třmeni a oni uslyšeli jeho ječivý výkřik, když mu padající kůň drtil nohu o roztříštěné hrazení.

Celá Ashfordská lučina hulákala. Lidé vběhli na kolbiště a chtěli sera Humfreyho vyprostit, ale hřebec umírající v bolestech kopal a nenechal je ani přiblížit. Aerion ten masakr jen blazeovaně objel až na konec kolbiště, obrátil koně a vracel se tryskem zpátky. I on řval, ačkoli v téměř lidském řevu umírajícího koně Dunk neslyšel jednotlivá slova. Aerion seskočil ze sedla, vytáhl meč a postupoval k padlému soupeři. Jeho vlastní pážata a jedno z pážat sera Humfreyho jej museli odvléct. Egg se začal Dunkovi mlít na ramenou. „Sundej mě,“ říkal chlapec. „Chudák kůň, tak už mě sundej.“

Dunkovi bylo také zle. Co bych udělal, kdyby podobný osud postihl Hroma? Jeden zbrojenec se širočinou utratil hřebce sera Humfreyho a to otřesné ržání utichlo. Dunk se otočil a prodíral se hustým davem. Když se dostal do míst, kde bylo volněji, sundal si Egga z ramenou. Klukovi spadla kápě a oči měl rudé. „Ano, byla to strašná podívaná,“ řekl mu, „ale panoš musí být silný. Obávám se, že na jiných turnajích uvidíš i horší nehody.“

„Jenže tohle nebyla nehoda,“ řekl Egg rozklepaně. „Aerion to udělal schválně. Sám jsi to viděl.“

Dunk se zamračil. I jemu to tak připadalo, ale bylo těžké se smířit s tím, že by nějaký rytíř byl až tak nerytířský, a tím spíš někdo, v kom koluje dračí krev. „Viděl jsem rytíře zeleného jako letní tráva, jak přestal ovládat svůj dřevec,“ prohlásil paličatě, „a už o tom nechci nic slyšet. Stejně myslím, že pro dnešek klání skončilo. Jdeme, chlapče.“

V tom, že dnešní zápolení je u konce, měl pravdu. Když konečně napravili ten zmatek, slunce už na západě stálo nízko a lord Ashford vyhlásil konec.

Přes lučinu se plazivě pokládaly večerní stíny, a tak podél řad stánků zaplály stovky pochodní. Dunk si koupil roh piva pro sebe a půl rohu pro kluka, aby mu vylepšil náladu. Chvilku se potloukali, poslechli si bujarou písničku hranou na píšťaly a bubínky, a taky zhlédli loutkové představení o Nymerii, válečnické královně s deseti tisíci lodí. Loutkáři měli pravda lodě jen dvě, ale i tak se jim povedlo zahrát strhující námořní bitvu. Dunk by se rád zeptal té dívky, Tanselle, jestli mu už domalovala štít, ale bylo mu jasné, že má moc práce. Počkám si, až to na noc sbalí, rozhodl se. Třeba pak dostane žízeň.

„Sere Duncane,“ ozvalo se za ním. A pak znovu: „Sere Duncane.“ Dunk se najednou rozpomněl, že to je on. „Dnes jsem tě zahlédl mezi prostým lidem s tím chlapcem na ramenou,“ řekl Raymun Fossoway, jen co s úsměvem došel k nim. „Inu, vás dva je těžko přehlédnout.“

„Ten chlapec je můj panoš. Eggu, tohle je Raymun Fossoway.“ Dunk musel kluka popostrčit, a i pak Egg skláněl hlavu a díval se Raymunovi na boty a pozdrav z něj lezl huhňavě.

„Rád tě poznávám, chlapče,“ řekl Raymun nenuceně. „Sere Duncane, proč se raději nedíváš z tribuny? Všichni rytíři tam jsou vítáni.“

Dunkovi se líp dýchalo mezi prostým lidem a sloužícími; představa, že si vyžádá místo mezi panstvem a lenními rytíři, jej zneklidňovala. „Na ten poslední souboj bych tedy rozhodně nechtěl mít lepší výhled.“

Raymun se ušklíbl. „To já také ne. Lord Ashford vyhlásil za vítěze sera Humfreyho a odměnil jej ořem prince Aeriona, ale i tak už nebude s to pokračovat. Má nohu nadvakrát zlomenou. Princ Baelor poslal vlastního mistra, aby jej ošetřil.“

„Jmenují teď jiného obhájce místo sera Humfreyho?“

„Lord Ashford uvažoval, že by to místo dal lordu Caronovi, anebo možná tomu druhému seru Humfreymu, tomu, který svedl s Hardyngem tak skvělý boj, ale princ Baelor mu řekl, že za daných okolností by nebylo přiměřené odstranit štít a stan sera Humfreyho. Takže se domnívám, že se jen bude pokračovat se čtyřmi obhájci místo pěti.“

Čtyři obhájci, pomyslel si Dunk. Leo Tyrell, Lyonel Baratheon, Tybolt Lannister a princ Valarr. Za první den toho viděl dost, aby věděl, jak pramalé šance má proti prvním třem. Takže zbývá jen…

Jenže potulný rytíř nemůže vyzvat prince. Valarr je druhý v nástupnictví na Železný trůn. Je to syn Baelora Kopílama a jeho krev je krví Aegona Dobyvatele a Mladého draka a prince Aemona Dračího rytíře. A já jsem nějaký spratek, kterého starý našel za jednou knajpou v Bleším Zadku.

Srdce jej bolelo, jen na to pomyslel. „Koho hodlá vyzvat tvůj bratranec?“ zeptal se Raymuna.

„Sera Tybolta, pokud vše poběží jako předtím. Velmi se k sobě hodí. Ale bratranec bude jistě sledovat zápolení jako ostříž. Kdyby zítra někoho ranili, anebo kdyby někdo vykazoval znaky vyčerpání či slabosti, Steffon mu honem zaklepe na štít, tím si můžeš být jist. Jeho nikdy nikdo neobvinil z toho, že by to s rytířskostí zrovna přeháněl.“ Zasmál se, jako by chtěl svým slovům ubrat na ostrosti. „Nezajdeš se mnou na pohár vína, sere Duncane?“

„Musím se postarat o jistou záležitost,“ odpověděl Dunk, kterému nebylo lehko po těle z toho, že takovou pohostinnost není s to oplácet.

„Mohl bych tu počkat a ten štít ti přinést, až loutkáři skončí, sere,“ nabídl se Egg. „Pak budou hrát ještě Symeona Hvězdookého, a potom ještě ten boj s drakem.“

„No vidíš, o tu tvou záležitost je postaráno, a víno čeká,“ přidal se Raymun. „Navíc je to dobrý ročník ze Stromoviny. Copak to se dá odmítnout?“

Protože mu došly výmluvy, musel Dunk volky nevolky s ním a Egga zanechal u loutek. Jablko rodu Fossowayů se třepotalo nad zlatým stanem, kde se Raymun staral o svého bratrance. Za ním dva sloužící pekli na malém ohni kozu a potírali ji směsí medu a bylinek. „Jestli máš hlad, je tu i co jíst,“ prohodil Raymun ledabyle a podržel Dunkovi cíp plachty. Vnitřek stanu ozařoval koš se žhavými uhlíky, díky němuž tam bylo i příjemně teplo. Raymun nalil víno do dvou pohárů. „Aerion prý zuří na lorda Ashforda za to, že dal jeho koně seru Humfreymu,“ poznamenal při tom, „ale já bych se vsadil, že mu to poradil jeho strýc.“ Podal pohár Dunkovi.

„Princ Baelor je úctyhodný muž.“

„Což Jasný princ není, že?“ rozesmál se Raymun. „Netvař se tak zaraženě, sere Duncane, tady kromě nás nikdo není. A není ani žádné tajemství, že Aerion je pěkný mizera. Díky bohům, že v následnické linii je hodně vzadu.“

„Ty si vážně myslíš, že toho koně chtěl zabít?“

„Copak se o tom dá pochybovat? Kdyby tam byl princ Maekar, dopadlo by to jinak, to mi věř. Když se jeho otec dívá, je Aerion samý úsměv a chová se rytířsky, pokud je tedy pravda, co se říká, zato když u toho otec není…“

„Všiml jsem si, že křeslo prince Maekara je prázdné.“

„Odjel z Ashfordu hledat své syny a doprovází ho Roland Crakehall z Královské gardy. Vykládají se divoké historky, že tu kolem řádí loupeživí rytíři, ale já bych se vsadil, že princ se zase jen ožral.“

Víno bylo dobré, s ovocnou chutí, lepší snad nikdy neochutnal. Převaloval je v ústech, až pak polkl a ozval se: „A to mluvíš o kterém princi?“

„O Maekarově dědici. Jmenuje se Daeron, po králi. Říkají mu Daeron Ožrala, ovšemže ne, když je jeho otec na doslech. A nejmladší syn s ním byl také. Z Létohradu odjeli společně, ale do Ashfordu nedorazili.“ Raymun dorazil pohár a odložil jej. „Chudák Maekar.“

„Chudák?“ zopakoval to Dunk poděšeně. „Králův syn?“

„Králův čtvrtý syn,“ upřesnil to Raymun, „ne tak chrabrý jako princ Baelor, ne tak chytrý jako princ Aerys, ne tak laskavý jako princ Rhaegel. Teď navíc jistě trpí, když vidí, jak bratrův syn zastiňuje ty jeho. Daeron je opilec, Aerion je domýšlivý surovec, třetí syn byl tak pramálo slibný, že ho odevzdali do Citadely, aby z něj udělali mistra, nejmladší…“

„Sere! Sere Duncane!“ Egg vtrhl do stanu celý zadýchaný. Kápě mu sklouzla a jeho veliké tmavé oči se ve světle z koše jen leskly. „Musíte tam rychle běžet, chce jí ublížit!“

Dunk nechápavě vyskočil. „Ublížit? Kdo?“

„Aerion!“ hulákal kluk. „Ubližuje jí. Té od loutek. Honem.“ Otočil se jako čamrda a bleskově vyběhl zpátky do tmy.

Dunk už už vyrazil za ním, ale Raymun ho chytil za ruku. „Sere Duncane. Říkal, že to je Aerion. Princ. Královská krev. Buď opatrný.“

Věděl, že to je dobrá rada. Starý by mu byl řekl totéž. Ale nedokázal tomu naslouchat. Vytrhl se Raymunovi a vyřítil se ze stanu. Už teď slyšel křik odkudsi od řad prodejních stánků. Egg mu skoro zmizel. Dunk upaloval za ním. On měl dlouhé nohy, kluk krátké; brzy jeho náskok zkrátil.

Kolem loutkářů se hustě shlukli čumilové. Dunk se jimi probíjel a nevšímal si nadávek. Jeden zbrojenec v královském stejnokroji mu vešel do cesty a chtěl ho zastavit. Dunk ho strčil do prsou, až ten muž odletěl dozadu a spadl zadkem na hlínu.

Loutkářský stánek byl převrácený na bok. Tlustá ženská z Dorne seděla na zemi a plakala. Jednomu zbrojnoši visely z rukou loutky Floriana a Narcisy a druhý je zapaloval pochodní. Tři další muži otevírali truhly, vyhazovali další loutky na zem a dupali na ně. Loutka draka už byla rozházená všude kolem, tu zlámané křídlo, tady hlava, ocas na tři kusy. A uprostřed toho všeho stál princ Aerion, jen zářil v kabátci z rudého sametu s dlouhými povislými rukávci, a oběma rukama kroutil Tanselle paži. Klečela a prosila ho, ať přestane. Aerion si jí nevšímal. Násilím jí vypáčil pěst a chytil ji za jeden prst. Dunk tam stál jako zpitomělý a nebyl s to úplně věřit tomu, co vidí. Pak uslyšel prasknutí a Tanselle vykřikla.

Jeden z Aerionových mužů se ho pokusil chytit – a už letěl. Stačily tři dlouhé kroky a pak Dunk chytil prince za rameno a prudce jím smýkl. Zapomněl na meč i na dýku a s nimi i na všechno, čemu jej kdy učil starý. Pěstí srazil Aeriona na zem a pak špičkou vysoké boty napálil prince do břicha. Když Aerion sáhl po noži, Dunk mu šlápl na zápěstí a pak ho nakopl znovu, rovnou do úst. V tu chvíli by ho nejraději ukopal, ale muži toho princátka se k němu seběhli. Ve chvíli mu na každé paži visel jeden a další ho bušil do zad. A než se stačil vymanit jednomu, měl na sobě dva další.

Konečně ho strhli na zem a znehybnili mu paže i nohy. Aerion už zase stál. Z úst mu tekla krev. Vsunul si dovnitř prst. „Vyviklal jsi mi jeden zub,“ postěžoval si, „takže začneme tím, že tobě povyrážíme všechny.“ Odhrnul si vlasy z očí. „Připadáš mi nějaký povědomý.“

„Spletl sis mě se stájníkem.“

Aerion se krvavě usmál. „Už si vzpomínám. Odmítl ses mi postarat o koně. Proč jsi zahodil vlastní život? Kvůli téhle kurvě?“ Tanselle se choulila v klubíčku na zemi a držela si zraněnou ruku. Dloubl do ní špičkou boty. „Ta za to sotva stojí. Zrádkyně jedna. Drak nesmí nikdy prohrát.“

Je to blázen, pomyslel si Dunk, ale i tak princův syn, a chce mě zabít. Kdyby znal nějakou modlitbu až do konce, byl by se v té chvíli začal modlit, jenže na to nebylo dost času. Vlastně ani neměl čas mít strach.

„Nemáš víc co říct?“ pobídl ho Aerion. „Nudíš mě, sere.“ Znovu si osahal zkrvavená ústa. „Přines kladivo a vytluč mu všechny zuby, Wate,“ poručil. „Pak ho rozpářeme, ať vidíme, jakou barvu mají jeho střeva.“

„Ne!“ ozval se chlapecký hlas. „Neubližujte mu!“

Bohové dobří, to je ten kluk, ten odvážný a hloupý kluk, napadlo Dunka. Zmítal se, ale nebylo to k ničemu, ruce ho držely pevně. „Jazyk za zuby, ty kluku hloupá. A uteč, než ti něco udělají!“

„Nic mi neudělají.“ Egg došel blíž. „Kdyby ano, zodpovídali by se mému otci. A taky strýci. Pusťte ho, říkám. Wate, Yorkele, však mě dobře znáte. Udělejte, co říkám.“

Ruce, které jej držely, byly v mžiku pryč, a pak i ty ostatní. Dunk nechápal, co se děje. Zbrojnoši couvali. Jeden si dokonce klekl. Pak se dav rozestoupil a udělal místo Raymunu Fossowayovi. Ten si mezitím nasadil kroužkovou zbroj a přilbu a v ruce měl meč. Jeho bratranec ser Steffon byl hned za ním, také už obnažil meč, a s nimi šlo půltuctu zbrojnošů s červenými jablky našitými na prsou.

Princ Aerion si jich nevšímal. „Ty drzý záprtku,“ řekl Eggovi a vyplivl mu krvavou slinu k nohám. „Kam jsi dal vlasy?“

„Ostříhal jsem si je, bratře,“ odpověděl Egg. „Nechtěl jsem vypadat jako ty.“

Druhý den turnaje bylo zataženo a od západu přicházely větrné poryvy. Dunk si říkal, že v takový den asi dorazí méně diváků. Bylo by snazší najít si místo až u hrazení a vidět klání zblízka. Egg by si mohl sednout na ohradu a já bych stál za ním.

Místo toho Egg bude mít místo na tribuně, bude oblečený v hedvábí a kožešinách, a Dunkovi budou výhled ohrazovat čtyři stěny kobky ve věži, kam ho zavřeli muži lorda Ashforda. Okno sice měla, ale vedlo na špatnou stranu. I tak se Dunk vecpal na římsu pod ním, sotva vyšlo slunce, a sklesle se díval přes město k loukám a lesu. Sebrali mu konopný pás a s ním i meč a dýku a vzali mu i stříbro. Doufal, že si Egg nebo Raymun vzpomněli na Kaštánka a na Hroma.

„Egg,“ utrousil si pod fousy. Jeho panoš, chudý chlapec sebraný na ulicích Králova Přístaviště. Udělal kdy ze sebe jiný rytíř takového kašpara? Dunk, co vypil truňk, tupý jako lenochův meč a pomalý jako pratur.

Od té chvíle, co je tam u loutkářů všechny sebrali vojáci lorda Ashforda, mu nedovolili s Eggem promluvit. Ani s Raymunem, ani s Tanselle, vlastně nesměl mluvit s nikým, včetně samotného lorda Ashforda. Přemýšlel, jestli někdy někoho z nich ještě uvidí. Klidně mohou mít v úmyslu ho ponechat v tomhle kamrlíku, dokud nezemře. Co jsem si vlastně myslel? říkal si trpce. Srazil jsem na zem princova syna a nakopl jsem ho do obličeje.

Pod tímhle olověným nebem už nebude ta pohyblivá paráda vysoko urozených pánů a skvělých přeborníků působit zdaleka tak úchvatně jako včera. Slunce zabedněné za mraky jim už nepřičísne ocelové přilby jasem, ani nerozblyští a nerozsvítí jejich zlaté a stříbrné ozdoby, ale i tak Dunk litoval, že není tam v davu a nemůže se na klání dívat. Byl by to totiž dobrý den pro potulné rytíře, pro muže v obyčejné zbroji a na koních beze zbroje.

Aspoň že je slyší. Zvuk rohů, na které troubili heroldi, se dobře nesl, a čas od času mu řev diváků pověděl, že někdo padl, anebo vstal, anebo udělal cosi obzvlášť chrabrého. Tlumeně slyšel i dusání kopyt a jednou za velmi dlouho zaslechl třesk mečů nebo prasknutí dřevce. Kdykoli se k němu doneslo to poslední, Dunkovi cuklo v obličeji; připomnělo mu to zvuk, jaký vydal Tansellin prst, když jej Aerion zlomil. A byly tu i jiné zvuky, doléhající z větší blízkosti: kroky na chodbě přede dveřmi, klapání kopyt dole na nádvoří, křik a řeč z hradeb. Někdy to i přehlušilo zvuky z turnaje. Dunk si říkal, že to je jedno.

„Potulný rytíř je ten nejpravější mezi rytíři, Dunku,“ řekl mu starý před hodně, hodně dlouhou dobou. „Jiní rytíři slouží lordům, kteří je živí, anebo od kterých dostali léna, ale my sloužíme, kde sloužit chceme, a lidem, jejichž cílům věříme. Každý rytíř přísahá, že bude chránit slabé a nevinné, ale podle mne právě my ten slib dodržujeme nejlépe.“ Je to prazvláštní, jak čerstvá mu ta vzpomínka připadá. Dunk na ta slova div nezapomněl. A starý možná také… ke konci.

Dopoledne přešlo do odpoledne. Vzdálené zvuky turnaje začínaly slábnout a skomírat. Do kobky postupně pronikal soumrak, ale Dunk stále seděl na římse pod oknem, vyhlížel do sbírající se tmy a snažil se nevnímat, jak má prázdno v břiše.

A potom uslyšel kroky a řinčení železných klíčů. Narovnal se a vstal; dveře se otevřely. Dovnitř vrazili dva strážní a jeden nesl olejovou lampu. Za nimi vešel sloužící s tácem jídla. A za ním Egg. „Lampu a jídlo tu nechte a jděte,“ nakázal jim hoch.

Udělali, jak poručil, ale Dunk si povšiml, že ponechali těžké dřevěné dveře dokořán. Až díky vůni jídla si uvědomil, že má hlad jako vlk. Byl tu teplý chléb a med, miska s hrachovou kaší, jehla s opečenými cibulkami a důkladně propečeným masem. Sedl si k podnosu, rukama roztrhl chléb a kus si hned nacpal do úst. „Není tu nůž,“ poznamenal. „To si snad mysleli, že tě probodnu, chlapče?“

„Nevykládali mi, co si myslí.“ Egg měl na sobě těsný kabátec z černé vlny se zabraným pasem a dlouhými rukávy lemovanými červeným atlasem. Na prsou měl vyšitého trojhlavého draka rodu Targaryenů. „Strýc říká, že tě musím pokorně požádat za odpuštění za to, že jsem tě klamal.“

„Strýc?“ zopakoval Dunk. „To jako princ Baelor?“

Chlapec se tvářil utrápeně. „Nechtěl jsem ti lhát.“

„Ale lhal. Ve všem. Počínaje jménem. Jaktěživ jsem neslyšel o princi jménem Egg.“

„Je to zkrácenina z Aegon. Můj bratr Aemon mi tak začal říkat. Je teď v Citadele, učí se na mistra. I Daeron mi někdy říká Eggu, a sestry taky.“

Dunk zvedl špíz a zakousl se do kousku masa. Kozí, dochucené nějakým panským kořením, které ještě nikdy neměl v puse. Mastnota mu stékala na bradu. „Aegon,“ zopakoval. „Jak jinak než Aegon. Jako Aegon Drak. Kolik Aegonů už bylo králi?“

„Čtyři,“ odpověděl chlapec. „Čtyři Aegoni.“

Dunk žvýkal, polykal, pak si utrhl další kus chleba. „Proč jsi to udělal? To měl být nějaký šprým, chtěl sis udělat legraci z hloupého potulného rytíře?“

„Ne.“ Chlapci vhrkly do očí slzy, ale dál tam udatně stál. „Měl jsem dělat panoše Daeronovi. Je to můj nejstarší bratr. Naučil jsem se všemu, čemu jsem se naučit měl, abych byl dobrým panošem, jenže Daeron není moc dobrý rytíř. Nechtěl na turnaj, takže když jsme odjeli z Létohradu, nenápadně se ztratil doprovodu, až na to, že místo aby se vracel stejnou cestou zpátky, jel přímo k Ashfordu, protože si myslel, že v tom směru nás jistě nebudou hledat. To on mi vyholil hlavu. Věděl, že otec pošle muže, aby nás hledali. Daeron má obyčejné vlasy, takové světle hnědé, nic zvláštního, zato já je mám jako Aerion a jako otec.“

„Dračí krev,“ přikývl Dunk. „Stříbrozlaté vlasy a fialové oči, to ví každý.“ Tupý jako lenochův meč, tak je to, Dunku.

„Ano. Proto mi je Daeron oholil. Chtěl, abychom se schovávali, dokud turnaj neskončí. Jenže ty sis mě pak spletl se stájníkem a…“ Sklopil zraky. „Bylo mi jedno, jestli Daeron bude nebo nebude bojovat, ale chtěl jsem být něčím panošem. Je mi to líto, sere. Opravdu.“

Dunk se na něj zamyšleně zadíval. Věděl, jaké to je, když po něčem prahnete tak otřesně moc, až povíte nestvůrnou lež, jen abyste se k tomu aspoň přiblížili. „Myslel jsem si, že jsi jako já,“ řekl. „A možná že jsi. Jenže ne tak, jak jsem si myslel.“

„Pořád jsme oba z Králova Přístaviště,“ prohlásil hoch s nadějí.

Dunk se musel zasmát. „Ano, ale ty z vršku Aegonova kopce a já až zezdola.“

„To není od sebe tak daleko, sere.“

Dunk si ukousl cibuli. „Mám ti říkat můj pane nebo Výsosti nebo tak nějak?“

„U dvora ano,“ připustil chlapec, „ale jinak mi klidně dál říkej Eggu, jestli chceš, sere.“

„Co se mnou provedou, Eggu?“

„Strýc tě chce vidět. Až dojíš, sere.“

Dunk odstrčil podnos a vstal. „V tom případě jsem už skončil. Už jsem nakopal jednoho prince do obličeje, tak nenechám druhého čekat.“

Lord Ashford po dobu turnaje přenechal princi Baelorovi své vlastní komnaty, a tak jej Egg – vlastně ne, Aegon, bude si na to muset zvykat – zavedl do lordova solaru. Baelor v pracovně seděl a četl si při světle voskovice. Dunk před ním poklekl. „Povstaň,“ dovolil mu princ. „Nedal by sis víno?“

„Jak je libo, Výsosti.“

„Nalij seru Duncanovi pohár sladkého dornského červeného, Aegone,“ nakázal princ. „A pokus se ho nepobryndat, už jsi mu ublížil dost.“

„On nerozlije, Výsosti,“ ujistil jej Dunk. „Je to hodný chlapec. Dobrý panoš. A neměl v úmyslu mi ublížit, to vím jistě.“

„Nemusíme chtít ublížit, abychom ublížili. Aegon měl jít za mnou, když zjistil, co jeho bratr provádí s těmi loutkáři. Místo toho utíkal za tebou. To nebylo přátelské. A to, co jsi udělal ty, sere… inu, možná bych se na tvém místě zachoval stejně, ale já jsem královský princ, ne potulný rytíř. Nikdy není moudré udeřit v hněvu králova vnuka, ať už z jakékoli příčiny.“

Dunk zamračeně přikývl. Egg mu podal stříbrný pohár po okraj naplněný vínem. Vzal si jej a důkladně si napil.

„Nenávidím Aeriona,“ vyrazil prudce Egg. „A musel jsem běžet pro sera Duncana, strýčku, na hrad to bylo příliš daleko.“

„Aerion je tvůj bratr,“ opáčil princ rázně, „a septoni říkají, že své bratry musíme milovat. Teď nás opusť, Aegone, chci si promluvit se serem Duncanem v soukromí.“

Chlapec odložil džbán s vínem a strnule se uklonil. „Jak si přeješ, Výsosti.“ Odešel ke dveřím solaru a nehlučně je za sebou zavřel.

Baelor Kopílam se Dunkovi dlouho díval zpříma do očí. „Sere Duncane, na jednu věc se tě zeptám: jak dobrý rytíř po pravdě jsi? Jak jsi obratný ve zbrani?“

Dunk nevěděl, co na to říct. „Ser Arlan mě učil boji s mečem a štítem a také, jak zápolit s dřevcem v aréně a s kvintánou.“

Prince Baelora ta odpověď podle všeho znepokojila. „Před několika hodinami se na hrad vrátil můj bratr Maekar. Syna našel opilého v jedné hospodě den jízdy na jih. Maekar by to nikdy nepřiznal, ale jak se domnívám, potají doufal, že aspoň jeden z jeho synů v turnaji zastíní mého syna. Místo toho mu oba způsobili hanbu, ale co měl dělat? Jsou krev jeho krve. Maekar zuří a potřebuje si pro svůj vztek najít terč. Vybral si tebe.“

„Mě?“ opáčil Dunk ztrápeně.

„Aerion mu už usilovně našeptával. A Daeron ti taky moc nepomohl. Aby omluvil svou zbabělost, napovídal bratrovi, že nějaký veliký loupeživý rytíř, kterého náhodně potkali cestou, utekl s Aegonem. Takže se obáván, že jsi byl ocejchován jako ten lapka, sere. Podle té své povídačky Daeron strávil všechny ty dny tím, že tě pronásledoval sem a tam, aby ti svého bratra zase vyrval.“

„Ale Egg mu řekne pravdu. Tedy Aegon.“

„Já nepochybuji, že jim to Egg řekne,“ přikývl princ Baelor, „jenže se ví o tom, že ten chlapec už lhal, jak si jistě i ty vzpomeneš. Komu bude bratr věřit? A co se těch loutkářů týče, až to Aerion celé dostatečně překroutí, bude z toho velezrada. Drak je znakem královského rodu. Předvádět, jak jednoho skolí a jak mu z krku prýští krev z pilin… bezpochyby to bylo zcela nevinné, ale zdaleka ne rozumné. Aerion to nazve skrytým útokem na dům Targaryenů, podněcováním ke vzpouře. Maekar nejspíš bude souhlasit. Bratr je dost popudlivý a vložil do Aeriona všechny své naděje, když jej Daeron tak strašně zklamal.“ Princ se napil vína a pak odložil pohár. „Ale ať už si můj bratr myslí či nemyslí cokoli, jedna věc je pravdivá beze všech pochybností. Vložil jsi ruku na dračí krev. Za ten prohřešek musíš být souzen, odsouzen a potrestán.“

„Potrestán?“ Dunkovi se nezamlouvalo, jak to slovo zní.

„Aerion bude požadovat tvou hlavu, ať už se zuby, anebo bez. Slibuji ti, že ji nedostane, ale soudní projednávání mu upřít nemohu. A protože můj královský otec je stovky líg daleko, soudit tě musíme my s bratrem, a s námi také lord Ashford, na jehož panství se nacházíme, a lord Tyrell z Vysoké zahrady, jeho lenní pán. Když byl naposledy souzen muž za to, že udeřil někoho královské krve, soud rozhodl, že přijde o provinivší se ruku.“

„Ruku?“ vydechl Dunk zděšeně.

„A o nohu. Taky jsi ho kopl, nemám pravdu?“

Dunk nebyl schopen slova.

„Ovšemže budu apeloval na ostatní soudce, aby byli milosrdní. Jsem králův nejvyšší rádce, Králova Ruka a dědic trůnu, takže moje slovo má jistou váhu. Jenže bratrovo také. Takže je tu určité nebezpečí.“

„Ale já…“ řekl Dunk, „já… Výsosti, já…“ Přece žádnou zradu nezamýšleli, chtěl říct, byl to jen dřevěný drak, rozhodně tím nemysleli královského prince; jenže slova jej opustila, nadobro a všechna. Ostatně to se slovy nikdy moc neuměl.

„Máš ovšem i jinou možnost,“ prohlásil princ Baelor tiše. „Nedokážu říct, jestli je lepší, anebo horší, ale připomínám ti, že kterýkoli rytíř obviněný ze zločinu má právo požadovat soud bojem. A právě proto se tě znovu ptám, sere Duncane Vysoký – jak dobrý rytíř jsi? Po pravdě?“

„Soud sedmi,“ řekl princ Aerion s úsměvem. „Myslím, že na něj mám právo.“

Princ Baelor bubnoval prsty na stole a mračil se. Lord Ashford sedící vlevo od něj zvolna přikývl. „Proč?“ chtěl vědět princ Maekar a předklonil se k synovi. „Bojíš se snad čelit tomu potulnému rytíři sám a nechat bohy, ať rozhodnou, zda jsou tvoje obvinění pravdivá?“

„Bát se?“ odsekl Aerion. „Tohohle? Nemluv pošetilosti, otče. Myslím na svého milovaného bratra. Ten ser Duncan ublížil také Daeronovi, ba dokonce má bratr první nárok na jeho krev. Soud sedmi nám umožní oběma se proti němu postavit.“

„Na mě se ohlížet nemusíš, bratře,“ ucedil Daeron Targaryen. Nejstarší syn prince Maekara vypadal ještě hůře, než když jej Dunk potkal v hospodě. Zdálo se, že tentokrát je střízlivý, aspoň červenočerný kabátec neměl pošpiněný vínem, ale oči měl podlité krví a na čele se mu leskla jemná vrstvička potu. „Spokojím se s tím, že tě budu povzbuzovat, až toho ničemu skolíš.“

„Jsi příliš laskav, milý bratříčku,“ odpověděl princ Aerion celý rozesmátý, „ale bylo by ode mě sobecké, kdybych ti upřel možnost s nasazením vlastního těla prokázat pravdivost tvých slov. Musím tedy trvat na soudu sedmi.“

Dunk to nechápal. „Výsosti, urození pánové,“ zeptal se těch na pódiu. „Nerozumím tomu. Co je soud sedmi?“

Princ Baelor se na svém křesle neklidně zavrtěl. „Jiný druh zkoušky bojem. Prastarý a málokdy požadovaný. Přišel sem přes úzké moře s Andaly a s jejich sedmi bohy. Při každé zkoušce bojem žádají žalobce i žalovaný bohy, aby jejich při rozhodli. Andalové věřili, že pokud bude na každé straně bojovat sedm přeborníků, bohové tím budou uctěni a spíše přiloží ruku k dílu a dohlédnou, aby bylo dosaženo správného výsledku.“

„Anebo prostě jenom měli rádi šerm,“ řekl lord Leo Tyrell a na rtech se mu objevil cynický úsměv. „Ale ať tak či onak, ser Aerion na to má právo. Takže to musí být soud sedmi.“

„To jako že musím bojovat proti sedmi mužům?“ zeptal se Dunk zdrceně.

„Ne sám, sere,“ odsekl netrpělivě princ Maekar. „A nehraj nám tu hlupáka, k ničemu ti to neposlouží. Musí to být sedm proti sedmi. Potřebuješ sehnat šest dalších rytířů, aby ti bojovali po boku.“

Šest rytířů, pomyslel si Dunk. Stejně dobře po něm můžou chtít, aby jich sehnal šest tisíc. Vždyť nemá bratra, bratrance, žádné staré druhy, kteří vedle něj stáli v bitvě. Proč by šest cizích lidí nasazovalo život, aby bránilo potulného rytíře proti dvěma princátkům? „Výsosti, urození pánové,“ zeptal se, „a co když se na mou stranu nepřidá nikdo?“

Maekar Targaryen se na něj chladně a povýšeně zadíval. „Pokud je něčí věc spravedlivá, dobří mužové za ni budou bojovat. Když žádné obhájce nenajdeš, sere, bude tomu tak proto, že jsi vinen. Může vůbec něco být jasnější?“

Dunk si nikdy nepřipadal tak sám, jako když vycházel z bran Ashfordského hradu a slyšel, jak za ním rachotí padací mříž. Drobně pršelo, cítil to na kůži jemně jako rosu, a přece se při tom dotyku třásl. Na protější straně řeky byly vidět barevné kroužky kolem těch několika stanů, u nichž ještě stále hořely ohně. Odhadl, že už uběhlo půl noci. Za pár hodin ho zastihne svítání. A se svítáním smrt.

Vrátili mu meč i stříbro, ale když se brodil přes řeku, pronásledovaly ho chmurné myšlenky. Napadlo ho, jestli nečekají, že nasedne na koně a uprchne. Kdyby si to přál, šlo by to. Tím by byl konec jeho rytířství, a to nepochybně; od té chvíle by z něj byl pouhý psanec – až do chvíle, kdy by ho nějaký pán chytil a usekl mu hlavu. Bude lepší zemřít jako rytíř, než žít takhle, říkal si paličatě. Promáčený po kolena se vlekl po pustém kolbišti. Většina stanů ztemněla, jejich majitelé dávno spali, ale tu a tam stále hořely nějaké ty svíčky. Dunk uslyšel z jednoho stanu tlumené sténání a výkřiky rozkoše. Nutně si pomyslel, jestli opravdu zemře, aniž by kdy poznal ženu.

Potom uslyšel, jak si odfrkl kůň, a kdovíproč poznal, že to je Hrom. Změnil směr a rozběhl se, a opravdu tam byl, uvázaný s Kaštánkem vedle kulatého stanu ozářeného zevnitř slabým zlatavým svitem. Na středové tyči zplihle visela promoklá vlajka, ale i tak Dunk rozeznal tmavý obrys fossowayského jablka. Vypadalo to skoro jako naděje.

„Takže zkouška bojem,“ řekl Raymun nahlas. „Bohové dobrotiví, Duncane, to znamená ostrá kopí, ne dřevce, kropáče, válečné sekyry… a meče nebudou ztupené, chápeš ty to vůbec?“

„Raymun Rozumbrada,“ vyprskl posměšně jeho bratranec ser Steffon. Jeho plášť ze žluté vlny byl sepjat jablkem vyrobeným ze zlata a osázeným granáty. „Nic se neboj, bratránku, tohle je rytířský boj. A protože ty rytíř ještě nejsi, tvojí kůži nic nehrozí. Ale ty, sere Duncane, budeš mít aspoň jednoho Fossowaye. Toho zralého. Viděl jsem, co Aerion provedl těm loutkářům. Jdu s tebou.“

„A já taky,“ vybafl Raymun vztekle. „Myslel jsem tím jenom…“

Bratranec ho nenechal doříct. „Kdo ještě bojuje s námi, sere Duncane?“

Dunk zoufale rozhodil rukama. „Nikoho jiného tu neznám. Tedy kromě sera Manfreda Dondarriona. Ale ten se nechtěl ani zaručit za to, že jsem rytíř, ten za mě život jistě nenasadí.“

Ser Steffon se zatvářil poněkud znepokojeně. „Pak potřebujeme pět dalších dobrých mužů. Naštěstí mám víc než pět přátel. Leo Dlouhý trn, Smějící se bouře, lord Caron, Lannisterové. Ser Otho Bracken… no ovšem, a taky Blackwoodové, i když Blackwooda a Brackena na jednu stranu v potyčce nikdy nedostaneš. Měl bych si s některými jít promluvit.“

„Nebudou moc nadšení, že je budíš,“ namítl jeho bratranec.

„Vynikající,“ prohlásil ser Steffon. „Když budou naštvaní, budou bojovat o to úporněji. Můžeš se na mě spolehnout, sere Duncane. Bratránku, pokud se nevrátím před úsvitem, přines mou zbroj a postarej se, aby mi osedlali Hněva a dali zbroj i jemu. Setkáme se všichni ve výběhu pro vyzývatele.“ Zasmál se. „Myslím, že na tenhle den se bude ještě dlouho vzpomínat.“ Odkráčel ze stanu a vypadalo to, že je téměř nadšený.

Raymun ani zdaleka ne. „Pět rytířů,“ řekl zachmuřeně po bratrancově odchodu. „Duncane, k smrti nerad ti beru naděje, ale…“

„Pokud tvůj bratranec přivede ty, o kterých mluvil…“

„Lea Dlouhého trna? Surovce Brackena? Smějící se bouři?“ Raymun vstal. „Nepochybuji, že je všechny zná, ale ani zdaleka bych si nebyl tolik jist, že někdo z nich zná jeho. Steffon to bere jako možnost získat si slávu, ale ono jde o tvůj život. Měl by sis najít vlastní muže. Pomůžu ti. Radši mít příliš přeborníků než ne dost.“ Venku se ozval nějaký zvuk a Raymun otočil hlavu. „Kdo je tam?“ zeptal se – a pod cípem stanové plachty proklouzl dovnitř chlapec a za ním šel hubený muž v promoklém černém plášti.

„Eggu?“ Dunk vyskočil na nohy. „Co tady děláš?“

„Jsem tvůj panoš,“ odpověděl hoch. „Budeš potřebovat někoho, aby ti pomohl do zbroje, sere.“

„Ví tvůj urozený otec, že jsi odešel z hradu?“

„Bohové, doufám, že neví.“ Daeron Targaryen rozepjal sponu na plášti a nechal si látku sklouznout z hubených ramenou.

„Ty? Zešílel jsi, že sem chodíš?“ Dunk vytáhl z pochvy nůž. „Měl bych ti tohle vrazit do břicha.“

„Nejspíš ano,“ uznal princ Daeron. „I když já bych byl radši, abys mi nalil pohár vína. Podívej se mi na ruce.“ Jednu natáhl a ukázal všem, jak se mu třese.

Dunk vykročil k němu a mračil se. „Na tvoje ruce kašlu. Lhal jsi o mně.“

„Musel jsem něco říct, když se mě otec zeptal, kam se poděl můj mladší bratr,“ odpověděl princ. Posadil se, Dunka ani jeho nože si nevšímal. „Jenže mně po pravdě řečeno ani nedošlo, že se Egg vypařil. Na dně mého poháru s vínem nebyl a nikam jinam jsem se nedíval, takže…“ Vzdychl si.

„Sere, můj otec se hodlá přidat k sedmi žalujícím,“ skočil jim do řeči Egg. „Prosil jsem ho, ať to nedělá, ale neposlouchal mě. Říká, že to je jediný způsob, jak vykoupit Aerionovu a Daeronovu čest.“

„Ne že bych já po někom chtěl, aby vykupoval moji čest,“ přisadil si princ Daeron kysele. „Kdo ji má, ať si ji pro mě za mě klidně nechá. Jenže takhle to dopadlo. A co se toho týče, sere Duncane, ode mě se nemáš mnoho čeho obávat. Jedinou věc nesnáším ještě víc než koně, a to jsou meče. Jsou tak těžké, potvory, a ještě hnusně ostré. Udělám, co budu moct, abych při prvním náporu vypadal udatně, ale pak… no, snad bys mi mohl zasadit jednu svižnou ze strany do přilby. Ať to zazvoní, ale ne až moc nahlas, jestli mě dobře chápeš. Bratři mě hravě překonávají, pokud jde o boj a tanec a myšlení a četbu knih, ovšem když se jedná o to, jak ležet v bezvědomí v blátě, nikdo mi nesahá ani po paty.“

Dunk na něj dokázal jen poulit oči a přemýšlel, jestli se ho to princátko nesnaží vodit za nos. „Proč jsi přišel?“

„Varovat tě, co se na tebe chystá,“ odpověděl Daeron. „Otec poručil Královské gardě, aby s ním bojovala.“

„Královské gardě?“ zhrozil se Dunk.

„No, vlastně těm třem, co jsou tady. Díky bohům, že strýček Baelor nechal ty zbylé čtyři v Králově Přístavišti našemu královskému dědovi.“

Egg úslužně uvedl jejich jména. „Ser Roland Crakehall, ser Donnel z Šerodolu a ser Willem Wylde.“

„Neměli v té věci moc na vybranou,“ pokračoval Daeron. „Přísahali, že budou chránit krále a královskou rodinu, a bratr i já máme v žilách dračí krev, bohové nám pomáhejte.“

Dunk počítal na prstech. „To je šest. Kdo bude ten sedmý?“

Princ Daeron pokrčil rameny. „Aerion někoho sežene. A kdyby to jinak nešlo, tak si přeborníka koupí. Zlata má dost.“

„Koho máš ty?“ zeptal se Egg.

„Raymunova bratrance, sera Steffona.“

Daeron sebou cukl. „Jen jednoho?“

„Ser Steffon šel pro nějaké přátele.“

„Můžu někoho přivést,“ nabídl se Egg. „Rytíře. Dokážu to.“

„Eggu,“ řekl Dunk, „budu bojovat proti tvým bratrům.“

„Ale Daeronovi neublížíš,“ namítl chlapec. „Už ti řekl, že se prostě svalí. A Aerion… když jsem byl malý, vždycky v noci přišel ke mně do pokoje a dal mi nůž mezi nohy. Řekl, že má až moc bratrů, takže ze mě možná některou noc udělá sestru a pak se se mnou bude moct oženit. A moji kočku hodil do studně. Tvrdil, že ne, ale on lže vždycky.“

Princ Daeron unaveně pokrčil rameny. „Egg má úplnou pravdu. Aerion je naprostá stvůra. Myslí si, že je drak v lidské podobě, víš? Proto začal na tom loutkovém představení tak běsnit. Škoda, že se nenarodil jako Fossoway, pak by si myslel, že je jablko, a všichni bychom byli o moc bezpečnější, jenže co naděláš.“ Sehnul se, sebral spadlý plášť a vytřásal z něj kapky deště. „Musím se doplížit zpátky na hrad, než se otec začne divit, proč mi to broušení meče trvá tak dlouho, ale než odejdu, rád bych s tebou mluvil mezi čtyřma očima, sere Duncane. Můžeš se se mnou projít?“

Dunk se na princátko chvíli díval podezřívavě. „Jak si přeješ, Výsosti.“ Vrátil dýku do pochvy. „Musím si stejně zajít pro štít.“

„Egg a já půjdeme hledat ty rytíře,“ slíbil Raymun.

Princ Daeron si zase upevnil plášť pod krkem a natáhl si kápi. Dunk šel za ním do mrholení. Vykročili ke kupeckým vozům.

„Zdálo se mi o tobě,“ řekl princ.

„To jsi říkal už tam v hospodě.“

„Opravdu? No tak vidíš. Ale moje sny nejsou jako ty tvoje, sere Duncane. Moje jsou pravdivé. Děsí mě. I ty mě děsíš. Zdálo se mi o tobě a o mrtvém draku, víš? Úžasný netvor, veliký, s křídly tak dlouhými, že by pokryla tuhle louku. Padl přímo na tebe, ale ty jsi žil a drak byl mrtev.“

„Zabil jsem ho?“

„To nemohu říct, ale pořád jsi byl tam, a drak taky. My Targaryenové jsme kdysi byli pány draků. Teď všichni vymizeli, ale my jsme zůstali. Nespěchám dnes zemřít. Sami bohové vědí proč, ale prostě ne. Takže buď tak hodný, prokaž mi službu a dej si záležet, aby tím, koho skolíš, byl můj bratr Aerion.“

„Mně se taky nechce zemřít,“ prohlásil Dunk.

„Inu, já tě rozhodně nezabiju, sere. Stáhl bych i to obvinění, ale bylo by to k ničemu, kdyby je nestáhl Aerion.“ Vzdychl si. „Ale možná, že jsem tě zabil svou lží. Pokud ano, mrzí mě to. Vím, že nevyhnutelně skončím v nějakém pekle. Nejspíš v nějakém, kde není víno.“ Otřásl se – a s tím se tam v chladném, mírném dešti rozešli.

Kupci odjeli s vozy na západní konec lučiny, pod březový a jasanový lesík. Dunk stál pod stromy a bezradně se díval na prázdné místo, kde předtím stál vůz loutkářů. Jsou pryč. Bál se, že to tak asi bude. A já bych utekl taky, kdybych nebyl tupý jako lenochův meč. Přemítal, kde teď vezme štít. Odhadoval, že ještě má dost stříbra, aby si nějaký koupil, jestli něco bude na prodej.

„Sere Duncane,“ zavolal na něj někdo ze tmy. Dunk se otočil a uviděl Ocelového Pata, jak stojí za ním a v ruce má kovovou svítilnu. Zbrojíř měl na sobě krátký kožený plášť, ale jinak byl od pasu nahoru nahý; širokou hruď a silné paže měl porostlé hrubými černými chlupy. „Jestli sis přišel pro štít, tak ti ho nechala u mě.“ Prohlédl si Dunka od hlavy k patě. „Dvě ruce a dvě nohy, jestli počítám dobře. Takže to bude zkouška bojem, co?“

„Soud sedmi. Jak o tom víš?“

„No, taky ti mohli dát pusu a udělat tě lordem, ale to mi nepřišlo moc pravděpodobné, a kdyby se to zhouplo na tu druhou stranu, pár kusů těla by ti chybělo. Tak už pojď se mnou.“

Jeho vůz bylo lehko poznat podle meče a kovadliny namalovaných na boku. Dunk si za Patem vlezl dovnitř. Zbrojíř pověsil svítilnu na hák, pokrčením shodil z ramenou promoklý plášť a pak si přetáhl přes hlavu hrubou halenu. Z jedné stěny se na pantech vyklopila dřevěná deska místo stolu. „Posaď se,“ řekl mu a ukázal na stoličku.

Dunk si sedl. „Kam zmizela?“

„Vyjeli do Dorne. Její strýc je rozumný muž. Kdo se vypaří, na toho zapomenou. Když zůstaneš a dáš se vidět, drak si na tebe nejspíš vzpomene. A kromě toho se jí moc nezamlouvalo, že by se dívala, jak umíráš.“ Pate došel na protější konec vozu, chvíli se v šeru prohraboval a potom se vrátil se štítem. „Hrany byly ze staré a laciné oceli, křehké a rezavé,“ řekl. „Udělal jsem ti nové, dvakrát silnější, a zezadu jsem dal pár pásků. Bude teď těžší, ale taky pevnější. A ona to namalovala.“

Odvedla lepší práci, než by se kdy odvážil doufat. I ve světle lucerny byly barvy soumraku syté a jasné, strom vysoký a silný a vznešený. Padající hvězda vypadala jako zářící šmouha barvy na dubovém nebi. Jenže když teď Dunk držel štít v rukou, najednou mu to připadalo naprosto špatně. Ta hvězda padá – co je tohle za znak? Padne i on stejně snadno? A soumrak ohlašuje noc. „Měl jsem radši zůstat u toho kalicha,“ prohlásil ztrápeně. „Ten měl aspoň křídla, mohl by odletět, a ser Arlan říkal, že pohár je plný víry a kamarádství a dobrých věcí, co se dají pít. Zato tenhle štít je celý namalovaný jako smrt.“

„Jilm je živý,“ upozornil ho Pate. „Vidíš, jak má zelené listí? To je určitě letní olistění. A už jsem viděl štíty s lebkami a vlky a krkavci, dokonce i s oběšenci a zkrvavenými hlavami. Taky posloužily dobře, a poslouží i tenhle. Znáš tu starou říkanku o štítech? Oceli, dube, chraňte mě…“

„Jinak mě zahrabou do země,“ dořekl Dunk. Nevzpomněl si na ty veršíky už roky. Naučil se je od starého, před hodně dlouhou dobou. „Kolik chceš za tu novou hranu a tak?“ zeptal se Pata.

„Od tebe?“ Pate se podrbal na bradě. „Měďák.“

Když východní nebe zalévalo první mdlé světlo, déšť téměř ustal, ale svou práci už odvedl. Muži lorda z Ashfordu odstranili hrazení a dějiště turnaje se změnilo v jednu velikou bažinu z šedohnědého bláta a rozryté trávy. Chapadla mlhy se svíjela po zemi jako světle bílí hádci. Dunk se vracel zpátky ke kolbištím. Ocelový Pate šel s ním.

Tribuna se už začínala plnit a panstvo si tisklo pláště těsně k tělu proti rannímu chladu. I prostí lidé se trousili na louku a stovky jich už stály podél plotu. Tolik se jich přišlo podívat, jak umřu, pomyslel si Dunk trpce, ale to jim křivdil. Jen po pár krocích na něj nějaká žena zavolala: „Ať tě provází štěstí, pane.“ Jakýsi stařec k němu přistoupil, vzal ho za ruku a oslovil ho: „Bohové kéž ti dají sílu, sere.“ Potom žebravý bratr v otrhaném hnědém hábitě požehnal jeho meči a jakási panna ho políbila na tvář. Podporují mě. „Proč?“ zeptal se Pata. „Co na mně mají?“

„Jsi rytíř, který si pamatuje, co přísahal,“ odpověděl kovář.

Našli Raymuna před výběhem pro vyzývatele na jižním konci kolbiště; čekal tam s Dunkovým koněm a s koněm svého bratrance. Hrom sebou neklidně házel pod váhou hrudního plátu, šafronu a pod těžkou kroužkovou zbrojí. Pate si to prohlédl a prohlásil, že to je dobrá práce, i když to ukoval někdo jiný než on. Ať už se zbroj vzala odkudkoli, Dunk za to byl vděčný.

Pak uviděl ostatní: ten jednooký s vousy v barvě pepř a sůl, mladý rytíř ve žlutočerně pruhovaném plášti a se včelími úly na štítě. Robyn Rhysling a Humfrey Beesbury, pomyslel si užasle. A také ser Humfrey Hardyng. Hardyng už seděl na Aerionově ryzákovi, který teď na sobě měl čabraku s jeho červenobílými kosočtverci.

Došel k nim. „Jsem vaším dlužníkem, pánové.“

„Ty dluhy nadělal Aerion,“ odpověděl ser Humfrey Hardyng „a my si je hodláme vybrat.“

„Slyšel jsem, že máš zlomenou nohu.“

„Slyšels správně,“ přikývl Hardyng. „Chodit nemohu. Ale dokud mohu sedět na koni, mohu i bojovat.“

Raymun si odvedl Dunka stranou. „Doufal jsem, že Hardyng bude toužit po další šanci pustit se do Aeriona, a také že ano. Ten druhý Humfrey je shodou okolností bratr jeho ženy. Egg získal sera Robyna, kterého zná z jiných turnajů. Takže je vás pět.“

„Šest,“ řekl Dunk užasle a napřáhl ruku. Do výběhu vcházel rytíř a za ním panoš vedl válečného oře. „Smějící se bouře.“ Ser Lyonel, o hlavu vyšší než ser Raymun a téměř tak vysoký jako Dunk, na sobě měl zlatý plášť se znakem rodu Baratheonů, jelenem s korunkou, a pod paží si nesl přilbu s parohy. Dunk se natáhl po jeho ruce. „Sere Lyonele, ani nevím, jak ti poděkovat, že jsi přišel, a právě tak seru Steffonovi, že tě přivedl.“

„Ser Steffon?“ Ser Lyonel se na něj nechápavě podíval. „To tvůj panoš za mnou přišel. Ten chlapec, Aegon. Můj syn se ho pokusil zahnat, ale on mu prolezl mezi nohama a vylil mi džbán vína na hlavu.“ Rozesmál se. „K soudu sedmi nedošlo už přes sto let, víš o tom? Přece si nenechám ujít možnost bojovat proti rytířům z Královské gardy a ještě navíc u toho trochu pošimrat pod bradičkou prince Maekara.“

„Šest,“ řekl Dunk s nadějí Raymunu Fossowayovi. Ser Lyonel šel k ostatním. „Toho posledního tvůj bratranec určitě přivede.“

Z davu se k nim donesl halasný křik. Na severním konci lučiny se z říční mlhy vynořil zástup jezdců. Tři královi gardisté jeli první, vypadali ve své blyštivě bílé lakované zbroji jako přízraky a dlouhé bílé pláště vlály za nimi. Bílé měli dokonce i štíty, čisté a prázdné jako čerstvě zasněžené pole. Za nimi jel princ Maekar se syny. Aerion seděl na grošákovi, kterému rozparky pod čabrakou při každém kroku probleskovala oranžová a rudá barva. Válečným ořem jeho bratra byl menší hnědák se zbrojí z překrývajících se černých a zlatých šupin. Na přilbě povlával Daeronovi chochol ze zeleného sametu. Nejhrozivěji však působil jejich otec. Po ramenou, na temeni přilby a po zádech se mu vinuly černé, zakřivené dračí zuby, a vražedněji vyhlížející zbraň, než byl hroty pobitý kropáč připevněný u jeho sedla, snad Dunk jaktěživ neviděl.

„Šest,“ vyrazil Raymun najednou. „Je jich jen šest.“

Opravdu, všiml si i Dunk. Tři černí jezdci a tři bílí. Taky jim jeden muž chybí. Je to vůbec možné, že se Aerionovi nepodařilo najít sedmého? Co by to znamenalo? Bojovalo by se šest na šest, kdyby ani jedna strana nesehnala sedmého?

Ještě pořád se na to snažil přijít, když tu vedle něj vklouzl Egg. „Sere, je na čase, abys oděl zbroj.“

„Děkuji, panoši. Budeš tak laskav?“ Ocelový Pate přiložil ruku k dílu. Hauberk a nákrčník, holenice a rukavice, kroužková kukla a krytí rozkroku, díl po dílu ho měnili v ocel, každou přezku a sponu prověřovali třikrát. Ser Lyonel seděl a ostřil si brouskem meč, Humfreyové si tiše povídali, ser Robyn se modlil a Raymun Fossoway chodil sem a tam a přemítal, kam se vlastně poděl jeho bratranec.

Když se ser Steffon konečně ukázal, byl už Dunk v plné zbroji. „Raymune,“ křikl rytíř, „mou zbroj, prosím.“ Převlékl se do silné vatované kazajky, jaká se nosí pod zbroj.

„Sere Steffone,“ ozval se Dunk, „co ti vaši přátelé? Potřebujeme dalšího rytíře, aby nás bylo sedm.“

„Bohužel, potřebujete dva,“ opáčil ser Steffon. Raymun mu vzadu zašněroval hauberk.

„Můj pane?“ nechápal Dunk. „Dva?“

Ser Steffon si vzal rukavici z kvalitní vyklepávané ocele, vklouzl do ní levačkou a protáhl si prsty. „Já tu vidím pět mužů,“ prohlásil a nechal Raymuna, ať mu připevní pás na meč. „Beesbury, Rhysling, Hardyng, Baratheon a ty.“

„A ty,“ dodal Dunk. „Ty jsi ten šestý.“

„Já jsem sedmý,“ namítl ser Steffon s úsměvem, „ale pro ty druhé. Bojuji s princem Aerionem a s žalující stranou.“

Raymun se chystal podat bratranci přilbu. Zarazil se jako bleskem zasažený. „Ne.“

„Ano.“ Ser Steffon pokrčil rameny. „Vím jistě, že to ser Duncan pochopí. Mám povinnosti ke svému princi.“

„Řekl jsi mu, že se na tebe může spolehnout.“ Raymun zbledl.

„Vážně?“ Vzal přilbu bratranci z rukou. „V tu chvíli jsem to bezpochyby myslel upřímně. Přiveď mi koně.“

„Přiveď si ho sám,“ odsekl Raymun vztekle. „Pokud si myslíš, že se něčeho podobného budu účastnit, jsi stejně hloupý, jako jsi podlý.“

„Podlý?“ sykl pohoršeně ser Steffon. „Pozor na jazyk, Raymune. Jsme oba jablka ze stejného stromu. A ty jsi můj panoš. Anebo jsi zapomněl, cos přísahal?“

„Ne. A co ty? Přísahal jsi, že se budeš chovat jako rytíř.“

„Než tenhle den skončí, budu víc než rytíř. Lord Fossoway. Líbí se mi, jak to zní.“ S úsměvem si natáhl druhou rukavici, odvrátil se a šel přes výběh ke svému koni. Ostatní obhájci se na něj sice dívali velmi pohrdavě, ale nikdo se ho nepokusil zadržet.

Dunk se díval, jak ser Steffon vede svého oře zpátky přes louku. Ruce se mu zatínaly do pěstí, ale v hrdle měl příliš vyschlo, než aby dokázal něco říct. Ale takovými, jako je Steffon, stejně žádná slova nepohnou.

„Pasuj mě na rytíře.“ Raymun položil Dunkovi ruku na rameno a otočil si ho k sobě. „Zaujmu bratrancovo místo. Sere Duncane, pasuj mě.“ Poklekl na koleno.

Dunk se zamračil a už už sahal po jílci meče, ale pak zaváhal. „Raymune… to bych… to bych asi neměl.“

„To musíš. Beze mě je vás jen pět.“

„Chlapec má pravdu,“ přidal se ser Lyonel Baratheon. „Udělej to, sere Duncane. Kterýkoli rytíř může pasovat na rytíře.“

„Pochybuješ o mojí odvaze?“ zeptal se Raymun.

„Ne,“ odpověděl Dunk. „To ne, ale…“ Stále váhal.

Pak mlžnatý ranní vzduch proťala fanfára. Doběhl k nim Egg. „Sere, lord Ashford si tě volá k sobě.“

Smějící se bouře netrpělivě potřásl hlavou. „Jdi za ním, sere Duncane. Pasovat mohu panoše Raymuna já.“ Vytáhl meč z pochvy a odstrčil Dunka ramenem. „Raymune z rodu Fossowayů,“ začal slavnostním tónem a dotkl se panoše čepelí na pravém rameni, „ve jménu Válečníka tě pověřuji: buď chrabrý.“ Meč se přesunul z pravého ramene na levé. „Ve jménu Otce tě pověřuji: buď spravedlivý.“ Zpátky na pravé. „Ve jménu Matky tě pověřuji: braň mladé a nevinné.“ Vlevo. „Ve jménu Panny tě pověřuji: ochraňuj všechny ženy.“

Dunk je tam zanechal a cítil stejnou měrou vinu jako úlevu. Stejně nám pořád jeden chybí, myslel si, když mu Egg podržel Hroma. Kde seženu dalšího? Otočil koně a zvolna jel k tribuně, kde už čekal lord z Ashfordu. Ze severního konce kolbiště k nim přijížděl princ Aerion. „Sere Duncane,“ řekl zvesela, „zdá se, že máš jen pět přeborníků.“

„Šest,“ namítl Dunk. „Ser Lyonel právě pasuje Raymuna Fossowaye. Budeme s vámi bojovat šest proti sedmi.“ Věděl, že už se zdařila vítězství i proti horším přesilám. Ale lord Ashford zavrtěl hlavou. „To není povoleno, sere. Pokud nejsi s to sehnat dalšího rytíře, který se postaví na tvou stranu, musíš být prohlášen za vinného těmi zločiny, z nichž jsi obžalován.“

Vinen, pomyslel si Dunk. Vinen tím, že druhému vyviklal zub, a za to musím umřít. „Můj pane, prosím o poshovění.“

„Máš je mít.“

Dunk pomalu jel zpátky podél hrazení. Tribuna byla plná rytířů. „Urození pánové,“ zavolal na ně, „nepamatuje si někdo z vás na sera Arlana z Pennytree? Byl jsem jeho panošem. Sloužili jsme mnohým z vás. Jedli jsme u vašich stolů a spali ve vašich komnatách.“ Spatřil v nejvyšší řadě Manfreda Dondarriona. „Ser Arlan byl zraněn ve službách tvého otce.“ Rytíř něco vykládal dámě sedící vedle něj a nevšímal si jej. Dunk musel přejít dál. „Lorde Lannistere, ser Arlan tě jednou na turnaji vyhodil ze sedla.“ Šedý lev si prohlížel rukavice a strojeně odmítal vzhlédnout. „Byl to dobrý muž a učil mě, co je být rytířem. Ne jen zacházet s mečem a kopím, učil mě i cti. Rytíř brání nevinné, říkal. Nic jiného jsem neudělal. Potřebuji jediného dalšího rytíře, aby mi bojoval po boku. Jednoho a nic víc. Lorde Carone? Lorde Swanne?“ Lord Swann se tlumeně zasmál čemusi, co mu lord Caron pošeptal do ucha.

Dunk přitáhl otěže u sera Othona Brackena a prohlásil tlumeně: „Sere Othone, všichni vědí, že jsi skvělý přeborník. Prosím, přidej se k nám. Ve jménu starých bohů i těch nových. Má věc je spravedlivá.“

„Možná,“ řekl Surovec Bracken, který našel aspoň dost cti, aby odpověděl, „ale je to tvá věc, ne moje. Ani tě neznám, chlapče.“

Dunk celý ztrápený otočil Hroma a jezdil sem a tam před řadami těch bledých, chladných mužů. Ze zoufalství začal křičet. „TO MEZI VÁMI NENÍ JEDINÝ PRAVÝ RYTÍŘ?“

Odpovědí mu bylo jen ticho.

Na druhé straně louky se princ Aerion zasmál. „Drakovi se nikdo posmívat nebude,“ zavolal.

Vtom se ozval hlas. „Postavím se na stranu sera Duncana.“

Z říční mlhy se vynořil černý hřebec a na hřbetě mu seděl černý rytíř. Dunk spatřil dračí štít a rudý lakovaný znak na přilbě se třemi řvoucími hlavami. Mladý princ. Bohové dobří, je to vážně on?

Lord Ashford se dopustil stejné chyby. „Princi Valarre?“

„Ne.“ Černý rytíř zvedl hledí. „Nehodlal jsem se v Ashfordu zúčastnit zápolení, urození páni, a tak jsem si s sebou nevzal zbroj. Syn byl ale tak laskav a půjčil mi svou.“ Princ Baelor se téměř smutně usmál.

Dunk jasně viděl, že žalující strana upadla do zmatku. Princ Maekar pobídl koně a jel blíž. „Bratře, copak jsi ztratil rozum?“ Ukázal prstem ukrytým v kovu na Dunka. „Ten muž napadl mého syna.“

„Ten muž chránil slabé, jak to musí dělat každý pravý rytíř,“ odpověděl princ Baelor. „Ať bohové rozhodnou, zda byl v právu či ne.“ Krátce zatáhl za opratě, otočil Valarrova obrovského vraníka a odklusal na jižní konec louky.

Dunk dovedl Hroma vedle něj a ostatní obhájci se shromáždili kolem nich; Robyn Rhysling a ser Lyonel, Humfreyové. Samí dobří mužové, ale bude to stačit? „Kde je Raymun?“

„Ser Raymun, když dovolíš.“ Docválal k nim a pod přilbou s chocholem bylo vidět, jak se neradostně usmívá. „Omlouvám se, pánové. Musel jsem si trošku pozměnit znak, jinak by si mě mohli plést s mým nectným bratrancem.“ Všem jim ukázal svůj štít. Nablýskané zlatavé pole zůstalo stejné, fossowayské jablko také, ale bylo už zelené, ne červené. „Obávám se, že stále ještě nejsem zcela zralý… ale lepší zelený než červivý, nemám pravdu?“

Ser Lyonel se zasmál a Dunk se také volky nevolky musel pousmát. Zdálo se, že s tím souhlasí i princ Baelor.

Septon lorda Ashforda pokročil do přední části tribuny, pozvedl křišťál a vyzval diváky k modlitbě.

„Všichni mi věnujte pozornost,“ prohlásil Baelor tiše. „Žalující budou pro první nápor vyzbrojeni těžkými válečnými kopími. Jasanovými, osm stop dlouhými, pobitými pásy, aby se neroztříštila, s ocelovými hroty, dost ostrými, aby projely pancířem, když za nimi bude váha válečného koně.“

„Tak to bysme se měli ozbrojit stejně,“ řekl ser Humfrey Beesbury. Za jeho zády vyzýval septon všech Sedm, ať shlédnou na tento spor a jsou jeho soudci, a ať dají vítězství těm, jejichž věc je spravedlivá.

„Ne,“ pokračoval Baelor. „My se ozbrojíme turnajovými dřevci.“

„Dřevce jsou vyrobené tak, aby se snadno lámaly,“ namítl Raymun.

„Jenže také jsou dlouhé dvanáct stop. Takže když zasáhneme dobře, jejich hroty se nás ani nedotknou. Miřte na přilbu nebo na hruď. V turnaji je zdvořilostí rozbít dřevec o soupeřův štít, ale tady by to mohlo znamenat smrt. Pokud je vyhodíme ze sedel a sami se udržíme v nich, získáme výhodu.“ Letmo se podíval po Dunkovi. „Kdyby byl zabit ser Duncan, bere se to tak, že bohové jej označili za viníka, a zápolení končí. Totéž platí, pokud budou skoleni oba jeho žalobci, nebo pokud oba stáhnou obvinění. Jinak musí k tomu, aby soud skončil, všech sedm na jedné straně buď zahynout, nebo se vzdát.“

„Princ Daeron nebude bojovat,“ ozval se Dunk.

„Přinejmenším ne dobře,“ zasmál se ser Lyonel. „Zato však máme proti sobě tři Bílé meče.“

Baelor to přijal s klidem. „Můj bratr udělal chybu, když poručil královým gardistům, aby bojovali za jeho syna. Přísaha jim zakazuje ublížit princi královské krve. Což jsem naštěstí já.“ Pousmál se na mě. „Takže mi držte dost dlouho od těla ty ostatní a já se s gardisty vypořádám.“

„Můj princi, a je to vůbec rytířské?“ zeptal se ser Lyonel Baratheon. Septon už končil se vzýváním.

„To nám bohové dají vědět,“ odpověděl Baelor Kopílam.

Na Ashfordskou lučinu padlo hluboké ticho plné očekávání.

Osmdesát yardů od nich Aerionův grošák netrpělivě ržál a hrabal do blátivé země. Hrom byl ve srovnání s ním velice klidný; byl starší, zažil už půl stovky soubojů a věděl, co se od něj čeká. Egg podal Dunkovi štít. „Ať tě bohové provázejí, sere,“ řekl.

Pohled na jilm a létavici mu dodal odvahy. Provlékl levou paži popruhem a sevřel prsty na madle. Oceli, dube, chraňte mě, jinak mě zahrabou do země. Ocelový Pate mu přinesl dřevec, ale Egg nedal jinak, než že to on ho musí vložit Dunkovi do ruky.

Po obou stranách si jeho společníci brali dřevce a rozestupovali se do dlouhé řady. Princ Baelor byl vpravo od něj a ser Lyonel vlevo, jenže úzké oční štěrbiny kbelcové přilby omezovaly Dunkovi výhled pouze na to, co bylo přímo před ním. Zmizela tribuna i prostí lidé kolem hrazení; zbylo jen bahnité pole, světlehnědá mlha, řeka, město a na severu hrad, a také to princátko na grošovaném válečném oři, s plameny na přilbě a s drakem na štítě. Dunk se díval, jak panoš podal Aerionovi válečné kopí, osm stop dlouhé a černé jako noc. Pokud to dokáže, prožene mi je srdcem.

Zatroubil roh.

Dunk chvilenku seděl nehybně jako moucha v jantaru, přestože všichni koně už byli v pohybu. Ucítil bodnutí paniky. Zapomněl jsem, přemítal zběsile, všechno jsem zapomněl, pokryju se hanbou a o všechno přijdu.

Zachránil ho Hrom. Velký hnědák věděl, co má dělat, i když jeho jezdec ne. Přešel do pomalého klusu. Potom v Dunkovi zvítězil výcvik. Zlehka pobídl válečného oře ostruhou a sklopil dřevec. Zároveň přesunul štít tak, aby kryl většinu levé části jeho těla. A držel jej zešikma, aby odrážel údery od něj. Oceli, dube, chraňte mě, jinak mě zahrabou do země.

Křik davu už k němu doléhal sotva jako vzdálený příboj. Hrom přešel do trysku. Silou toho tempa Dunkovi skřípaly zuby. Zatlačil paty dolů, vši silou sevřel stehna k sobě a nechal tělo, ať se stane součástí pohybu vytvářeného pod ním koněm. Já jsem Hrom a Hrom je já, jsme jediné zvíře, jsme spojení, jsme jedno. Vzduch uvnitř přilby byl už teď tak rozpálený, že stěží dokázal dýchat.

Při klání by měl protivníka vlevo od sebe, za hrazením, a potřeboval by přesunout dřevec přes Hromův krk. Právě díky tomu, že dřevec dopadá zešikma, je pravděpodobnější, že se dřevo při nárazu zlomí. Jenže dneska hrají vražednější hru. Nedělí je žádné hrazení, takže váleční koně se řítí přímo proti sobě. Obrovský vraník prince Baelora byl mnohem rychlejší než Hrom a Dunk ho letmo, pravým rohem průhledu v přilbě zahlédl vepředu, jak se řítí. Ostatní víc cítil než viděl. Nezáleží na nich, důležitý je jen Aerion, jen on.

Díval se, jak se drak blíží. Od kopyt odlétaly grošákovi prince Aeriona spršky bláta a Dunk už viděl, jak má kůň rozevřené nozdry. Černé kopí stále mířilo vzhůru. Rytíř, který drží kopí vztyčené a srovná je až na poslední chvíli, vždy riskuje, že je sklopí příliš, říkával mu starý. On sklonil špici dřevce tak, aby mířil na střed hrudi toho princátka. Dřevec je součástí mojí paže, říkal si. Je to můj prst, dřevěný prst. Nepotřebuji nic víc, než se jej tím dlouhým dřevěným prstem dotknout.

Snažil se nevidět ostrý železný hrot na konci Aerionova černého kopí, který se s každým krokem zvětšoval. Drak, dívej se jen na draka, říkal si v duchu. To skvělé trojhlavé zvíře pokrývalo princi celý štít; rudá křídla a zlatý oheň. Ne, dívej se jen tam, kam ho chceš zasáhnout, rozpomněl se najednou, ale dřevec už začal sklouzávat ze správného směru. Dunk se to pokusil spravit, ale bylo pozdě. Uviděl, jak konec dřevce zasáhl Aerionův štít, drak to schytal mezi dvě ze svých hlav a jako by vyzvrátil oblak malovaného plamene. Při tom tlumeném zapraskání ucítil, jak pod ním Hrom cuká, jak se chvěje silou nárazu, a snad o půl srdečního tepu později jej cosi strašnou silou uhodilo do boku. Koně se surově srazili, zbroj třískala a řinčela, Hrom klopýtl a Dunkovi vypadl dřevec z ruky. A pak už byl za soupeřem a svíral sedlo v zoufalém úsilí z něj nespadnout. Hrom v lepivém blátě vrávoral stranou a Dunk cítil, jak koni podklesávají zadní nohy. Kouzali, točili se, a potom hřebci silně podklesl zadek. „Zvedni se!“ řval Dunk a pobízel ho ostruhami. „Zvedni se, Hrome!“ A starému válečnému koni se kdovíjak povedlo se dostat zpátky na čtyři.

Cítil bodavou bolest někde pod žebrem, levou paži mu něco táhlo dolů. Aerion prohnal kopí dubem, vlnou i ocelí; z boku mu trčely tři stopy dubových třísek a ostrého železa. Sáhl si tam pravačkou, sevřel kopí těsně pod hlavicí, zaťal zuby a jedním surovým škubnutím si ze sebe zbraň vyrval. Vytryskla krev, prosakovala kroužky košile a jeho plášť rudl. Svět se s ním zatočil a on div nespadl. Přes závoj bolesti tlumeně slyšel, jak lidé volají jeho jméno. Překrásný štít mu teď je k ničemu. Odhodil jej, jilm, létavice, zlomený dřevec, všechno odhodil a vytáhl meč, ale bolest byla tak silná, až pochyboval, že se jím dokáže rozmáchnout.

Otočil těsným obloukem Hroma a pokusil se zjistit, co se děje jinde na louce. Ser Humfrey Hardyng se držel krku svého koně a byl viditelně zraněn. Ten druhý ser Humfrey ležel nehybně v louži zkrvaveného bláta a ze slabin mu trčelo zlomené kopí. Spatřil prince Baelora, jak se tryskem žene kolem, dřevec má stále nedotčený, a shazuje jednoho z královských gardistů ze sedla. Další rytíř v bílém byl už na zemi a ze sedla někdo shodil i Maekara. Třetí člen Královské gardy odrážel výpady sera Robyna Rhyslinga.

Aerion, kde je Aerion? Dunění kopyt se mu ozvalo za zády, a to ho přimělo prudce otočit hlavu. Hrom zaržál a vzepjal se, zbytečně vykopl kopyty a už do něj Aerionův grošák v plném trysku vrazil.

Tentokrát neměl naději, že se udrží. Meč mu odletěl z dosahu, točil se v letu, země se řítila proti němu. Dopadl tak drtivě, že jím to otřáslo až ke kostem. Projela jím bolest tak ostrá, že vzlykl. Chvíli nedokázal než nehybně ležet. V ústech cítil chuť krve. Hloupý Dunk, co vypil truňk, a co si myslel, že bude rytířem. Věděl, že se musí zase zvednout na nohy, jinak zemře. Zaskučel a přinutil se postavit na všechny čtyři. Nemohl dýchat a nic neviděl. Průzor na přilbě měl zanesený blátem. Naslepo a potácivě se postavil a prstem v kovu bláto odškraboval. Tak, to by bylo…

Skrz prsty zahlédl letícího draka a hrotitou kouli točící se na konci řetězu. Pak jako by se mu hlava rozpadla na kousky.

Když znovu otevřel oči, zase ležel na zemi, rozvalený na zádech. Rána mu z přilby vyklepala všechnu hlínu, zato měl teď jedno oko zalité krví. Nahoře nic než tmavošedá obloha. V obličeji mu tepala bolest, cítil, jak se mu chladný a vlhký kov tiskne na tvář a na spánek. Rozbil mi hlavu a já umírám. Horší bylo, že s ním mohou zahynout i ostatní, Raymun a princ Baelor a všichni. Zklamal jsem je. Nejsem žádný přeborník. Nejsem dokonce ani potulný rytíř. Nejsem nic. Rozpomněl se, jak se princ Daeron chvástal, že nikdo nedokáže ležet v blátě jako mrtvola tak dobře jako on. To ale ještě neviděl hlupáka Dunka, co? Hanba byla horší než bolest.

Nad ním se objevil drak.

Měl tři hlavy, a taky křídla jasná jako plamen, byl rudý a žlutý a oranžový. A smál se. „Tak co, už je po tobě, potulný rytíři?“ zeptal se. „Pros plačky o milost a přiznej vinu, pak si možná řeknu jen o nohu a o ruku. Aha, vlastně taky o ty zuby, ale co je pár zubů? Muž jako ty dokáže na kašičce přežít roky.“ Drak se znovu zasmál. „Nebo ne? Tak se nažer tohohle.“ Hrotitá koule na konci řemdihu se znovu roztočila po obloze, dokola a dokola, a pak padala k jeho hlavě, bleskurychle, jako létavice.

Dunk se odkulil.

Kde k tomu našel sílu, sám netušil; prostě ji našel. Překulil se k Aerionovým nohám, paži oděnou ocelí mu sevřel na stehně, on se s nadávkami zhroutil do bláta a Dunk se převalil na něj. Jen ať si teď máchá tím svým zatraceným řemdihem. Princ se pokusil vrazit mu do hlavy obrubou štítu, ale Dunkova otlučená přilba ránu snesla. Aerion byl silný, ale Dunk silnější, a k tomu větší a těžší. Chytil oběma rukama štít a kroutil jím, dokud řemeny nepovolily. A pak jím začal mlátit do přilby toho princátka, znovu a znovu a znovu, tříštil na kusy malované plameny na rodovém znaku. Štít byl silnější než ten Dunkův, pevné dubové dřevo vyztužené pásky železa. Odlomil se kus plamene. Pak další. Princovi došly plameny dlouho předtím, než Dunkovi síla zasazovat další rány.

Konečně Aerion pustil rukojeť nepoužitelného řemdihu a šátral u boku po terčové dýce. Dostal ji z pochvy, ale pak jej Dunk udeřil štítem do paže a zbraň odletěla někam do bláta.

Dokázal porazit sera Duncana Vysokého, ale ne Dunka z Blešího Zadku. Starý jej učil klání a šermu, ale takovýmhle rvačkám se přiučil už předtím, ve tmavých uličkách a klikatých průchodech za pochybnými putykami ve městě. Odhodil rozmlácený štít a odpáčil z Aerionovy přilby hledí.

Hledí, to je slabina, rozpomněl se na tvrzení Ocelového Pata. Princ se v podstatě přestal bránit. Oči měl zarudlé a plné hrůzy. Dunka se najednou zmocnila touha mu jedno vydrápnout a rozmáčknout mezi ocelovými prsty jako kuličku hroznového vína, ale to by nebylo rytířské. „VZDEJ SE!“ zařval.

„Vzdávám se,“ zasípěl drak a stěží že dokázal pohnout bledými rty. Dunk na něj shora zamrkal. Chvilku nějak nebyl s to pobrat, co to jeho uši slyší. Takže je po všem? Pomalu otáčel hlavou sem a tam a snažil se něco vidět. Průzor měl zčásti uzavřený ránou, která mu rozbila levou stranu obličeje. Kradmo zahlédl prince Maekara s kropáčem v ruce, jak se snaží probojovat k synově boku. Bránil mu v tom Baelor Kopílam.

Dunk se vyštrachal na nohy a vytáhl k sobě i prince Aeriona. Šátravě hledal rukama šněrování na své přílbě a pak je serval a přilbu odhodil. Okamžitě jej zaplavily obrazy a hluk; hekání a nadávky, pokřik z davu, jeden hřebec naříkal, jiný se bez jezdce řítil po kolbišti. Všude zvonila ocel o ocel. Raymun a jeho bratranec se po sobě oháněli před tribunou, oba opěšale. Ze štítů už měli rozbité trosky, jak zelené, tak červené jablko, obě rozsekaná na kaši. Jeden z královských gardistů odnášel ze zápoliště zraněného bratra. Oba vypadali v bílé zbroji a v bílých pláštích úplně stejně. Třetí bílý rytíř ležel na zemi a Smějící se bouře se přidal k princi Baelorovi a stáli spolu proti princi Maekarovi. Kropáč, válečná sekyra a dlouhý meč třískaly a řinčely, zvonily o přilby a štíty. Maekar dostával tři rány za každou, kterou zasadil, a Dunkovi bylo jasné, že brzy bude po všem. Musím to celé ukončit, než nás přijde o život víc.

Princ Aerion se najednou vrhl po svém řemdihu. Dunk ho nakopl do zad a srazil jej tváří k zemi, pak ho chytil za jednu nohu a táhl ho přes louku. Když se dostal až k tribuně, na níž seděl lord Ashford, byl Jasný princ hnědý jako latrína. Dunk ho vytáhl do stoje a zacloumal jím, až trocha bláta odlétla i na lorda Ashforda a na krásnou pannu. „Řekni jim to!“

Aerion Jasný plamen vyplivl trávu a hlínu. „Stahuji obvinění.“

Později Dunk nebyl s to říct, jestli odešel z louky po svých, anebo k tomu potřeboval pomoc. Bolelo ho všude a na některých místech víc než na jiných. Vzpomínal si, jak si kladl otázku: Tak jsem teď doopravdy rytíř? Jsem přeborník?

Egg mu pomohl sundat rukavice a límec, pomáhal i Raymun a dokonce i Ocelový Pate. Příliš se mu točila hlava, než aby je rozeznával jednoho od druhého. Byly to prostě jen něčí prsty a palce a hlasy. Dunk věděl, že Pate je ten, co si stěžuje. „Podívejte, co provedl se zbrojí ode mě,“ říkal. „Všechno zprohýbané a otlučené a poškrábané. No to mi povězte, proč já se namáhám? A to mám navíc strach, že z té košile ho bude potřeba vystříhat.“

„Raymune,“ řekl Dunk naléhavě a sevřel příteli ruku. „Co ostatní. Jak dopadli?“ Musel to vědět. „Zemřel někdo?“

„Beesbury,“ odpověděl Raymun. „Skolil ho Donnel z Šerodolu hned při prvním náporu. Ser Humfrey je také vážně raněn. My ostatní jsme otlučení a zkrvavení, ale nic víc. Kromě tebe.“

„A oni? Žalující strana?“

„Sera Willema Wylda z Královské gardy odnesli z pole v bezvědomí, a mám dojem, že bratranci jsem zpřerážel pár žeber. Aspoň doufám.“

„A princ Daeron?“ vybafl Dunk. „Přežil to?“

„Když ho ser Robyn vyhodil ze sedla, zůstal na místě ležet. Možná má zlomenou nohu. Jeho vlastní kůň na něj šlápl, jak potom volně pobíhal po louce.“

I když byl zpitomělý a točila se mu hlava, Dunk ucítil obrovskou úlevu. „Takže ten jeho sen lhal. Mrtvý drak. Leda že by Aerion zemřel. Ale on nezemřel, že ne?“

„Ne,“ řekl Egg. „Ušetřil jsi ho. Copak si nevzpomínáš?“

„Asi ano.“ Už teď měl vzpomínky na boj zmatené a rozmazané. „V jednu chvíli si připadám jako opilý. A v tu další mě to bolí tak hrozně, jako bych umíral.“

Položili ho na záda a povídali si nad ním, on zatím zíral do zvířené šedé oblohy. Připadalo mu, že je pořád ráno. Napadlo ho, jak dlouho vlastně boj trval.

„Bohové dobří, hrot kopí mu zaryl kroužky pěkně hluboko do těla,“ uslyšel Raymuna. „To se zanítí, leda že bychom…“

„Opijte ho a nalijte na to trochu vroucího oleje,“ navrhl kdosi. „Tak to dělají mistři.“

„Víno.“ Ten hlas zněl dutě a kovově. „Žádný olej, to by ho zabilo. Vařící víno. Pošlu pro mistra Yormwella, ať se na něj podívá, až se postará o bratra.“

Stál nad ním vysoký rytíř a černou zbroj měl zprohýbanou a zjizvenou mnoha údery. Princ Baelor. Šarlatový drak na jeho přilbě přišel o hlavu, o obě křídla a většinu ocasu. „Milosti,“ vymáčkl Dunk, „jsem tvůj. Prosím. Tvůj.“

„Můj.“ Černý rytíř položil ruku Raymunovi na rameno, aby neupadl. „Potřebuji dobré muže, sere Duncane. Království…“ Najednou mu zvláštně selhal hlas. Nejspíš se kousl do jazyka.

Dunk byl velice unavený. Bylo namáhavé se udržet při vědomí. „Tvůj,“ vykoktal ještě jednou.

Princ pomaličku otáčel hlavou sem a tam. „Sere Raymune… přilbu, buď tak laskav. Hledí… hledí je prasklé a mně připadá, jako bych měl… prsty ze dřeva.“

„Hned, Milosti.“ Raymun vzal přilbu do obou rukou a zafuněl. „Pane Pate, pomoz mi.“

Ocelový Pate si přitáhl stoličku. „Je vzadu proražená, Milosti. Na levé straně. Rána ji vmáčkla až do límce. Dobrá ocel, že to zastavilo takovou ránu.“

„To byl nejspíš bratrův kropáč,“ řekl Baelor huhlavě. „Bratr má hodně síly.“ Ušklíbl se. „Je mi nějak… divně… nemůžu…“

„Už to je.“ Pate zvedl otlučenou přilbu. „Bohové dobří. Ach bohové bohové bohové, chraňte…“

Dunk spatřil, jak z přilby vypadlo něco červeného a vlhkého. Kdosi řval, ječivě a hrozně. Proti šedému nebi se tyčil a potácel vysoký, převysoký princ v černé zbroji, ale jen s polovinou lebky. Dunk viděl rudou krev a bledou kost a ještě něco jiného, něco modrošedého a měkkého. Baeloru Kopílamovi přeběhl přes obličej zvláštní, znepokojený výraz, jako když přes slunce přeletí mrak. Pak princ zvedl ruku, dvěma prsty se dotkl zezadu hlavy, jen velmi, velmi lehce. A potom padl.

Dunk ho chytil. „Zvedni se,“ řekl mu úplně stejně jako předtím v boji Hromovi, „zvedni se, zvedni.“ Ale nikdy později si na to nepamatoval – a princ se nezvedl.

Baelor z rodu Targaryenů, princ z Dračího kamene, Králova Ruka, Ochránce království a zřejmý dědic Železného trůnu Sedmi království, byl odevzdán ohni na nádvoří Ashfordského hradu na severním břehu řeky Vlnavy. Jiné vysoce urozené rody se sice rozhodly pohřbívat své mrtvé do země nebo do chladného zeleného moře, ale Targaryenové v sobě měli dračí krev a jejich konec byl vždy vepsán v plameni.

Byl nejskvělejším rytířem své doby, a tak někdo byl toho názoru, že by měl odejít do temnot oděný ve zbroji a s mečem v ruce. Nakonec zvítězilo přání jeho královského otce – a Daeron II. měl mírumilovnou povahu. Když se Dunk přešoural kolem Baelorových már, uviděl, že princ má na sobě blůzu z černého sametu s trojhlavým drakem vyšitým na prsou šarlatovou nití. Na krku měl těžký zlatý řetěz. Meč v pochvě mu ležel po boku, ale na hlavě přece jen měl přilbu, tenkou, zlatou a s otevřeným hledím, aby mu lidé viděli do tváře.

Valarr, Mladý princ, držel stráž za mrtvého v patách már, na nichž byl jeho otec vystaven. Byl otcovou menší, štíhlejší a pohlednější obdobou, a neměl jeho nadvakrát zlomený nos, díky němuž Baelor působil spíš lidsky než královsky. Valarr měl hnědé vlasy, ale v nich jasně stříbrozlatý pramínek. Ten pohled připomněl Dunkovi Aeriona, ale věděl, že to není poctivé. Eggovi už dorůstaly vlasy stejně jasně plavé, jaké měl jeho bratr, a Egg je docela slušný klučina… na prince.

Když dokoktal své nešikovné projevy soustrasti hojně prokládané díky, princ zamrkal těma chladnýma modrýma očima a řekl mu: „Otci bylo jen třicet devět let. Měl schopnosti k tomu, aby se stal skvělým králem, tím nejskvělejším od dob Aegona Draka. Proč by si jej bohové vzali a tebe tu zanechali?“ Potřásl hlavou. „Jdi si po svých, sere Duncane. Jdi.“

Dunk beze slova vykulhal z hradu až do svého tábořiště u zelené tůně. Neměl Valarrovi co odpovědět. Neměl odpovědi ani na ty otázky, které si kladl sám. Mistři a vroucí víno odvedli svou práci a jeho rány se pěkně hojily, i když mezi levou paží a prsní bradavkou mu zůstane hluboká, zkrabatělá jizva. Nedokázal se na ránu podívat, aniž by pomyslel na Baelora. Zachránil mě jednou svým mečem a jednou svým slovem, i když jak tam stál, vlastně už byl mrtev. Svět nemá žádný smysl, když musí skvělý princ zemřít, aby mohl potulný rytíř přežít. Dunk seděl pod svým jilmem a zasmušile se díval na vlastní nohy.

Když se jednoho dne pozdě večer v jeho tábořišti objevili čtyři strážní v královských stejnokrojích, byl si zcela jist, že jej nakonec přece jen přišli zabít. Byl příliš slabý, než aby sáhl po meči, a tak jen seděl opřený zády o jilm a čekal.

„Náš princ prosí, aby si s tebou mohl v soukromí promluvit.“

„Který princ?“ zeptal se Dunk opatrně.

„Tenhle princ,“ odpověděl mu rázný hlas dřív, než stačil něco říct velitel stráže. A zpoza jilmu vyšel Maekar Targaryen.

Dunk pomalu vstal. Co ode mě teď může chtít?

Maekar pokynul a strážní se vypařili stejně náhle, jako se objevili. Princ si jej dlouho jen prohlížel, pak se otočil, odkráčel od něj, stoupl si vedle tůně a prohlížel si svůj odraz ve vodě. „Poslal jsem Aeriona do Lysu,“ prohlásil najednou. „Třeba ho pár let strávených ve Svobodných městech změní k lepšímu.“

Dunk ve Svobodných městech nikdy nebyl, a tak nevěděl, co na to říct. Udělalo mu radost, že Aerion odešel ze Sedmi království, a doufal, že se sem nikdy nevrátí, jenže takovou věc prostě otci říct nemůžete. A tak stál a mlčel.

Princ Maekar se k němu otočil. „Někteří řeknou, že jsem bratra zabil schválně. Bohové vědí, že to je lež, ale stejně budu slýchat až do smrti, jak si o tom šeptají. A nijak nepochybuji, že smrtící úder zasadil můj kropáč. Kromě mě stanul v boji jen proti třem královským gardistům, a těm přísaha nedovolí cokoli víc, než se jen bránit. Takže jsem to byl já. I když to zní podivně, nevybavuji si ten úder, který mu prorazil lebku. Je to milosrdenství, anebo prokletí? Myslím, že trochu od obojího.“

Podle toho, jak se na něj podíval, Dunk vytušil, že princ chce slyšet odpověď. „Nemohu na to nic říct, Milosti.“ Snad by měl Maekara nenávidět, ale místo toho s ním cítil prazvláštní soucit. „Ty jsi zasadil ránu kropáčem, urozený pane, ale princ Baelor zemřel za mne. Takže jsem ho zabil stejnou měrou jako ty.“

„Ano,“ připustil princ. „Také budeš slýchat, jak si o tom špitají. Král je starý. Až zemře, Valarr si vyleze na Železný trůn místo svého otce. A pokaždé, když ztratíme nějakou bitvu nebo přijde neúroda, budou hlupáci říkat: Baelor by tohle nedopustil, jenže ten potulný rytíř ho zabil.“

Dunkovi bylo jasné, že je to pravda. „Kdybych nebojoval, dal bys mi useknout ruku. A nohu. Někdy sedím tady pod tím stromem a dívám se na svoje nohy a ptám se sám sebe, jestli bych se bez jedné neobešel. Jak by moje noha mohla mít cenu princova života? A taky životů těch dvou druhých, Humfreyů; i to byli dobří mužové.“ Ser Humfrey Hardyng podlehl svým zraněním teprve noc před tím.

„A jakou odpověď ti ten strom dává?“

„Žádnou neslyším. Ale starý, ser Arlan, každý den v podvečer říkával: Copak asi přinese zítřek? Nikdy to předem nevěděl, přesně jako my. Inu, nemůže se stát, že by přišel nějaký takový zítřek, ve kterém bych tu nohu potřeboval? Den, kdy království bude tu nohu potřebovat dokonce víc než život prince?“

Maekar nad tím dlouho dumal a ústa měl pod světle stříbrným vousem sevřená tak, až jeho tvář vypadala skoro hranatá. „Moc pravděpodobné to není,“ řekl pak hrubě. „Království má tolik potulných rytířů, kolik má cest, a všichni mají nohy.“

„Pokud Milost zná lepší odpověď, rád si ji poslechnu.“

Maekar se zamračil. „Třeba je to tak, že bohové mají zálibu v krutých šprýmech. Anebo třeba žádní bohové nejsou. Možná nic z toho nemá žádný smysl. Zeptal bych se Nejvyššího septona, ale když jsem u něj byl posledně, řekl mi, že nikdo z lidí nemůže doopravdy pochopit úradky bohů. Třeba by měl zkusit přespávat pod stromem.“ Ušklíbl se. „Vypadá to, že můj nejmladší syn v tobě našel zalíbení, sere. Je na čase, aby sloužil jako panoš, jenže tvrdí, že nebude sloužit u jiného než u tebe. Je to vzpurný chlapec, jak sis jistě všiml. Přijmeš ho?“

„Já?“ Dunk otevíral ústa, zase je zavřel, znovu otevřel. „Egg… tedy chci říct Aegon… je hodný hoch, ale Milosti… vím, je to pro mě vyznamenání, ale… jsem jen potulný rytíř.“

„To se dá napravit,“ namítl Maekar. „Aegon se má vrátit na Létohrad. Pokud budeš chtít, je tam místo i pro tebe. Jako pro rytíře mého rodu. Odpřísáhneš mi službu svého meče a Aegon ti může dělat panoše. A zatímco ho budeš cvičit, můj mistr meče dokončí tvůj výcvik.“ Princ se na něj uštěpačně podíval. „Vůbec nepochybuji, že ten tvůj ser Arlan udělal, co mohl, ale i tak se ještě máš co učit.“

„To já vím, můj pane.“ Dunk se rozhlédl. Podíval se na zelenou trávu, na sítiny, na vysoký jilm, na vlnky rozbíhající se po hladině sluncem zalité tůně. Další vážka, i když možná pořád ta první, poletovala nad kvetoucími dračíky. Tak co to bude, Dunku? zeptal se sám sebe. Dračíky, anebo draci? Před několika dny by si odpověděl hned. Bylo to vše, o čem kdy snil, jenže teď, když to má na dosah, jej ta představa děsila. „Těsně před smrtí jsem odpřísáhl princi Baelorovi, že budu v jeho službách.“

„Drzost,“ odpověděl Maekar. „Co ti na to řekl?“

„Že království potřebuje dobré muže.“

„To je jistě pravda. A co má být?“

„Přijmu tvého syna jako panoše, Milosti, ale ne v Létohradě. Přinejmenším na rok nebo na dva. Troufnu si soudit, že hradů už zažil až dost. Přijmu ho jen tehdy, pokud ho budu moct vzít s sebou na cesty.“ Ukázal na starého Kaštánka. „Bude jezdit na mém koni, nosit můj starý plášť, bude se starat, abych měl meč ostrý a kroužkovou košili vydrhnutou. Budeme spát v hostincích a po stájích, a sem či tam i v síních nějakého lenního rytíře nebo nižšího lorda, a možná i pod stromy, když to nepůjde jinak.“

Princ Maekar se na něj nevěřícně podíval. „Popletl ti boj rozum, člověče? Aegon je královský princ. Dračí krev. Princové se nenarodili pro to, aby spali v příkopech a jedli tvrdé solené hovězí.“ Všiml si, jak Dunk váhá. „Něco se mi bojíš povědět? Co je to? Řekni, co chceš, sere.“

„Vsadil bych se, že Daeron nikdy v příkopu nespal,“ prohlásil Dunk velmi tiše, „a všechno hovězí, co kdy snědl Aerion, bylo nejspíš v silných kusech a nepropečené, jen do krvava.“

Maekar Targaryen, princ z Létohradu, se na Dunka z Blešího Zadku dlouho díval a pod stříbřitým vousem se mu mlčky pohybovala brada sem a tam. Nakonec se sebral a bez jediného slova šel pryč. Dunk slyšel, jak odjíždí se všemi svými muži. Když byli pryč, nebylo už slyšet nic, jen bzučení vážek poletujících nad vodou.

Chlapec přišel druhý den ráno, zrovna když vycházelo slunce. Měl staré vysoké boty, hnědé krátké kalhoty, hnědou vlněnou halenu a starý cestovní plášť. „Můj urozený otec říká, že ti mám sloužit.“

„Že ti mám sloužit, sere,“ opravil ho Dunk. „Můžeš začít tím, že osedláš koně. Kaštánek je tvůj, tak na něj buď hodný. Na Hromovi tě ale vidět nechci, leda bych tě tam sám posadil.“

Egg šel pro sedla. „Kam vyrazíme, sere?“

Dunk chvíli přemýšlel. „Nikdy jsem nebyl za Rudými horami. Co ty, rád by ses podíval, jak to vypadá v Dorne?“

Egg se ušklíbl. „Slyšel jsem, že tam mají skvělé loutkáře,“ řekl.

PŘÍSEŽNÝ MEČ

D

va mrtví muži hnili na letním slunci v železné kleci vystavené na rozcestí.
Egg se pod nimi zastavil a podíval se na ně. „Co myslíš, sere, kdo to byl?“ Jeho mezek Mistr, vděčný za ten oddech, začal okusovat suchou hnědou ďáblovu trávu u krajnice a nedbal na to, že na hřbetě má dva veliké sudy s vínem.

„Lapkové,“ odpověděl Dunk. Protože seděl na Hromovi, měl k mrtvolám mnohem blíž. „Násilníci. Vrazi.“ Pod oběma rameny měl na staré zelené haleně tmavé kruhy. Nebe bylo modré a slunce pražilo, takže se už od rána, kdy opustili tábořiště, hojně potil.

Egg si sundal měkký slamák se širokým okrajem. Pod ním měl hlavu holou a lesklou. Kloboukem obvykle odháněl mouchy. Na mrtvolách se jich hemžily stovky a ještě víc jich ospale poletovalo v nehybném, horkém vzduchu. „Něco hrozného to být muselo, když je dali umřít do vraní klece.“

Někdy dokázal být Egg moudrý jako mistr, ale jindy se pořád choval jako desetiletý. „Jsou lordi a lordi,“ namítl Dunk. „A někteří nepotřebují moc dobrých důvodů, aby druhé vydali smrti.“

Železná klec byla stěží dost velká pro jednoho muže, a přitom do ní narvali dva. Takže stáli proti sobě, paže a nohy měli propletené a záda tiskli na rozpálenou litinu mříží. Jeden se pokusil sežrat toho druhého, zahryzl se mu do krku a do ramene. Vrány se na nich činily na obou. Když Dunk a Egg vyjeli zpoza svahu kopce, ptáci vzletěli jako černý mrak tak hustý, že se Mistr polekal.

„Kdo ví, co byli zač, ale vypadají vyzáblí hladem,“ řekl Dunk. Kostry potažené kůží, a ta kůže je zelená a hnije. „Třeba ukradli chleba nebo upytlačili někde v panském lese jelena.“ Sucha už vstupovala do druhého roku a většina lordů začala mít s pytláky méně shovívavosti, které ostatně už předtím dvakrát moc nebylo.

„Ale taky mohli patřit k nějaké tlupě psanců.“ V Dosku slyšeli harfeníka, jak zpívá „Den, kdy pověsili Černého Robina“. A od té doby Egg viděl chrabré psance za kdejakým křovím.

Dunk pár psanců potkal, když sloužil starému jako panoš. A nehnal se potkat žádné další. Nikdo z těch, které poznal, obzvlášť chrabrý nebyl. Vzpomínal si na jednoho, kterého ser Arlan pomáhal pověsit; zaměřoval se na kradení prstenů. Mužům řezal prsty, aby se k prstenům dostal, ale u žen je raději ukusoval. A Dunk nevěděl o tom, že by o něm byly nějaké písně. Psanci nebo pytláci, co na tom sejde. Mrtvoly jsou špatná společnost. Vedl Hroma pomaličku kolem klece. Prázdné důlky jako by ho sledovaly. Jeden z mrtvých měl hlavu svěšenou a ústa dokořán. Nemá jazyk, všiml si Dunk. Ale mohly ho sežrat ty vrány. Jak slyšel, vrány vždycky mrtvole nejdřív vyklovou oči, ale třeba jazyk přijde na řadu hned pak. Anebo mu ho nechal ten lord vytrhnout za něco, co řekl.

Dunk si prohrábl sluncem vybělenou kštici prsty. Mrtvým nepomůže – a ty sudy s vínem je potřeba dostat na Nezlom. „Odkud jsme to vlastně přijeli?“ zeptal se a přeskakoval pohledem od jedné cesty ke druhé. „Nějak jsem se zatočil dokola.“

„Na Nezlom je to tudy, sere,“ ukázal Egg.

„Tak aby se jelo. Můžeme být do podvečera zpátky, ale ne když tu budeme trčet a počítat mouchy.“ Lehce se dotkl Hroma patami a otočil velkého válečného koně k cestě vedoucí doleva. Egg si zase nasadil ten schlíplý slamák a ostře zatahal Mistra za šňůru. Mezek přestal spásat ďáblovu trávu a pro jednou bez námitek vykročil. Taky je mu horko, pomyslel si Dunk, a ty sudy s vínem jsou určitě těžké.

Letní slunce spékalo cestu div ne na tvrdost cihly. Vyjeté koleje byly dost hluboké, aby si v nich kůň zlámal nohu, a tak si Dunk dával velký pozor, aby Hroma držel na vyšším povrchu mezi nimi. Ten den, co vyjeli z Dosku, si sám vyvrkl kotník, když po cestě šel za tmy, protože bylo chladněji. Rytíř se musí naučit žít s bolístkami a ránami, jak říkával starý. Tak jest, chlapče, a se zlomeninami a s jizvami. To patří k rytířství stejně jako meče a štíty. Jenže kdyby si nohu zlámal Hrom… zkrátka, rytíř bez koně není vůbec žádný rytíř.

Egg šel pět yardů za ním s Mistrem a se sudy vína. Šlapal s jednou bosou nohou ve výmolu a druhou venku z něj, takže s každým krokem se zvedal a zase klesal. Na boku měl dýku v pochvě, vysoké boty si hodil přes tornu, odrbanou hnědou halenu si sroloval a uvázal kolem pasu. Tvář pod širokým dýnkem slamáku měl ušmudlanou a tmavou, oči velikánské a temné. Bylo mu deset a ještě nedorostl ani pět stop. Poslední dobou však rostl rychle, i když do Dunkovy výšky mu toho ještě chybí strašně moc. Vypadá prostě jako kluk od koní, kterým není, a vůbec ne jako to, čím ve skutečnosti je.

Mrtví jim brzy zmizeli za zády, ale Dunk se přistihl, že na ně i tak myslí. V těchhle dobách je království plné vyvrženců, co nedbají na zákon. Sucha stále ne a ne končit a prostí lidé vyrazili na cesty po tisících a hledají nějaké místo, kde ještě prší. Lord Krvevran jim poručil, aby se vrátili na svou půdu a ke svým lordům, ale poslechl málokdo. A hodně jich dávalo vinu za sucha Krvevranovi a králi Aerysovi. Prý že to je boží trest, protože kdo vraždí rodné, je prokletý. Ale pokud měli zdravý rozum, neříkali to nahlas. Kolik má lord Krvevran očí? Tak zněla hádanka, kterou Egg zaslechl ve Starém městě. Tisíc – a jedno.

Před šesti lety ho Dunk v Králově Přístavišti viděl na obě vlastní oči, jak jede na plavém koni po Ocelové ulici a za sebou má padesátku Havraních zubů. To bylo ještě před tím, než král Aerys nastoupil na Železný trůn a jmenoval jej Rukou, ale i tak vypadal velmi působivě, v tom svém oděvu v kouřově šedé a šarlatové a s Temnou sestrou v klíně. Kvůli sinalé pokožce a porcelánově bílým vlasům působil dojmem oživlé mrtvoly. Na líci a bradě se mu táhlo mateřské znaménko, skvrna jako cákanec od vína, která má údajně mít podobu rudé vrány či havrana, i když Dunk tam viděl jen divný flek barevné kůže. Upíral na něj zraky tak moc, že to Krvevran vycítil. Králův čaroděj se otočil a cestou kolem si jej prohlížel. Měl jediné oko, a to bylo rudé. Na druhé straně prázdný důlek; dar, který dostal od Hořkopláta na Rudé trávě. Přesto Dunkovi připadalo, jako by se mu obě oči provrtávaly pod kůži a pronikaly až do duše.

I když bylo horko, z té vzpomínky se rozklepal. „Sere?“ zavolal Egg. „Není ti dobře?“

„To nic,“ odpověděl Dunk. „Jenom mi je stejně vedro jako jim, a mám taky stejnou žízeň.“ Ukázal k poli vedle cesty, kde na šlahounech schly a scvrkávaly se melouny. U krajnice se pořád držel při životě kozohlávek a chomáče ďáblovy trávy, ale plodinám se zdaleka tak dobře nevedlo. Dunk přesně věděl, jak těm melounům je. Ser Arlan říkával, že žádný potulný rytíř nikdy nemusí žíznit. „Pokud tedy má přilbu a může do ní chytat déšť. Dešťová voda je ten nejlepší nápoj na světě, chlapče.“ Jenže starý nikdy nezažil léto, jako je tohle. Dunk přilbu nechal v Nezlomu. Na to, aby ji měl na hlavě, bylo příliš horko a ona byla příliš těžká; déšť, který by do ní šlo chytat, se dal čekat jen stěží. Co má potulný rytíř dělat, když dokonce i kolem cest, po nichž se potuluje, je všechno zhnědlé a vyschlé a na chcípnutí?

Až dojedou k potoku, možná se smočí. Usmál se, představoval si, jak by bylo příjemné skočit rovnou do vody a vylézt celý zmáčený a vyzubený, voda by mu tekla po tvářích a skrz zacuchané vlasy a halena by se mu mokře lepila na kůži. Egg by se možná taky rád vymáchal, i když vypadá suchý a jako by byl v chládku, spíš zaprášený než zapocený. On se vůbec nikdy moc nepotí. Má horko rád. V Dorne chodil od pasu nahoru nahý a opálil se dohněda jako tamní rodák. To ta jeho dračí krev, říkal si Dunk. Kdo kdy slyšel o zpoceném drakovi? Sám by si stáhl halenu moc rád, ale to by se neslušelo. Potulný rytíř si může klidně jezdit nahý, pokud chce; nemůže způsobit ostudu nikomu kromě sebe samého. Ale když nosí přísežný meč, je to jiné. Když jsi přijal lordovo maso a medovinu, cokoli uděláš, dopadá i na něj, říkával ser Arlan. Vždycky udělej víc, než od tebe čeká, nikdy míň. Nikdy neucukni před jakýmkoli úkolem nebo obtíží. A především nikdy nepřivolej hanbu na lorda, kterému sloužíš. V Nezlomu sice „maso a medovina“ znamenalo kuřecí a pivo, ale ser Eustác jedl stejné prosté jídlo jako oni.

Takže si Dunk halenu nechal a pařil se.

Ser Bennis s Hnědým štítem čekal u starého mostu z fošen. „Takže ses už vrátil,“ křikl. „Byl jsi pryč tak dlouho, až jsem si říkal, jestli jsi neutekl se starého stříbrem.“ Bennis seděl na svém chundelatém tažném koni a převaloval v puse žvanec kyselistu, takže vypadal, jako by měl ústa plná krve.

„Museli jsme pro to víno až do Dosku,“ vysvětlil Dunk. „Malý Dosk napadli krakeni. Odnesli si cennosti a ženy a půlku toho, co nepobrali, aspoň spálili.“

„Na toho Dagona Greyjoye se už šibenice těší,“ řekl Bennis. „Tak tak, ale kdo ho na ni pověsí? Viděl jsi starého Štípala Pata?“

„Řekli nám, že zemřel. Železní ho zabili, když se jim pokoušel zabránit, aby mu odvedli dceru.“

„U všech sedmi pekel.“ Bennis odvrátil hlavu a odplivl si. „Tu jeho dceru jsem jednou viděl. Nestála za to, aby za ni někdo umřel, jestli chceš znát můj názor. A ten trouba Pate mi dlužil půl stříbrňáku.“ Hnědý rytíř vypadal přesně tak, jako když odjížděli; a co hůř, taky stejně zaváněl. Nosil den za dnem stejné šaty: hnědé volné kalhoty, neforemnou blůzu z hrubé látky, vysoké boty z koňské kůže. Když musel odít zbroj, brával si volný hnědý kabátec a pod něj rezavějící kroužkovou košili. Místo pásu na meč měl řemen z vyvařené usně a jeho vrásčitý obličej vypadal, jako by jej vyrobili ze stejného materiálu. A jeho hlava se podobá některému z těch scvrklých melounů, co jsme kolem nich jeli. Dokonce i zuby měl hnědé, nebo aspoň to, co z nich bylo vidět pod červenými fleky od kyselistu, který rád žvýkal. Ze vší té hnědé barvy vystupovaly oči; byly světle zelené, drobné a mžouravé, blízko u sebe, a silně zlomyslně se blýskaly. „Jen dva sudy,“ prohodil. „Ser Eunuch chtěl čtyři.“

„Můžeme být rádi, že jsme sehnali ty dva,“ na to Dunk. „Sucha už přišla i na Stromovinu. Slyšeli jsme, že hrozny se rovnou na keřích mění v rozinky, a Železní podnikají pirátské nájezdy a…“

„Sere?“ skočil mu do řeči Egg. „Voda je pryč.“

Dunk se tolik soustředil na hovor s Bennisem, že si toho nevšiml. Pod zkroucenými fošnami mostu zbyl jen písek a kamení. Tak to je divné. Když jsme odjížděli, teklo tam vody sice málo, ale něco přece.

Bennis se zasmál. Ovládal dva druhy smíchu. Někdy kdákal jako slepice, jindy zase hýkal hůř než Eggův mezek. Tohle byl ten slepičí smích. „Asi to vyschlo, když jste byli pryč. To se za sucha stává.“

Dunka to zdrtilo. Takže se nevymáchám. Seskočil na zem. Co bude s úrodou? Půlka studen v Rovině už vyschla a ve všech řekách byl nízký stav, dokonce i v Černovodém proudu a ve velikém Manderu.

„Je to potvora, tahle voda,“ povídá Bennis. „Kdysi jsem hlt vypil a bylo mi děsně blbě. Víno je lepší.“

„Pro oves ne. Ani pro ječmen. A pro mrkev a cibuli a zelí. Dokonce i vinná réva potřebuje vodu.“ Dunk potřásl hlavou. „Jak to mohlo vyschnout tak rychle? Byli jsme pryč jenom šest dnů.“

„Jenže už předtím tam moc vody nebylo, Dunku. Chvílema bych dokázal nachcat větší proud, než byl tam dole.“

„Dunku?“ namítl Dunk. „Neříkal jsem to jasně?“ Sám se však divil, proč se namáhá. Bennis je huba nevymáchaná a rád se posmívá. „Jmenuji se ser Duncan Vysoký.“

„A kdo ti tak říká? Ten tvůj plešatý spratek?“ Podíval se na Egga a vyrazil slepičí zasmání. „Jsi sice vyšší, než když jsi makal pro Pennytreeho, ale mně pořád připadáš jako pořádný Dunk.“

Dunk si promnul zátylek a zadíval se dolů na kamení. „Co budeme dělat?“

„Přivezeme domů víno a seru Eunuchovi povíme, že mu vyschlo. Ale studna v Nezlomu pořád vodu má, takže on na suchu nebude.“

„Neříkej mu Eunuch.“ Dunk měl starého rytíře rád. „Spíš pod jeho střechou, tak mu projevuj trochu úcty.“

„Ty mu jí projevuješ dost za nás za oba, Dunku,“ odsekl Bennis. „A já mu budu říkat, jak se mi zachce.“

Dunk vykročil na most a stříbřitě našedlé fošny namáhavě zaskřípaly. Rytíř se kabonil tam dolů, k písku a kamenům. Všiml si, že mezi valouny se leskne pár hnědých drobounkých tůněk, žádná větší než jeho dlaň. „Mrtvé ryby. Tady, a támhle, vidíš?“ Ten smrad mu připomněl mrtvé chlapy na křižovatce.

„Vidím je, sere,“ přikývl Egg.

Dunk seskočil do koryta, dřepl si a obrátil jeden kámen. Nahoře suché a teplé, zdola vlhké a bahnité. „Nemůže to být dlouho, co voda zmizela.“ Vstal, odhodil kámen bokem na břeh, ten vletěl dovnitř drolícího se převisu, až se rozletěl oblak suché hnědé hlíny. „Půda je na březích rozpraskaná, ale uprostřed je měkká a bahnitá. A ty ryby byly včera ještě naživu.“

„Hloupý Dunk, co vypil truňk, jak říkával Pennytree. Na to si vzpomínám.“ Ser Bennis si na kameny odplivl chrchel kyselistu. Plivanec se na slunku rudě a slizce leskl. „Takoví moulové by se neměli pokoušet o myšlení, protože na to mají moc tupé hlavy.“

Dunk, co vypil truňk, tupý jako lenochův meč. Od sera Arlana to však znělo láskyplně. Byl to hodný člověk, i když ho plísnil. Zato z úst sera Bennise s Hnědým štítem to znělo jinak. „Ser Arlan je dva roky po smrti,“ prohlásil Dunk, „a já se jmenuji ser Duncan Vysoký.“ Až bolestně zatoužil praštit hnědého rytíře pěstí do obličeje a rozmlátit mu ty červené zkažené zuby na kousky. Bennis s Hnědým štítem je sice řádně narostlý mizera, ale i tak je Dunk o dobrou stopu a půl vyšší a o čtyři kameny těžší. Je možná natvrdlý, ale je ho kus. Někdy mu připadalo, že si omlátil hlavu o půlku dveřních zárubní v Západozemí, ani nemluvě o všech krovech ve všech hospodách od Dorne až po Šíji. Eggův bratr Aemon ho ve Starém městě nechal změřit, a prý že mu chybí do sedmi stop jen jeden palec, jenže to je už půl roku. Klidně od té doby mohl vyrůst. Růst je jedna z mála věcí, které Dunkovi opravdu dobře jdou, jak říkával starý.

Vrátil se ke Hromovi a zase nasedl. „Eggu, jeď zpátky do Nezlomu s vínem. Já se zajedu podívat, co se stalo s vodou.“

„Potoky vysychají v jednom kuse,“ řekl Bennis.

„Chci se jenom podívat…“

„Jako ses díval pod ten kámen? Neměl bys obracet kameny, hloupý Dunku. Nikdy nevíš, co zpod nich vyleze. V Nezlomu na nás čekají příjemné slamníky. Většinou se najde i nějaké vajíčko a na práci toho není moc, leda poslouchat, jak ser Eunuch řeční o tom, jaký býval pašák. Takže dej na mě a nech to plavat. Potok vyschl, to je všechno.“

Jenže Dunk byl velice paličatý. „Ser Eustác čeká na svoje víno,“ pověděl Eggovi. „Řekni mu, kam jsem jel.“

„Řeknu, sere.“ Egg zatahal Mistra za provaz. Mezek zastříhal ušima, ale zase bez odporu vyrazil. Touží mít už ty sudy ze hřbetu. Dunk mu to nemohl vyčítat.

Potok tekl k severovýchodu, když tedy tekl, takže rytíř vedl Hroma k jihozápadu. Jenže sotva ujel deset yardů, už ho Bennis dohonil. „Radši na tebe dohlídnu, aby tě nepověsili.“ Narval si do pusy čerstvou dávku kyselistu. „Hned támhle za tím houfem písečných vrb je celý pravý břeh pavoučí území.“

„Zůstanu na našem břehu.“ Dunk nechtěl mít žádné potíže s Paní z Chladných Vod. V Nezlomu se o ní říkalo kdeco. Rudá vdova, tak jí říkali, protože uložila do země hodně manželů. Starý Shrbený Sam tvrdí, že to je čarodějnice, travička, ba i něco horšího. Před dvěma lety vyslala svoje rytíře na druhý břeh, aby se zmocnili jednoho muže Osgreyů za to, že kradl ovce. „A když pán zajel na Chladné Vody a chtěl ho zpátky, řekli mu, ať se po něm podívá na dně hradního příkopu,“ vykládal Sam. „Dala chudáka Dakea zašít do pytle plnýho kamení a hodit do vody. A to bylo už po tom, co ser Eustác vzal do služby sera Bennise, aby mu tydle pavouci nelezli na území.“

Hrom udržoval v pražících slunečních paprscích pomalý, pravidelný krok. Nebe bylo modré a nemilosrdné, nikde ani stopy po jediném mráčku. Koryto potoka se klikatilo mezi skalnatými kopečky a osamělými vrbami, skrze holé hnědé vršky a pole s mrtvým nebo umírajícím obilím. Po hodině cesty od mostu proti proudu se ocitli na kraji nevelkého lesíka patřícího Osgreyům, kterému se říkalo Watův les. Z dálky vypadala zeleň lákavě a Dunk měl náhle plnou hlavu stinných údolíček a zurčících potůčků, jenže když ke stromům dojeli, zjistili, že jsou tenké a nehezké a větve jim zplihle visí. Některé z velikých dubů už shazovaly listí; polovina borovic zhnědla jako ser Bennis a kolem kmenů měla kruhy suchého jehličí. Čím dál tím hůř, pomyslel si Dunk. Jediná jiskra – a všechno to vzplane jako troud.

Zatím byl spletitý podrost podél Kostkované Vody pořád samý trnitý šlahoun, kopřiva a změť bílých šípků a mladého vrboví. Než aby se tím prosekávali, přešli po suchém řečišti na chladnovodskou stranu, kde byl les vyčištěný kvůli pastvě. A mezi zhnědlou uvařenou trávou a pobledlými lesními květinami se také páslo několik ovcí s černými nosy. „Nikdy jsem nepoznal pitomější zvíře, než je ovce,“ poznamenal ser Bennis. „Co myslíš, nebudou z příbuzenstva, tupče?“ Když Dunk neodpovídal, rytíř mu zase posloužil svým slepičím smíchem.

Půl lígy dál na jih našli přehradu.

Na poměry jiných přehrad nebyla moc veliká, ale vypadala pevně. Od břehu ke břehu se proti proudu postavily dvě pevné dřevěné zábrany vyrobené z kmenů stromů, které ani neodkornili. Místo mezi nimi ucpali kamením a hlínou a pevně udusali. Za přehradou se potok zvedal vysoko na břehy a vléval se do příkopu, který vyhloubili odsud k polím paní z Webberů. Dunk se postavil ve třmenech, aby líp viděl. Lesk slunce na hladině mu odhalil pěkných pár menších průplavů, které odsud vedly všemi směry jako pavučina. Kradou nám vodu. Ten pohled ho naplnil rozhořčením, zvlášť když mu došlo, že stromy museli jistojistě vzít z Watova lesa.

„Tak vidíš, moulo, máš, cos chtěl,“ řekl Bennis. „Kdepak, pánovi nestačilo, že potok vyschl. Jenomže tohle sice začíná vodou, ale končí to krví. A nejspíš tvojí a mojí.“ Hnědý rytíř vytáhl meč. „A teď už není pomoci. Támhle máš ty třikrát prokleté kopáče. Asi bysme jim měli trochu nahnat strach.“ Pobídl tažného koně ostruhami a tryskem vyrazil přes louku.

Dunk neměl na vybranou, musel jet za ním. Dlouhý meč sera Arlana ho tloukl do boku; poctivý kus rovné oceli. Jestli ti kopáči mají aspoň smítko zdravého rozumu, tak utečou. Hromovi od kopyt odlétaly hroudy.

Jeden muž přijíždějící rytíře spatřil a upustil lopatu, ale to bylo všechno. Kopáčů bylo asi dvacet, malí i velcí, staří i mladí, a všichni osmahlí od slunce. Když Bennis zpomalil, utvořili nerovnou řadu a sevřeli lopaty a motyky. „Tohle je chladnovodský území,“ křikl jeden.

„A tamto je Osgreyský potok.“ Bennis ukázal mečem. „Kdo postavil tu zatracenou přehradu?“

„Tu postavil mistr Cerrick,“ odpověděl jeden mladý kopáč.

„Ne,“ namítl starší muž. „Ten šedivej smrad ukazoval sem a pak zase tam a říkal, co se má dělat, ale postavili jsme ji my.“

„No tak to ji můžete zase pěkně rozebrat.“

Kopáči se tvářili nevrle a vzdorně. Jeden si hřbetem ruky otřel pot z čela. Nikdo neřekl nic.

„Máte špunty v uších?“ pobídl je Bennis. „Vážně ty uši musím jednomu dvěma nejdřív uříznout? Kdo chce první?“

„Tohle je území Webberů.“ Starý kopáč byl kost a kůže, sehnutý, ale paličatý. „Nemáte žádný právo tady bejt. Esli někomu ušmiknete nějaký uši, naše paní vás nechá utopit v pytli.“

Bennis dojel blíž. „Já tu žádnou urozenou paničku nevidím, jenom pár drzých křupanů.“ Dloubl kopáče do holých prsou špičkou meče, právě jen tak, aby vytryskla kapka krve.

Zašel moc daleko. „Odlož meč,“ varoval ho Dunk. „On za to nemůže. Tu práci jim přikázal ten mistr.“

„To je kvůlivá ourodě, sere,“ ozval se nějaký chlapík s ušima jako talíře. „Pšenice vadne, povídal mistr. A hrušně taky.“

„Hmm, to se uvidí, kdo zhebne, jesli hrušně, anebo vy.“

„Těma řečima nás nevyděsíš,“ odsekl stařec.

„Že ne?“ Bennis švihl mečem, až to zasvištělo, a rozsekl starci tvář od ucha k bradě. „Jak povídám, buď zhebnou ty hrušně, anebo vy.“ Kopáči vytryskla na tvář rudá krev.

Tohle neměl dělat. Dunk musel polknout vztek. Bennis je v téhle záležitosti na jeho straně. „Vypadněte odsud,“ zařval na kopáče. „Vraťte se na hrad své paní.“

„Táhněte,“ pobídl je ser Bennis.

Tři pustili nářadí a poslechli: tryskem se rozběhli přes louku. Ale jeden, spálený od slunce a svalnatý, zvedl motyku a povídá: „Sou jenom dva.“

„S lopatama proti mečům bojuje jenom pitomec, Jorgene,“ namítl stařec a držel se za tvář. Mezi prsty mu tryskala krev. „Ale tohle není konec. To si teda nemyslete.“

„Ještě jedno slovo a tvůj konec to možná bude.“

„Nechceme vám nijak ublížit,“ řekl Dunk starci do té zkrvavené tváře. „Chceme jenom svoji vodu. Povězte to paní.“

„Nojo, však my jí to povíme, sere,“ slíbil ten svalnatý a pořád svíral motyku. „Povíme jí to.“

Cestou domů to vzali rovnou přes prostředek Watova lesa, protože byli vděční i za tu trošku stínu, který stromy poskytovaly. Stejně byli jako uvaření. V lese měla údajně být také vysoká, ale oni neviděli jiné živé tvory než mouchy. Mouchy Dunkovi za jízdy bzučely kolem hlavy a Hromovi lezly do očí, takže veliký válečný oř z toho mohl vztekem puknout. Vzduch byl nehybný a dusil. V Dorne, kdyby nic jiného, byly dny suché a v noci se ochladilo natolik, že jsem se i v plášti třásl. V Rovině nejsou noci o mnoho chladnější než dny… ani takhle dál na severu ne.

Když se shýbal před povislou větví, utrhl si jeden list a rozdrolil ho mezi prsty. Rozpadl se mu v ruce jako tisíc let starý pergamen. „Nebylo vůbec potřeba toho chlapa seknout,“ řekl Bennisovi.

„Jenom jsem ho tak pošimral na tváři, aby se naučil držet jazyk za zuby. Měl jsem mu radši podříznout ten mizerný krk, pak by ti ostatní začali utíkat jako králíci a my bysme je mohli všechny dostat.“

„Ty bys pobil dvacet lidí?“ řekl Dunk nevěřícně.

„Dvaadvacet. To je víc než všechny tvoje prsty na rukou i na nohou, hloupý Dunku. A musel bys je pobít všechny, aby kdekomu nenapovídali kdovíco.“ Objeli padlý strom. „Měli jsme seru Eunuchovi říct, že o ten zasranej potůček přišel kvůli suchu.“

„Seru Eustácovi. A to bys mu musel lhát.“

„Jasně, a proč taky ne? Kdo by mu pověděl, že to je jinak? Mouchy?“ Bennis se uslintaně a rudě zaculil. „Ser Eunuch nikdy neodchází z věže, leda když zajde dolů do ostružin za chlapci.“

„Přísežný meč je zavázán lordovi říkat pravdu.“

„Jenže jsou pravdy a pravdy, hloupý Dunku. A některé ti moc neprospějí.“ Odplivl si. „Sucha způsobují bohové. A proti bohům člověk neudělá ani hovno. Zato Rudá vdova… když Eunuchovi povíme, že mu vodu ukradla ta mrcha, čest ho bude zavazovat, aby si vzal vodu zpátky. Jen počkej. Uvidíš, bude si myslet, že musí něco podniknout.“

„A taky by měl. Naši poddaní tu vodu potřebují na pole.“

„Naši?“ Ser Bennis se zasmál, tentokrát hýkavě. „Že bych se zrovna odskočil někam vysrat, když tě ser Eunuch udělal svým dědicem? A kolik těch poddaných jako asi máš? Deset? A to ještě nejspíš bude včetně slabomyslného syna Šilhouna Jeyna, toho, co neví, na kterém konci se drží sekyra. Seber se a ze všech z nich udělej rytíře, pak už jich budeme mít skoro půlku, co má Vdova, když tedy nepočítám panoše a lučištníky a tak. Na to, abys je spočítal, bys potřeboval obě ruce a obě nohy, a ještě všechny prsty toho svého plešatého kluka.“

„Nepotřebuju na počítání prsty.“ Dunkovi bylo zle, z horka, z much, ze společnosti hnědého rytíře. Kdysi provázel na cestách sera Arlana, ale to už jsou roky a roky. Od té doby zakysl a stal se z něj falešník a zbabělec. Pobídl koně patami a klusal napřed, aby ten smrad nechal za zády.

Nezlomu se říkalo hrad spíš ze zdvořilosti. Sice se odvážně uvelebil na vrcholku skalnatého kopce a byl vidět ze široka zdaleka, ale nebyl o mnoho víc než obytná věž. Před několika staletími se část stavby zhroutila a musela se dostavět, takže severní a západní stěna byly nad okny ze světle šedého kamene, ale pod nimi ze starého kamene černého. Při opravách přistavěli na střechu vížky, ale jen na opravovaných stranách; na zbylých dvou rozích se krčily pradávné kamenné stvůry, tak strašně odřené větrem a deštěm, až bylo těžké hádat, co kdysi představovaly. Střecha z borového dřeva byla plochá, ale ohavně pokroucená, takže často zatékalo.

Klikatá cesta vedla od úbočí kopce až ke věži a byla tak úzká, že se po ní dalo jet jen za sebou po jednom. Dunk jel vepředu, Bennis těsně za ním. Nahoře viděli Egga, jak stojí na výběžku skály a na hlavě má ten svůj schlíplý slamák.

Zastavili koně před nevelkou stájí z proutí s mazaninou, která hnízdila u nohou věže, zpola skrytá pod pokřivenou haldou nachového mechu. V jednom stání byl šedý valach starého pána a vedle stál Mistr. Podle všeho už Egg a Shrbený Sam odnesli víno dovnitř. Po dvoře se potulovaly slepice. Doklusal k nim Egg. „Zjistili jste, co se stalo s potokem?“

„Rudá vdova ho dala zahradit.“ Dunk sesedl a předal chlapci Hromovy otěže. „Nedávej mu pít moc naráz.“

„Nedám, sere.“

„Kluku,“ křikl na něj ser Bennis. „Můžeš se postarat i o mého koně.“

Egg si ho dost nestydatě prohlédl. „Nejsem tvůj panoš.“

Ten proříznutý jazyk ho jednou dostane do maléru, pomyslel si Dunk. „Vezmi jeho koně, nebo dostaneš jednu za ucho.“

Egg se otráveně zašklebil, ale udělal, co po něm chtěli. Když sahal po uzdě, ser Bennis zachrchlal a odplivl si. Leskle červený hlen zasáhl chlapce mezi dva prsty na noze. Egg se na hnědého rytíře mrazivě podíval. „Plivl jsi mi na nohu, sere.“

Bennis se soukal z koně na zem. „Jasně. Příště ti plivnu do ksichtu. Ty tvoje drzé kecy už nehodlám snášet.“

Dunk chlapci viděl na očích, že zuří. „Postarej se o koně, Eggu,“ vyrazil dřív, než se stane neštěstí. „Musíme si jít promluvit se serem Eustácem.“

Jediný vstup do Nezlomu tvořila dubová, železem pobitá vrata dvacet stop nad nimi. Dolní část schodů byla z kvádrů hladkého černého kamene ošlapaného tak, že uprostřed vypadal jako misky. Výš už vedly strmé dřevěné schody, které se v nouzi daly vytáhnout nahoru jako padací most. Dunk rozehnal slepice a bral schody po dvou.

Nezlom byl větší, než vypadal. Hluboké klenuté sklepy a sklípky totiž zabíraly podstatnou část vršku, na němž trůnil. Jen pod zemí se věž mohla pyšnit čtyřmi podlažími. Horní dvě patra měla okna a balkony, ta dolní jen úzké štěrbiny. Uvnitř bylo sice chladněji, ale zase tak šero, že musel Dunk čekat, až si oči zvyknou. Manželka Shrbeného Sama klečela u krbu a smetala popel. „Ser Eustác je nahoře, anebo dole?“ zeptal se jí Dunk.

„Nahoře, sere.“ Stařena byla tak shrbená, že měla hlavu níž než ramena. „Byl dole v ostružinách navštívit chlapce, ale zrovna se vrátil.“

Myslela tím syny Eustáce Osgreye: Edwyna, Harrolda a Addama. Edwyn a Harrold už byli rytíři, Addam mladý panoš. Zemřeli před patnácti lety na Rudé trávě, před koncem Černožárovy vzpoury. „Zemřeli čestně, když statečně bojovali za krále,“ řekl ser Eustác Dunkovi, „a já jsem je přivezl domů a pohřbil mezi ostružiním.“ Manželku tam měl pohřbenou taky. Kdykoli načal nový sud vína, zašel starý pán dolů a provedl úlitbu každému ze svých chlapců zvlášť. „Na krále!“ vyrazil vždycky hlasitě, ještě než se sám dal do pití.

Ložnice sera Eustáce zabírala čtvrté podlaží věže a jeho solar byl přesně pod ní. Dunk věděl, že právě tam ho najde, jak se poflakuje mezi truhlami a sudy. Tlusté šedé stěny solaru byly ověšené rezavějícími zbraněmi a praporci ukořistěnými v bitvách vybojovaných před mnoha staletími, na něž se teď už nepamatoval nikdo, jen ser Eustác. Půlka praporců plesnivěla a navíc byly silně vybledlé a samý prach. Jejich kdysi jasné barvy přešly do šedé a zelenavé.

Když Dunk vyšel po schodech nahoru, ser Eustác právě drhl hadrem špínu z jednoho rozbitého štítu. Bennis a jeho puch se dostavili vzápětí. Při pohledu na Dunka jako by se starému rytíři trochu rozjasnily oči. „Můj dobrotivý obr,“ prohlásil. „A chrabrý ser Bennis. Pojďte se na tohle podívat. Našel jsem to na dně tamté truhly. Pravý poklad, i když děsivě zanedbaný.“

Byl to štít, nebo to, co z něj zbylo. A toho nebylo moc. Skoro polovinu kdosi odsekal a to ostatní bylo šedé a samá tříska. Železný okraj byl jedna vrstva rzi a dřevo zase jedna červotočí dírka vedle druhé. Pořád se na něm drželo pár šupinek barvy, ale ne dost, aby šlo poznat, co nesl za znak.

„Co to je, můj pane?“ zeptal se Dunk. Osgreyové neměli lordský titul už po staletí, ale ser Eustác si na to rád hrál, protože jako by to odráželo dávnou slávu jeho rodu.

„Štít Malého lva.“ Stařec otřel okrajník a na zem spadly kousky rzi. „Ser Wilbert Osgrey jej měl s sebou v bitvě, v níž padl. Bezpochyby ten příběh znáte.“

„Ne, můj pane,“ řekl Bennis. „Shodou okolností neznáme. Takže Malý lev, říkáš? Co je, byl to trpaslík nebo tak něco?“

„To rozhodně ne.“ Starý rytíř zahýbal knírem. „Ser Wilbert byl vysoký a silný, a také skvělý rytíř. To jméno dostal v dětství, byl totiž nejmladší z pěti bratří. Za jeho časů ještě v Sedmi královstvích bylo sedm králů a Vysoká zahrada a Skála spolu často válčily. Tehdy nám vládli zelení rytíři, Gardinerové. Pocházeli z krve starého Gartha Zelenorukého a jejich královským znakem byla zelená ruka na bílém poli. Gyles Třetí odvedl své praporce na východ, do války proti Bouřnému králi, a všichni Wilbertovi bratři jeli s ním, protože v těch dobách kostkovaný lev vždy vlál vedle zelené ruky, když král z Roviny vyrazil do bitvy.

Nicméně se stalo, že když byl král Gyles z domu, král ze Skály spatřil svou šanci ukousnout si něco z Roviny, a tak sebral houfce Zápaďanů a vpadl k nám. Osgreyové byli maršálky Severní marky, proto připadlo Malému lvu, aby se s nimi utkal. Lannistery vedl čtvrtý král Lancel, aspoň mám ten dojem, i když možná pátý. Ser Wilbert zastoupil králi Lancelovi cestu a poručil mu, ať zastaví. ‚Ani krok dále,‘ pravil. ‚Zde nejsi vítán. Zakazuji ti vstoupit do Roviny.‘ Avšak Lannister poručil všem praporcům, ať jdou dál.

Bojovali půl dne, zlatý lev proti kostkovanému. Lannister byl ozbrojen valyrijským mečem, jemuž se žádná obyčejná ocel nemohla vyrovnat, a tak byl Malý lev krutě v úzkých a jeho štít rozbit na kusy. Ke konci, když už krvácel z tuctu těžkých ran a vlastní meč se mu zlomil v ruce, vrhl se střemhlav na protivníka. Král Lancel jej div nepřeťal vedví, jak praví pěvci, ale umírající Malý lev přesto našel skulinku v soupeřově zbroji, pod paží, a zaryl tam dýku. Po králově smrti se Zápaďané vrátili zpět a Rovina byla zachráněna.“ Stařec pohladil rozbitý štít tak něžně, jako by to bylo dítě.

„Tak tak, můj pane,“ zachraptěl Bennis, „a podobného muže bychom dneska potřebovali. Podívali jsme se s Dunkem, co je s tím tvým potokem. Je vyschlý jako stará kost, a není to od sucha.“

Stařec odložil štít. „Povídejte.“ Posadil se a pokynul jim, ať se zařídí stejně. Když se hnědý rytíř dal do vyprávění, jeho pán pozorně naslouchal, bradu měl nahoru a ramena stažená dozadu; zpříma jako kopí.

Zamlada byl ser Eustác Osgrey bezpochyby ztělesněním rytířství; vysoký a široký v ramenou a pohledný. Čas a zármutek na něm zapracovaly, ale i tak stále nebyl shrbený, měl pevné tělo a široká ramena a svalnatou hruď – a k tomu rysy výrazné a ostré jako starý orel. Nakrátko ostříhané vlasy měl bílé jako mléko, ale hustý knír zakrývající ústa byl stále popelavě šedý. Stejnou barvu mělo i obočí – a oči pod ním byly o odstín světleji šedé a plné smutku.

A jako by zesmutněly ještě víc, když se Bennis ve vyprávění dostal k přehradě. „Tomu potoku se říká Kostkovaná Voda po tisíce let, možná víc,“ prohlásil starý rytíř. „Už jako hoch jsem tam lovil ryby, a všichni moji chlapci pak také. V takovýchhle parných letních dnech se i Alysanne ráda ráchala na mělčině.“ Alysanne byla jeho dcera, která zemřela na jaře. „Právě na březích Kostkované Vody jsem poprvé políbil dívku. Byla to moje sestřenka, nejmladší dcera mého strýce z Osgreyů od Lesního Jezera. Všichni jsou už po smrti, dokonce i ona.“ Jeho knír se zachvěl. „Nesmíme to strpět, pánové. Ta žena mou vodu nedostane. Nedostane mou Kostkovanou Vodu.“

„Přehrada je postavena pevně, můj pane,“ upozornil jej ser Bennis. „Je příliš silná na to, abychom ji já a ser Dunk do hodiny rozebrali, i kdyby nám pomáhal ten jeho plešatý chlapec. Potřebovali bychom provazy a motyky a sekery a tucet mužů. A to jen na práci, boj nepočítám.“

Ser Eustác se zadíval na štít Malého lva.

Dunk si odkašlal. „Můj pane, když už jsme u toho, narazili jsme tam na kopáče a jaksi… hmmm…“

„Dunku, neobtěžuj pána maličkostmi,“ ozval se Bennis. „Jednomu hlupákovi jsem dal za vyučenou, nic víc.“

Ser Eustác bleskově zvedl hlavu. „Jak přesně za vyučenou?“

„Mečem. Trocha malinovky na tváři, můj pane, to bylo celé.“

Starý rytíř se na něj podíval. „To… to bylo neuvážené, sere. Ta žena má srdce pavouka. Zavraždila tři manžely. A všichni její bratři zemřeli ještě v plenkách. Pět jich bylo. Nebo možná i šest, už si nevzpomínám. Stáli mezi ní a hradem. Když se jí nějaký rolník znelíbí, dá mu sice bezpochyby klidně stáhnout kůži, ale abys ty nějakého pořezal… ne, takovou urážku nestrpí. Jen si nemysli. Přijde si pro tebe, jako si přišla pro Lema.“

„Dakea, můj pane,“ na to ser Bennis. „Prosím tvé lordstvo po odpuštění, tys jej znal a já ne, ale jmenoval se Dake.“

„Pokud můj pán dovolí, mohl bych zajet do Zlatoháje a povědět o té přehradě lordu Rowanovi,“ nabídl se Dunk. Rowan byl lenním pánem starého rytíře. A také Rudá vdova měla pozemky v lénu od něj.

„Rowanovi? Kdepak, odtud se pomoci nedočkáme. Sestra lorda Rowana se provdala za bratrance lorda Wymana, Wendella, takže je s Rudou vdovou spřízněn. A kromě toho mne nemá rád. Sere Duncane, nazítří musíš objet všechny mé vsi a zburcovat všechny tělesně zdatné muže v bojeschopném věku. Jsem starý, ale nejsem mrtvý. Ta žena brzy zjistí, že kostkovaný lev má stále drápy!“

Přesně dva, pomyslel si Dunk zachmuřeně, a já jsem ten jeden.

Na pozemcích sera Eustáce byly tři vesničky, vlastně spíš jen shluky několika chýší, ovčínů a stádeček prasat. Ta největší se pyšnila doškovým jednopokojovým septem s nešikovnými obrazy Sedmi, nadrásanými na stěnách uhlem. Každého sedmého dne tam vedl pobožnosti jistý Moulis, přihrbený starý pasák prasat, který kdysi jednou byl ve Starém městě. Dvakrát ročně přijel skutečný septon a v Matčině jménu odpouštěl hříchy. Poddaní byli za to odpuštění rádi, ale i tak septonovy návštěvy k smrti nesnášeli, protože se od nich chtělo, aby ho krmili.

A vypadalo to, že ani pohled na Dunka s Eggem je nepotěšil o nic víc. Dunka ve vesnicích znali, i když jen jako nového rytíře sera Eustáce, ale nikdo mu nenabídl ani pohár vody. Většina mužů byla na polích, takže z chýší vylezly hlavně ženy s dětmi a ještě pár stařečků, kteří už nemohli pracovat. Egg nesl vlajku Osgreyů, kostkovaného lva v zelené a zlaté, vzpřímeného na bílém poli. „Přicházíme z Nezlomu s předvoláním od sera Eustáce,“ oznámil Dunk vesničanům. „Každý tělesně zdatný muž ve věku od patnácti do padesáti let je povinen se zítra dostavit do věže.“

„Vona je válka?“ zeptala se jedna hubená žena, které se za sukně schovávaly dvě děti a u prsu jí pilo nemluvně. „To zase přišel ten černej drak?“

„Za tímhle nejsou žádní draci. Černí ani rudí,“ odpověděl jí Dunk. „Tato věc je mezi kostkovaným lvem a pavouky. Rudá vdova vám sebrala vodu.“

Žena přikývla, ale pak se nedůvěřivě podívala na Egga, který si sundal klobouk a ovíval si tvář. „Ten kluk nemá vlasy. Je nemocnej?“

„Je jen vyholená,“ uklidnil ji Egg. Zase si slamák nasadil, otočil Mistrovi hlavu a pomalu jel pryč.

Ten kluk ale má dneska nedůtklivou náladu. Co vyjeli, sotvaže řekl slovo. Dunk lehounce pobídl Hroma ostruhou a brzy mezka dohnal. „Copak, zlobíš se, že jsem se tě včera nezastal proti seru Bennisovi?“ zeptal se nakvašeného panoše, když už jeli k další vesnici. „Mně se nezamlouvá o nic víc než tobě, ale prostě to je rytíř. Měl bys s ním mluvit zdvořile.“

„Jsem tvůj panoš, ne jeho,“ prohlásil chlapec. „Je to špindíra a sprosťák – a štípe mě.“

Kdyby měl jen tušení, co jsi zač, radši by se pochcal, než by se tě dotkl prstem. „Pravda, mě kdysi štípal taky.“ Dunk už na to pozapomněl, ale jen co to Egg řekl, zase se mu to vybavilo. Ser Bennis a ser Arlan patřili ke skupině rytířů, jež si najal jistý dornský kupec, aby ho v bezpečí doprovodili z Lannisportu do Princova průsmyku. Dunk tehdy nebyl o moc starší než Egg, i když pravda vyšší. Někdy mě štípl do podpaží tak moc, až se mi udělala modřina. Prsty měl jako železné kleště, ale já to seru Arlanovi nikdy neřekl. Jeden z těch dalších rytířů se poblíž Kamenného septa někam vypařil a pak se šuškalo, že se s ním Bennis pohádal a vykuchal ho. „Jestli tě ještě někdy štípne, pověz mi to a já mu to zarazím. A do té doby tě snad až tolik nezmoří, když se mu budeš starat o koně.“

„Někdo to dělat musí,“ souhlasil Egg. „Bennis ho nikdy nekartáčuje. Nikdy mu nevyčistí stání. Dokonce mu ani nedal jméno!“

„Jsou rytíři, co koním nedávají jména zásadně,“ vysvětlil mu Dunk. „Takže když kůň zahyne v boji, smutek se snáz snáší. Vždycky jde sehnat dalšího koně, ale ztratit věrného přítele, to je kruté.“ Aspoň tak to starý říkal, jenže sám se vlastní radou neřídil. Všem koním, které kdy měl, jména dal. A Dunk právě tak. „Uvidíme, kolik mužů ke věži přijde… ale ať jich bude pět nebo padesát, budeš se muset postarat i o ně.“

Egg se tvářil pohoršeně. „Musím sloužit prostým lidem?“

„Ne sloužit. Pomoct. Musíme z nich udělat bojovníky.“ Pokud nám Vdova dá dost času. „Jestli budou bohové příznivě nakloněni, pár jich už sloužilo někde ve vojsku, ale většinou to budou zelenáči zelení jako jarní tráva a uvyklejší na motyky než na kopí. Přesto může přijít chvíle, kdy na nich bude záviset tvůj život. Jak jsi byl starý, když jsi poprvé držel v ruce meč?“

„Byl jsem malý, sere. A ten meč byl ze dřeva.“

„Prostí kluci taky bojují s dřevěnými meči, jenže jim k tomu slouží klacíky a kusy větví. Eggu, tobě možná připadá, že to jsou hlupáci. Nevědí ani, jak se správně jmenují jednotlivé díly zbroje, neznají znaky urozených rodů, netuší, který král zrušil lordům právo první noci… ale přesto se k nim chovej s úctou. Jsi panoš urozené krve, ale přesto jsi chlapec. A oni budou většinou dospělí muži. Muž má svou hrdost, ať už je sebenižšího rodu. Ty by sis u nich ve vesnicích připadal úplně stejně hloupý a ztracený. A jestli o tom pochybuješ, běž vykopat motykou příkop nebo ostříhat ovci, a pak mi pověz, jak se jmenují všechny plevely a květiny ve Watově lese.“

Chlapec nad tím chvíli přemýšlel. „Mohl bych je naučit něco o znacích urozených rodů a vyložit jim, jak královna Alysanne přemluvila krále Jaehaeryse, aby zrušil právo první noci. A oni by mě mohli ponaučit, ze kterých rostlin se nejlépe vyrábí jed a které z těch bobulí jsou k jídlu.“

„To by mohli,“ souhlasil Dunk, „ale než se k tomu s tím králem Jaehaerysem propracuješ, radši bys nám měl pomoct naučit je, jak se zachází s kopím. A nejez nic, co by nežral Mistr.“

Druhého dne přišel do Nezlomu asi tucet rádobyválečníků. Shromáždili se mezi drůbeží; jeden byl příliš starý, dva příliš mladí, z jednoho hubeného kluka se vyklubala hubená dívka. Dunk je poslal zpátky do vesnic, takže zbylo osm: tři Watové, dva Willsové, jeden Lem, jeden Pate a pak slaboduchý Velký Rob. Dost ubohá sebranka, pomyslel si nevolky. Urostlí venkované, kteří si v písních získávají srdéčka urozených panen, se nějak nedostavili. Tihle byli jeden špinavější než druhý. Lemovi bylo jistě dobrých padesát, Pate měl výtok z očí; a oni dva byli jediní, kteří kdy předtím sloužili ve vojsku. Oba totiž vyrazili se serem Eustácem a jeho syny do boje tehdy při Černožárově vzpouře. Zbylou šestici tvořili právě takoví zelenáči, jak se Dunk obával. Všech osm mělo vši. Dva z Watů byli bratři. „Vaši matku nejspíš žádné jiné jméno nenapadlo,“ pochechtával se Bennis.

A co se zbraní týče, přinesli si jednu kůsu, tři motyky, starý nůž a pár pevných palic. Lem měl přiostřený klacek, který by mohl posloužit jako oštěp, a jeden z Willů tvrdil, že umí dobře házet kamením. „No panečku,“ řekl Bennis, „to jsme si ale pořídili obléhací prak.“ Od té doby se tomu chlapovi přezdívalo Práče.

„Umí někdo z vás zacházet s dlouhým lukem?“ zeptal se jich Dunk.

Muži šourali nohama v prachu, slepice chodily kolem nich a klovaly do země. Konečně odpověděl Pate se slzavýma očima. „Ráčíš prominout, sere, ale náš pán přece dlouhý luky nedovoluje. Osgreyská vysoká je pro kostkatý lvy, ne pro nás.“

„Dostaneme meče a přilby a kroužkový košile?“ chtěl vědět nejmladší ze tří Watů.

„Ale ovšemže,“ na to Bennis, „dostanete je, jen co zabijete některého ze Vdoviných rytířů a svlíknete jeho zkrvavenou mrtvolu. A určitě pak taky strčte ruku jeho koni hluboko do prdele, protože tam najdete jeho stříbro.“ Štípl mladého Wata do podpaží, až kluk zapištěl bolestí, a pak celou tu skupinu odvedl do Watova lesa, useknout nějaká kopí.

Když se vrátili, měli osm v ohni vytvrzených kopí trapně nestejné délky a hrubé štíty ze spletených větví. Ser Bennis si také přihotovil kopí a jal se jim předvádět, jak se hrotem dělají výpady a druhým koncem odrážejí rány… a kam špicí namířit, aby zabila. „Jak jsem zjistil, nejlepší jsou břicho a krk.“ Zabušil si pěstí do prsou. „Přesně tady je srdce, to taky zabere. Jenže potíž je, že překážejí žebra. Zato břicho je pěkně měkké. Rozpárat břicho, to je pomalé, ale jisté. Ještě nikdy jsem neviděl, aby to někdo přežil, když mu střeva visí ven. No a kdyby se k vám nějaký hlupák otočil zády, vražte mu špici mezi lopatky nebo do ledvin. Ty jsou tady. Jak někoho bodnete do ledvin, dlouho nepřežije.“

Když se jim pokusil vydávat rozkazy, ukázalo se, že mít v mužstvu tři Waty dost způsobuje zmatek. „Měli bychom jim dát jména podle vesnic, sere,“ navrhl Egg, „jako třeba ser Arlan z Pennytree, tvůj někdejší pán.“ To by asi šlo, nebýt toho, že jejich vesnice se taky nijak nejmenovaly. „No dobře,“ nedal se Egg, „tak je můžeme pojmenovat podle toho, co se tam pěstuje, sere.“ Jedna vesnice byla posazená mezi poli s fazolí, v jedné pěstovali hlavně ječmen a ve třetí hodně zelí, mrkve, cibulí, tuřínů a melounů. Nikdo nechtěl být Zelí ani Tuřín, a tak z těch posledních byli Melouni. Nakonec tedy měli čtyři Ječmínky, dva Melouny a dva Fazoly. Jenže protože dva bratři Watové byli Ječmínci, bylo nutno to rozlišit ještě víc. A když se ten mladší zmínil, že kdysi spadl ve vesnici do studny, Bennis mu dal přezdívku „Mokrý Wat,“ a bylo to. Chlapi byli nadšení, že dostali „panský ména“, až na Velkého Roba, který se podle všeho nebyl s to rozpomenout, jestli je Fazol, anebo Ječmínek.

Když už všichni měli jména a kopí, z Nezlomu vyšel ser Eustác a promluvil k nim. Starý rytíř stanul před dveřmi věže, na sobě měl hauberk i zbroj a přes to dlouhý vlněný plášť, stářím už spíš žlutý než bílý. Vepředu a vzadu na něm byl kostkovaný lev vyšitý ze zelených a zlatých čtverečků. „Chlapci,“ začal, „všichni si pamatujete na Dakea. Rudá vdova ho nechala zašít do pytle a utopit. Vzala mu život a teď si myslí, že nám vezme i vodu, kostkovanou vodu, která zavlažuje naši úrodu… ale to se jí nepodaří!“ Zvedl meč nad hlavu. „Za Osgreye!“ prohlásil zvučně. „Za Nezlom!“

„Osgrey!“ zopakoval Dunk. Egg a odvedenci se chytili. „Ogsrey! Osgrey! Za Nezlom!“

Dunk a Bennis cepovali nepočetnou rotu mezi prasaty a drůbeží, ser Eustác to pozoroval z balkonu. Shrbený Sam nacpal nějaké staré pytle zahliněnou slámou. To byli jejich protivníci. Odvedenci se začali cvičit s kopími a Bennis na ně hulákal. „Bodni, zakruť, vyrvi ven. Bodni, zakruť, vyrvi ven… no tak to kurva už vytrhni ven! Budeš to dost brzy potřebovat na dalšího. Moc pomalu, Práče, svinsky pomalu. Pokud to nezvládneš rychleji, radši se vrať k házení kamenů. Leme, víc váhy do toho výpadu. Tak je to dobře. A tam a ven a tam a ven. Přefiknout je tím, jo, tak se to dělá, tam a ven, vykuchat, vy-ku-chat, vy-ku-chat.“

Když byly pytle rozbodané na kusy asi tak půl tisícovkou výpadů kopími a všude na zemi se válela sláma, Dunk si oblékl košili a zbroj a vzal si dřevěný meč, aby se vidělo, jak si muži povedou proti živějšímu soupeři.

Odpověď zněla: moc dobře ne. Jen Práče byl dost rychlý, aby dostal kopí za Dunkův štít, a to jenom jednou. Dunk odrážel jeden nešikovný výpad za druhým, srážel jim kopí stranou a dostával se jim snadno k tělu. Kdyby byl jeho meč kovový a ne borový, každého by už zabil půltucetkrát. „Jakmile se vám dostanu za hrot kopí, jste mrtví,“ varoval je a mydlil je do nohou a paží, aby do nich to ponaučení řádně vtloukl. Práče a Lem a Mokrý Wat se brzy naučili ustupovat, kdyby nic jiného. Velký Rob upustil kopí a utekl, takže ho Bennis musel dohonit a celého ubrečeného přivléct zpátky. Ke konci odpoledne byli všichni omlácení a samá modřina a na mozolnatých rukou měli čerstvé mozoly od toho, jak svírali kopí. Na Dunkovi se výcvik nepodepsal nijak, ale když mu Egg konečně pomohl stáhnout zbroj, byl napůl utopený v potu.

Se slunce západem odvedl Dunk jejich nepočetnou jednotku do sklepů a všechny přinutil, aby se vykoupali, dokonce i včetně těch, kteří se letos v zimě koupali už jednou. Potom všem žena Shrbeného Sama přinesla misky s dušeným masem a se spoustou mrkve, cibule a ječmene. Muži byli na smrt unaveni, ale když jste je poslouchali, řekli byste si, že jeden každý bude dvakrát nebezpečnější než rytíř Královské gardy. Sotva se mohli dočkat, až budou moci prokázat svou chrabrost. Ser Bennis je hecoval ještě víc historkami o radostech vojáckého života; hlavně o kořisti a ženských. Ti dva staří mazáci s ním souhlasili. Lem si, pokud nelhal, z bojů za Černožárovy vzpoury přinesl nůž a pěkné vysoké boty; boty mu sice byly malé, ale pověsil si je na stěnu. A Pate se nemohl vypovídat o některých markytánkách, které při službě drakovi poznal.

Shrbený Sam jim v jedné podzemní místnosti nachystal osm slaměných lůžek, takže jakmile si nacpali břicha, šli všichni spát. Bennis se zdržel jen tak dlouho, aby se po Dunkovi znechuceně podíval. „Ser Eunuch měl přeříznout víc venkovanek, dokud ještě nebyl tolik eunuch a něco v těch scvrklých koulích měl,“ prohlásil. „Kdyby si pořídil nějakou tu úrodičku bastardů, možná bysme teď měli pár vojáků.“

„Nepřipadají mi o nic horší než každá venkovská domobrana.“ Dunk už s řadou takových pochodoval, když dělal panoše seru Arlanovi.

„Pravda,“ připustil ser Bennis. „Za dva týdny by k něčemu mohli být… kdybychom stáli proti jiné partě venkovanů. Ale proti rytířům?“ Zavrtěl hlavou a odplivl si.

Nezlom měl studnu ve sklepení, ve vlhké komnatě obezděné kamenem a vykutané v hlíně. Právě tam žena Shrbeného Sama vymáchala a vydrbala a vytloukla šaty. Pak je odnesla na střechu usušit. Velká kamenná nádrž na mytí se používala i jako vana. Ke koupání bylo třeba vytahat vědro po vědru vodu ze studny, všechno to ohřát nad ohništěm ve velikém železném kotli, kotel vylít do vany – a pak všechno od začátku. Do kotle se vešla čtyři vědra a ze tří kotlů se naplnila vana. Takže když byla voda v posledním kotli horká, ta z prvního už vychladla do vlažna. Ser Bennis se nechal slyšet, že celá ta pitomost je jenom k vzteku, a proto taky byl samá veš a blecha a zaváněl jako zapomenutý sýr.

Dunk, kdyby nic, měl k ruce Egga, když se už zoufale potřeboval pořádně vykoupat… jako třeba dnes večer. Chlapec nabíral vodu mlčky, zachmuřeně, a když se už ohřívala, vypadlo z něj sotva slovo. „Eggu?“ oslovil ho Dunk, když už poslední kotel začínal vřít. „Stalo se něco?“ A když Egg neodpovídal, dodal: „Pomoz mi s tím kotlem.“

Společně ho dovlekli od ohniště k vaně a dávali si pozor, aby se nepocákali. „Sere,“ řekl pak hoch, „co podle tebe chce ser Eustác udělat?“

„Strhnout přehradu a odrážet Vdoviny muže, pokud se nám v tom pokusí zabránit.“ Mluvil hlasitě, aby se přes šplouchání vody slyšeli. Sotva ji nalili, zvedla se bílá zástěna páry, až od toho v obličeji zrudl.

„Mají štíty spletené z prutů, sere. Kopí nebo šipka z kuše proletí skrz ně.“

„Snad pro ně pár kusů zbroje najdeme, až budou připravení.“ Ve víc se opravdu doufat nedalo.

„Možná je zabijí, sere. Mokrý Wat je ještě zpola kluk. Will Ječmínek se má ženit, až příště přijede septon. A Velký Rob si nepozná malíček od palce.“

Dunk pustil prázdný kotel, až zaduněl o dotvrda ušlapanou hliněnou podlahu. „Roger z Pennytree byl mladší než Mokrý Wat, když zemřel na Rudé trávě. I ve vojsku tvého otce byli čerstvě ženatí muži a jiní, kteří v životě nepolíbili děvče. A takových, co si nepoznali malíček od palce, tam byly stovky, jestli ne tisíce.“

„To bylo něco jiného,“ nedal se Egg. „To byla válka.“

„A tohle snad ne? Je to totéž, jen menší.“

„Menší a pitomější, sere.“

„O tom nerozhoduješ ani ty, ani já,“ oznámil mu Dunk. „Je jejich povinností jít do války, když je ser Eustác povolá… a zemřít, pokud to bude nutné.“

„Tak to jsme jim neměli dávat jména, sere. Bude nám jenom o to víc smutno, jestli umřou.“ Zašklebil se. „Kdybychom použili botu…“

„Ne.“ Dunk už stál na jedné noze a stahoval si vysokou botu.

„Dobře, ale otec by…“

„Ne.“ Druhá bota spadla k té první.

„Nebo…“

„Ne.“ Dunk si přetáhl propocenou halenu přes hlavu a hodil ji Eggovi. „Požádej ženu Shrbeného Sama, ať mi to vypere.“

„Jistě, sere, ale…“

„Řekl jsem, že ne. Potřebuješ snad jednu za ucho, abys mě líp slyšel?“ Rozvazoval si tkaničky u kalhot. Pod nimi nic neměl; na spodní prádlo bylo příliš vedro. „Je pěkné, že máš starosti o Wata a Wata a Wata i o ty ostatní, ale bota je určena jen pro případ nejvyšší nouze.“ Kolik očí má lord Krvevran? Tisíc – a jedno. „Copak ti řekl otec, když tě se mnou posílal jako panoše?“

„Abych si vlasy nechával vyholené, anebo barvil, a abych nikomu neříkal, jak se jmenuju,“ odpověděl chlapec s jasně viditelnou neochotou.

Egg sloužil Dunkovi už dobře rok a půl, ale byly dny, kdy mu to připadalo jako dvacet let. Vyšplhali se spolu do Princova průsmyku a překročili hluboké písky Dorne, ty rudé i ty bílé. Na lodi poháněné bidly se pak dostali po Zelené Tepně do Prkenného, odkud se na galease Bílá dáma přeplavili do Starého Města. Spávali ve stájích, v hostincích, i ve škarpách, lámali chléb se svatými bratry, s kurvami i s komedianty – a na cestách zastihli asi stovku loutkářských společností. Egg se pěkně staral o Dunkova koně, ostřil mu dlouhý meč, udržoval kroužkovou zbroj, aby nerezavěla. Byl mu tak dobrým společníkem, jak si jen kdo může přát, a potulný rytíř jej začal brát téměř jako mladšího bratra.

Jenže tím on není. Tohle vejce se vylíhlo drakům, ne slípkám. Egg sice je panošem potulného rytíře, ale Aegon z rodu Targaryenů je čtvrtým a nejmladším synem Maekara, prince z Létohradu, jenž je zase čtvrtým synem zesnulého krále Daerona Dobrého, toho jména druhého, jenž seděl na Železném trůně po pětadvacet let, než jej zahubila Velká jarní choroba.

„Většina lidí si myslí, že Aegon Targaryen se po turnaji na Ashfordské lučině vrátil s bratrem Daeronem do Létohradu,“ připomněl mu Dunk. „Tvůj otec nechtěl, aby vešlo ve známost, že se motáš po Sedmi královstvích s nějakým potulným rytířem. Takže o té botě už nechci ani slyšet.“

Kromě nesouhlasného pohledu se mu nedostalo jiné odpovědi. Egg měl veliké oči a kvůli vyholené hlavě kdovíproč vypadaly ještě větší. V šeru sklepní místnosti, kde svítila jen slabě lampa, vypadaly černé, ale na lepším světle šlo spatřit jejich pravou barvu: sytou a tmavou a nachovou. Valyrijské oči, pomyslel si Dunk. V Západozemí má oči téhle barvy málokdo kromě lidí s dračí krví, a právě tak málokdo má vlasy, jež svítí jako zlato a jako vlákénka stříbra protkaná natěsno k sobě.

Když se plavili po Zelené Tepně, osiřelé dívky si usmyslely, že budou Egga pro štěstí hladit po holé lebce. Chlapec z toho rudl, až byl tmavší než granátové jablko. „Ty holky jsou tak hrozně hloupé,“ říkával. „Příští, která na mě vloží ruku, poletí do řeky.“ Dunk ho musel upozornit: „Jestli to uděláš, já vložím ruku na tebe. Dostaneš jednu takovou za ucho, že budeš slyšet zvony, dokud nezačne měsíc ubývat.“ Tím však jen chlapce pobídl k další drzosti. „Lepší zvony než pitomé holky,“ trval si Egg na svém, ale nikdy žádnou do řeky neshodil.

Dunk vkročil do vany a položil se, až mu voda sahala po bradu. Pořád byla nahoře hrozně horká, ale níž chladnější. Zaťal zuby, aby nevyjekl. Kdyby to udělal, kluk se mu vysměje. Egg má totiž hrozně rád, když je voda na koupání horká.

„Potřebuješ přihřát ještě další vodu, sere?“

„Tohle bude stačit.“ Dunk si promnul paže a díval, se, jak se kolem v dlouhých tmavých obláčcích zvedá špína. „Přines mýdlo. Aha, a taky ten kartáč s dlouhou násadou.“ Jak myslel na Eggovy vlasy, připomnělo mu to, že sám je má špinavé. Zhluboka se nadechl a vklouzl pod vodu, aby si je pořádně namočil. Když se zase s cákáním vynořil, Egg už stál vedle vany a v ruce držel mýdlo a žíněný kartáč s dlouhou násadou. „Po straně na tváři máš dva chlupy,“ poznamenal, jen co si od něj vzal mýdlo. „Dva. Támhle pod uchem. Až si budeš příště holit hlavu, postarej se, ať jdou pryč.“

„Ano, sere.“ Zdálo se, že to chlapce potěšilo.

Určitě si myslí, že pár fousů z něj už dělá muže. Dunk si myslel právě to, když poprvé našel na horním rtu nějaké chmýří. Pokusil jsem se oholit dýkou a div jsem si neušmikl kus nosu. „Běž se teď trochu prospat,“ nakázal panoši. „Do rána už od tebe nebudu nic potřebovat.“

Trvalo dlouho, než ze sebe odrhl všechnu špínu a smyl pot. Pak odložil mýdlo, natáhl se, jak to jen ve vaně šlo, a zavřel oči. Voda už chladla. Po nemilosrdném vedru to byla vítaná úleva. Máčel se, dokud neměl nohy a prsty celé vrásčité a voda nebyla šedá a studená, až pak zdráhavě vylezl ven.

Dostali sice s Eggem silná slaměná lůžka dole ve sklepení, ale Dunk raději spával na střeše. Byl tam čerstvější vzduch a někdy se zvedl i vánek. A ne že by se musel nějak děsit deště. Až tam nahoře zmoknou, bude to za dobu, co tu jsou, vůbec poprvé.

Když přišel na střechu, Egg už spal. Dunk pak ležel na zádech, ruce měl za hlavou a upřeně se díval do nebe. Hvězdy byly prostě všude, po tisících a tisících. Připomnělo mu to noc na Ashfordské lučině, než začalo klání. Tehdy spatřil létavici. Padající hvězdy mají jednomu přinést štěstí, a tak řekl Tanselle, ať mu ji namaluje na štít, jenže jemu Ashford přinesl ledaco, jen štěstí ne. Než turnaj skončil, div nepřišel o ruku a nohu – a o život přišli tři dobří mužové. Zato jsem získal panoše. Když jsem z Ashfordu odjížděl, jel Egg se mnou. A to byla jediná dobrá věc, která z toho všeho vzešla.

Doufal, že dneska nebudou padat žádné hvězdy.

V dálce červené hory, u nohou bílé písčiny. Dunk kopal, nořil lopatu do suché a rozpálené země, jemný písek si házel za záda. Kopal jámu. Hrob, pomyslel si, hrob pro naději. Tři dornští rytíři stáli, sledovali to a polohlasem si z něj utahovali. O něco dál čekali kupci s mezky a povozy a písečnými saněmi. Rádi by vyrazili dál, ale on nedokázal odjet, dokud nepohřbil Kaštánka. Nenechal by starého přítele hadům a štírům a pouštním psům.

Kůň zemřel při té dlouhé a vyprahlé cestě od Princova průsmyku do Vaithu, ve chvíli, kdy mu Egg seděl na hřbetě. Prostě jako by se pod ním podlomily přední nohy, klekl, svalil se na bok a zemřel. Jeho mršina teď bezvládně leží vedle jámy. Už je ztuhlá. Brzy by začala zapáchat.

Dunk při kopání plakal, z čehož měli dornští rytíři náramnou zábavu. „Voda je tady v pustinách vzácná věc,“ prohlásil jeden, „neměl bys jí plýtvat, sere.“ Druhý se zachechtal a dodal: „Proč brečíš? Byl to jen kůň, a navíc špatný.“

Kaštánek, pomyslel si Dunk a kopal dál, jmenoval se Kaštánek a nosil mě na zádech roky a nikdy mě neshodil ani nekousl. Starý kůň vypadal hodně žalostně – vedle těch štíhlých pouštních hřebců, na kterých jezdili místní, koní s elegantními hlavami, dlouhými krky a splývavou hřívou, ale dal mi, co mi jen dát mohl.

„Pláčeš pro herku s prohnutým hřbetem?“ řekl ser Arlan stařeckým hlasem. „Chlapče, vždyť pro mě, který tě posadil na jeho hřbet, jsi neplakal.“ Pak se zasmál, kratičce a aby dal najevo, že se jej tou výtkou nechtěl dotknout. „Inu, Dunk, co vypil truňk, tupý jako lenochův meč.“

„Nade mnou taky neuronil slzu,“ přidal se z hrobu Baelor Kopílam. „Přestože jsem byl jeho princ a naděje Západozemí. A přestože bohové neměli v úmyslu, abych zahynul tak mlád.“

„Mému otci bylo jen třicet a devět let,“ přisadil si princ Valarr. „Měl v sobě schopnosti, aby se stal skvělým králem, tím nejskvělejším od dob Aegona Draka.“ Zadíval se na Dunka chladnýma modrýma očima. „Proč by si bohové brali jej a tebe tady nechali?“ Mladý princ měl po otci světle hnědé vlasy, ale v nich stříbrozlatý pramínek.

Jste mrtví, chtělo se Dunkovi křičet, jste všichni tři mrtví, tak co kdybyste mi dali pokoj? Ser Arlan zemřel na prochlazení, princ Baelor na ránu, kterou mu zasadil vlastní bratr při Dunkově soudu sedmi, a jeho syn Valarr za Velké jarní choroby. Za to nemůžu. Byli jsme v Dorne a ani jsme o tom nevěděli.

„Zbláznil ses?“ řekl mu starý. „My pro tebe hrob kopat nebudeme, až tě tenhle nerozum zahubí. V hlubokých písčinách si člověk musí vodu hlídat.“

„Táhni si po svých, sere Duncane,“ řekl Valarr. „Táhni.“

Egg mu s kopáním pomohl. Lopatu neměl, jen ruce, a písek splýval zpátky do hrobu stejně rychle, jak ho stačili hrabat. Bylo to jako pokoušet se vyhrabat jámu v moři. Musím kopat dál, říkal si Dunk, i když ho už od námahy bolela záda a ramena. Musím ho pohřbít hluboko, aby ho pouštní psi nenašli. Musím…

„…umřít?“ zeptal se prostoduchý Velký Rob ze dna hrobu. Ležel tam, velmi nehybný a studený, na břiše měl zubatou rudou ránu a už vůbec nevypadal velký.

Dunk se zarazil a upřeně se na něj zadíval. „Nejsi mrtvý. Spíš dole ve sklepení.“ Očima hledal pomoc u sera Arlana. „Řekni mu něco, sere,“ žadonil, „pověz mu, ať z toho hrobu vyleze.“

Jenomže nad ním už nestál ser Arlan z Pennytree, byl to ser Bennis s hnědým štítem. A hnědý rytíř se jen chechtal. „Hlupák Dunk,“ říkal. „Rozpárat břicho, to je pomalé, ale jisté. Ještě nikdy jsem neviděl, aby to někdo přežil, když mu střeva visí ven.“ Na rtech mu pukaly rudé krvavé bubliny. Otočil se a odplivl si, bílý písek všechno vypil. Práče stál za ním se šípem v oku a pomaličku ronil rudé slzy. A byl tam i Mokrý Wat, hlavu měl rozťatou skoro vedví, a taky starý Lem a rudooký Pate a všichni ostatní. Nejdřív si Dunk myslel, že všichni stejně jako Bennis žvýkají kyselist, ale pak mu došlo, že jim z úst tryská krev. Mrtví, pomyslel si, všichni jsou mrtví, a hnědý rytíř se hýkavě zasmál. „Správně, takže co pohnout kostrou? Musíš kopat hodně hrobů, moulo. Osm pro ně a jeden pro mě a jeden pro starého sera Eunucha, a ten poslední pro svého plešatého kluka.“

Lopata vypadla Dunkovi z ruky. „Eggu,“ vykřikl, „uteč! Musíme utéct!“ Jenže písek mu povoloval pod nohama. Když se chlapec pokusil vyškrábat se z jámy, její drolící se svahy povolily a zhroutily se. Dunk se díval, jak Egga písek zaplavuje, jak ho pohřbívá, jak on se pokouší otevřít ústa a křičet. Snažil se k němu prodrat, ale písek všude kolem něj stoupal a stahoval ho do hrobu, hrnul se mu do úst, do nosu, do očí…

S úsvitem začal ser Bennis učit odvedence, jak se dělá zeď ze štítů. Seřadil jich všech osm rameno na rameno, štíty se dotýkaly a kopí trčela z řady ven jako dlouhé a ostré dřevěné zuby. Nato Dunk a Egg nasedli a zaútočili na ně.

Mistr odmítl dojít ke kopím blíž než na deset stop, pak se rázem zastavil, ale Hrom měl na tohle výcvik. Velký válečný oř se dunivě sunul rovnou kupředu a nabíral rychlost. Slepice před ním prchaly, vřeštěly a odlétaly mu z cesty. A jejich panika byla patrně nakažlivá. Zase jednou byl Velký Rob první, kdo upustil kopí a utekl, takže uprostřed zdi zůstala mezera. A zbylí válečníci Nezlomu, místo aby ji uzavřeli, začali prchat také. Hrom jim podupal odhozené štíty dřív, než jej Dunk mohl zadržet. Propletené pruty mu pod železem okovanými kopyty praskaly a tříštily se. Ser Bennis začal smradlavě chrlit příval nadávek, drůbež a venkované utíkali do všech stran. Egg se chrabře snažil nerozesmát, ale nakonec neodolal.

„Tak dost.“ Dunk zastavil Hroma, povolil řemínky na přilbě a serval si ji z hlavy. „Jestli tohle udělají v boji, všechny je pobijou.“ A tebe a mě nejspíš taky. Už teď ráno bylo parno a on si připadal špinavý a lepkavý, jako by se vůbec nevykoupal. Hlava mu třeštila, nedokázal z ní vyhnat ten včerejší sen. Takhle se to rozhodně nestalo, snažil se vysvětlit sám sobě. Nebylo to tak. Kaštánek při té dlouhé žíznivé cestě do Vaithu opravdu zemřel, tahle část je pravdivá. A on jel s Eggem v jednom sedle, dokud jim Eggův bratr nedal Mistra. Zato ty ostatní věci…

Neplakal jsem. Ano, bylo mi do pláče, ale neplakal jsem. A taky sice chtěl koně pohřbít, jenže muži z Dorne odmítli čekat. „Pouštní psi taky musí žrát a nakrmit štěňata,“ řekl mu jeden z dornských rytířů, když mu pomáhal sundat z koně sedlo a uzdu. „Jeho maso nakrmí psy, anebo ho sežere sám písek. Za rok budou jeho kosti obrané na čisto. Tohle je Dorne, příteli.“ Když si na to Dunk vzpomínal, volky nevolky musel myslet i na to, koho asi nakrmí svým masem Wat, a taky Wat a Wat. Možná, že v té Kostkované Vodě jsou nějaké kostkované ryby.

Dojel na Hromovi zpátky ke věži a sesedl. „Eggu, pomoz seru Bennisovi sehnat je a dovést zpátky sem.“ Pak vrazil panoši přilbu a vyrazil do schodů.

Ser Eustác jej přijal v přítmí svého solaru. „To nebylo dobré.“

„To nebylo, můj pane,“ souhlasil Dunk. „Nebudou k ničemu.“ Přísežný meč je lennímu pánovi povinován službou a poslušností, ale tohle je holé šílenství.

„Bylo to napoprvé. Jejich otcové a bratři byli stejně mizerní, jestli ne horší, když začínali s výcvikem. Moji synové si s nimi dali práci, než jsme vyjeli na pomoc králi. Cvičili každý den dobré dva týdny. Udělali z nich zdatné vojáky.“

„A když přišla bitva, můj pane?“ chtěl vědět Dunk. „Jak si vedli potom? Kolik se jich s tebou vrátilo domů?“

Starý rytíř se na něj zadíval. „Lem,“ odpověděl konečně, „a Pate a Dake. Dake nám sháněl potraviny. A nikdo v tom nebyl lepší. Nikdy jsme nepochodovali s prázdnými břichy. Vrátili se tři, sere. Tři a já.“ Jeho knír se zachvěl. „Možná to bude trvat víc než dva týdny.“

„Můj pane,“ upozornil jej Dunk, „ta žena tu klidně může být se všemi svými muži i nazítří.“ Jsou to dobří chlapci, pomyslel si, ale brzy z nich budou mrtví chlapci, pokud budou muset čelit rytířům z Chladných Vod. „Musí to jít nějak jinak.“

„Nějak jinak.“ Ser Eustác zlehounka přejel prsty po štítě Malého lva. „Spravedlnosti se nedočkám ani od lorda Rowana, ani od tohoto krále…“ Pak chytil Dunka za paži pod loktem. „Napadlo mě, že v dávných dobách, za vlády zelených králů, bylo možné zaplatit krevní cenu, pokud jsi někomu zabil zvíře nebo venkovana.“

„Krevní cenu?“ zopakoval Dunk pochybovačně.

„Říkal jsi, že nějak jinak. Mám odložených něco peněz. Ser Bennis tvrdí, že to byl jen takový šrám na tváři. Mohl bych zaplatit tomu člověku stříbrného jelena a tři jeho paní za urážku. Mohl bych, a také to udělám… pokud rozebere tu mizernou přehradu.“ Starý pán se zamračil. „Ale nemohu za ní jet sám. Do Chladných Vod rozhodně ne.“ Vypasená černá moucha mu bzučivě poletovala kolem hlavy a pak přistála na paži. „Kdysi patřil ten hrad nám. Tos věděl, sere Duncane?“

„Jistě, můj pane.“ Pověděl mu to Shrbený Sam.

„Po tisíc let před Dobytím jsme byli maršálky Severní marky. Sloužila nám asi dvacítka nižších pánů a asi sto lenních rytířů. Tehdy jsme měli čtyři hrady a hlásky na kopcích nás varovaly, že nepřítel přichází. Chladné Vody byly nejskvělejším z našich sídel. Dal je postavit lord Perwyn Osgrey. Perwyn Pyšný, tak se mu říkalo.

Po Ohnivém poli se pánové z Vysoké zahrady stali z rytířů komořími a Osgreyové se scvrkávali a krčili. Aegonův syn, král Maegor, nám sebral Chladné Vody, to když se lord Ormond Osgrey vyslovil proti tomu, že král potlačil Hvězdy a meče, jak se říkalo Nuzným druhům a Válečníkovým synům.“ Hlas mu zhrubl. „Nad branou do Chladných Vod je stále vytesán do kamene kostkovaný lev. Otec mi jej ukázal, když mě poprvé vzal s sebou na návštěvu ke starému Reynardu Webberovi. A já jsem jej pak ukázal synům. Addam… Addam sloužil v Chladných Vodách jako páže a panoš a mezi ním a dcerou lorda Wymana vznikla jistá… jistá náklonnost. A tak jsem jednou v zimě oděl to nejskvělejší roucho, co jsem měl, a jel jsem za lordem Wymanem, navrhnout sňatek. Odmítl zdvořile, ale na odchodu jsem slyšel, jak se on a ser Lucas Inchfield smějí. Pak jsem se už do Chladných Vod nikdy nevrátil, jen jednou, to když si ta žena dovolila unést jednoho z mých lidí. A když mi řekli, že mám chudáka Lema hledat na dně příkopu…“

„Dakea,“ opravil ho Dunk. „Bennis tvrdí, že se jmenoval Dake.“

„Dake?“ Moucha mu lezla po rukávu a sem tam se zastavila a třela si nohy o sebe, jak to mouchy dělávají. Ser Eustác ji odehnal a zamnul si ret pod knírem. „Dake. Vždyť to říkám. Věrný chlapec, dobře si na něj vzpomínám. Za války nám sháněl jídlo. Nikdy jsme nepochodovali s prázdným břichem. Když mi ser Lucas oznámil, co s tím mým nebohým Dakem provedla, složil jsem svatou přísahu, že už do toho hradu nikdy nevkročím, leda abych se jej zmocnil. Takže jak chápeš, nemohu tam jít, sere Duncane. Ani abych zaplatil krevní cenu, ani z jakéhokoli jiného důvodu. Prostě nemohu.“

Dunk to chápal. „Můžu tam jet já, můj pane. Já nic nepřísahal.“

„Jsi dobrý člověk, sere Duncane. Statečný a spravedlivý rytíř.“ Ser Eustác stiskl Dunkovi paži. „Kéž by bohové ušetřili mou Alysanne. Vždy jsem doufal, že přesně za takového muže by se mohla jednou vdát. Jsi pravý rytíř, sere Duncane. Pravý rytíř.“

Dunk se červenal. „Povím urozené paní, co jsi řekl o té krevní ceně, ale…“

„Ale rád bych ušetřil sera Bennise Dakeova osudu. Já vím. Umím poznat, co v lidech je, a ty jsi pravá ocel. Před tebou se zarazí, sere. Jakmile tě zahlédnou. Až ta žena uvidí, že Nezlom má podobného obhájce, možná dá rozebrat tu přehradu sama od sebe.“

Dunk nevěděl, co na to říct. Poklekl. „Můj pane. Vyrazím hned nazítří a udělám, co bude v mých silách.“

„Nazítří.“ Moucha už zase kroužila a přistála seru Eustácovi na levé ruce. Zvedl pravačku a mouchu rozplácl. „Ano. Nazítří.“

„Zase se chceš vykoupat?“ zděsil se Egg. „Vždyť ses myl včera.“

„A pak jsem celý den vězel ve zbroji a plaval v potu. Sklapni a nabírej do kotle.“

„Myl ses večer ten den, kdy nás ser Eustác vzal do služby,“ připomněl mu Egg. „A včera. A teď znovu. To máme třikrát, sere.“

„Musím se sejít s vysoce urozenou dámou. Chceš, abych předstoupil před její stolec a smrděl u toho jako ser Bennis?“

„Abys smrděl až tak hrozně, na to by ses musel vyválet v kádi plné Mistrových koblížků, sere.“ Egg začal plnit kotel. „Shrbený Sam říká, že kastelán v Chladných Vodách je tak veliký jako ty. Jmenuje se prý Lucas Inchfield, ale kvůli výšce mu říkají Lucas Lučiště. Myslíš, že je až tak vysoký jako ty, sere?“

„Ne.“ Dunk už celé roky nepotkal nikoho stejně vysokého. Vzal si kotel a pověsil ho nad ohniště.

„Buseš s ním bojovat?“

„Ne.“ Dunk skoro litoval, že to tak nebude. Nejspíš není nejlepší bojovník v říši, ale velikost a síla nahradí lecjaký nedostatek. Ale ne nedostatek rozumu. Nebyl vůbec dobrý řečník a se ženami to neuměl už vůbec. Takže ten obr jménem Lucas Lučiště ho neděsí ani zdaleka tolik jako vyhlídka, že se setká s Rudou vdovou. „Promluvím si s Rudou vdovou, to je vše.“

„Co jí řekneš, sere?“

„Že musí rozebrat přehradu.“ Musíš dát rozebrat přehradu, urozená paní, nebo… „To jest, chci říct, požádám ji, aby přehradu rozebrala.“ Prosím, vrať nám naši kostkovanou vodu. „Laskavě.“ Aspoň trošičku vody, urozená paní, buď tak laskava. Ser Eustác by nechtěl, aby žadonil. No tak jak to ale povím?

Brzy začala voda vřít a stoupala z ní pára. „Pomoz mi to odvléct k vaně,“ řekl chlapci. Společně zvedli kotel z ohniště a šli přes sklepení k veliké dřevěné vaně. „Když já nevím, jak mluvit s vysoko urozenými dámami,“ přiznal se, jen co vodu přelili. „V Dorne jsme mohli kvůli tomu, co jsem řekl lady z Vaithu, oba přijít o život.“

„Jenže ta je šílená,“ připomněl mu Egg. „Pravda, mohl jsi být trochu dvornější. Dámy mají dvornost rády. Kdybys Rudou vdovu mohl zachránit tak, jako jsi zachránil tu loutkářku před Aerionem…“

„Aerion odjel do Lysu a Vdova nijak zachraňovat nepotřebuje.“ Nechtělo se mu mluvit o Tanselle. Tanselle Mocvysoká, tak se jmenovala, ale pro mě moc vysoká nebyla.

„Hmm,“ utrousil chlapec, „někteří rytíři zpívají svým dámám dvorné písně nebo jim hrají na loutnu.“

„Já loutnu nemám.“ Dunk se tvářil nerudně. „A jak jsem to onehdy v Prkenném přehnal s pitím, řekl jsi mi pak, že zpívám jako vůl v bahništi.“

„Já zapomněl, sere.“

„Jak na to můžeš zapomenout?“

„Protože jsi mi řekl, ať na to zapomenu, sere,“ prohlásil Egg jako neviňátko. „A že jestli se o tom ještě jednou zmíním, dostanu jednu za ucho.“

„Zpívat se prostě nebude.“ I kdyby na to měl hlas, až do konce stejně zná jen jednu písničku, a to „Medvěd a krásná panna“. Silně pochyboval, že právě tou by si urozenou paní naklonil. Nad kotlem už zase stoupala pára. Dotáhli jej k vaně a vyprázdnili do ní.

Egg nabíral vodu napotřetí. „Bude lepší, když na Chladných Vodách nebudeš nic pít ani jíst, sere. Rudá vdova otrávila všechny svoje manžely.“

„Já se nechystám s ní oženit. Je to vysoko urozená dáma a já jsem Dunk z Blešího Zadku, víš?“ Zamračil se. „Kolik těch manželů vlastně měla, víš to?“

„Čtyři,“ odpověděl Egg, „ale děti žádné. Kdykoli porodí, prý v noci přijde démon a potomka unese. Žena Shrbeného Sama tvrdí, že prodala všechny svoje nenarozené děti Pánu Sedmi pekel, aby je mohl vzdělávat v čarodějnictví.“

„Vysoko urozené dámy do černokněžnictví nos nestrkají. Ty tančí a zpívají a vyšívají.“

„Třeba tančí s démony a vyšívá zlá zaklínadla,“ nadhodil s chutí Egg. „A stejně, odkud ty víš, co vysoko urozené dámy dělají, sere? Kromě lady z Vaithu jsi nikdy jinou nepotkal.“

Drzé, ale pravdivé. „Možná, že žádné vysoko urozené dámy neznám, ale zato dobře poznám, když si nějaký kluk koleduje o pořádný pohlavek.“ Dunk si promnul zátylek. Po celém dnu stráveném v kroužkové zbroji měl krk vždycky celý zdřevěnělý. „Ale ty se s královnami a princeznami znáš. Takže co, tančí s démony a provozují černou magii?“

„Lady Shiera ano. To je milenka lorda Krvevrana. Koupe se v krvi, aby si udržela krásu. A moje sestra Rhae mi jednou nalila do poháru nápoj lásky, abych se oženil s ní a ne se sestrou Daellou.“

Egg to řekl, jako by krvesmilstvo bylo ta nejpřirozenější věc na světě. A pro něj taky je. Targaryenové se žení a vdávají mezi sebou už stovky let, aby udrželi dračí krev čistou. A ačkoli poslední skutečný drak zemřel dřív, než se Dunk narodil, dračí králové tu jsou stále. Možná to bohům ani nevadí, že si berou vlastní sestry. „A zabral ten nápoj?“ chtěl vědět Dunk.

„Byl by zabral, ale já to vyplivl,“ odpověděl Egg. „Nechci žádnou manželku, chci se stát rytířem Královské gardy a žít jen pro to, abych sloužil králi a chránil ho. Členové Královské gardy skládají slib, že se neožení.“

„To je velmi ušlechtilé, ale až budeš starší, možná tě napadne, že bys radši měl nějakou dívku než bílý plášť.“ Dunk si vzpomněl na Tanselle Mocvysokou a na to, jak se na něj v Ashfordu usmívala. „Ser Eustác řekl, že doufal, že jeho dcera se vdá za právě takového muže, jako jsem já. Jmenovala se Alysanne.“

„Zemřela, sere.“

„Já přece vím, že zemřela,“ odsekl Dunk otráveně. „Taky to říkal, kdyby byla živa. Kdyby byla, byl by rád, aby se vdala za mě. Nebo za někoho jako já. To se mi ještě nestalo, aby mi lord nabídl vlastní dceru.“

„Vlastní zesnulou dceru. A i když zastara měli Osgreyové lordský titul, ser Eustác je jen lenní rytíř.“

„Já přece vím, co je. Ty ten pohlavek vážně chceš?“

„Jak se to vezme,“ odtušil hoch. „Asi bych radši pohlavek než manželku. Obzvláště pak zesnulou manželku, sere. A voda už vaří.“

Donesli vodu k vaně a Dunk si stáhl přes hlavu halenu. „Do Chladných Vod si vezmu tu dornskou.“ Byla z pouštního hedvábí, lepší kus odění neměl, a byl na ní namalovaný jeho jilm a létavice.

„Když ji na sobě budeš mít po cestě, celou ji propotíš, sere,“ namítl Egg. „Vezmi si tu, co máš dneska. Já povezu tu druhou a převléct se můžeš, až přijedeš do hradu.“

„Než přijedu do hradu. Vypadal bych jako pitomec, kdybych se převlékal na padacím mostě. A kdo vůbec tvrdil, že jedeš se mnou?“

„Rytíř víc zapůsobí, když jej provází panoš.“

To byla pravda. Na tyhle věci má chlapec nos. A aby neměl. Sloužil dva roky jako páže v Králově Přístavišti. Ale i tak se Dunkovi vůbec nechtělo jej brát do nebezpečí. Neměl ani ponětí, jaké přivítání ho čeká na Chladných Vodách. Pokud je ta Rudá vdova tak nebezpečná, jak se říká, mohl by taky skončit ve vraní kleci jako ti dva, které viděli na cestě. „Zůstaneš tady a budeš pomáhat Bennisovi s výcvikem,“ řekl Eggovi. „A nedívej se na mě tak ublíženě.“ Skopl kalhoty a vlezl si do vany s kouřící se vodou. „Teď běž spát, já se vykoupu sám. Nejedeš – a hotovo.“

Když se Dunk probudil, protože mu na obličej svítilo ranní slunko, Egg už vstal a někam zmizel. Bohové dobří, jak může být tak brzy ráno už tak horko? Odplivl si, protáhl se a zazíval, pak se vyštrachal na nohy a ospale se dopotácel ke studni. Tam zapálil tlustou lojovou svíci, našplíchal si na obličej trochu vody a oblékl se.

Když vyšel na slunce, Hrom už čekal u stáje, osedlaný a ustrojený. Egg čekal taky a s ním i jeho mezek Mistr.

Ten kluk si dokonce vzal vysoké boty. Projednou vypadá jako správný panoš; má na sobě pěkný kabátec se zelenými a zlatými kostkami a těsné kalhoty z bílé vlny. „Kalhoty byly na zadku natržené, ale žena Shrbeného Sama mi je sešila,“ oznámil.

„Ty šaty patřily Addamovi,“ řekl ser Eustác, který právě ze stání vyváděl svého šedého valacha. Z ramenou mu splýval odřený hedvábný plášť s vyšitým kostkovaným lvem. „Kabátec je z truhly trošičku zatuchlý, ale měl by stačit. Rytíř víc zapůsobí, když jej doprovází panoš, a tak jsem rozhodl, že tě Egg doprovodí na Chladné Vody.“

Přechytračil tě desetiletý kluk. Dunk se na Egga podíval a mlčky, jen rty řekl jednu za ucho. Kluk se jen culil.

„A něco mám i pro tebe, sere Duncane. Pojď sem.“ Ser Eustác odkudsi vytáhl plášť a rozmáchlým pohybem jej rozvinul.

Bílý, vlněný, lemovaný čtverci ze zeleného sametu a zlatého plátna. Vlněný plášť bylo to poslední, po čem by za takového vedra toužil, ale když mu jej ser Eustác přehodil přes ramena, Dunk si všiml, jak se tváří pyšně, a zjistil, že odmítnout nedokáže. „Děkuji ti, můj pane.“

„Sluší ti. Kéž bych ti toho mohl dát víc.“ Starému pánovi se zase zachvěl knír. „Poslal jsem Shrbeného Sama dolů do sklepení, aby prohledal věci po mých synech, ale Edwyn a Harrold byli menší, útlejší v prsou a měli mnohem kratší nohy. Takže bohužel, nic z toho, co po nich zbylo, ti nepadne.“

„Plášť stačí, můj pane. Nezhanobím jej.“

„O tom nepochybuji.“ Poplácal koně. „Napadlo mě, že bych jel část cesty s vámi, pokud nic nenamítáš.“

„Vůbec nic, můj pane.“

Egg jel v čele z kopce dolů a seděl vzpřímeně na Mistrovi. „Musí mít ten schlíplý slamák?“ zeptal se ser Eustác Dunka. „Vypadá poněkud pošetile, nemyslíš?“

„Zdaleka ne tak pošetile, jako když se mu loupe kůže na hlavě, můj pane.“ I v té denní době, kdy slunce sotvaže vylezlo nad obzor, bylo vedro. Do odpoledne budou sedla rozpálená tak, že z nich budou naskakovat puchýře. Egg sice v té parádě po mrtvém chlapci vypadá elegantně, ale z vajíčka jeho hlavy bude do večera vajíčko natvrdo. Dunk se aspoň může převléct; v sedlové brašně má tu pěknou halenu a tu starou zelenou má na sobě.

„Vezmeme to po západní cestě,“ oznámil ser Eustác. „V posledních letech se příliš nepoužívá, ale pořád to je tudy z Nezlomu na hrad Chladné Vody nejkratší.“ Cesta je vedla zezadu kolem kopce, kolem hrobů, do nichž starý rytíř uložil svou ženu a syny, aby odpočívali v hustém ostružiní. „Moji chlapci tady strašně rádi trhávali ostružiny. Když byli malí, vracívali se domů s ulepenými tvářemi a škrábanci na rukou a já přesně věděl, kde byli.“ Dojatě se usmál. „Ten tvůj Egg mi připomíná Addama. Na tak útlý věk velice odvážný. Když se přes ně převalila bitevní vřava, Addam se pokusil ochránit svého raněného bratra Harrolda. Jeden muž z Říčních krajin se šesti žaludy na štítě mu usekl sekyrou paži.“ Smutnýma šedýma očima se zadíval na Dunka. „Ten tvůj někdejší učitel, rytíř z Pennytree… nebojoval on taky za Černožárovy vzpoury?“

„Bojoval, můj pane. Než si mě vzal k sobě.“ Tehdy byly Dunkovi stěží tři nebo čtyři, pobíhal nahatý po uličkách v Bleším Zadku a vypadal víc jako zvířátko než jako chlapec.

„Za rudého draka, anebo za černého?“

Rudá, nebo černá? Ještě dnes to je nebezpečná otázka. Od doby Aegona Dobyvatele se na znaku rodu Targaryenů skvěl trojhlavý drak, rudý na černé. Daemon Uchazeč si přehodil barvy na vlajkách, jako to dělají mnozí bastardi. Ser Eustác je můj lenní pán, připomněl si Dunk. Má právo se ptát. „Bojoval pod vlajkou lorda Hayforda, můj pane.“

„Zelené mřížkování na zlatém poli a bledě zelené vlnovky?“

„Možná, můj pane. Egg to bude vědět.“ Ten kluk umí odříkat znaky poloviny rytířů v Západozemí.

„Lord Hayford byl význačný loajalista. Král Daeron jej těsně před bitvou jmenoval svou Rukou. Butterwell odvedl tak prachmizernou práci, že mnozí zpochybňovali jeho věrnost, ale lord Hayford byl od počátku nezlomně spolehlivý.“

„Ser Arlan byl vedle něj, když padl. Skolil jej nějaký lord se třemi hrady na štítě.“

„Ten den padlo mnoho dobrých mužů, a na obou stranách. Před bitvou tam ještě tráva nebyla rudá. To ti ten tvůj ser Arlan řekl?“

„Ser Arlan o té bitvě nikdy nemluvil rád. Zahynul tam i jeho panoš. Jmenoval se Roger z Pennytree a byl to syn jeho sestry.“ I když to jméno jen řekl, pocítil se Dunk nejasně provinile. Ukradl jsem jeho místo. Jen princové a velcí páni mají prostředky, aby si drželi dva panoše. Kdyby Aegon Hanebný předal meč svému dědici Daeronovi a ne bastardu Daemonovi, nikdy by nedošlo k žádné Černožárově vzpouře a Roger z Pennytree by třeba dodnes žil. Někde by žil, jako rytíř, skutečnější rytíř než já. A já bych skončil na šibenici, anebo by mě poslali do Noční hlídky a do smrti bych chodil sem tam po Zdi.

„Taková veliká bitva je strašná věc,“ řekl starý rytíř „ale i vprostřed krve a zabíjení je někdy trocha krásy, takové, až ti srdce svírá. Nikdy nezapomenu, jak vypadalo slunce, když zapadalo nad Rudou travou… zahynulo deset tisíc mužů a vzduch se jen chvěl sténáním a nářkem, ale nebe nad námi zezlátlo a bylo i rudé a oranžové a tak krásné, až jsem se rozplakal samým smutkem jen nad tím, že je moji synové už neuvidí.“ Vzdychl si. „A výsledek byl tehdy těsnější, že se nám dnes snaží namluvit. Nebýt Krvevrana…“

„A já vždycky slýchal, že tu bitvu vyhrál Baelor Kopílam,“ ozval se Dunk. „On a princ Maekar.“

„Kladivo a kovadlina?“ Stařec zacukal knírem. „Pěvci toho velice, velice mnoho vynechávají. Daemon byl toho dne sám v boji. A nikdo mu neodolal. Rozbil na kusy předvoj lorda Arryna a skolil Rytíře Devíti hvězd a Divokého Wyla Waynwooda, načež stanul proti seru Gwaynu Corbrayovi z Královské gardy. Téměř hodinu kolem sebe tančili na koních, kroužili a točili se a všude kolem nich umírali muži. Říká se, že kdykoli se Černožár a Paní Beznaděj srazili, ten zvuk byl slyšet na lígy daleko. A byl to napůl zpěv a napůl výkřik, tak se to povídá. Ale když konečně Paní ochabla, Černožár rozťal seru Gwaynovi přilbu a on oslepl a krvácel. Daemon sesedl, aby dohlédl na to, že jeho padlého soupeře neušlapou, a poručil Rudoklovi, ať jej odveze dozadu k mistrům. A to byla jeho osudná chyba, protože Havraní zuby dobyly vrcholek Slzavého hřbetu a Krvevran spatřil královskou vlajku svého nevlastního bratra tři sta yardů daleko a Daemona a jeho syny pod ní. Jako prvního zabil Aegona, starší ze dvojčat, protože věděl, že Daemon chlapce nikdy neopustí, dokud mu v těle zbývá trocha tepla, ačkoli bílé dříky padají hustě jako liják. A tak se i stalo, neodešel, přestože jej probodalo sedm šípů, hnaných nejen Krvevranovým lukem, ale i magií. Mladý Aemon, mladší ze dvojčat, se pustil do boje, když jeho umírajícímu otci vyklouzl meč z ruky, a tak jej Krvevran skolil také. Tak tedy zahynul černý drak i jeho synové.

Vím, že se toho mnoho, přemnoho dělo i pak. Sám jsem něco z toho viděl… jak vzbouřenci utíkali, jak Hořkoplát úprk zastavil a vedl ten svůj šílený útok… jak se utkal s Krvevranem v boji, který se téměř vyrovnal tomu, jenž Daemon svedl s Gwaynem Corbrayem… jak princ Baelor vedl úder jako kladivem na zadní voj vzbouřenců, jak muži z Dorne s řevem zakryli nebe kopími… ale na tom všem už mnoho nesešlo. Válka byla ukončena, když zemřel Daemon.

Tak těsné to bylo… kdyby Daemon jen přejel Gwayna Corbraye a zanechal jej jeho osudu, možná by prolomil Maekarovo levé křídlo dřív, než by se Krvevran dostal na hřeben. Pak by možná ten den patřil černým drakům, Ruku by skolili a cesta do Králova Přístaviště by před nimi ležela volná. Daemon by byl mohl sedět na Železném trůně, než by princ Baelor dorazil se svými Bouřnými a Dorny.

Pěvci ať si klidně vykládají o kladivu a kovadlině, sere, ale to ten vrah rodných obrátil proud řeky bílým šípem a černým kouzlem. A aby ses nemýlil, to on nám také dodnes vládne. Král Aerys je jeho stvůra. Nepřekvapilo by mě, kdybych se dozvěděl, že Krvevran očaroval Jeho Výsost, aby jej podrobil své vůli. Pak se není co divit, že jsme prokletí.“ Ser Eustác potřásl hlavou a upadl do sklíčeného mlčení. Dunka napadlo, jak moc z toho asi slyšel Egg, ale neměl se jej jak zeptat. Kolik očí má lord Krvevran? pomyslel si.

Už teď začínalo být vedro. Někam uletěly i mouchy, všiml si Dunk. Mouchy mají víc rozumu než rytíři. Nelezou na slunko. Napadlo ho, jestlipak je s Eggem v Chladných Vodách nějak pohostí. Korbel chlazeného hnědého piva by se moc hodil. Dunk si to rozkošnicky představoval, když tu se rozpomněl, co mu Egg říkal – že Rudá vdova otrávila manžely. Žízeň okamžitě zmizela. Jsou i horší věci než sucho v krku.

„Bývaly časy, kdy rod Osgreyů držel všechen kraj na mnoho líg dokola, na východě od Klášteří až po Kočičí Hlavenec,“ ozval se ser Eustác. „Patřily nám Chladné Vody a také Podkovové vrchy, jeskyně v Derringské pahorkatině, vesnice Dosk a Malý Dosk a Brandybottom, oba břehy Lesního jezera… dcery Osgreyů se vdávaly za Florenty, Swanny a Tarbecky, ba i za Hightowery a Blackwoody.“

Už byl na dohled okraj Watova lesa. Dunk si zakryl jednou rukou oči a mžoural na tu zelenou skvrnu. Projednou záviděl Eggovi jeho schlíplý slamák. Aspoň budeme mít trochu stínu.

„Watův les se kdysi rozkládal až ke Chladným Vodám,“ pokračoval ser Eustác. „Nevzpomínám si, kdo ten Wat byl. Před Dobytím jsi v tom lese mohl narazit na pratury a na nádherné losy vysoké dvacet dlaní i víc. Bylo v něm víc jelenů, než bys stačil za celý život ulovit, protože tam lovit nesměl nikdo, jen král a kostkovaný lev. Ještě i za dnů mého otce rostly stromy na obou březích, jenže pavouci les vykáceli, aby získali pastviny pro svoje krávy a ovce a koně.“

Dunkovi se na prsa připlazil čůrek potu jako hubený prst. Přistihl se, jak si zbožně přeje, aby jeho lenní pán už zmlkl. Na řeči je moc horko. Na jízdu na koni taky. Je zkrátka a dobře zatraceně horko.

V lese narazili na mršinu velké hnědé stromové kočky, ve které se to jen hemžilo larvami. „Tfuj,“ řekl Egg, když vedl Mistra kolem toho, „to smrdí hůř než ser Bennis.“

Ser Eustác přitáhl opratě. „Stromová kočka. Nevěděl jsem, že tady v lese nějaké zbyly. Copak ji asi zabilo.“ Když nikdo neodpovídal, dodal: „Odsud se už vrátím. Jeďte po západní cestě pořád dál a ona vás dovede rovnou ke Chladným Vodám. Máš ty mince?“ Dunk přikývl. „Dobře. Vrať se domů s mou vodou, sere.“ Pak starý rytíř odjel tam, odkud všichni přijeli.

Když už byl pryč, ozval se Egg: „Napadlo mě, jak bys měl mluvit s urozenou paní z Webberů, sere. Měl by sis ji získat dvornými lichotkami.“ Kluk vypadal ve své kostkované haleně stejně svěží a nerozpařený jako ser Eustác ve svém plášti.

Copak jsem jediný na světě, kdo se potí? „Dvornými lichotkami,“ zopakoval tupě. „Jaké dvorné lichotky myslíš?“

„Ale však víš, sere. Povědět jí, jak je krásná a půvabná.“

Dunk o tom měl jisté pochybnosti. „Přežila čtyři manžely, takže musí být stará jako paní z Vaithu. Jestli jí řeknu, že je krásná a půvabná, ačkoli bude stará a samá bradavice, bude mě hned mít za lháře.“

„Prostě musíš najít něco pravdivého, co se o ní dá říct. Takhle to dělá můj bratr Daeron. Ten tvrdí, že i ošklivá stará děvka může mít třeba pěkné vlasy nebo hezky tvarované uši.“

„Hezky tvarované uši?“ Dunkovy pochybnosti sílily.

„Nebo pěkné oči. Pověz jí, že jí šaty zvýrazňují barvu očí.“ Chlapec chvilku přemítal. „Pokud ovšem nemá jen jedno oko jako lord Krvevran.“

Má paní, šaty ti zvýrazňují barvu očí. Dunk už slyšel, jak rytíři a nižší lordi vykládají dámám podobné galantnosti. Ovšem vždycky se to musí víc opentlit. Má dobrotivá paní, máš čarokrásné šaty. A jak jen zvýrazňují barvu obou tvých půvabných očí. Najdou se i dámy, které jsou staré a vychrtlé, anebo tlusté a růžovoučké, anebo poďobané od neštovic a prostomyslné, ale všechny se pěkně oblékají a mají obě oči, a jak se Dunk rozpomínal, všechny je tyhle květnatosti těší. Jaké to překrásné roucho, má paní. Skvěle v něm vyniká rozkošný půvab tvých okouzlujících očí. „Život potulného rytíře je jednodušší,“ postěžoval si zamračeně. „Když něco řeknu špatně, nejspíš mě dá zašít do pytle, zatížit kamením a hodit do příkopu.“

„Pochybuji, že by sehnala tak veliký pytel, sere,“ namítl Egg. „Mohli bychom místo toho použít mou botu.“

„Ne,“ zavrčel Dunk, „to bychom nemohli.“

Když vyjeli z Watova lesa, ocitli se notný kus proti proudu nad přehradou. Voda tu stoupla dost na to, aby si Dunk mohl dopřát koupel, po které tak prahl. Dost hluboké, aby se tu někdo dal utopit, napadlo ho. Na protější straně břeh prokopali a struhou svedli něco vody k západu. Strouha vedla souběžně s cestou a napájela spoustu menších koryt, která se klikatila do polí. Jakmile přebrodíme, budeme ve Vdovině moci. Dunk přemítal, do čeho se to žene. Je sám a záda mu kryje desetiletý kluk.

Egg si ovíval tvář. „Sere? Proč jsme se zastavili?“

„Nezastavili jsme se.“ Dunk pobídl koně patami a s cákáním vjel do vody. Egg jel na mezkovi za ním. Voda dosáhla Hromovi až po prsa, až pak začalo dno zase stoupat. Vyjeli z řeky na Vdovině straně celí mokří. Před nimi vedla strouha rovně jako kopí a na slunci se zeleně a zlatavě leskla.

Několik hodin nato, když zahlédli chladnovodské věže, Dunk zastavil, převlékl se do své pěkné dornské haleny a povolil v pochvě dlouhý meč. Nechtěl, aby se mu tam zasekl, kdyby bylo třeba jej vytáhnout. Egg taky zacloumal jílcem dýky a zatvářil se pod tím zplihlým slamákem velmi vážně. Dál jeli bok po boku, Dunk na velkém válečném hřebci, chlapec na mezkovi, vlajka Osgreyů netečně povlávala na žerdi.

Chladné Vody je poněkud zklamaly, hlavně po všem, co napovídal ser Eustác. Ve srovnání s Bouřným Koncem nebo s Vysokou Zahradou a dalšími sídly velkých lordů, která už Dunk viděl, to byl skrovný hrad… ale hrad to prostě byl, a ne jen opevněná strážní věž. Vnější hradby se střílnami se tyčily třicet stop vysoko, na každém rohu byly věže a každá věž byla zpola tak velká jako celý Nezlom. Ze všech vížek a věží ztěžka visely černé vlajky Webberů s tečkovanými pavouky na stříbřitých pavučinách.

„Sere?“ ozval se Egg. „Voda. Podívej se, kam teče.“

Velká strouha končila pod východní hradbou Chladných Vod, vlévala se do hradního příkopu, který dal hradu jméno. Při zurčivém zvuku vody spadající dolů Dunk zaskřípal zuby. Nedostane mou Kostkovanou Vodu. „Pojeď,“ vyzval Egga.

Nad obloukem hlavní brány v nehybném vzduchu zplihle visela řada pavoučích vlajek a pod ní byl starší znak vytesaný hluboko do kamene. Za stovky let jej vítr a déšť ohladily, ale tvar byl stále jasně poznat: vztyčený lev na zadních, ze samých kostek. Brána pod ním byla otevřená. Jeli s řinčením po padacím mostě a Dunk si povšiml, jak je hradní příkop hluboký. Přinejmenším šest stop, odhadl.

U padací mříže jim zastoupili cestu dva kopiníci. Jeden měl veliké černé vousy, druhý ne. Vousáč chtěl vědět, co je sem přivádí. „Můj pán, lord Osgrey, mě vyslal na jednání s lady z Webberů,“ odpověděl mu Dunk. „Jmenuji se ser Duncan Vysoký.“

„Mno, že nejsi Bennis, to jsem poznal,“ prohlásil ten bezvousý strážný. „Ucítili bysme, že přijíždíš.“ Chyběly mu nějaké zuby a nad srdcem měl vyšitého tečkovaného pavouka.

Vousáč na Dunka podezřívavě mžoural. „Nikdo nemůže navštívit urozenou paní, pokud k tomu nedá Lucas Lučiště souhlas. Pojďte se mnou. Tvůj stájník může zůstat u koní.“

„Jsem panoš, ne stájník,“ namítl Egg. „Jsi slepý, anebo jenom pitomý?“

Ten bezvousý strážný se nahlas rozesmál. Vousáč přiložil hrot kopí chlapci na hrdlo. „Ještě jednou?“

Dunk dal Eggovi jednu za ucho. „Ne, zavři klapačku a postarej se o koně.“ Sesedl. „Zajdu hned za serem Lucasem.“

Vousáč sklopil kopí. „Je na nádvoří.“

Prošli pod železnou padací mříží s hroty a pod morddírou a pak už byli na vnějším nádvoří. V kotcích se rozštěkali lovečtí psi a Dunk uslyšel zpěv vycházející z oken s olovnatým sklem v sedmibokém dřevěném septu. Před kovárnou kovář opravoval podkovy nějakému válečnému koni a pomáhal mu učedník. Poblíž nějaký panoš střílel šípy do terčů a výstřel po výstřelu s ním držela krok nějaká pihovatá dívka s dlouhým copem. Točila se i kvintána, protože do ní vytrvale bušil půltucet rytířů v tlustých vycpávkách.

Sera Lucase Lučiště našli mezi těmi, kdo sledovali dění kolem kvintány. Povídal si s velikým tlustým septonem, který se potil hůř než Dunk, vypadal jako veliká baculatá bílá buchta a hábit měl promočený, jako by vylezl z vody. Inchfield měl po ruce kopí, držel se rovně a strnule a byl velice vysoký… ale ne tak vysoký jako Dunk. Šest stop a sedm palců, odhadl Dunk, a každý z těch palců se nese ještě pyšněji než ten před ním. I když na sobě měl černé hedvábí a stříbrem prošívané plátno, vypadal ser Lucas stejně čerstvě, jako kdyby se procházel po Zdi.

„Můj pane,“ zavolal na něj strážný. „Tenhle přišel ze Slepičí věže a chce slyšení u Paní.“

Nejdřív ze všech se otočil septon a zahalekal tak zvesela, až Dunka napadlo, jestli není opilý. „Copak to tu máme? Potulný rytíř? Nějak dobře vás po cestách v Rovině živí, že jsi tak narostl.“ Septon mu dal gestem požehnání. „Kéž Válečník vždy bojuje na tvé straně. Já jsem septon Sefton. Nepromyšlené jméno, ale je zkrátka moje. A ty jsi?“

„Ser Duncan Vysoký.“

„Je nějaký skromný,“ řekl septon seru Lucasovi. „Já být taková čára jako on, nechal bych si říkat ser Sefton Nebetyčný. Ser Sefton Věž. Ser Sefton S mraky mezi ušima.“ Měsíčkovitou tvář měl zarudlou a na hábitu fleky od vína.

Ser Lucas si prohlížel Dunka. Byl už starší; přinejmenším čtyřicet, ale možná i padesát, spíš šlachovitý než svalnatý a s pozoruhodně ošklivou tváří. Rty měl tlusté, zuby žluté a křivé, nos rozpláclý a masitý, oči vypoulené. A je naštvaný, vycítil Dunk ještě před tím, než ten muž řekl: „Potulní rytíři jsou přinejlepším žebráci s mečem a přinejhorším psanci. Táhni si po svých. Takové jako ty tady nechceme.“

Dunk se zachmuřil. „Ser Eustác Osgrey mě vyslal z Nezlomu, abych jednal s paní tohoto hradu.“

„Osgrey?“ Septon sklouzl pohledem k Lucasovi. „Osgrey s kostkovaným lvem? A já myslel, že rod Osgreyů už vyhynul.“

„Má k tomu tak blízko, že jako by se stalo. Stařec je z rodu poslední. Dovolili jsme mu, aby si nechal jednu rozpadající se obytnou strážní věž pár líg na východ odsud.“ Ser Lucas se zamračil na Dunka. „Pokud ser Eustác chce mluvit s urozenou paní, ať přijede sám.“ Přimhouřil oči. „Ty jsi ale byl s Bennisem u přehrady. Neobtěžuj se to popírat. Měl bych tě dát pověsit.“

„Ať nás všech Sedm chrání.“ Septon si rukávem setřel pot z čela. „Tak on je to zbojník? A navíc pěkně veliký. Sere, kaj se ze svých zlých způsobů a Matka se nad tebou smiluje.“ Zbožná septonova výzva byla poněkud pokažena tím, že se uprdl. „Ale ne. Odpusť mi mou plynatost, sere. To ty fazole a ječný chléb.“

„Nejsem žádný zbojník,“ oznámil jim oběma Dunk se vší důstojností, na jakou se zmohl.

Lučiště se to popření nijak nedotklo. „Nenapínej mou trpělivost, sere… pokud tedy vůbec jsi ser. Upaluj zpátky do Slepičí věže a pověz seru Eustáci, aby nám vydal sera Bennise Hnědého smrada. Pokud nám ušetří práci a my jej nebudeme muset vytáhnout z útrob Nezlomu, urozená paní snad bude nakloněnější projevit shovívavost.“

„O seru Bennisovi a o té neblahé události u přehrady budu jednat jen s vaší paní, a také o tom, jak jste nám ukradli vodu.“

„Ukradli?“ vybafl ser Lucas. „Jestli tohle řekneš naší paní, budeš plavat v pytli, než slunce zajde. Víš docela jistě, že se s ní chceš sejít?“

Dunk věděl jistě jedno jediné, totiž že by nejraději pěstí vyrazil Lucasi Inchfieldovi ty křivé žluté zuby. „Už jsem snad řekl, co chci.“

„Ale jen ho nech, ať si s ní promluví,“ vložil se do toho septon. „To nemůže ničemu uškodit. Ser Duncan má za sebou dlouhou jízdu na tom svinském slunci, tak ať se vypovídá.“

Ser Lucas si Dunka znovu prohlédl. „Náš septon je bohabojný muž. Tak pojď. A budu ti vděčen, když budeš stručný.“ Vykročil přes dvůr a Dunk za ním musel spěchat.

Dveře hradního septa se otevřely a po schodech dolů se valili věřící. Rytíři i panoši, asi tucet dětí, několik starých mužů, tři septy v bílých hábitech a s kápěmi… a jedna tělnatá urozená paní, oblečená do šatů z tmavomodrého damašku lemovaného myrskou krajkou, tak dlouhých, že se jejich lem smýkal po hlíně. Dunk ji odhadl tak na čtyřicet. Kaštanové vlasy měla vysoko vyčesané a chycené do stříbrné síťky, ale nejzarudlejší na ní byl obličej.

„Má paní,“ řekl ser Lucas, když stanuli před ní a jejími septami, „tento rytíř tvrdí, že přináší zprávu od sera Eustáce Osgreye. Vyslechneš si ji?“

„Pokud si to přeješ, sere Lucasi.“ Zabodla do Dunka oči tak naléhavě, až se nevolky rozpomněl na Eggovy řeči o čarodějnictví. Nemyslím si, že tahle se koupe v krvi, aby si udržela krásu. Vdova byla zavalitá a podsaditá a měla podivně šišatou hlavu, což ani účes nedokázal zcela zakrýt. Nos příliš velký, ústa příliš malá. S úlevou zjistil, že opravdu má obě oči, ale tou dobou ho už jakékoli pomyšlení na dvorné lichotky dávno opustilo. „Ser Eustác mne požádal, abych si s tebou promluvil o té nedávné nepříjemnosti u tvé přehrady.“

Zamrkala. „U… u přehrady, říkáš?“

Shlukovali se kolem nich lidé. Dunk cítil, jak se na něj upírají nepřátelské pohledy. „Na potoce,“ dovysvětlil, „na Kostkované Vodě. Tvoje urozenost postavila přehradu a…“

„Ale kdeže, vím docela jistě, že ne,“ odpověděla. „Kdepak, celé dopoledne jsem strávila na modlitbách, sere.“

Dunk uslyšel, jak se ser Lucas zachechtal. „Já nemyslel, že by tvoje urozenost postavila přehradu sama, jen že… bez vody nám pomřou všechny plodiny… prostí lidé mají na polích fazole a ječmen… a melouny…“

„Opravdu? Mám melouny velice ráda.“ Drobná ústa se radostně prohnula do obloučku. „Jaký druh melounů to je?“

Dunk se rozpačitě rozhlédl po kruhu obličejů a ucítil, jak mu také rudne a žhne tvář. Tady něco není v pořádku. Lučiště se ze mě snaží udělat hlupáka. „Má paní, nemohli bychom pokračovat v rozhovoru někde, kde je… víc soukromí?“

„Vsadím stříbrňák, že ten veliký křupan ji chce dostat do postele!“ zažertoval kdosi a všude kolem se rozlehl halasný smích. Paní se napůl zděšeně odtáhla, zvedla obě paže a přikryla si tvář. Jedna septa jí rychle popošla po bok a na ochranu jí položila paži kolem ramenou.

„Co je to tady za veselí?“ Ten hlas proťal lomoz a smích, byl chladný a rázný. „Nikdo se s mnou nepodělí o žert? Sere rytíři, proč obtěžuješ mou dobrou sestru?“

Byla to ta dívka, kterou předtím viděl u lukostřeleckých terčů. Na jednom boku ještě měla toulec se šípy a držela dlouhý luk, vysoký stejně jako ona, což nebylo mnoho. Pokud Dunkovi moc nechybělo do sedmi stop, té lučištnici naopak něco chybělo do pěti. Její pas by objal prsty obou rukou. Rusé vlasy měla spletené do copu tak dlouhého, že se jí otíral o stehna. Měla dolíček na bradě, nahoru ohrnutý nos a na lících trochu pih.

„Odpusť, lady Rohanne.“ To promluvil nějaký pohledný mladý lord, který měl na kabátci vyšívaného kentaura rodu Caswellů. „Ten veliký křupan si tě spletl s lady Helicent.“

Dunk přeskakoval pohledem z jedné dámy na druhou. „Takže ty jsi Rudá vdova?“ uslyšel pak sám sebe vyhrknout. „Vždyť jsi příliš…“

„Mladá?“ Dívka hodila luk vyčouhlému chlapci, se kterým se předtím cvičila ve střelbě. „Přesně řečeno je mi pětadvacet. Anebo jsi chtěl říct malá?“

„…krásná. Chtěl jsem říct krásná.“ Dunk netušil, kde se to v něm vzalo, ale byl za to rád. Líbil se mu její nos, i ta světle jahodová barva vlasů, a taky drobné, ale pěkně tvarované prsy pod koženou vestou. „Myslel jsem si, že budeš… totiž… říká se, že jsi čtyřnásobná vdova, takže…“

„První manžel mi zemřel, když mi bylo deset. Jemu bylo dvanáct, sloužil otci jako panoš a vyjel s ním na Rudou trávu. Obávám se, že mi manželé nevydrží nikdy dlouho. Ten poslední zemřel na jaře.“

Přesně takhle se to vždycky říká o těch, kdo zahynuli při Velké jarní chorobě. Zemřel na jaře. Mnoho desítek tisíc lidí zemřelo na jaře, a mezi nimi byl i moudrý starý král a dva mladí a velice slibní princové. „Já… všechny tvé těžké ztráty mě mrzí, urozená paní.“ Dvorná lichotka, tupče, předhoď jí nějakou dvornou lichotku. „Chtěl jsem říct, že tvoje… roucho…“

„Roucho?“ Sklouzla pohledem k vysokým botám a kalhotám, volné plátěné haleně a kožené vestě. „Copak mám na sobě roucho?“

„Myslel jsem vlasy… vlasy, jsou tak měkké a…“

„A odkudpak tohle víš, sere? Pokud bys mi někdy sahal na vlasy, mám ten dojem, že bych si to pamatovala.“

„Ne měkké,“ prokoktával se Dunk žalostně dál. „Červené, chtěl jsem říct červené. Máš velmi červené vlasy.“

„Velmi červené, sere? Doufám že ne tolik jako tvoje tvář.“ Zasmála se a čumilové se smáli s ní.

Všichni až na sera Lucase Lučiště. „Má paní,“ vložil se do věci, „tento muž je jedním z nájemných mečů Nezlomu. Byl s Bennisem, když Bennis napadl tvoje kopáče u přehrady a rozsekl Wolmerovi obličej. Starý Osgrey ho poslal, aby s tebou vyjednával.“

„Tak to opravdu je, má paní. A jmenuji se ser Duncan Vysoký.“

„Spíš ser Duncan Natvrdlý,“ vyrazil vousatý rytíř, který na sobě měl trojitý blesk rodu Leygoodů. Ozval se další chechot. Dokonce i lady Helicent se vzpamatovala dost na to, aby se krátce zasmála.

„Zemřela snad na Chladných Vodách zdvořilost s mým urozeným otcem?“ prohodila dívka. Ne, žádná dívka, dospělá žena. „Mimochodem, jakpak se stalo, že ser Duncan se dopustil toho omylu?“

Dunk se zlostně podíval na Inchfielda. „To byla moje chyba.“

„Opravdu?“ Rudá vdova si Dunka prohlédla od hlavy k patě, ovšem se zájmem poněkud déle setrvala na prsou. „Strom a létavice. Tenhle znak jsem ještě nikdy neviděla.“ Dotkla se jeho haleny, dvěma prsty přejela po jedné větvi jilmu. „A je namalovaná, ne vyšitá. Slyšela jsem, že na hedvábí se maluje v Dorne, jenže ty mi na tamního připadáš moc veliký.“

„Všichni v Dorne nejsou malí, má paní.“ Dunk přes hedvábí cítil dotek jejích prstů. A ruku má také pihovatou. Vsadím se, že je pihovatá po celém těle. Podivně mu vyschlo v ústech. „Strávil jsem v Dorne jeden rok.“

„To tam všechny duby narostou tak vysoko?“ zeptala se a prsty jela po další větvi někde poblíž jeho srdce.

„Má to být jilm, má paní.“

„Zapamatuji si to.“ Stáhla ruku a zatvářila se vážně. „Tady na nádvoří je na hovor příliš horko a prašno. Septone, uveď sera Duncana do mé audienční síně.“

„S největší radostí, dobrá sestro.“

„Náš host má jistě žízeň. Takže pošli i pro džbán vína.“

„Opravdu?“ rozzářil se tlusťoch. „Jak si přeješ.“

„Přijdu za tebou, jen co se převléknu.“ Rozepnula si pás a toulec a oboje podala společníkovi. „Chci tam mít také mistra Cerricka. Sere Lucasi, jdi ho požádat, ať se dostaví.“

„Ihned jej osobně přivedu, má paní,“ odpověděl Lucas Lučiště.

Podívala se na svého kastelána chladně. „Není třeba. Vím, že máš na hradě mnoho povinností. Postačí, když mistra Cerricka do mých komnat pošleš.“

„Má paní,“ zavolal za ní Dunk. „Mého panoše přiměli, aby čekal u hradní brány. Může s námi jít také?“

„Tvůj panoš?“ Když se usmála, vypadala na patnáctiletou dívenku, ne na pětadvacetiletou ženu. Hezké děvče, samá nezbednost a smích. „Když tě to potěší, proč ne.“

„To víno nepij, sere,“ pošeptal mu Egg, když už čekali se septonem v její audienční síni. Kamenná podlaha byla pokryta sladce vonícími rákosovými rohožemi, na stěnách visely tapiserie s turnajovými a bitevními scénami.

Dunk si odfrkl. „Ta mě přece nepotřebuje trávit,“ odpověděl také šeptem. „Má mě za nějakého velikého hulváta s hrachovou kaší za ušima.“

„Moje dobrá sestra má shodou okolností hrachovou kaši ráda,“ řekl septon Sefton, který se odkudsi vynořil se džbánem vína, džbánkem vody a třemi poháry. „Ano, jistě, slyšel jsem to. Jsem tlustý, ne hluchý.“ Nalil do dvou pohárů víno a do jednoho vodu. Ten třetí dal Eggovi, který si jej dlouze a s pochybami prohlédl a pak odložil. Septon si toho nevšímal. „Je to staré víno ze Stromoviny,“ pověděl Dunkovi. „Velice lahodné – a jed mu dodává obzvláštní příchuť.“ Zamrkal na Egga. „Já si víno dávám jen zřídka, ale říká se to.“ Podal Dunkovi pohár.

Víno bylo plné a sladké, ale Dunk popíjel nesměle a začal s tím, až když do sebe septon třemi mocnými, mlaskavými doušky nalil půlku ze svého poháru. Egg si založil ruce na prsou a dál dělal, že svou vodu ani nevidí.

„Jak říkám, hrachovou kaši má v oblibě,“ navázal septon, „a tebe si oblíbila také, sere. Přece svou dobrou sestru znám. Když jsem tě na nádvoří uviděl, zpola jsem doufal, že jsi nějaký nápadník, který se přijel z Králova Přístaviště ucházet o ruku mé paní.“

Dunk naježil obočí. „Jak víš, že jsem z Králova Přístaviště, septone?“

„Tamní mají takový zvláštní přízvuk.“ Septon se napil vína, převaloval je v ústech, polkl a pak si rozkošnicky vzdychl. „Sloužil jsem tam řadu let, byl jsem k ruce našemu nejvyššímu septonovi ve Velkém Baelorově septu.“ Vzdychl si. „Po tomhle jaře bys ale město ani nepoznal. Požáry je změnily. Čtvrtina domů je pryč, další čtvrtina města vylidněná. A zmizely i krysy. To je to nejpodivnější. Nikdy by mě nenapadlo, že to město jednou uvidím bez krys.“

Dunk se o tom doslechl taky. „Tys tam byl za Velké jarní choroby?“

„Ano, tak jest. Strašlivé časy, sere, strašlivé. Silní mužové se na úsvitu probudili jako zcela zdraví, ale před soumrakem byli mrtví. Zemřelo tolik lidí tak rychle, že nebyl čas je pohřbívat. Jenom je vršili na sebe v Dračí jámě, a když tam bylo mrtvol na deset stop vysoko, lord Potok poručil pyromantům, aby je spálili. Světlo ohně pronikalo okny, jako kdysi, když ještě pod kupolí hnízdili živí draci. Za noci byla ta záře vidět po celém městě, sytě zelená jako lesní požár. Ta zelená barva mě děsí ve snách dodnes. Říká se, že jaro bylo hrozné v Lannisportu a ještě horší ve Starém městě, ale v Králově Přístavišti zkosilo čtyři z deseti. Ušetřeni nebyli mladí ani staří, bohatí ani chudí, urození ani ponížení. Smrt si vzala i našeho dobrého nejvyššího septona, jenž byl hlasem bohů na zemi, a s ním i třetinu Nejzbožnějších a skoro všechny naše Tiché sestry. Jeho Výsost král Daeron, milý Matarys a chrabrý Valarr, a také Ruka… ba, byly to děsivé časy. Ke konci se už půl města modlilo k Cizinci.“ Znovu se napil. „A kdepak jsi byl ty, sere?“

„V Dorne.“

„Tak to děkuj Matce za milosrdenství.“ Do Dorne se Velká jarní choroba vůbec nedostala, snad i proto, že Dornští uzavřeli hranice a přístavy, stejně jako ti z Údolí Arryn, které také metla ušetřila. „Všechny ty řeči o umírání stačí, aby jednomu víno zhořklo, jenže v takové době, v jaké žijeme my, je veselí vzácnost. Sucho pokračuje i přes všechny naše modlitby. Královský les je jedna veliká krabice s troudem, požáry tam běsní dnes a denně. Hořkoplát a synové Daemona Černožára spřádají intriky v Tyroši, krakenové Dagona Greyjoye číhají po soumraku na moři jako vlci a podnikají výpady až na jih ke Stromovině. Tvrdí se, že už odnesli půl bohatství Krásného ostrova, a k tomu stovku žen. Lord Farman opravuje obranné stavby, i když mně připadá, že to je jako by otec připínal pás cudnosti své těhotné dceři, která už má břicho velké jako já. Lord Bracken pozvolna umírá na Trojzubci a jeho nejstarší syn na jaře zahynul. To znamená, že ser Otho se jistě stane jeho nástupcem. Blackwoodové by nikdy nestrpěli Surovce Brackena jako souseda. Znamenalo by to válku.“

Dunk dobře věděl o věkovitém nepřátelství mezi Blackwoody a Brackeny. „Copak jim jejich lenní pán nevnutí mír silou?“

„Bohužel,“ odpověděl septon Sefton, „lord Tully je osmiletý chlapec obklopený samými ženami. Řekoproud toho moc neudělá a král Aerys ještě méně. Pokud o tom nějaký mistr nenapíše knihu, možná to unikne králově pozornosti zcela. Lord Potok si k sobě pravděpodobně žádné Brackeny nevpustí. Laskavě se rozpomeň, že náš králův zástupce se narodil zpola z krve Blackwoodů. Pokud vůbec něco podnikne, jedině snad pomůže svým bratrancům dostat Surovce do úzkých. Matka poznamenala lorda Potoka už o dni jeho zrození – a Hořkoplát jej na Rudé trávě poznamenal znovu.“

Dunk věděl, že tím myslí Krvevrana. Pravé jméno Královy Ruky bylo Brynden Potok. Jeho matka byla z rodu Blackwoodů a jeho otcem byl král Aegon Čtvrtý.

Tlouštík pil víno a dál žvanil. „Co se týče Aeryse, Jeho Výsost se víc zajímá o staré svitky a zaprášená proroctví než o lordy a zákony. Ten se nezvedne od stolu ani proto, aby zplodil dědice. Královna Aelinor se denně modlí ve Velkém Septu, úpěnlivě prosí nebeskou Matku, aby ji požehnala dítětem, a přesto je stále pannou. Aerys zůstává ve vlastních komnatách – a říká se, že si do postele bere raději knihu než ženu.“ Znovu si dolil. „Vůbec nepochybuj, že nám vládne lord Potok s těmi svými kouzly a špehy. Nikdo se mu nemůže postavit. Princ Maekar trucuje v Létohradě a hýčká si nevraživost ke královskému bratru. Princ Rhaegel je stejně poddajný jako šílený a jeho děti jsou… prostě děti. Přátelé a oblíbenci lorda Potoka nalezli do všech úřadů a pobrali všechny hodnosti, lordové z Malé rady mu lížou ruce a ten nový velmistr je stejně oddaný magii jako on sám. V Rudé Baště je posádka složená z Havraních zubů a bez jeho svolení se ke králi nedostane nikdo.“

Dunk se neklidně zavrtěl. Kolik očí má lord Krvevran? Tisíc a jedno. Doufal, že králův zástupce nemá také tisíc a jedno ucho. Něco z toho, co říkal septon Sefton, znělo velezrádně. Kradmo se podíval po Eggovi, aby zjistil, jak to celé přijímá. Chlapec se ze všech sil snažil udržet jazyk za zuby.

Septon se zvedl. „Moje dobrá sestra tu za chvíli bude. Jak tomu bývá u všech urozených dam, vyzkouší si mnoho šatů a u těch deseti prvních zjistí, že neodpovídají její náladě. Dáš si ještě víno?“ nepočkal si na odpověď a dolil oba poháry.

„A ta dáma, se kterou jsem si ji spletl,“ ozval se Dunk, hlavně aby se konečně mluvilo o něčem jiném, „to je její sestra?“

„Všichni jsme dětmi Sedmi, sere, ale jinak… pro bohy, to ne. Lady Helicent je sestra sera Rollanda Ufferinga, čtvrtého manžela lady Rohanne, který zemřel na jaře. A před tím tu byl můj bratr, ser Simon Staunton, jenž měl tu nesmírnou smůlu, že se zadusil kuřecí kostí. Chladné Vody se jen hemží přízraky zesnulých, to mi věř. Manželé umírají, ale jejich příbuzenstvo zůstává, pije víno mé paní a jí její maso, asi jako záplava vypasených růžových kobylek, jen navlečených do hedvábí a sametu.“ Otřel si ústa. „A přesto se musí vdát znovu, a brzy.“

„Musí?“ zopakoval Dunk.

„Požadoval to její lord otec. Lord Wyman chtěl vnuky, aby pokračovali v jeho rodu. Když onemocněl, pokusil se ji provdat za sera Lucase, aby zemřel s vědomím, že má po boku silného muže, který ji ochrání, jenže Rohanne ho odmítla. Jeho lordstvo se jí tedy pomstilo v poslední vůli. Pokud bude neprovdaná na druhé výročí otcova skonu, Chladné Vody i s pozemky dostane její bratranec Wendell. Možná sis jej na nádvoří všiml. Takový malý, s voletem na krku, hodně trpí větry. I když co já mám co povídat. Já jsem stižen přehnanou plynatostí též. Ale tak nebo onak. Ser Wendell je lakomý pitomec, ale jeho urozená manželka je sestra lorda Rowana… a je pekelně plodná, to se nedá popřít. Rodí skoro tak často, jako on prdí. Jejich synové jsou docela tak k ničemu jako on, dcery jsou ještě horší – a všichni už začali odpočítávat dny. Lord Rowan poslední vůli podpořil, takže naší urozené paní zbývá čas už jen do příštího úplňku.“

„Proč čekala tak dlouho?“ zamyslel se Dunk nahlas.

Septon pokrčil rameny. „Po pravdě řečeno byla o nápadníky nouze. Na mou dobrou sestru se sice dobře dívá, jak sis jistě všiml, a hrad je pevný a pozemky široké, což jí na přitažlivosti neubírá. Takže jeden by si řekl, že se kolem urozené paní budou mladší synové a rytíři bez léna hemžit jako mouchy. Ale to by ses mýlil. Ti čtyři mrtví manželé je odrazují, a navíc leckdo tvrdí, že je neplodná… i když nikdo to neřekne v jejím doslechu, leda že by toužil skončit ve vraní kleci. Donosila už dvě děti, chlapce a holčičku, ale ani jeden se nedožil dne pojmenování. A těch nemnoho, které neodradí řeči o travičství a čarodějnictví, odradí Lučiště. Lord Wyman jej na smrtelném loži zapřísáhl, aby ji chránil před nehodnými nápadníky, a on si vyložil, že to znamená před všemi nápadníky. Kdokoli by chtěl získat její ruku, musel by nejprve čelit jeho meči.“ Dopil víno a odložil pohár. „Nemyslím tím, že se nenašel ani jeden. Cleyton Caswell a Simon Leygood byli nejvytrvalejší, i když je od pohledu víc zajímala léna než ona sama. A kdybych měl ve zvyku se sázet, asi bych vsadil svoje zlato na Gerolda Lannistera. Ještě se tu sice neobjevil, ale říká se, že je zlatovlasý a bystrého rozumu a měří přes šest stop…“

„…a že urozené paní z Webberů velmi lichotí jeho dopisy.“ Dotyčná urozená paní stála ve dveřích a po boku měla nehezkého mladého mistra s velikým skobovitým nosem. „A tu sázku bys prohrál, dobrý bratře. Gerold nikdy dobrovolně neopustí zábavy v Lannisportu a skvělou okázalost Casterlyovy Skály kvůli nějakému panstvíčku. Má větší vliv jako bratr lorda Tybolta a jeho rádce, než v kolik by kdy mohl doufat jako můj manžel. A co se týče těch ostatních, ser Simon by musel půl mojí půdy rozprodat, aby splatil své dluhy, a ser Cleyton se třese jako osika, kdykoli se na něj Lučiště jen podívá. A kromě toho je hezčí než já. A ty, septone, jsi ten nejhorší žvanil v celém Západozemí.“

„K velkému pupku velká huba patří,“ opáčil naprosto nestydatě septon Sefton. „Jinak by to břicho pěkně brzy splasklo.“

„Ty jsi vážně Rudá vdova?“ zeptal se Egg užasle. „Jsem skoro tak velký jako ty!“

„Ani ne před půl rokem jiný kluk prohlásil něco podobného. Poslala jsem ho na skřipec, aby ten rozdíl ve výšce dohnal.“ Lady Rohanne se usadila na vysokém křesle na stupínku a pak si přehodila cop přes levé rameno. Byl tak dlouhý, že jeho konec jí ležel v klíně stočený jako spící kočka. „Sere Duncane, neměla jsem si tě na nádvoří dobírat, vždyť ses jen usilovně snažil chovat zdvořile. Jenže když ty jsi tak hrozně zrudl… copak v té vesnici, kde jsi tak vysoko narostl, nebyla žádná dívka, která by si tě dobírala?“

„Ta vesnice se jmenuje Královo Přístaviště.“ Nezmínil se o Bleším Zadku. „A dívky tam byly, jenže…“ Jenže v Bleším Zadku je v oblibě spíš takové dobírání, při kterém vám nožem ušmiknou prst.

„Počítám, že se asi bály si tě dobírat.“ Lady Rohanne si pohladila cop. „Bezpochyby je děsily tvoje rozměry. A prosím, nemysli si nic zlého o lady Helicent. Moje dobrá sestra je prosté stvoření, ale nikomu by neuškodila. Je tak zbožná, že by se bez svých sept ani neustrojila.“

„Nebyla to její vina. To já jsem se spletl.“

„Lžeš velmi dvorně. Já vím, že to zavinil ser Lucas. Má dost krutý smysl pro humor – a ty jsi ho urazil, jen co tě spatřil.“

„Jak to?“ nechápal Dunk. „Nikdy jsem se ho ničím nedotkl.“

Usmála se tak, až zatoužil, aby byla někdo obyčejnější. „Viděla jsem vás stát vedle sebe. Jsi vyšší o ruku… nebo skoro o ruku. Už je to hodně dlouho, co ser Lucas potkal někoho, na koho se nemůže dívat svrchu. A kolik je ti let, sere?“

„Téměř dvacet, má paní.“ Dunkovi se líbil zvuk slova dvacet, i když se vší pravděpodobností je mladší o rok, jestli ne o dva. Nikdo to neví jistě a on už vůbec ne. Jistěže měl matku a otce jako každý, ale nikdy je nepoznal, nezná dokonce ani jejich jména a nikdo v Bleším Zadku se ani náznakem nezajímal o to, kdy a komu se narodil.

„Jsi tak silný, jak vypadáš?“

„A jak silný vypadám, má paní?“

„Hmm, dost silný, abys lezl seru Lucasovi na nervy. Je to můj kastelán, ale nevybrala jsem si ho sama. Stejně jako Chladné Vody je to dědictví po otci. Jak jsi přišel k rytířství, sere Duncane? Při nějaké bitvě? Podle řeči soudím, že nejsi urozené krve, pokud mi tu přímost odpustíš.“

Leda z krve, co teče ve škarpách. „Jeden potulný rytíř jménem ser Arlan z Pennytree si mě vzal jako panoše, když jsem byl ještě malý. Vyučil mě rytířským způsobům i umění boje.“

„A právě ten ser Arlan tě pasoval?“

Dunk zašoural nohama. A všiml si, že na jedné botě se mu napůl rozvázaly tkaničky. „Nikdo jiný by to asi neudělal.“

„Kde je ten ser Arlan teď?“

„Zemřel.“ Zvedl zraky. Tkaničku si může zavázat až pak. „Pohřbil jsem ho na svahu jednoho kopce.“

„Padl chrabře v boji?“

„Dalo se do deště. A on se nachladl.“

„Já vím, starci jsou tak křehcí. A vím to díky svému druhému manželovi. Vdali mě za něj, když mi bylo třináct. Při příštím dnu pojmenování mu mělo být pětapadesát, kdyby se ho dožil. Když ležel už půl roku v zemi, dala jsem mu synka, ale Cizinec si přišel i pro něj. Septoni tvrdili, že otec jej chce mít po boku. Co si o tom myslíš ty, sere?“

„Hmm, možná to tak je, urozená paní.“

„Nesmysl,“ odsekla, „byl od narození slaboučký. A tak maličký… Sotvaže měl dost síly, aby pil mléko. Nicméně… Jeho otci dali bohové pětapadesát let. Jeden by čekal, že jeho synovi dají víc než tři dny.“

„Pravda.“ Dunk toho o bozích věděl trapně málo. Někdy zašel do septa a pomodlil se k Válečníkovi, aby dal sílu jeho zbraním, ale jinak dával Sedmi pokoj.

„Je mi líto, že ten tvůj ser Arlan zemřel,“ pokračovala, „a ještě víc lituji, že jsi vstoupil do služby k seru Eustácovi. Všichni starci nejsou stejní, sere Duncane. Udělal bys nejlépe, kdybys jel zpátky domů, na Pennytree.“

„Nemám žádný domov kromě toho, kterému jsem se zapřísáhl mečem.“ Dunk v životě Pennytree neviděl, ba dokonce ani netušil, jestli je v Rovině.

„Tak se zapřísáhni mečem zde. Doba je nejistá a já potřebuji rytíře. Vypadáš na to, že máš zdravou chuť k jídlu, sere Duncane. Kolik kuřat bys spořádal? Na Chladných Vodách by sis dopřál do sytosti teplého růžového masa a sladkých ovocných koláčů. A ten tvůj panoš taky vypadá, že by potřebovat přikrmit. Je tak vychrtlý, že mu vypadaly vlasy. U nás by bydlel v komůrce s jinými chlapci svého věku. To by se mu líbilo. A můj mistr meče jej může vycvičit ve všech uměních boje.“

„Cvičím ho já,“ řekl Dunk nejistě.

„A kdo další? Bennis? Starý Osgrey? Kuřata?“

Před nějakou dobou Dunk opravdu poslal Egga honit kuřata. Pomůže mu to, aby byl rychlejší, říkal si, ale věděl, že kdyby o tom něco řekl, paní by se rozesmála. Hrozně jej ruší ten její namyšlený nos a ty pihy. Dunk si musel připomenout, proč jej sem ser Eustác poslal. „Můj meč přísežně náleží lordu z Osgreyů, urozená paní,“ řekl, „a jinak to být nemůže.“

„Dobrá, sere. Pojďme mluvit o něčem příjemnějším.“ Lady Rohanne si zatahala za cop. „Netrpíme, když někdo napadne Chladné Vody nebo jejich poddané. Takže mi vysvětli, proč bych tě neměla dát zašít do pytle.“

„Přišel jsem jednat,“ připomněl jí, „a pil jsem tvoje víno.“ Pořád měl v ústech jeho chuť, plnou a sladkou. Zatím žádná otrava. A snad právě díky vínu je tak odvážný. „Kromě toho na mě nemáš dost velký pytel.“

K jeho úlevě ji vtip půjčený od Egga rozesmál. „Zato mám pár takových, co jsou dost velké na Bennise. Mistr Cerrick říká, že Wolmer má tvář rozseknutou skoro na kost.“

„Ser Bennis s ním ztratil rozvahu, má paní. A ser Eustác mě sem poslal, abych zaplatil krevní cenu.“

„Krevní cenu?“ Zasmála se. „Vím, že je starý, ale nedošlo mi, že je až tak starý. Myslí si snad, že žije ve Věku hrdinů, kdy se lidský život necenil na víc než na měšec stříbra?“

„Ten kopáč zůstal naživu, má paní,“ upozornil ji Dunk. „Pokud vím, nebyl zabit nikdo. Pořezal jej na tváři, to je celé.“

Líně hladila prsty cop. „Jakou cenu má podle sera Eustáce Wolmerova tvář, prosím?“

„Jeden stříbrný jelen. A tři pro tebe, má paní.“

„Pěkně lakotnou cenu stanovil ser Eustác, na mou čest. I když uznávám, že tři jeleni jsou lepší než tři kuřata. Ale lépe by udělal, kdyby mi vydal Bennise k potrestání.“

„A to by skončilo tím pytlem, jak jsi o něm mluvila?“

„Mohlo by.“ Omotávala si cop kolem ruky. „Osgrey ať si svoje stříbro nechá. Za krev se dá zaplatit jen krví.“

„Dobrá,“ přikývl Dunk, „možná je to tak, jak říkáš, má paní, ale… co takhle poslat pro toho muže, kterého Bennis pořezal, a zeptat se jej, jestli by měl radši stříbrného jelena, anebo se díval, jak cpou Bennise do pytle?“

„Ale jdi, pokud by nemohl dostat oboje, vybral by si stříbro. O tom nepochybuji, sere. Ale rozhodnutí není na něm. Teď jde o lva a o pavouka, ne o tvář nějakého venkovana. Já chci Bennise a Bennise také dostanu. Nikdo nesmí přijet na moje panství, ublížit někomu z mých lidí, uniknout mi a klidně se tomu smát.“

„Tvoje urozenost přijela na panství Nezlomu a ublížila jednomu z lidí sera Eustáce,“ odsekl Dunk dřív, než se mohl zastavit a promyslet si to.

„Jistě?“ Znovu se zatahala za cop. „Jestli myslíš toho zloděje ovcí, tak ten byl neblaze proslulý. Dvakrát jsem si na něj stěžovala Osgreyovi, ale neudělal nic. A já neprosím třikrát. Králův zákon mi dává hrdelní pravomoc.“

Na to jí odpověděl Egg. „Ale jen na vlastním panství,“ namítl. „Králův zákon dává lordům hrdelní pravomoc jen na jejich vlastním panství.“

„Chytrý klučina,“ přikývla. „Když toho ale víš tolik, nejspíš také víš, že lenní rytíři nemají právo kohokoli trestat bez souhlasu svého lenního pána. Ser Eustác drží Nezlom v lénu lorda Rowana. Bennis tím, že prolil krev, porušil královský mír a musí se za to zodpovídat.“ Podívala se na Dunka. „Pokud mi ser Eustác vydá Bennise, dám mu rozříznout nos a tím to skončí. Pokud si pro něj ale budu muset dojít, nic podobného neslibuji.“

Dunkovi se najednou nepříjemně sevřel žaludek. „Povím mu to, ale on sera Bennise nevydá.“ Pak zaváhal. „Příčinou té nepříjemné události ovšem je přehrada. Když tvoje urozenost slíbí, že ji dá rozebrat…“

„Vyloučeno,“ prohlásil mladý mistr stojící lady Rohanne po boku. „Chladné Vody živí dvacetkrát tolik prostých lidí než Nezlom. Její urozenost má pole s pšenicí a ječmenem a vše to umírá suchem. Také má deset ovocných sadů s jablky a meruňkami a třemi druhy hrušní. Má telící se krávy a pět set hlav černonosých ovcí a chová ty nejlepší koně v Rovině. Tucet klisen se bude hřebit.“

„Ser Eustác má také ovce,“ namítl Dunk. „Na polích melouny, fazole a ječmen a…“

„Vy jste si tu vodu vzali pro hradní příkop!“ vybafl Egg.

Zrovna jsem se k němu dostával, pomyslel si Dunk.

„Příkop je zásadní součástí obrany hradu,“ nedal se mistr. „Navrhuješ snad, aby se lady Rohanne vystavovala útoku… v tak nejistých dobách?“

„Hmm,“ opáčil Dunk pomalu, „suchý příkop, taky příkop. A urozená paní má silné hradby a statné muže k jejich obraně.“

„Sere Duncane,“ prohlásila lady Rohanne, „bylo mi deset let, když povstal černý drak. Na kolenou jsem prosila otce, ať se nevystavuje nebezpečí, anebo ať aspoň nechá doma mého muže. Kdo by mě chránil, kdyby oba muži v mojí rodině zahynuli? A tak mě vzal na valy a ukazoval mi silné stránky Chladných Vod. ‚Starej se, ať jsou pevné,‘ řekl, ‚a pak budeš v bezpečí. Když budeš o svou obranu pečovat, nikdo ti neublíží.‘ A první, na co ukázal, byl příkop.“ Pohladila si koncem copu tvář. „Můj první manžel padl na Rudé trávě. Otec mi našel další, ale Cizinec si vzal i je. Už nevěřím mužům, bez ohledu na to, jak statní se mi zdají být. Věřím na kámen a ocel a vodu. Věřím na hradní příkopy, sere, a ten svůj vyschnout nenechám.“

„To, co řekl tvůj otec, bylo správné a dobré,“ prohlásil Dunk, „ale nedává ti to právo brát si vodu, která patří Osgreyům.“

Zatahala se za cop. „Ser Eustác ti nejspíš řekl, že potok je jeho.“

„Už tisíc let,“ přikývl Dunk. „Dokonce se i jmenuje Kostkovaná Voda. To je zcela jasné.“

„To tedy je.“ Další zatahání; jednou a dvakrát a třikrát. „Stejně jako že se řeka jmenuje Mander, ačkoli rod Manderlyů vyhnali z jejích břehů už před tisícovkou let. A Vysoká zahrada je pořád Vysoká zahrada, ačkoli poslední Zahradník zemřel na Ohnivém poli. Casterlyova Skála se jen hemží Lannistery a nikde ani jeden Casterly. Svět se mění, sere. Tahle Kostkovaná Voda pramení v Podkovových vrších a ty byly od jednoho konce ke druhému moje, když jsem se naposledy dívala. Takže voda je také moje. Ukaž mu to, mistře Cerricku.“

Mistr sestoupil ze stupínku. Nemohl být o moc starší než Dunk, ale v šedém hábitu a s řetízkem na krku vypadal, jako by vládl chmurnou moudrostí přesahující jeho věk. V rukou držel starý pergamen. „Podívej se sám, sere,“ vyzval jej, rozvinul svitek a podal mu jej.

Dunk, co vypil truňk, tupý jak lenochův meč. Už zase cítil, jak mu rudnou tváře. Nesměle si od mistra vzal pergamen a mžoural na písmo. Nerozuměl z něj slovu, ale poznával voskovou pečeť pod zdobným podpisem; trojhlavý drak rodu Targaryenů. Králova pečeť. Má před sebou nějaký královský výnos. Pohyboval hlavou ze strany ke straně, jako by četl. „Tady je jedno slovo, které nějak nemůžu přečíst,“ utrousil po chvíli. „Eggu, pojď se podívat, máš bystřejší oči než já.“

Chlapec mu byl v mžiku po boku. „Které slovo, sere?“ Dunk ukázal. „Tohle? Aha.“ Egg rychle četl a pak zvedl k Dunkovi zraky a maličko přikývl.

Je to její potok. Má na to listinu. Dunk si připadal, jako kdyby dostal pěstí do břicha. Králova vlastní pečeť. „To… to musí být nějaký omyl. Synové starého pána zemřeli v králových službách, tak proč by mu Jeho Výsost brala potok?“

„Kdyby král Daeron nebyl tak shovívavý, mohl mu vzít i hlavu.“

Dunk na chvilenku nic nechápal. „Co tím myslíš?“

„Myslí tím to,“ ozval se mistr Cerrick, „že ser Eustác Osgrey je vzbouřenec a zrádce.“

„Ser Eustác si vyvolil černého draka proti rudému, protože doufal, že Černožár by mu jako král mohl vrátit léna a hrady, jež Osgreyové za Targaryenů ztratili,“ řekla lady Rohanne. „A nejvíc chtěl Chladné Vody. Jeho synové zaplatili tu zradu vlastními životy. Když přivezl jejich kosti domů a dceru dal jako rukojmí královým mužům, jeho manželka se vrhla z vrcholku nezlomské věže. Nebo to ti ser Eustác neřekl?“ Usmívala se dost smutně. „Ne, myslím, že neřekl.“

„Černý drak.“ Zapřísáhl jsi svůj meč zrádci, ty tupče. Jedls zrádcův chléb a spal jsi pod střechou vzbouřence. „Má paní,“ řekl popleteně, „černý drak… ale to už je patnáct let. Teď je teď a teď máme sucha. Možná, že předtím byl ser Eustác vzbouřenec, ale i tak potřebuje vodu.“

Rudá vdova vstala a urovnala si sukni. „Tak to by se měl modlit za déšť.“

V tu chvíli se Dunk rozpomněl, co mu Osgrey řekl, když se v lese rozloučili. „Pokud nechceš dát podíl na vodě jemu, udělej to aspoň pro jeho syna.“

„Syna?“

„Addama. Sloužil tady tvému otci jako panoš.“

Lady Rohanne měla náhle tvář jako z kamene. „Pojď blíž.“

Nevěděl, co jiného dělat, a tak poslechl. Díky stupínku byla o dobrou stopu výš, ale přesto se nad ní stále tyčil. „Poklekni,“ poručila. Poklekl.

Do facky vložila veškerou svou sílu – a byla silnější, než vypadala. Tvář mu jen hořela a v ústech cítil krev z rozseknutého rtu, ale nijak vážně mu neublížila. Chvilku ho nenapadalo nic lepšího, než že ji popadne za ten dlouhý zrzavý cop, hodí si ji na klín a naplácá jí přes zadek, jako by to udělal s rozmazleným děckem. Jenže když to udělám, začne křičet, přiběhne dvacet rytířů a zabijí mě.

„Ty se odvažuješ se něčeho dožadovat v Addamově jménu?“ Měla roztažené chřípí. „Odejdi z Chladných Vod, sere. Ihned.“

„Já přece nechtěl…“

„Zmiz, nebo si najdu pytel, aby byl dost velký i na tebe, i kdybych ho měla sama ušít. A pověz seru Eustácovi, ať mi do zítřka vydá Bennise s Hnědým štítem, jinak si pro něj přijdu sama s ohněm a s mečem. Rozuměl jsi mi? S ohněm a s mečem!“

Septon Sefton vzal Dunka za paži a honem jej táhl ze síně ven. Egg šel hned za nimi. „To bylo velmi nerozvážné, sere,“ šeptal tlustý septon a vedl je po schodech dolů. „Nesmírně nerozvážné. Zmínit se o Addamu Osgreyovi…“

„Ser Eustác říkal, že pro toho chlapce měla slabost.“

„Slabost?“ Septon hlasitě zafuněl. „Milovala ho, a on ji. Nedostali se dál než k jednomu dvěma polibkům, ale… to za Addama plakala po Rudé trávě, ne za manžela, kterého ostatně stěží znala. Vinu za jeho smrt dává seru Eustácovi, a právem. Vždyť chlapci bylo dvanáct.“

Dunk věděl, jaké je nosit v sobě takovou ránu. Kdykoli někdo promluvil o Ashfordské lučině, vzpomněl si na tři dobré muže, kteří zemřeli, aby mu zachránili nohu, a pokaždé to stejně zabolelo. „Pověz mé paní, že jsem se jí nechtěl dotknout. A popros ji o odpuštění.“

„Udělám, co půjde, sere,“ slíbil řekl septon Sefton, „ale ty řekni seru Eustácovi, ať jí pošle Bennise, a to rychle. Jinak to pro něj bude drsné. Velmi drsné.“

Teprve když se chadnovodské hradby a věže vytratily za nimi na západě, podíval se Dunk na Egga a řekl: „Co bylo napsáno na té listině?“

„Je to udělení práva. Od krále, pro lorda Wymana Webbera. Za věrné služby při nedávné vzpouře dostává lord Wyman a jeho potomci veškerá práva na Kostkovanou Vodu, od jejího pramene v Podkovových vrších až ke břehům Lesního jezera. Také tam stojí, že lord Wyman a jeho potomci mají mít právo lovit ve Watově lese červené jeleny a kance a králíky, kdykoli se jim zlíbí, a každý rok v lese pokácet dvacet stromů.“ Chlapec si odkašlal. „Jenže udělení práva bylo časově omezené. Píše se tam, že pokud ser Eustác zemře bez přímého mužského dědice, Nezlom se vrátí koruně a privileje lorda Webbera skončí.“

Byli maršálky Severní marky po tisíc let. „Starému pánovi nechali jen věž, ať si v ní umře.“

„A hlavu na krku,“ dodal Egg. „Jeho Výsost mu taky nechala hlavu na krku, sere. Přestože to byl vzbouřenec.“

Dunk ho sjel pohledem. „A ty bys mu ji vzal?“

Egg se nad tím musel zamyslet. „U dvora jsem tu a tam sloužil v králově Malé radě. A někdy se tam o to hádali. Strýc Baelor říkal, že shovívavost je vždy nejlepší, když máme co do činění s úctyhodným protivníkem. Pokud poražený má důvody si myslet, že mu bude odpuštěno, spíše odloží meč a poklekne. Jinak bude bojovat na smrt a skolí ještě více oddaných mužů a nevinných lidí. Zato lord Krvevran tvrdil, že když dostávají vzbouřenci odpuštění, jen se tím zasévají semínka příští vzpoury.“ Na hlase mu silně byly poznat pochyby. „Proč vlastně ser Eustác povstal proti králi Daeronovi? Byl to přece dobrý král, to tvrdí každý. Přivedl do říše Dorne a z Dornských udělal naše přátele.“

„Na to se budeme muset zeptat sera Eustáce, Eggu.“ Dunk si myslel, že odpověď zná, ale něco takového by chlapec asi slyšel nerad. Chtěl získat hrad se lvem nad branou, ale nedostal nic než hroby mezi ostružiním. Když někomu zapřísáhnete svůj meč, slíbíte tím, že mu budete sloužit a budete ho poslušni, v nouzi za něj budete bojovat, nebudete strkat nos do jeho záležitostí a nebudete zpochybňovat jeho spojenectví… jenže ser Eustác z něj udělal hlupáka. Řekl, že jeho synové padli v boji za krále, a nalhal mi, že potok je jeho.

Tma je zastihla ve Watově lese.

Dunk si za to mohl sám. Měl jet rovnou domů, stejnou cestou, kterou přijeli, ale on to vzal k severu, že si ještě jednou prohlédne přehradu. Zpola uvažoval o tom, že se pokusí ji strhnout vlastníma rukama. Jenže Sedm a ser Lucas Lučiště mu nebyli příznivě nakloněni. Když dorazili k přehradě, zjistili, že ji střeží dva muži s kušemi a s pavouky našitými na vestách. Jeden se ráchal bosýma nohama v té ukradené vodě. Už jen za to a za nic jiného by jej Dunk s obrovskou chutí zardousil, jenže ten muž je uslyšel přijíždět a bleskurychle sáhl po zbrani. Jeho druh byl ještě rychlejší a šipku už měl založenou. Dunk se na ně mohl tak přinejlepším výhružně mračit.

Pak se už nedalo dělat nic, jen jet zpátky, odkud přišli. Dunk se ve zdejší krajině nevyznal tak dobře jako ser Bennis – a bylo by dost ponižující se ztratit v lese tak malém, jako je ten Watův. Když se přebrodili přes potok, slunko už stálo nízko na západě a začínaly se objevovat první hvězdy, a taky mračna drobných mušek. Až mezi vysokými černými stromy Egg zase našel řeč. „Sere? Ten tlustý septon říkal, že můj otec trucuje v Létohradě.“

„Řeči se šíří rychle.“

„Můj otec netrucuje.“

„Hmm,“ uvážil to Dunk, „třeba ano. Ty trucuješ.“

„To není pravda, sere.“ Zamračil se. „Nebo ano?“

„Trochu. Ale ne až tak často. Jinak bych ti dával víc pohlavků za ucho, než ti dávám.“

„Jeden jsi mi dal u brány.“

„To byl nejhůř poloviční pohlavek. Až jednou dostaneš celý pohlavek, tak to poznáš.“

„To tobě Rudá vdova celý pohlavek dala.“

Dunk si sáhl na napuchlý ret. „Nemusel jsi to říct až tak nadšeně.“ Zato tvému otci jednu za ucho nevyšil nikdy nikdo. Možná právě proto je princ Maekar takový, jaký je. „Když král jmenoval svou Rukou lorda Krvevrana, tvůj urozený otec odmítl patřit ke královské radě a odjel z Králova Přístaviště na vlastní sídlo,“ připomněl svému panoši. „A v Létohradě je už rok a půl dalšího. Jak tomu chceš říkat jinak, když ne trucování?“

„Říkám tomu projev rozlícenosti,“ prohlásil Egg nadutě. „Jeho Výsost měla jmenovat svou Rukou mého otce. Je to jeho bratr a navíc nejskvělejší válečný velitel v říši, aspoň co zemřel strýc Baelor. Lord Krvevran ani není opravdový lord, to je jen nějaká pitomá zdvořilost. Je to čarodějník, a navíc nízkého rodu.“

„Nízkého? Bastardského.“ Krvevran sice asi není pravý lord, ale šlechtici byli jeho předky z obou stran. Jeho matka byla jednou z mnoha milenek krále Aegona Hanebného. Aegonovi bastardi pak, po smrti starého krále, byli prokletím Sedmi království. Celou tu smečku prohlásil na smrtelném loži za zákonné potomky; a nejen Urozené bastardy, jako je Krvevran, Hořkoplát a Daemon Černožár, jejichž matkami aspoň jsou urozené paní, ale i ty menší, jež zplodil s kurvami a holkami z hostinců, s dcerami kupců, s potulnými herečkami a s kdejakou hezkou venkovankou, která mu přišla do rány. Oheň a krev, takové je heslo rodu Targaryenů, ale Dunk jednou slyšel od sera Arlana, že Aegonovým heslem by spíš mělo být Umyjte ji a přiveďte mi ji do postele.

„Král Aegon Krvevrana očistil od nemanželského původu,“ připomněl Dunk svému panoši, „stejně jako všechny ty ostatní.“

„Starý Nejvyšší septon otci řekl, že královy zákony jsou jedna věc a boží zákony jiná,“ namítl hoch paličatě. „Děti čistého plemene vznikají v manželském loži s požehnáním Otce a Matky, zato bastardi se podle něj rodí ze chtíče a slabosti vůle. Král Aegon sice prohlásil, že jeho bastardi nejsou žádní bastardi, ale jejich skutečné založení tím nezměnil. Nejvyšší septon říkal, že všichni bastardi se rodí, aby zrazovali… Daemon Černožár, Hořkoplát, ba i Krvevran. Lord Potok byl mazanější než ti dva, říkal septon, ale nakonec se projeví jako zrádce také. Nejvyšší septon proto radil otci, aby nikdy nevložil žádnou důvěru ani v něj, ani v žádné další bastardy, větší či menší.“

Rodí se, aby zrazovali, pomyslel si Dunk. Ze chtíče a slabosti vůle. Nikdy jim nedůvěřovat, větším ani menším. „Eggu,“ řekl pak, „nenapadlo tě někdy, že i já můžu klidně být bastard?“

„Ty, sere?“ Chlapce to vyvedlo z míry. „Ty jím přece nejsi.“

„Mohl bych. Matku jsem nikdy nepoznal, nevím, co se s ní stalo. Třeba jsem už při porodu byl moc veliký a zabil jsem ji. Nejspíš to byla nějaká děvka nebo holka z hostince. Dole v Bleším Zadku na moc urozených dam nenarazíš. A pokud za otce někdy byla provdaná… hmm, co se pak stalo s ním, ha?“ Dunk moc neměl rád, když mu někdo připomínal jeho život předtím, než jej našel ser Arlan. „V Králově Přístavišti byla taková špeluňka, kam jsem někdy za pár měďáků prodával krysy a kočky a holuby. Kuchař vždycky tvrdil, že mým otcem byl nějaký zloděj nebo kapsář. ‚Nejspíš jsem byl u toho, když ho věšeli,‘ říkával mi, ‚ale třeba ho jenom poslali na Zeď.‘ Když jsem sloužil jako panoš u sera Arlana, někdy jsem se ptal, jestli bychom se tam nemohli vydat, přijmout službu v Zimohradě nebo na nějakém jiném severním hradu. Pořád mi strašilo v hlavě, že kdybych se dostal ke Zdi, třeba narazím na nějakého starého muže. Opravdu vysokého muže, který vypadá jako já. Ale nikdy jsme tam nevyrazili. Ser Arlan říkal, že na severu jsou horší cesty a všechny lesy jsou samý vlk.“ Potřásl hlavou. „Krátce řečeno, je dost možné, že děláš panoše bastardovi.“

Egg projednou nenacházel slova. Kolem nich houstlo šero. Mezi stromy pomalu poletovaly světlušky a vypadalo to jako spousta povlávajících hvězdiček. Na nebi taky nějaké hvězdy byly, a bylo jich víc, než by kdy kdo mohl doufat, že spočítá, i kdyby žil tak dlouho jako starý král Jaehaerys. Dunkovi stačilo zvednout zraky, aby spatřil své důvěrné přátele: Hřebce a Svini, Královu korunu a Stařeninu lucernu, Veslici, Ducha a Měsíční pannu. Na severu ale bylo oblačno, a tak nemohl vidět modré oko Ledového draka, to modré oko, jež ukazuje k severu.

Když dojeli k Nezlomu, který se temně a zpříma tyčil na kopci, už vyšel měsíc. Dunk si všiml, že z vyšších oken věže se line nažloutlé světlo. Ser Eustác většinou odešel na lože, jen co povečeřel, ale dnes podle všeho ne. Čeká na nás, věděl Dunk.

A Bennis s Hnědým štítem čekal také. Našli ho usazeného na schodech do věže, žvýkal kyselist a v měsíčním světle si brousil dlouhý meč. Táhlé škrábavé zvuky kamene na oceli se nesly daleko. I kdyby ser Bennis zanedbával své šaty i vlastní osobu sebevíc, zbraně si udržuje ve vzorném pořádku.

„Tupec se nám vrátil,“ prohlásil Bennis. „A já si už brousil ocel, že tě půjdu zachraňovat z moci Rudé vdovy.“

„Kde jsou muži?“

„Práče a Mokrý Wat drží hlídku na střeše, pro případ, že by se stavila Vdova. Ostatní si s kňouráním zalezli na kutě. A taky že jsou otlučení jako píšťalky. Dal jsem jim zabrat. Toho velkého hlupáka jsem trochu sekl do krve, aby se rozzuřil. Bojuje líp, když má vztek.“ Předvedl jim ten svůj hnědočervený úsměv. „Máš pěkně natlučenou tlamu. Příště už nechoď obracet kameny. Co ti ta ženská řekla?“

„Že si vodu hodlá nechat. A taky chce tebe, za to, že jsi u přehrady pořezal toho kopáče.“

„Říkal jsem si to.“ Bennis si odplivl. „Ta toho nadělá, kvůli křupanovi. Měl by mi poděkovat. Ženy mají pro muže s jizvami slabost.“

„Tak to ti nebude vadit, až ti dá rozříznout nos.“

„Prd. Kdybych si chtěl rozříznout nos, rozříznu si ho sám.“ Ukázal nahoru palcem. „Ser Eunuch je ve svých komnatách a dumá o tom, jaký kdysi býval pašák.“

V tu chvíli se ozval Egg. „Bojoval za černého draka.“

Dunk by mu za to měl dát jednu za ucho, ale hnědý rytíř se jen zasmál. „Jak jinak. Jen se na něj podívejte. Působí dojmem člověka, co si umí vybrat vítěznou stranu?“

„O nic víc než ty. Jinak bys nebyl tady s námi.“ Dunk oslovil Egga. „Postarej se o Hroma a o Mistra a pak přijď za námi.“

Když Dunk vešel do hradu a vyšel nahoru, starý rytíř seděl vedle krbu, už v noční haleně, přestože v krbu nikdo nezatopil. V ruce měl otcův pohár, těžký a stříbrný, který vyrobili pro některého z lordů Osgreyů ještě před Dobytím. Na poháru byl kostkovaný lev vyvedený z odlupků jadeitu a zlata, i když některé z těch jadeitových už upadly. Když starý rytíř uslyšel Dunkovy kroky, zvedl hlavu a zamrkal, jako by se probouzel ze sna. „Á. Už ses vrátil, sere Duncane. Tak co, sere, zarazil se Lucas Inchfield při pohledu na tebe?“

„Nevšiml jsem si, můj pane. Spíš ho to rozlítilo.“ Dunk vše vylíčil, jak nejlépe dokázal, vynechal jen to o lady Helicent, aby nevypadal jako naprostý pitomec. Byl by vynechal i tu facku, ale ret mu už napuchl na dvojnásobek a ser Eustác si toho nemohl nevšimnout.

A také si všiml a zamračil se. „Tvoje ústa…“

Dunk si tam opatrně sáhl. „Její urozenost mi dala políček.“

„Ona tě uhodila?“ Otevíral a zase zavíral ústa. „Uhodila mého vyslance, muže, který k ní přišel pod kostkovaným lvem? Dovolila si vložit na tebe ruce?“

„Jen jednu ruku, sere. A krvácet to přestalo, ještě než jsme odjeli z hradu.“ Sevřel pěst. „Chce sera Bennise, ne tvoje stříbro, a přehradu odmítá rozebrat. Ukázala mi pergamen s královou pečetí. Stojí tam, že potok je její. A…“ Zaváhal. „Taky řekla, že jsi… že jsi…“

„…povstal s černým drakem?“ Ser Eustác jako by náhle zplihl. „Bál jsem se, že to řekne. A pokud chceš odejít z mých služeb, nebudu ti bránit.“ Starý rytíř upřel oči do poháru; Dunk vůbec netušil, co tam vlastně hledá.

„Mně jsi řekl, že tvoji synové padli v boji za krále.“

„A také padli. Za právoplatného krále, Daemona Černožára. Za Krále, jenž třímal Meč.“ Starcův knír se zachvěl. „Muži pod rudým drakem si říkají loajalisté, ale my, kteří jsme si vyvolili černého draka, jsme byli stejně loajální… kdysi. To až teď… všichni muži, kteří pochodovali vedle mě, aby dostali prince Daemona na Železný trůn, se rozplynuli jako ranní rosa. Možná se mi jen zdáli. Anebo spíš do nich ten strach vložil lord Krvevran a jeho Havraní zuby. Všichni přece nemohou být mrtví.“

Dunk nemohl popřít, že kus pravdy v tom je. Do nynějška se ani jedinkrát nesetkal s někým, kdo bojoval za Uchazeče. Ale nějaké jsem potkat musel. Byly jich přece tisíce. Půlka říše byla pro rudého draka a druhá pro černého. „Ser Arlan vždycky říkal, že obě strany bojovaly udatně.“ Napadlo ho, že to starý rytíř uslyší rád.

Ser Eustác sevřel pohár oběma rukama. „Kdyby Daemon přejel přes Gwayna Corbraye… kdyby Kulového bleska neskolili hned na počátku bitvy… kdyby nám Hightower a Tarbeck a Oakheart a Butterwell poskytli svou plnou sílu, místo aby se pokusili zůstat jednou nohou v obou táborech… kdyby Manfred Lothston zůstal věrný, kdyby nezradil… kdyby bouře nezpomalily lorda Brackena, který se nám plavil na pomoc s myrskými střelci z kuší… kdyby Zručručka nebyl chycen s ukradenými dračími vejci… a těch co kdyby je tolik, sere… a pokud by se cokoli z toho vyvinulo jinak, všechno mohlo skončit opačně. Pak by nám říkali loajalisté a na přívržence rudého draka by se vzpomínalo jako na ty, kdo bojovali, aby udrželi uzurpátora Daerona Nepravě narozeného na ukradeném trůně, ale nepodařilo se jim to.“

„Tak to asi mohlo být, můj pane,“ na to Dunk, „ale dopadlo to tak, jak to dopadlo. Už to jsou roky a tobě bylo odpuštěno.“

„Tak, odpustili nám. Pokud jsme poklekli a dali mu rukojmí jako zástavu své budoucí oddanosti, Daeron všem zrádcům a vzbouřencům odpustil.“ Znělo to zahořkle. „Vykoupil jsem si hlavu životem vlastní dcery. Alysanne bylo sedm, když ji odvedli do Králova Přístaviště, a dvacet, když zemřela jako mlčící sestra. Jednou jsem se za ní jel do Králova Přístaviště podívat, ale ani se mnou nepromluvila; s vlastním otcem. Králova milost je otrávený dar. Daeron Targaryen mě nechal žít, ale vzal mi sebeúctu a sny a čest.“ Ruka se mu třásla, víno se rozlévalo do rudé skvrny v klíně, ale stařec si toho nevšímal. „Měl jsem odejít s Hořkoplátem do vyhnanství, anebo zemřít vedle svých synů a milovaného krále. To by byla smrt hodná kostkovaného lva, potomka tolika hrdých lordů a mocných válečníků. Daeronova milost mě jen zmenšila.“

V jeho srdci černý drak nezemřel, došlo Dunkovi.

„Můj pane?“

To se ozval Egg. Chlapec vešel právě ve chvíli, kdy ser Eustác mluvil o své smrti. Starý rytíř na něj mžoural, jako by ho viděl poprvé. „Ano, hochu? Co je?“

„Když dovolíš… Rudá vdova řekla, že ses vzbouřil, abys dostal její hrad. To není pravda, že ne?“

„Hrad?“ Jako by nechápal. „Chladné Vody… ano, Daemon mi slíbil Chladné Vody, ale… nešlo mi o zisk, to ne…“

„Tak proč?“ chtěl vědět Egg.

„Proč?“ Ser Eustác se zamračil.

„Proč jsi zradil? Když tedy nešlo jen o hrad.“

Ser Eustác se na Egga dlouho díval, než odpověděl. „Jsi ještě mladý. Nerozuměl bys tomu.“

„Hmm,“ na to Egg, „třeba ano.“

„Zrada… to je jen slovo. Když dvě knížata bojují o trůn, na němž může sedět jen jeden, všichni se musí rozhodnout, velcí páni jako prostí lidé. A když je po bitvě, vítěze budou oslavovat jako oddané a čestné muže, zatímco ti, kdo byli poraženi, budou navěky známi jako vzbouřenci a zrádci. To byl můj osud.“

Egg o tom chvíli přemítal. „Ano, můj pane. Jenže… král Daeron byl dobrý muž. Proč sis tedy zvolil Daemona?“

„Daeron…“ Ser Eustác to slovo div nevyprskl a Dunkovi až teď došlo, že je přiopilý. „Daeron byl vytáhlý a měl svěšená ramena a při chůzi mu nadskakovalo bříško. Daemon byl rovný jako topol a pyšný a břicho měl ploché a tvrdé jako dubový štít. A uměl bojovat. Se sekyrou a s kopím nebo s řemdihem, se vším to uměl stejně dobře jako který jiný rytíř, jakého jsem kdy viděl, ale s mečem byl jako sám Válečník. Když měl princ Daemon Černožár v ruce, nikdo se mu nemohl postavit… ani Ulrick Dayne s Úsvitem, kdepak, ba ani Dračí rytíř s Temnou sestrou.

Muže poznáš podle jeho přátel, Eggu. Daeron se obklopoval mistry, septony a pěvci. Neustále mu cosi do ucha našeptávaly ženy a jeho dvůr byl plný lidí z Dorne. A jak by ne, když si vzal Dornku do lože a prodal svou vlastní milovanou sestru dornskému princi, ačkoli milovala Daemona? Daeron měl stejné jméno jako Mladý drak, ale když mu jeho dornská manželka dala syna, pojmenoval dítě Baelor, po tom nejslabošštějším králi, jaký kdy seděl na Železném trůně.

Zato Daemon… Daemon nebyl o nic zbožnější, než král potřebuje být, a všichni skvělí rytíři v říši se k němu sbíhali. Lordu Krvevranovi by se líbilo, kdyby byla všechna jejich jména zapomenuta, a tak nám zakázal o nich zpívat, ale já si na ně vzpomínám. Robb Reyne, Gareth Šedý, ser Aubrey Ambrose, lord Gormon Peake, Černý Byren Kvítek, Rudokel, Kulový blesk… Hořkoplát! A já se tě ptám: sešla se kdy kde společnost tak vznešená, byl kdy takový seznam hrdinů?

Proč, chlapče? Ty se mě ptáš proč? Protože Daemon byl ten lepší. Starý král to věděl také. Dal meč Daemonovi. Černožár, meč Aegona Dobyvatele, právě ten, jež nosil každý král z rodu Targaryenů už od Dobytí… vložil ten meč Daemonovi do ruky už toho dne, kdy jej pasoval na rytíře, a to byl dvanáctiletým chlapcem.“

„Podle mého otce to bylo jen proto, že Daemon byl nadaný šermíř, ale Daeron nikdy,“ namítl Egg. „Proč dávat koně někomu, kdo neumí jezdit? A taky říká, že meč ještě není království.“

Starý rytíř škubl rukou tak silně, až se ze stříbrného poháru vylilo víno. „Tvůj otec je hlupák.“

„Ne, to není,“ odpověděl hoch.

Osgrey měl tvář zkřivenou hněvem. „Položils otázku, já jsem na ni odpověděl, ale drzost nestrpím. Sere Duncane, měl bys toho chlapce častěji bít. Ve zdvořilosti má značné mezery. Pokud to musím udělat sám, udělám to a…“

„Ne,“ vložil se do řeči Dunk. „To neuděláš, sere.“ Už se rozhodl. „Setmělo se. Odjedeme s prvním světlem.“

Ser Eustác se na něj ohromeně zadíval. „Odjedete?“

„Pryč z Nezlomu. Opustíme tvoje služby.“ Lhal jsi nám. Vykládej si to, jak umíš, bylo to stejně nečestné. Rozepnul si plášť, sundal jej, sbalil a položil starci do klína.

Osgrey přimhouřil oči. „Copak, nabídla ti ta žena, ať sloužíš jí? Odcházíš ode mě do lože té děvky?“

„Nevím, že by byla děvka,“ namítl Dunk, „a ostatně patrně není ani čarodějka a ani travička a nic podobného. Ale ať je, co je, nesejde na tom. Protože my vyrážíme na cestu, ne do Chladných Vod.“

„Na cestu? Myslíš do škarpy? Opouštíte mě a chcete se toulat v lesích jako vlci a přepadat počestné muže při silnicích?“ Ruka se mu třásla. Pohár mu vyklouzl z prstů, koulel se po podlaze a víno z něj vytékalo. „No tak si běžte. Běžte si. Nechci vás ani vidět. Neměl jsem vás nikdy brát do služeb. Běžte!“

„Jak poroučíš, sere.“ Dunk se uklonil a Egg šel za ním.

Tu poslední noc chtěl Dunk být od Eustáce Osgreye co nejdál, a tak přespali dole ve sklepeních, spolu s ostatními skrovnými zbrojnými houfci Nezlomu. Noc byla dost neklidná. Lem a rudooký Pate chrápali, jeden hlučně, druhý zase vytrvale. Sklepení bylo navinulé plesnivinou, která k nim stoupala padacími dvířky z kobek v nižších patrech. Dunk kašlal a obracel se na škrábavém lůžku, upadal do nestálého polospánku a hned se zase ve tmě náhle budil. V lese ho něco poštípalo a teď to pekelně svrbělo a ve slámě navíc byly blechy. Dobře, že se zbavím tohohle místa a že se zbavím i starého pána, a taky sera Bennise a vůbec jich všech. Možná je čas, aby odvedl Egga zpátky na Létohrad za otcem. Ráno se na to chlapce zeptá, až budou daleko odsud.

Ale ráno jako by bylo někde v nedohlednu. Dunk měl plnou hlavu draků, rudých a černých… a taky kostkovaných lvů, starých štítů, odrbaných vysokých bot… měl ji plnou potoků a říček a hradních příkopů a přehrad a listin opatřených okázalou královou pečetí, které si neumí přečíst.

A navíc ještě ona, Rudá vdova, Rohanne z Chladných Vod. Viděl její pihovatou tvář, štíhlé paže, dlouhý rudý cop. Měl z toho pocit viny. Mělo by se mi zdát o Tanselle. O Tanselle Mocvysoké, jak jí říkali, i když pro mě moc vysoká nebyla. Namalovala mu znak na štít a on ji zachránil před Jasným princem, jenže ona se někam vytratila ještě před soudem sedmi. Nesnesla by se dívat na to, jak zemřu, říkával si často Dunk, ale co on může vědět? Je přece tupý jako lenochův meč. Jako důkaz postačí jen si vzpomenout na Rudou vdovu. Tanselle se na mě usmála, ale nikdy jsme se ani neobjali, nepolíbili, dokonce ani na tvář ne. Rohanne se jej aspoň dotkla; může to dokázat napuchlým rtem. Nevymýšlej hlouposti. Ta není pro lidi, jako jsi ty. Na to je moc malá, moc chytrá – a moc nebezpečná.

Konečně, konečně začal podřimovat a upadl do snu. V něm běžel po mýtině uprostřed Watova lesa, běžel k Rohanne a ona po něm střílela šípy. Každý, jenž vypustila, si našel cíl, probodávaly mu hruď, ale přitom ta bolest byla zvláštně lahodná. Měl by se sebrat a utéct, ale místo toho běžel dál k ní, utíkal pomalu, jak lidé ve snu utíkají vždycky, jako by se vzduch proměnil v med. Přiletěl další šíp, a další. Jako by její toulec byl bezedný. Oči měla šedé a zelené a zlomyslné. Roucho ti zvýrazňuje barvu očí, chtěl jí říct, ale copak nějaké roucho měla, nebo vůbec nějaké dámské oblečení? Na drobných ňadrech viděl bledou spršku pih, bradavky byly rudé a tvrdé, vypadaly jako maliny. On zase se šípy vypadal jako velikánský dikobraz, doklopýtal jí až k nohám, ale přesto kdovíkde sebral sílu a chytil ji za cop. Jediným rázným trhnutím si ji stáhl na sebe a políbil ji.

V tu chvíli ho probudil nějaký výkřik.

V temném sklepení panoval zmatek. Nadávky a reptání se odrážely od stěn sem a tam, muži šátrali po kopích nebo kalhotách a vráželi jedni do druhých. Nikdo nevěděl, co se děje. Egg našel lojovou svíčku a zapálil ji, aby na scénu aspoň trochu viděli. Dunk byl první na schodech. Skoro se srazil se Shrbeným Samem, který se hrnul dolů jako velká voda a funěl jako kovářský měch a nesouvisle blekotal. Dunk ho musel chytit za obě ramena, aby se nesvalil na zem. „Co se stalo, Same?“

„Nebe,“ kňučel staroch. „Nebe!“ Nic rozumnějšího z něj nedostali, a tak se všichni běželi rozhlédnou ze střechy. Ser Eustác už tam byl dřív než oni, stál u předprsně v nočním úboru a upíral oči do dálky.

Na západě vycházelo slunce.

Až za dlouho Dunkovi došlo, co to znamená. „Watův les hoří,“ řekl tlumeně. Zdola od paty věže se k nim nesly Bennisovy nadávky a z toho přívalu sprostot by zčervenal snad i Aegon Hanebný. Shrbený Sam se začal modlit.

Na to, aby rozeznali plameny, byli příliš daleko, ale rudá záře pohlcovala polovinu západního obzoru a nad tím světlem se ztrácely hvězdy. Králova koruna už zpola zmizela, zatemnila ji rouška stoupajícího dýmu.

S ohněm a s mečem, řekla.

Požár zuřil až do rána. Tu noc na Nezlomu nikdo nespal. Zanedlouho už cítili kouř a viděli plameny poskakující v dálce jako dívky v šarlatových sukýnkách. Všichni si kladli otázku, jestli oheň nepohltí i je. Dunk stál za předprsní, oči ho pálily, hledal ve tmách jezdce. „Bennisi,“ řekl, když přišel hnědý rytíř nahoru s plnou hubou toho svého kyselistu, „chce tebe. Možná bys měl odejít.“

„Cože, utéct?“ zahýkal. „Na mém koni? To bych se zrovna tak dobře mohl pokusit odletět na jednom z těch zasraných kuřat.“

„Tak se jim vzdej. Dá ti jen proříznout nos.“

„Mně se můj nos líbí, jak je, tupče. Ať si pro mě zkusí přijít, uvidíme, co kdo komu prořízne.“ Posadil se se zkříženýma nohama, zády se opřel o jeden zub cimbuří, z mošny vytáhl brousek a začal si ostřit meč. Ser Eustác stál nad ním. Tlumeně se začali domlouvat, jak povedou válku. „Lucas Lučiště nás bude čekat u přehrady,“ uslyšel Dunk starého rytíře, „takže jim místo toho spálíme obilí. Oheň za oheň.“ Ser Bennis byl toho názoru, že to je ono, i když možná by jí mohli spálit i mlýn. „Je šest líg na opačné straně od hradu, takže tam Lučiště čekat nebude. Spálíme mlýn a zabijeme mlynáře, to jí dá za vyučenou.“

Egg naslouchal taky. Kašlal a bílýma vypoulenýma očima si prohlížel Dunka. „Sere, musíš jim to zarazit.“

„Jak?“ zeptal se Dunk. Rudá vdova jim to zarazí sama. Nebo vlastně ona a ten Lucas Lučiště. „Ti dva jen mlátí pantem, Eggu. Aby si strachy nepustili do kalhot. A s námi to už nemá nic společného.“

Svítání přineslo šedou oblohu zataženou oparem a vzduch, který štípal do očí. Dunk hodlal vyrazit časně, i když nevěděl, jak daleko po probděné noci zvládnou dojet. Posnídali s Eggem vejce natvrdo a Bennis už hnal ostatní ven k dalšímu výcviku. Jsou to osgreyští mužové, kdežto my ne, říkal si Dunk. Snědl čtyři vejce. Bral to tak, že aspoň tolik mu ser Eustác dluží. Egg snědl dvě. Spláchli to pivem.

„Mohli bychom jet na Krásný ostrov, sere,“ řekl chlapce, když si už sbírali věci. „Pokud tam Železní podnikají přepady, lord Farman možná shání nějaké meče.“

Dobrý nápad. „Tys na Krásném ostrově někdy byl?“

„Ne, sere,“ odpověděl Egg, „ale říká se, že je opravdu krásný. A krásné prý je sídlo lorda Farmana. Říká se mu Krasohrad.“

Dunk se zasmál. „Dobrá, tak na Krasohrad.“ Připadal si, jako by mu z ramenou spadlo obrovské břemeno. „Já se postarám o koně,“ řekl, jen co si svázal dohromady zbroj a celé to utáhl konopným provazem. „Ty jdi na střechu pro naše pokrývky, panoši.“ Jestli po něčem netoužil, tak to bylo další setkání s kostkovaným lvem. „Jestli narazíš na sera Eustáce, nevšímej si ho.“

„Ano, sere.“

Venku už Bennis srovnal odvedence do řady, měli kopí a štíty a on se je snažil naučit jednotnému postupu vpřed. Dunk vykročil přes dvůr a hnědý rytíř si jej ani v nejmenším nevšímal. Povede je všechny na smrt. Rudá vdova tu může být každou chvíli. Najednou ze dveří věže vyrazil Egg a pelášil s jejich pokrývkami dolů po dřevěných schodech. Nad ním stál ser Eustác strnule na balkonu a rukama se opíral o předprseň. Když pohledem zavadil o Dunka, knír se mu zachvěl a on se honem odvrátil. Vzduch byl zamlžený kouřem.

Bennis měl na zádech štít, dlouhý štít ve tvaru obrácené kapky, z nenamalovaného dřeva, zčernalý nespočetnými vrstvami starého laku a celý okovaný železem. Nebyl na něm žádný znak, nesl jen středový hříbek, který Dunkovi připomněl nějaké veliké a pevně zavřené oko. Stejně slepý jako on. „Jak proti ní chceš bojovat?“ zeptal se Dunk.

Ser Bennis se podíval na své vojáky a v ústech měl rudo od kyselistu. „S tak málo kopími nemůžu držet celý kopec. Takže to bude jen věž. Všichni se opevníme uvnitř.“ Kývl ke dveřím. „Dovnitř je jen jeden vchod. Vytáhneme dřevěné schody nahoru a pak už se k nám nemají jak dostat.“

„Jen dokud si nepostaví jiné schody. Taky by si mohli přinést provazy s kotvicemi a pak na vás vletět shora ze střechy. Leda že by se rozhodli prostě jen stát opodál s kušemi a prošpikovat vás šipkami, až se budete pokoušet ty dveře bránit.“

Melouni, Fazolové a Ječmínci to všechno poslouchali. Všechny hrdinské řeči už někam odletěly, ačkoli vítr nefoukal žádný. Stáli, svírali ty svoje přiostřené klacky, dívali se na Dunka a na Bennise a jedni na druhé.

„Tahle banda ti nepomůže ani omylem,“ řekl Dunk a kývl k odranému osgreyskému vojsku. „Pokud je necháš venku, rytíři Rudé vdovy je rozsekají na kousky, a uvnitř věže zase jejich kopí budou na nic.“

„Můžou házet věci ze střechy,“ namítl Bennis. „Práče to umí dobře.“

„Ano, jeden dva kusy kamene by dolů hodit mohl,“ připustil Dunk, „ale jen než ho někdo zasáhne šipkou z kuše.“

„Sere?“ Egg už stál vedle něj. „Sere, jestli chceme odjet, tak bychom asi měli, pokud se Vdova blíží.“

Měl pravdu. Jestli se tu zdržíme, zůstaneme v pasti. Přesto Dunk váhal. „Pusť je domů, Bennisi.“

„Cože, mám přijít o naše chrabré hochy?“ Bennis se podíval na venkovany a hýkavě se zasmál. „Ne aby vás svrběly nohy,“ varoval je. „Kdo se pokusí utéct, toho vykuchám.“

„Zkus to a já vykuchám tebe.“ Dunk vytáhl meč. „Jděte domů, a všichni,“ poručil jim. „Vraťte se do vesnic, podívejte se, jestli požár ušetřil vaše domy a úrodu.“

Nikdo se ani nepohnul. Hnědý rytíř na něj upíral zraky a pořád žvýkal. Dunk si ho nevšímal. „Jděte,“ řekl vesničanům znovu. Jako by mu slova vkládal do úst nějaký bůh. Válečník ale ne. Je nějaký bůh pro hlupáky? „Běžte!“ vyzval je, tentokrát už řevem. „Kopí a štíty si vezměte, ale zmizte, nebo se nedožijete rána. Copak vy nechcete zase políbit svoje ženy? Vzít do náručí děti? Jděte domů! Ohluchli jste snad všichni?“

Neohluchli. Mezi drůbeží začal zběsilý ruch. Velký Rob se hrnul pryč tak rychle, že zakopl o jednu slepici, Pate jentaktak že nevykuchal Willa Fazolka, když zakopl o vlastní kopí, ale už mazali, už utíkali. Melouni běželi na jednu stranu, Fazolové na druhou, Ječmínci na třetí. Ser Eustác na ně shůry hulákal, ale nikdo si jej nevšímal. Konečně ohluchli, co se jeho týče, pomyslel si Dunk.

Když se starý rytíř vyvalil z věže a hrnul se ze schodů, mezi drůbeží už zbyli jen Dunk a Egg a Bennis. „Vraťte se,“ povykoval ser Eustác za svým prchajícím houfcem. „Nedovolil jsem vám odejít. Nedovolil jsem vám to!“

„Marně se namáháš, můj pane,“ řekl Bennis. „Už jsou pryč.“

Ser Eustác se obořil na Dunka a knír se mu vztekem jen mrskal. „Neměl jsi právo je posílat pryč. Žádné právo! Já jim nedovolil odcházet, zakázal jsem jim to, zakázal. A tobě jsem zakázal je propustit.“

„My jsme nic takového neslyšeli, můj pane.“ Egg si sundal slamák a odháněl kouř. „Moc hlasitě to tady kdáká.“

Stařec se svalil na nejnižší schod Nezlomu. „Co ti ta žena nabídla, abyste mě jí vydali?“ zeptal se zoufalým tónem Dunka. „Kolik zlata ti dala, abys mě zradil, abys poslal moje chlapce pryč a nechal mě tu samotného?“

„Nejsi sám, můj pane.“ Dunk vrátil meč do pochvy. „Dnes ráno jsem spal pod tvou střechou a jedl tvoje vejce. Ještě máš právo na trochu mých služeb. Neodplížím se s ocasem mezi nohama. Můj meč je stále tady.“ Dotkl se jílce.

„Jeden meč.“ Starý rytíř pomalu vstal. „Co by jeden meč mohl dokázat proti té ženě?“

„Mohl by se pokusit jí zabránit ve vstupu na tvoje panství… pro začátek.“ Dunk by moc rád sám cítil tolik jistoty, s jakou to řekl.

Knír starého rytíře se už chvěl při každém nádechu. „Ano,“ prohlásil posléze. „Je lepší odejít chrabře, než se schovávat za kamennými stěnami. Je lepší zemřít jako lev než jako králík. Byli jsme maršálky Severní marky po tisíc let. Musím si jít pro zbroj.“ Vyrazil do schodů.

Egg se díval na Dunka. „To jsem nevěděl, že máš ocas, sere,“ prohlásil.

„Chceš jednu za ucho?“

„Ne, sere. Chceš svou zbroj?“

„Zbroj – a ještě jednu věc,“ přikývl Dunk.

Nejdřív se mluvilo o tom, že s nimi pojede i ser Bennis, ale nakonec mu ser Eustác poručil, ať zůstane a hájí věž. Proti tomu, co na ně čeká, by jim jeho meč stejně mnoho nepomohl, a pohled na něj by Vdovu jen ještě víc rozohnil.

Hnědého rytíře nebylo třeba přemlouvat dvakrát. Dunk mu pomohl vytlouct železné čepy, které držely horní část schodů. Bennis si vylezl nahoru, odvázal staré a šedé konopné lano a s nasazením všech sil vytáhl dřevěné schody nahoru. Skřípaly a sténaly, ale zvedaly se, až mezi nejvyšším kamenným schodem a jediným vstupem do věže bylo deset stop prázdného místa. Uvnitř zůstal Shrbený Sam i jeho žena. Drůbež se o sebe bude muset postarat sama. Ser Eustác nasedl na svého šedého valacha a zavolal nahoru: „Pokud se do soumraku nevrátím…“

„…Pojedu na Vysokou zahradu, můj pane, a povím lordu Tyrellovi, že ta žena vypálila tvůj les a zavraždila tě.“

Dunk jel za Eggem sedícím na Mistrovi z kopce dolů. Za nimi jel starý pán a jeho zbroj tlumeně řinčela. Pro jednou se zvedl vítr a on slyšel, jak mu popleskává plášť.

Tam, kde býval Watův les, našli jen dýmající spoušť. Když k lesu dojeli, oheň už z valné části uhasl sám od sebe, ale tu a tam se našlo nějaké to místo, kde dál hořelo, jako planoucí ostrůvky v moři popela a uhlíků. Kmeny spálených stromů trčely do nebe jako začernalá kopí. Jiné stromy padly, ležely se zuhelnatělými a zpřelámanými větvemi napříč přes západní cestu a v dutých srdcích jim doutnal rudý žár. I na zemi byla ještě žhavá místa a jinde se zase dým držel ve vzduchu jako horký šedý opar. Sera Eustáce postihl záchvat kašle a Dunk měl chvíli strach, že se stařec bude muset vrátit, ale po čase ho to přešlo.

Minuli cestou mršinu červeného jelena, pak něco, co snad býval jezevec. Kromě much tu nepřežilo nic. Mouchy zřejmě přežijí cokoli.

„Takhle nejspíš vypadalo Ohnivé pole,“ pronesl ser Eustác. „Právě tam začaly naše strasti. Před dvěma sty lety. Na tom poli zahynul poslední ze zelených králů a kolem něj i všechen výkvět Roviny. Podle mého otce dračí oheň žhnul natolik, že se jim meče tavily v rukou. Pak jejich meče posbírali a udělali z nich Železný trůn. Z králů z Vysoké zahrady se stali správci, Osgreyové ubyli a mizeli, až z někdejších maršálků Severní marky byli jen lenní rytíři zavázaní věrností Rowanům.“

Dunk na to neměl co říct, a tak nějakou dobu jeli dál mlčky, až se ser Eustác zase rozkašlal a prohlásil: „Sere Duncane, pamatuješ se, co jsem ti vyprávěl?“

„Možná, sere,“ na to Dunk. „Který příběh myslíš?“

„O Malém lvu.“

„Ano, vzpomínám si. Nejmladší z pěti synů.“

„Správně.“ Zase zakašlal. „Když skolil Lancela Lannistera, Zápaďané se vrátili zpátky. Bez krále není válka. Chápeš, o čem mluvím?“

„Ovšem,“ připustil Dunk neochotně. Dokázal bych ji zabít? Pro jednou Dunk litoval, že není až tak tupý jako lenochův meč. Nesmí to dojít tak daleko. Nesmím dovolit, aby to došlo tak daleko.

V místech, kde západní cesta vedla přes Kostkovanou Vodu, ještě stálo několik zelených stromů. Jen na jedné straně měly kmeny opálené a začernalé. A hned za nimi se temně leskla voda. Modrá a zelená, pomyslel si Dunk, jen ta zlatá barva z ní zmizela. Kouř totiž zastínil slunce.

Když dojeli ke břehu, ser Eustác zastavil. „Složil jsem svatý slib, že nepřekročím tento proud, dokud země za ním bude patřit jí.“ Starý rytíř měl pod zažloutlým pláštěm úplnou zbroj. U boku meč.

„Co když sem vůbec nepřijede, sere?“ zeptal se Egg.

S ohněm a s mečem, řekl si Dunk. „Přijede.“

Také že přijela, a ani ne za hodinu. Nejdřív uslyšeli koně, pak slabé kovové zvuky řinčící zbroje, zvuk sílil. Kvůli kouři bylo těžké říci, jak je voj daleko, až konečně oponou z šedých cárů pronikla její zástava. Na vrcholku žerdi byl železný, bíle a červeně natřený pavouk, pod tím netečně visela vlajka Webberů. Když je muž s vlajkou uviděl stát za vodou, zastavil se na břehu. Chvilenku nato se objevil i ser Lucas Inchfield, ve zbroji od hlavy k patě.

Až poté se dala vidět i lady Rohanne, seděla na klisně černé jako uhel, vystrojená do pruhů stříbřitého hedvábí jako do pavučiny. Plášť měla Vdova ze stejné látky. Vzdouval se jí kolem ramenou a zápěstí, lehký jako vzduch. I ona na sobě měla zbroj, šupinovou zbroj se zeleným lakem a zdobenou zlatem a stříbrem. Seděla jí jako rukavice; vypadala v ní jako oblečená do letního listoví. Dlouhý rusý cop jí visel na záda a při jízdě nadskakoval. Po boku jí jel brunátný septon Sefton na velikém šedém valachovi. Po druhém boku měla svého mladého mistra, Cerricka, který seděl na mezku.

Za nimi přijeli další rytíři, byl jich půltucet, a k ruce měli právě tolik panošů. Vše uzavíral zástup jízdních s kušemi, kteří se rozestoupili do oblouku po obou stranách od cesty, jen co se dostali ke Kostkované Vodě a všimli si, že na protějším břehu čeká Dunk. Celkem třiatřicet bojeschopných mužů, když tedy nepočítáme septona, mistra a samotnou Vdovu. Dunka zaujal jeden rytíř; taková zavalitá holohlavá bečka v kroužkové zbroji a kůži, se vzteklým výrazem a ohavným voletem na krku.

Rudá vdova dovedla klisnu až ke břehu. „Sere Eustáci, sere Duncane,“ zavolala přes vodu, „viděli jsme v noci ten váš oheň.“

„Viděli?“ odpověděl křikem ser Eustác. „Jak byste neviděli… když jste jej sami založili.“

„To je odporné obvinění.“

„Z odporného činu.“

„Včera jsem spala ve svém loži a měla kolem sebe své dámy. Křik na hradbách mě vzbudil jako téměř všechny. I staří se vyšplhali po schodech na věže, aby to viděli, a malé děti u prsu spatřily to rudé světlo a rozplakaly se strachem. A to je také vše, co o tom požáru vím, sere.“

„Založila jsi ho ty, ženo,“ trval si na svém ser Eustác. „Můj les je pryč. Je pryč, říkám!“

Septon Sefton si odkašlal. „Sere Eustáci,“ zahalekal, „k požárům dochází i v královských lesích, ba i v těch deštných. Sucho nadělalo ze všech našich lesů dříví na podpal.“

Lady Rohanne zvedla ruku a ukázala. „Podívej se na moje pole, Osgreyi. Jak jsou suchá. Byla bych blázen, kdybych zakládala požár. Stačilo, aby se obrátil vítr, a plameny mohly snadno přeskočit potok a spálit mi půl úrody.“

„Mohly?“ zařval ser Eustác. „Shořel můj les, a ty jsi ho zapálila. Nejspíš jsi nějak začarovala vítr, aby vál od tebe, stejně jako jsi použila svoje temné umění k zavraždění manželů a bratrů!“

Lady Rohanne se zachmuřila. Dunk tenhle výraz viděl už na Chladných Vodách, chvilku před tím, než dostal políček. „Žvásty,“ oznámila starci. „Nebudu na tebe už plýtvat slovy, sere. Vydej mi Bennise s Hnědým štítem, anebo si půjdeme pro něj.“

„To neuděláš,“ prohlásil ser Eustác zvučně. „To rozhodně neuděláš.“ Zacukal mu knír. „Dál už nechoď. Tato strana potoka je moje a ty tu nejsi vítána. Nečekej ode mě žádnou pohostinnost. Ani chléb, ani sůl, ba ani stín a vodu. Přicházíš jako nezvaný host. Zakazuji ti vkročit na osgreyské území.“

Lady Rohanne si přehodila cop přes rameno. „Sere Lucasi?“ Nic víc neřekla. Lučiště pokynul, muži s kušemi sesedli, háky a třmínky natáhli tětivy a vytáhli z toulců šipky. „Kde že jsme to byli, sere?“ křikla její urozenost, jakmile byly všechny šipky založené a přichystané. „Co že jsi mi to zakazoval?“

Dunk už toho měl dost. „Pokud překročíš potok beze svolení, porušíš královský mír.“

Septon Sefton pobídl koně o kousek dál. „Král se to ani nedozví, a i kdyby, nebude na to dbát,“ zavolal. „Jsme všichni Matčiny děti, sere. V jejím jménu tě vyzývám, nezasahuj do toho.“

Dunk se zamračil. „O bozích toho moc nevím, septone… ale nejsme všichni také Válečníkovy děti?“ Podrbal se vzadu na krku. „Pokud se pokusíte přejít potok, zastavím vás.“

Ser Lucas Lučiště se zasmál. „Tenhle potulný rytíř by se rád dál toulal s trsem šipek v těle, má paní,“ řekl Rudé vdově. „Řekni jediné slovo a my jich do něj tucet pustíme. Na tuhle vzdálenost projdou zbrojí, jako by byla ze slin.“

„Ne. Ještě ne, sere.“ Lady Rohanne si ho přes vodu prohlížela. „Dva muži a jeden chlapec. Nás je třiatřicet. Jak nám hodláš zabránit, abychom potok přešli?“

„Inu,“ opáčil Dunk, „to ti rád povím. Ale jen tobě.“

„Jak si přeješ.“ Stiskla koně patami a vjela do vody. Když ji měla klisna po břicho, zastavila ji a čekala. „Tady jsem. Pojeď blíž, sere. Slibuji, že tě nedám zašít do pytle.“

Ser Eustác chytil Dunka za paži dřív, než stačil odpovědět. „Jdi k ní,“ řekl starý rytíř, „ale nezapomeň na Malého lva.“

„Jak říkáš, můj pane.“ Dunk zavedl Hroma do vody. Dojel až k ní a pozdravil: „Má paní.“

„Sere Duncane.“ Zvedla ruku a položila mu dva prsty na napuchlý ret. „Tohle je ode mě, sere?“

„Poslední dobou mi nikdo jiný políček nedal, má paní.“

„To ode mě nebylo hezké. Porušila jsem zákony pohostinnosti. Dobrý septon mi také vyčinil.“ Zadívala se přes vodu k seru Eustácovi. „Skoro si už na Addama ani nevzpomínám. Bylo to před víc než polovinou mého života. Ale pamatuji si, že jsem ho milovala. A nikoho z těch ostatních jsem nemilovala.“

„Otec ho pohřbil mezi ostružiním, s bratry,“ řekl Dunk. „Měl ostružiny rád.“

„Na to si vzpomínám. Trhával je i pro mě a pak jsme je jedli z misky se smetanou.“

„Král starci odpustil za Daemona,“ prohlásil Dunk. „Nejvyšší čas, abys ty mu odpustila za Addama.“

„Dej mi Bennise a já to uvážím.“

„Bennis není můj, nemůžu ho někomu dát.“

Vzdychla si. „Raději bych tě nemusela dát zabít.“

„Raději bych nemusel zemřít.“

„V tom případě mi vydej Bennise. Prořízneme mu nos, vrátíme vám ho – a tím to skončí.“

„Ne, tím to neskončí,“ namítl Dunk. „K řešení je tu stále přehrada a požár. Vydáš nám ty, kdo jej založili?“

„V tom lese byly světlušky,“ ona na to. „Třeba to zapálily těmi svými lucerničkami.“

„Už žádné posměšky, má paní,“ varoval ji Dunk. „Není na to vhodný čas. Strhni přehradu a dej seru Eustácovi vodu náhradou za les. To je poctivé, nebo ne?“

„Bylo by, kdybych dala les vypálit. Já to ale neudělala. Byla jsem na Chladných Vodách a ležela na loži.“ Podívala se na vodu. „Takže co mi zabrání, abychom překročili potok? Rozmístil jsi mezi kamením ježky? Máš pod popelem schované lučištníky? Pověz mi, co nám podle tebe zabrání se přebrodit.“

„Já.“ Stáhl si rukavici. „V Bleším Zadku jsem byl vždycky větší a silnější než ostatní kluci, takže jsem je zbil do krve a okradl jsem je. Starý mě naučil, že se to nemá. Že je to špatnost, říkal, a navíc někdy i malí kluci mívají starší bratry. Takže se podívej na tohle.“ Dunk si z prstu stáhl prsten a ukázal jí ho. Musela pustit cop, aby si ho mohla vzít do ruky.

„Zlato?“ zeptala se, když ucítila ve dlani jeho tíhu. „Co to má být, sere?“ obracela prsten v ruce. „Je pečetní. Zlato a onyx.“ Prohlížela si pečeť přimhouřenýma očima. „Kde jsi tohle vzal, sere?“

„V botě. Obalené do hadrů a nacpané až do špičky.“

Lady Rohanne sevřela pěst. Podívala se na Egga a na starého sera Eustáce. „Vystavil ses velkému nebezpečí, žes mi prsten ukázal, sere. Ale v čem se nás to týká? Pokud svým mužům poručím přejít na druhý břeh…“

„Znamenalo by to,“ dořekl Dunk, „že budu muset bojovat.“

„A zemřít.“

„Nejspíš,“ připustil, „a pak by se Egg vrátil, odkud přišel, a vylíčil, co se tu stalo.“

„Kdyby zemřel i on, tak ne.“

„Pochybuji, že bys dala zabít desetiletého chlapce,“ prohlásil a doufal, že se neplete. „Nebo aspoň ne tohohle chlapce. Máš s sebou přece těch třiatřicet mužů, jak jsi řekla. A muži nedovedou držet jazyk za zuby. Hlavně tamten tlusťoch. I kdybys dala vykopat sebehlubší hroby, proslechlo by se to. A pak… hmm, možná, že tečkovaný pavouk dokáže kousnout a zabít lva, ale drak, to je trochu jiná váha.“

„Takže bych se s drakem měla radši spřátelit.“ Zkusila si prsten navléct. Byl jí velký dokonce i na palci. „Ale drak nedrak, Bennise s Hnědým štítem musím mít.“

„Ne.“

„Sedm stop paličatého masa.“

„Bez jednoho palce.“

Vrátila mu prsten. „Nemůžu se vrátit na Chladné Vody s prázdnýma rukama. Říkalo by se, že Rudá vdova už tolik nekouše, že je moc slabá, než aby prosadila svoje právo, že neumí ochránit svoje poddané. Ty to prostě nechápeš, sere.“

„Možná chápu.“ A líp, než ty tušíš. „Vzpomínám si, jak jednou vzal sera Arlana do služeb nějaký lordíček z Bouřných krajin, na pomoc v boji s jiným lordíčkem. A když jsem se starého zeptal, kvůli čemu že ti dva vlastně bojují, řekl mi: ‚Kvůli ničemu, chlapče. Jenom si poměřují, kdo má delšího ptáka.‘“

Lady Rohanne se na něj pohoršeně podívala, ale udržela ten výraz jen na chvilenku a pak se zazubila. „Za život jsem slyšela tisíc prázdných lichotek, ale ty jsi první, kdo přede mnou řekl tohle slovo.“ Pak se její pihovatá tvář zachmuřila. „Jenže právě takhle lordové určují, jak je kdo silný, a běda tomu, kdo dá najevo slabost. A když si chce vládu udržet žena, musí se chovat, jako by měla… ptáka dvakrát delšího, i když ho nemá. Pokud je dotyčná žena navíc shodou okolností dost malá… Lord Stackhouse prahne po mých Podkovových vrších, ser Clifford Conklyn si hýčká starý nárok na Lesní jezero, ti pitomí Durwellové žijí jen z krádeží dobytka… a pod vlastní střechou mám sera Lucase. Každý den vstávám z lože s otázkou, jestli mě dnes silou nepřiměje, abych se za něj vdala.“ Ruka na copu se jí pevně sevřela, jako by to bylo lano a jako by ona na něm visela nad propastí. „Vím, že to chce udělat. Drží se zpátky jen ve strachu z mé zuřivosti – a stejně tak i Conklyn a Stackhouse a Durwellové si dávají pozor, kam šlapu, protože mají co do činění s Rudou vdovou. Pokud si kdokoli z nich byť na okamžik pomyslí, že jsem zeslábla a změkla…“

Dunk si zase nasadil prsten a vytáhl dýku.

Vdova vytřeštila při pohledu na obnaženou ocel oči. „Co to děláš?“ vyrazila. „Copak ses zbláznil? Míří na tebe deset kuší.“

„Chtěla jsi krev za krev.“ Položil si dýku na tvář. „Pověděli ti to špatně. Toho kopáče nesekl Bennis, ale já.“ Přitiskl si ostří na líc a vedl je dolů. Když oklepal z čepele krev, něco dopadlo na tvář i jí. Další pihy, pomyslel si. „A je to, Rudá vdova dostala, co jí patří. Tvář za tvář.“

„Ty jsi úplně zešílel.“ Od kouře jí do očí vhrkly slzy. „Kdybys byl urozenější, provdala bych se za tebe.“

„Jistě, má paní. A kdyby prase mělo křídla a šupiny a chrlilo oheň, bylo by stejně dobré jako drak.“ Dunk vrátil dýku do pochvy. Ve tváři ho začínalo pálit. Krev mu stékala po líci až na nákrčník. Hrom to ucítil, zafrkal a zahrabal do vody. „Teď mi vydej ty, kdo zapálili les.“

„Les nezapálil nikdo,“ ona na to. „A pokud to někdo z mých lidí udělal, pak jedině aby se mi zavděčil. A jak bych ti někoho takového mohla vydat?“ Ohlédla se po svých průvodcích. „Bylo by nejlepší, kdyby ser prostě stáhl obvinění.“

„To už dřív to prase začne chrlit ten oheň, má paní.“

„V tom případě musím prokázat svou nevinu před zraky bohů i lidí. Řekni seru Eustácovi, že požaduji omluvu… anebo soud bojem. Ať si sám vybere.“ Otočila koně a odjela zpátky ke svým mužům.

Potok bude jejich bojištěm.

Septon Sefton se vbrodil do vody, modlitbou poprosil Otce na nebesích, ať shlédne na ty dva muže a posoudí je spravedlivě, a požádal Válečníka, ať propůjčí svou sílu tomu z nich, jehož věc je čestná a pravdivá, a u Matky si řekl o slitování nad tím z nich, kdo lže, aby mu byly posléze jeho hříchy odpuštěny. Když byl s modlitbami hotov, naposledy se obrátil na sera Eustáce Osgreye. „Sere,“ řekl, „ještě jednou tě vyzývám, stáhni obvinění.“

„To neudělám,“ odpověděl stařec a knír se mu chvěl.

Tlustý septon se obrátil na lady Rohanne. „Dobrá sestro, pokud ses toho činu dopustila, přiznej svou vinu a nabídni seru Eustácovi nějakou náhradu za jeho les. Jinak musí téct krev.“

„Můj přeborník dokáže mou nevinu před zraky bohů i lidí.“

„Soud bojem není jediná možnost,“ prohlásil septon a dál stál po pás ve vodě. „Oba vás zapřísahám, odeberme se do Zlatoháje a vložme tu věc do rukou lorda Rowana k rozsouzení.“

„Nikdy,“ řekl ser Eustác. Rudá vdova jen zavrtěla hlavou.

Ser Lucas Inchfield se podíval na svou paní a tvář měl zarudlou vztekem. „Až skoncuji s tímhle šaškem, přece se za mě vdáš. Jak si to přál tvůj lord otec.“

„Můj lord otec tě neznal tolik, jako tě znám já,“ odsekla.

Dunk poklekl před Eggem na jedno koleno a vrátil mu pečeť; čtyři trojhlaví draci, dva a dva, znak Maekara, prince z Létohradu. „Zpátky do boty s tím,“ prohlásil, „ale kdybych snad zemřel, vyrazíš nejkratší cestou k přátelům svého otce a ti ať tě dovedou zpátky do Létohradu. Nesnaž se přejet celou Rovinu sám. Ne abys to zapomněl, nebo se můj duch vrátí a dá ti jednu za ucho.“

„Ano, sere,“ přikývl Egg, „ale budu radši, když nezemřeš.“

„Na umírání je moc horko.“ Dunk si nasadil přilbu a Egg mu pomohl ji pořádně přitáhnout k nákrčníku. Na tváři cítil lepkavou krev, i když ser Eustác utrhl pruh látky ze svého pláště a ošeřil ránu, aby nekrvácela. Pak Dunk vstal a šel ke Hromovi. Většinu dýmu už vítr odvál, jak si všiml, když se vyhoupl do sedla, ale nebe je pořád tmavé. Mraky, napadlo ho, tmavé mraky. To to trvalo. Třeba je to věštné znamení. Ale jaké, pro něj, anebo pro mě? Dunk neměl se znameními žádné zkušenosti.

Na druhé straně potoka už ser Lucas také nasedl. Měl kaštanového oře; překrásné zvíře, rychlé a silné, ale ne tak velké jako Hrom. Ale co koni scházelo na velikosti, to nahrazoval zbrojí; měl na sobě krční chránič, šafron a ještě lehkou kroužkovou zbroj. Sám Lučiště byl v černé lakované zbroji a stříbřité kroužkové košili. Na přilbě mu zlovolně trůnil onyxový pavouk, ale na štítu měl vlastní znaky: černobíle kostkovaný baton na světle šedém poli. Dunk se díval, jak ser Lucas vrací štít panoši. Nechce ho použít. Až když mu jiný panoš podal burdýř, pochopil proč. Ta zbraň je dlouhá a smrtící, má pruhovanou rukojeť, těžkou hlavici a vzadu zle vyhlížející hrot, ale je to dvouruční zbraň. Lučiště se bude muset spolehnout na to, že ho ochrání zbroj. A já se musím postarat, aby toho rozhodnutí litoval.

On měl štít na levé paži, právě ten štít, na který mu Tanselle namalovala jilm a létavici. V hlavě se mu ozvala ta stará rýmovačka. Oceli, dube, chraňte mě, jinak mě zahrabou do země. Vytáhl dlouhý meč z pochvy. Ucítil v rukou příjemně jeho tíhu.

Zabořil Hromovi paty do boků a krokem vedl velkého válečného hřebce do vody. Ser Lucas se na protějším břehu zařídil stejně. Dunk zamířil vpravo, aby byl proti soupeři levým bokem, kde ho chrání štít. To mu ovšem ser Lucas nehodlal dopřát. Honem otočil oře a srazili se s třeskem oceli a sprškou zelené vody. Ser Lucas zasadil ránu burdýřem. Dunk se musel v sedle zkroutit, aby ránu zachytil štítem. Síla úderu mu projela paží a musel pevně zatnout zuby. V odvetu máchl mečem, vedl ránu z boku a zasáhl druhého rytíře pod zdviženou paží. Ocel zaskřípěla na oceli a už to jelo.

Ser Lucas poháněl koně v kruhu, snažil se dostat na Dunkovu nechráněnou stranu, ale Hrom se točil proti s ním a chňapal po druhém koni. Ser Lucas zasazoval jednu drtivou ránu po druhé a stál u nich ve třmenech, aby předal burdýři všechnu svou váhu a sílu. Dunk přesouval štít a zachycoval jeden úder po druhém. Krčil se za svým dubovým dřevem a sekal Inchfieldovi po pažích a boku a nohou, ale zbroj všechny rány odrážela. Kroužili kolem sebe, stále a znovu, voda jim šplíchala na nohy. Lučiště zaútočil, Dunk se ubránil a pozorně hledal nějakou slabinu.

A konečně ji spatřil. Pokaždé, když ser Lucas zvedl burdýř k další ráně, otevřela se mu pod paží skulina. Odhaloval kroužkovou zbroj a kůži a pod tím vycpávku, ale ne ocelový plát. Dunk podržel štít výš, snažil se útok načasovat. Už brzy. Brzy. Sekyrová hlavice na konci zbraně do něj třískla, odtrhla se od něj, zase se zvedla. Teď! Zaryl do Hroma ostruhy, pobídl jej blíž, pak vedl výpad dlouhým mečem a snažil se dostat jeho hrot do otvoru.

Jenže ten se vytratil stejně rychle, jako se objevil. Hrot meče zaškrábal na kruhovém chrániči a Dunk byl tak předkloněný, že div nespadl ze sedla. Sekera klesla a udeřila, sklouzla po železné obrubě Dunkova štítu, křupla mu ze strany do přilby, zasáhla Hroma šikmo do krku.

Válečný oř zaržál a vzepjal se na zadní, bolestí protočil oči do bělma a vzduch zaplnil ostrý, měděný pach krve. A když se Lučiště znovu blížil, kůň po něm kopl železem okovanými kopyty. Jedno zasáhlo sera Lucase do obličeje, druhé do ramene. A pak už těžký válečný kůň dopadl přímo na jeho oře.

Všechno se to odehrálo v mžiku oka. Oba koně padli ve zmatku, kopali a kousali po sobě, vířili vodu a bahno. Dunk se pokusil vrhnout se stranou ze sedla, ale jedna noha se mu zamotala ve třmenu. Padal tváří dolů, nasál poslední zoufalý doušek vzduchu, než se mu voda potoka vrhne štěrbinou pro oči do přilby. Nohu měl stále chycenou a ucítil, jak s ním cosi zuřivě škublo; to Hrom se zmítal tak, až mu div nevytrhl nohu z kyčle. A stejně rychle byl pak volný, otáčel se, klesal pod vodu. Chvíli se v ní bezmocně plácal. Svět byl modrý a zelený a hnědý.

Zbroj ho svou vahou stahovala dolů, ale pak vrazil ramenem do dna potoka. Když tady je dole, opačným směrem je nahoře. V oceli oděné ruce šátraly po kamenech a písku a konečně kdovíjak přinutil nohy, aby se pod ním srovnaly, a vstal. Vrávoral, crčelo z něj bahno, voda prýštila z dýchacích otvorů otlučené přilby, ale byl na nohou. Sykavě natáhl vzduch.

Omlácený štít mu stále držel na levé paži, ale pochva byla prázdná, meč někam zmizel. A kromě vody měl uvnitř přilby i krev. A když se pokusil přesunout váhu, kotník mu nahoru do nohy vyslal kopí bolesti. Všiml si, že oba koně se už zvedli. Otáčel hlavou sem tam, jedním okem mžoural přes roušku krve, pátral po svém soupeři. Je pryč, pomyslel si, asi se utopil, anebo mu Hrom rozdrtil lebku.

Ser Lucas vyletěl z vody přímo před ním, s mečem v ruce. Zasadil Dunkovi zuřivou ránu do krku a jen silný nákrčník mu udržel hlavu na ramenou. Neměl čepel, kterou by mohl úder opětovat, jen svůj štít. Ustupoval a Lučiště šel po něm, řval a rozmachoval se. Dunk zachytil zdviženou paží omračující ránu nad loktem. Schytal řeznou ránu na boku a hekl bolestí. Jak couval, pod nohou se mu převalil kámen a on klesl na jedno koleno, po prsa ve vodě. Zvedl štít, ale tentokrát ser Lucas vedl úder tak silně, že rozsekl silné dubové dřevo v půli a zbytky štítu mrštil Dunkovi do tváře. V uších mu zvonilo, ústa měl plná krve, ale odkudsi z dálky uslyšel Egga, jak řve: „Sejmi ho, sere, sejmi ho, je přímo před tebou!“

Dunk se tam vrhl. Ser Lucas už vyrval meč a chystal se k další ráně. Dunk do něj vrazil v pase a srazil ho. Potok je oba znovu pohltil, ale tentokrát na to byl Dunk připraven. Jednou rukou jej objal a přinutil ho zůstat u dna. Zpod Inchfieldova omláceného, pokrouceného hledí se řinuly bublinky, ale pořád se zmítal. Našel na dně potoka kámen a začal Dunka tlouct do hlavy a do rukou. Dunk zašátral u pasu. Copak jsem ztratil i dýku? napadlo jej. Ne, tady je. Sevřel ruku na jílci, vytrhl zbraň a zvolna ji sunul zpěněnou vodou, skrze kovové kroužky a vařenou kůži pod paží Lucase Lučiště, a při tom jí otáčel. Ser Lucas sebou škubal a zmítal se, síla ho opouštěla. Dunk se odstrčil od něj. V prsou mu hořelo. Kolem obličeje se mu mihla ryba, dlouhá a bílá a štíhlá. Co to je? Napadlo ho. Co to je? Co to je?

Probudil se na špatném hradě.

Když otevřel oči, ještě nevěděl, kde je. Bylo nádherně chladno. V ústech měl stále pachuť krve, přes oči mu dali pruh látky, těžké látky vonící nějakou mastí. Napadlo ho, že voní po hřebíčku.

Dunk si zašátral na obličeji a odstranil látku. Nad ním na vysokém stropě poskakovalo světlo pochodně. Nahoře na krokvích si vykračovali havrani, pokukovali po něm drobnýma černýma očima a krákali. Aspoň že nejsem slepý. Byl ve věži mistrů. Podél stěn samé police s bylinkami a lektvary v kameninových hrnečcích a s nádobkami ze zeleného skla. Nedaleko stál na kozách dlouhý stůl pokrytý pergameny, knihami a podivnými bronzovými nástroji – a všechno to bylo zadělané shora z krovů od havranů. Slyšel, jak si mistři něco huhlavě povídají.

Zkusil se posadit. Ukázalo se, že to byla veliká chyba. Hlava se mu roztočila, levá noha si začala bolestně stěžovat, sotva ji sebeméně zatížil. Všiml si, že má kotník zabalený v plátnu a pruhy plátna jsou i na prsou a na ramenou.

„Lež klidně.“ Objevil se nad ním obličej, mladý a vyzáblý, s tmavohnědýma očima nad skobovitým nosem. Dunk tu tvář znal. Její majitel byl celý v šedé, na krku se mu pohupoval volný řetěz, mistrovský řetěz z mnoha kovů. Dunk toho muže chytil za zápěstí. „Kde?…“

„Na Chladných Vodách,“ odpověděl mistr. „Pro návrat na Nezlom jsi byl příliš těžce zraněn, a tak nám lady Rohanne poručila tě odvézt sem. Tohle vypij.“ Zvedl mu ke rtům pohár s… s něčím. Ten lektvar chutnal trpce, octově, ale aspoň spláchl pachuť krve.

Dunk se přinutil to vypít všechno. Pak si protáhl prsty, nejdřív u mečové ruky, pak i u té druhé. Kdyby nic, ruce mi pořád slouží, a paže taky. „Co… co jsem si zranil?“

„Spíš co ne,“ odfrkl si mistr. „Zlomený kotník, vymknuté koleno, zlomená klíční kost, podlitiny… od pasu nahoru jsi z valné části zelený a žlutý a pravá paže je nachová až do černa. Myslel jsem si, že máš i proraženou lebku, ale vypadá to, že ne. A pak ta řezná rána na tváři, sere. Obávám se, že ti zůstane jizva. Aha, a taky jsi byl skoro utopený, když jsme tě vytáhli z vody.“

„Utopený?“ zopakoval Dunk.

„Nikdy bych nevěřil, že jeden člověk může spolykat tolik vody, i když je tak veliký jako ty, sere. Máš veliké štěstí, že jsem z rodu Železných. Kněží Utonulého boha vědí, jak někoho utopit a zase vzkřísit, a já jsem jejich víru a zvyklosti studoval.“

Tonul jsem. Dunk se znovu pokusil si sednout, ale neměl dost síly. Tonul jsem ve vodě, která mi nesahá ani ke krku. Rozesmál se, pak bolestí zaskučel. „A ser Lucas?“

„Mrtev. Nebo tys o tom pochyboval?“

Ne. Dunk pochyboval o kdečem, ale o tomhle ne. Vzpomínal si, jak soupeřovy končetiny opustila všechna síla, všechna a naráz. „Egg,“ vymáčkl ze sebe. „Ať sem jde Egg.“

„Měl by ses nejdřív ještě prospat,“ namítl mistr.

Dunk zavrtěl hlavou a okamžitě toho zalitoval. „Pošli mi sem mého panoše…“

„Je to statečný chlapec, a silnější, než vypadá. To on tě vytáhl z potoka. Pomohl nám taky stáhnout z tebe zbroj a jel s tebou na povozu, když jsme tě vezli sem. Odmítal spát a vysedával vedle tebe s mečem na klíně, pro případ, že by se ti někdo pokusil ublížit. Podezříval dokonce i mě a nedal jinak, než že musím ochutnávat všechno, čím tě chci krmit. Zvláštní hoch, ale velmi oddaný.“

„Kde je?“

„Ser Eustác jej požádal, aby ho obsluhoval u svatební hostiny. Z jeho strany tu nikdo jiný není. Bylo by nevychované mu to odmítnout.“

„U svatební hostiny?“ nechápal Dunk.

„Ovšem, ty to nemůžeš vědět. Chladné Vody a Nezlom se po tvém souboji usmířily. Lady Rohanne poprosila starého sera Eustáce o povolení vstoupit na jeho území a navštívit Addamův hrob, a on k tomu svolil. Paní poklekla před ostružiním a dala se do pláče. Jej to tak dojalo, že ji šel ukonejšit. Celý večer si pak povídali o mladém Addamovi a o urozeném otci mé paní. Lord Wyman a ser Eustác byli dobří přátelé… až do Černožárovy vzpoury. Jeho lordstvo a mou paní dnes ráno oddal náš dobrý septon Sefton. Eustác Osgrey je nyní lordem z Chladných Vod a jeho kostkovaný lev vlaje vedle pavouka Webberů na všech věžích a hradbách.“

S Dunkem se pozvolna začal točit celý svět. Ten lektvar. Zase mě uspává. Zavřel oči a čekal, až mu z těla odejde všechna bolest. Slyšel havrany krákat a pokřikovat jeden na druhého, slyšel vlastní dech, ale ještě něco dalšího… tišší zvuk, vytrvalý, těžký a kdovíproč konejšivý. „Co to je?“ zadrmolil ospale. „Ten zvuk?…“

„Tohle?“ Mistr se zaposlouchal. „To je jen déšť.“

S ní se uviděl až ten den, kdy odjížděli.

„To je holé bláznovství, sere,“ stěžoval si septon Sefton, když Dunk ztěžka kulhal přes nádvoří, přesunoval namáhavě nohu ve dlaze a opíral se o berli. „Mistr Cerrick říká, že nejsi uzdravený ani zpola, a k tomu ten déšť… nejspíš nachladneš, pokud se rovnou znovu neutopíš. Tak aspoň počkej, až přestane pršet.“

„To by mohlo trvat roky.“ Dunk cítil k tlustému septonovi vděk, protože ho navštěvoval skoro denně… údajně se za něj chodil modlit, i když se velice zdálo, že víc času pak věnuje povídání a drbům. Bude mu scházet jeho neuctivý a vtipný jazyk, i jeho veselá společnost, ale nic se tím nemění. „Musím jet.“

Déšť se jen řinul, bičoval ho do zad jako tisíc studených šedých řemínků. Plášť měl promoklý už teď. Byl to ten bílý, vlněný, který mu dal ser Eustác, se zelenozlatým kostkovaným lemováním. Starý rytíř mu jej vnutil znovu, jako dar na rozloučenou. „Za tvou odvahu a věrné služby, sere,“ řekl. A darem dostal i brož, která spínala plášť u ramene; slonovinový pavouk se stříbrnýma nohama. Tečky na hřbetě měl zhotovené ze shluku drcených granátů.

„Jen doufám, že to není kvůli nějaké potrhlé výpravě za Bennisem,“ dodal septon Sefton. „Jsi tak otlučený a zřízený, že bych o tebe měl strach, kdybys toho lotra dostihl v podobném stavu.“

Bennis, pomyslel si Dunk trpce, zatracený Bennis. Zatímco se Dunk bil v potoce, Bennis svázal Shrbeného Sama i jeho ženu, vyplenil Nezlom od střechy po sklepení a vypařil se se všemi cennostmi, které našel, od svíček, šatů a zbraní až po starý stříbrný pohár rodu Osgreyů a nevelkou zásobičku mincí, kterou měl starý pán schovanou ve svém solaru za plesnivějícím gobelínem. Dunk doufal, že jednoho dne sera Bennise s Hnědým štítem zase potká, a až na to dojde… „Bennis počká.“

„Tak kam pojedeš?“ Septon namáhavě supěl. I když se Dunk belhal o berli, byl příliš tlustý, než aby stačil jeho tempu.

„Na Krásný ostrov. Do Harrenova. Na Trojzubec. Cesty vedou všude.“ Pokrčil rameny. „A vždycky jsem toužil spatřit Zeď.“

„Zeď?“ Septon se rázem zastavil. „Já se z tebe uzoufám, sere Duncane!“ vykřikl, stál u toho v blátě s rozhozenýma rukama a bičoval ho déšť. „Modli se, sere, modli se, aby ti Stařena osvětlila cestu!“ Dunk šel dál.

Čekala na něj ve stájích, stála u žlutých balíků sena a měla na sobě šaty zelené jako léto. „Sere Duncane,“ oslovila ho, sotva vrazil do dveří. Rudý cop jí visel vepředu a konečkem jí sahal po stehna. „Ráda tě vidím zase na nohou.“

Na zádech jsi mě neviděla nikdy, pomyslel si. „Copak tě přivádí do stájí, má paní? Na projížďku je trochu vlhko.“

„Totéž bych mohla říct já tobě.“

„Egg ti to pověděl?“ Má u mě další pohlavek za ucho.

„A buď rád, že pověděl, jinak bych za tebou vyslala muže, aby tě přivlekli zpátky. To od tebe bylo kruté, pokusit se odkrást bez rozloučení.“

Když byl v péči mistra Cerricka, vůbec za ním nepřišla; ani jednou ne. „Ta zelená ti sluší, má paní,“ prohlásil. „Zvýrazňuje ti barvu očí.“ Nešikovně přesunul váhu na berli. „Přišel jsem si pro svého koně.“

„Nemusíš odjet. Až se zotavíš, bude tu místo i pro tebe. Jako pro velitele mé stráže. A Egg může zůstat mezi mými panoši. Nikdo se nedozví, kdo to je.“

„Děkuji, má paní, ale ne.“ Hrom byl ve stání asi o deset míst dál. Dunk kulhal k němu.

„Uvaž to ještě, sere, prosím. Máme nebezpečné časy, dokonce i pro draky a jejich přátele. Zůstaň, než se uzdravíš.“ Šla mu po boku. „A udělalo by to radost i lordu Eustácovi. Velmi si tě oblíbil.“

„Velmi,“ souhlasil Dunk. „Kdyby jeho dcera nebyla po smrti, prý by chtěl, abych si ji vzal za ženu. Načež bys mohla být mou urozenou matkou. Já nikdy neměl matku, natožpak urozenou.“

Na chvilenku to vypadalo, že mu lady Rohanne vlepí další facku. Ale možná mi jen podkopne berli.

„Ty se na mě zlobíš, sere,“ prohlásila místo toho. „Tak mi dovol, ať tě odškodním.“

„Hmm,“ utrousil, „mohla bys mi pomoct osedlat Hroma.“

„Napadlo mě něco jiného.“ Napřáhla k němu ruku, ruku samá piha, se silnými, štíhlými prsty. Vsadím se, že je pihovatá po celém těle. „Jak dobře se vyznáš v koních?“

„Na jednom jezdím.“

„To je starý válečný oř odchovaný pro boj, pomalý a náladový. Nehodí se pro někoho, kdo jezdí sem a tam.“

„Pokud se potřebuju dostat z jednoho místa na druhé, můžu si vybrat, buď on, anebo tyhle dvě.“ Dunk si ukázal na nohy.

„Máš veliké nohy,“ poznamenala. „A ruce právě tak. Myslím, že jsi nejspíš celý nějaký veliký. Až moc na většinu jezdeckých koní. Vypadali by jako poníci, až by ses jim usadil na hřbetě. Ale i tak by ti rychlejší jízdní zvíře prospělo. Veliký oř, s trochou dornské pouštní krve pro větší vytrvalost.“ Ukázala do stání proti tomu, kde stál Hrom. „Třeba ona.“

„Ona“ byla ryzka s jasnýma očima a velice dlouhou a divokou hřívou. Lady Rohanne si z rukávu vyndala mrkev, a když si ji klisna vzala, pohladila ji po hlavě. „Jen tu mrkev, prsty ne,“ řekla jí, až pak se zase podívala na Dunka. „Já jí říkám Plamenka, ale ty si ji můžeš pojmenovat, jak uznáš za vhodné. Třeba Odškodnění, když budeš chtít.“

Na okamžik ztratil řeč. Opíral se o berli a díval se na ryzku novýma očima. Byla překrásná. Lepší kůň, než jakého kdy měl starý. Stačilo se podívat na ty dlouhé, bezchybné nohy, aby vám bylo jasné, jak bude rychlá.

„Odchovaná na krásu a na rychlost.“

Vrátil se k Hromovi. „Nemůžu si ji vzít.“

„Proč?“

„Na mě je to až moc dobrý kůň. Jen se na ni podívej.“

Rohanne zrudla ve tváři. Sevřela cop, kroutila jej mezi prsty. „Snad je ti jasné, že jsem se musela vdát. Otcova vůle… nebuď prosím takový hlupák.“

„Co jiného bych měl být? Jsem tupý jako lenochův meč a ještě k tomu bastard zrodem.“

„Vezmi si ji. Odmítám tě pustit bez něčeho, co bys měl jako památku na mě.“

„Já na tebe nezapomenu, má paní. Toho se nemusíš bát.“

„Vezmi si ji!“

Dunk ji chytil za cop a přitáhl si její hlavu k sobě. Kvůli berli i rozdílu ve výšce to bylo dost nešikovné. Div že neupadl, než se k ní dostal rty. Pak ji důkladně políbil. Jedna její ruka se mu zatoulala za krk, on ji jednou rukou držel za zády. Za tu chvilku se toho o líbání naučil víc, než předtím za celý život od pohledu. Ale když se od sebe konečně odtrhli, vytáhl dýku. „Už vím, co mi tě bude připomínat, má paní.“

Egg na něj čekal u strážnice, seděl na pěkném novém světlém ryzákovi a Mistra držel za otěž. Když k nim Dunk doklusal na Hromovi, chlapec nasadil překvapený výraz. „Říkala, že ti chce dát nového koně, sere.“

„Ani vysoko urozené dámy nedostanou všechno, co dostat chtějí,“ řekl Dunk, když už jeli přes padací most. „A já chtěl něco jiného než koně.“ V hradním příkopu stála voda tak vysoko, že div nepřetékala ven. „Vzal jsem si raději něco, abych na ni nezapomněl. Pramínek těch rusých vlasů.“ Sáhl pod plášť, vyndal cop a usmál se.

V železné kleci na rozcestí se pořád objímaly ty dvě mrtvoly. Vypadaly osaměle a nešťastně. Opustily je už dokonce i mouchy, o vranách ani nemluvě. Na kostech jim zbylo jen pár cárů kůže a trocha vlasů.

Dunk se zastavil, zamračil se. Od jízdy ho bolel kotník, ale na tom nesešlo. Bolest patří k rytířství stejně tolik jako meče a štíty. „Kudy je to na jih?“ zeptal se Egga. Těžko to poznat, když celý svět je jeden liják a bláto a nebe je šedé jako žulová stěna.

„Na jih se jede tudy, sere,“ ukázal Egg. „A tudy na sever.“

„K jihu leží Létohrad. Tvůj otec.“

„Na severu je Zeď.“

Dunk se na něj podíval. „Je to dlouhá cesta.“

„Mám nového koně, sere.“

„Pravda.“ Dunk se neubránil úsměvu. „A proč chceš vidět Zeď?“

„Hmm,“ povídá Egg. „Slyšel jsem, že je vysoká.“

TAJEMNÝ RYTÍŘ

K

dyž Dunk a Egg opustili Kamenné Septum, snášel se lehký letní deštík.
Dunk jel na svém starém válečném oři Hromovi, Egg vedle něj na čilém mladém koni jménem Deštík, a jejich mezka Mistra vedl. Na Mistrově hřbetě se v ranci vezla Dunkova zbroj a Eggovy knihy, jejich pokrývky, stan a oblečení, několik plátů tvrdého soleného hovězího, půl džbánu medoviny a dva měchy vody. Eggův starý slamák, široký a zplihlý, chránil mezkovi hlavu, aby na něj tolik nepršelo. Chlapec do něj vyřízl díry pro Mistrovy uši. Nový slamák měl na hlavě. Dunkovi připadalo, že když nepočítá ty díry, vypadají oba v podstatě stejně.

Když se přiblížili ke branám města, Egg prudce přitáhl otěže. Nad branou byla hlava nějakého zrádce, napíchnutá na železném trnu. Od pohledu čerstvá, tkáň byla spíš růžová než zelenavá, ale vrány už se na ní daly do díla. Rty a líce měl mrtvý orvané a rozedrané; místo očí dvě hnědé jamky plačící pomaličku rudé slzy – to se kapky deště mísily se sraženou krví. Otevíral ústa, jako by chtěl okřiknout poutníky, kteří pod ním projíždějí branou.

Dunk už podobné věci viděl. „V Králově Přístavišti, když jsem byl malý, jsem jednou takovou hlavu z trnu ukradl,“ pověděl Eggovi. Ve skutečnosti na tu zeď vylezl Fretka a on ji taky čmajzl, protože ho Raf a Pudink popichovali, že na to nemá dost kuráže, a teprve když přiběhla stráž, tak ji odhodil a Dunk ji chytil. „Byl to nějaký vzbouřený lord nebo loupeživý rytíř. Anebo možná i sprostý vrah. Hlava jako hlava. Po pár dnech na trnu vypadá každá stejně.“ On a tři jeho kamarádi pak tou hlavou děsili holky v Bleším Zadku. Vždycky je dohnali v nějaké uličce a pustili je, jen když daly hlavě pusu. Vzpomínal si, že ta hlava dostala pus hodně. V celém Králově Přístavišti nebyla holka, která by uměla utíkat stejně rychle jako Raf. To ale Eggovi radši vyprávět nebude. Fretka, Raf a Pudink. Děsné zrůdičky, tihle tři, a já byl nejhorší ze všech. S kamarády si hlavu nechávali, dokud na ní tkáně nezčernaly a nezačaly odpadávat. Potom už nebyla taková zábava s tím honit holky, a tak jednou v noci vrazili do jedné knajpy a co zbylo, hodili do kotle. „Vrány vždycky jdou nejdřív po očích,“ vysvětloval Eggovi. „Pak se propadnou tváře, tkáň zezelená…“ Zamžoural. „Počkat. Tuhle tvář znám.“

„Jistě, sere,“ souhlasil Egg. „Jsou to tři dny. Ten hrbatý septon, jak jsme ho slyšeli kázat proti lordu Krvevranovi.“

V tu chvíli se rozpomněl. Byl to svatý muž zasvěcený Sedmi, i když vedl zrádná kázání. „Ruce má nachové bratrovou krví a také krví svých mladých synovců,“ vykládal hrbáč lidem, kteří se sešli na trhu. „Na jeho rozkaz přišel stín, jenž zardousil syny chrabrého prince Valarra již v matčině lůně. Kde je Mladý princ nyní? Kde je jeho bratr, milý Matarys? Kam se poděl dobrý král Daeron, kam udatný Baelor Kopílam? Hostí je hrob, jednoho a každého, ale on je tu stále, ten bledý pták s krvavým zobanem, který hnízdí na rameni krále Aeryse a krákorá mu do ucha. Znamení pekelné má na tváři a v prázdném oku, a přivolal na nás sucho a mor a vraždu. Povstaňte, pravím, a rozpomeňte se na našeho pravého krále za mořem. Jest sedm bohů, a jest sedm království, a Černý drak zplodil sedm synů! Povstaňte, páni a paní. Povstaňte, vy chrabří rytíři a statní zemani, a svrhněte Krvevrana, toho podlého čaroděje, nebo vaše děti a děti vašich dětí budou proklety nadále a navěky.“

Co slovo, to zrada. Ale stejně je to hrůza, vidět ho tady, s důlky místo očí. „Ano, je to on,“ prohlásil Dunk, „a to je další dobrý důvod, abysme tohle město už nechali za zády.“ Pobídl Hroma ostruhou a pak s Eggem vyjeli branou z Kamenného Septa ven a naslouchali tlumenému šumění deště. Kolik očí má lord Krvevran? praví hádanka. Tisíc – a jedno. Někdo tvrdí, že králův zástupce studoval temná umění a umí měnit obličej, brát na sebe podobu jednookého psa, ba že se dokáže měnit v oblak mlhy. Jeho nepřátele pronásledují smečky vyzáblých šedých vlků, tvrdívalo se, a vrány jsou jeho špehy, kteří mu šeptají tajemství do ucha. Většinou jen povídačky, o tom Dunk nepochyboval, ale taky se nedá pochybovat, že Krvevran má donašeče všude.

Kdysi v Králově Přístavišti ho viděl na vlastní oči. Kůži má tenhle Brynden Potok bílou jako kost, vlasy také, a oko – má jen to jedno, druhé mu vzal nevlastní bratr Hořkoplát na Rudé trávě – rudé jako krev. Na tváři a na krku mateřské znaménko jako flíček od vína.

Když měli město dost daleko za zády, Dunk si odkašlal a řekl: „To je špatnost, dát useknout hlavu septonovi. Nakonec jen mluvil. Slova nejsou nic než vítr.“

„Některá, sere. Jiná jsou zrada.“ Egg je hubený jako tyčka, samé žebro a loket, ale pusu má proříznutou.

„Teď mluvíš jako opravdové princátko.“

Egg si to vyložil jako urážku, a taky to urážka byla. „I když byl septon, stejně kázal lži, sere. Lord Krvevran nemůže ani za sucho, ani za Velkou jarní chorobu.“

„Možná, ale když začneme sekat hlavy všem hlupákům a lhářům, vyprázdníme půlku měst v Sedmi královstvích.“

Šest dnů nato byla z deště už jen vzpomínka.

Dunk si svlékl halenu, aby si užil hřejivého sluníčka přímo na kůži. Když se zvedl vánek, chladivý a čerstvý jako dech panny, vzdychl si. „Voda,“ ozval se. „Cítíš? Jezero už nebude daleko.“

„Já cítím jenom Mistra, sere. A ten smrdí.“ Egg prudce zatáhl mezka za oprať. Mistr přestal spásat trávu vedle cesty, jak to čas od času dělával.

„Na břehu jezera je starý hostinec.“ Dunk se v něm stavil, když byl panošem u starého rytíře. „Ser Arlan říkal, že tam vaří dobré hnědé pivo. Můžeme si trochu dopřát, až budeme čekat na přívoz.“ Egg se na něj s nadějí podíval. „Jako na zapití jídla, sere?“

„A jakého jídla?“

„Co třeba plátek pečeně?“ nadhodil chlapec. „Kousek kachny, anebo misku dušeného masa? Prostě co mají, sere.“

Poslední teplé jídlo si dali před třemi dny. Od té doby přežívali na padančatech a pruzích starého soleného hovězího, tvrdého jako dřevo. Než vyrazíme na sever, bylo by příjemné dostat do břicha trochu opravdového jídla. Ta Zeď je hodně daleko.

„A mohlo by se tam i přenocovat,“ navrhl Egg.

„Přeje si lordstvo péřovou postel?“

„Sláma úplně postačí, sere,“ odpověděl Egg uraženě.

„Na postel nemáme peníze.“

„Máme dvaadvacet pencí, tři hvězdy, jednoho jelena a pak ten starý odštípnutý granát, sere.“ Dunk se podrbal za uchem. „Já myslel, že ty stříbrné máme dva.“

„Měli jsme, než jsi koupil ten stan. Teď máme jeden.“

„A brzy nebudeme mít ani jeden, jestli začneme přespávat v hospodách. Nebo chceš spát na jedné posteli s nějakým potulným obchodníkem a probudit se pak samá blecha od něj?“ Dunk si odfrkl. „Já tedy ne. Moje vlastní blechy nemají nějaké cizí rády. Takže se bude spát pod hvězdami.“

„Hvězdy jsou dobrá věc,“ uznal Egg, „ale země je tvrdá, sere, a někdy je milé mít pod hlavou polštář.“

„Polštáře jsou pro prince.“ Lepšího panoše, než je Egg, si žádný rytíř nemůže přát, ale co chvíli ho berou tyhle princovské nálady. Ten kluk má v žilách dračí krev, na to nikdy nezapomínej. Dunk sám má v žilách žebráckou krev… aspoň mu to říkali v Bleším Zadku, když ho zrovna neujišťovali, že skončí na šibenici. „Možná si můžeme dovolit něco piva a teplou večeři, ale nebudu vyhazovat dobré mince za postel. Musíme si je šetřit pro převozníka.“ Když se naposled plavil přes jezero, stál převoz jen pár měďáků, ale to už je šest let, jestli ne sedm. Od té doby všechno podražilo.

„Hmm,“ protáhl Egg, „mohli bychom použít moji botu a jsme na protějším břehu hned.“

„Mohli,“ přikývl Dunk, „ale neuděláme to.“ Používat botu je nebezpečné. Rozneslo by se to. Vždycky se to roznese. Jeho panoš není holohlavý náhodou. Egg má nachové oči ze staré Valyrie a vlasy, jež se lesknou jako vyklepané zlato propletené stříbrnými vlákny. Kdyby si je nechal růst, bylo by to totéž, jako by nosil brož s trojhlavým drakem. V Západozemí je nebezpečná doba a… no, prostě bude lepší nehazardovat. „Ještě jedno slovo o té pitomé botě a dostaneš za ucho takovou, že přes to jezero přeletíš.“

„To už bych radši přeplaval, sere.“ Egg plaval dobře, Dunk ne. Teď se chlapec otočil v sedle. „Sere? Někdo jede po cestě za námi. Slyšíš koně?“

„Nejsem hluchý.“ Dunk už viděl i zvířený prach. „Je jich hodně. A spěchají.“

„Co myslíš, nemůžou to být psanci, sere?“ Egg se postavil ve třmenech, ale vypadal spíš dychtivě než vystrašeně. Byl už takový.

„Psanci by byli víc potichu. Jen lordi nadělají tolik hluku.“ Dunk zacloumal jílcem meče, aby ho trochu uvolnil v pochvě. „Ale i tak sjedeme z cesty a necháme je projet. Jsou totiž lordi a lordi.“ Trocha ostražitosti nikdy neuškodí. Na cestách není tak bezpečno, jako když na Železném trůnu seděl dobrý král Daeron.

Ukryli se s Eggem za trnitým křovím. Dunk si nasoukal štít na paži. Štít byl starý, vysoký a těžký, ve tvaru dětského draka, z borového dřeva, obroubený železem. Koupil si ho v Kamenném Septu jako náhradu za ten štít, který mu Lucas Lučiště rozsekal na třísky, když spolu bojovali. Dunk ještě neměl čas na něj nechat namalovat svůj jilm a létavici, a tak na něm stále byl znak minulého majitele: pochmurný našedlý oběšenec pohupující se pod šibenicí ze stromu. Sám by si podobný erb rozhodně nevybral, ale štít byl na prodej levně.

První jezdci projeli kolem nich tryskem už za několik chvil; dva mladí lordíčci na svých ořích. Ten na hnědákovi měl přilbu bez hledí, ze zlacené oceli, zdobenou třemi vysokými pery: jedno bylo bílé, druhé červené a třetí zlaté. Podobný chochol zdobil i krční zbroj jeho koně. Černý hřebec vedle něj měl modrou a zlatou zbroj. Produsal rychle kolem a čabraka se na něm vlnila ve větru. Dva jezdci se bok po boku mihli kolem nich, výskali a smáli se a dlouhé pláště za nimi jen vlály.

Třetí jel pokojněji a v čele početného zástupu. Celkem jich byly dvě desítky, podkoní a kuchaři a sloužící, všichni k službám těm třem rytířům, a poté zbrojnoši a jezdci s kušemi, a také desítka valníků těžce naložených zbrojí, stany a zásobami. Lordovi u sedla visel štít, sytě oranžový a se třemi černými hrady.

Tenhle znak Dunk znal, ale odkud vlastně? Lord, který jej držel, byl starší, zakyslý a zasmušilý, s nakrátko střiženými prošedivělými vousy. Možná byl na Ashfordské lučině, pomyslel si Dunk. Anebo jsem možná sloužil na jeho hradě, když jsem byl panošem u sera Arlana. Starý potulný rytíř sloužil za ty roky na tolika různých pevnostech a hradech, že si Dunk vzpomínal stěží na polovinu z nich.

Lord prudce zadržel koně a zamračil se do křoví. „Vy tam. Ve křoví. Vylezte.“ Za ním dva muži založili do kuší šipky. Ostatní jeli dál.

Dunk vykročil přes vysokou trávu, štít si držel na paži, pravou rukou spočíval na jílci dlouhého meče. Od všeho prachu zvířeného koňmi měl tvář jako rudohnědou masku a od pasu nahoru byl nahý. Věděl, že vypadá jako otrapa, i když ten muž se asi zarazil spíš kvůli jeho výšce. „Nevyhledáváme roztržku, můj pane. Jsme jen dva, já a můj panoš.“ Pokývl na Egga, ať jde blíž.

„Panoš? Ty chceš tvrdit, že jsi rytíř?“

Dunkovi se vůbec nelíbilo, jak se na něj ten muž dívá. Ty oči jako by člověka stahovaly z kůže. Připadalo mu rozumné sundat dlaň z jílce. „Jsem potulný rytíř, který hledá službu.“

„Přesně to tvrdili všichni loupeživí rytíři, které jsem kdy dal oběsit. Tvůj erb je možná prorocký, sere… pokud jím tedy jsi. Šibenice a oběšenec. To je tvůj znak?“

„Ne, můj pane. Musím si štít nechat přemalovat.“

„Proč? Ukradl jsi ho nějaké mrtvole?“

„Koupil jsem ho za poctivé mince.“ Tři černé hrady na oranžové… kde jsem to jen už viděl? „A nejsem žádný lapka.“

Lordovy oči připomínaly odštěpek pazourku. „Jak jsi přišel k té jizvě na tváři? Máš ji od biče?“

„Od dýky. A myslím, že do mojí tváře ti nic není, můj pane.“

„Já rozhodnu, do čeho mi co je.“

Tou dobou už dva mladí rytíři docválali zpátky, podívat se, co ostatní zdrželo. „Á, tady jsi, Gormy,“ křikl ten na vraníkovi, štíhlý a pružný mladík s pohlednou, dohladka vyholenou tváří a jemnými rysy. K límci mu spadaly lesklé černé vlasy. Kabátec měl z tmavomodrého sametu lemovaného zlatým atlasem. Na prsou měl vroubkovaný kříž vyšitý zlatou nití, v první a třetí čtvrti byly zlaté housle, zlaté meče v té druhé a čtvrté. V pobaveně jiskřících očích se mu odrážela modrá barva kabátce. „Alyn měl strach, jestli jsi nespadl z koně. Jasná výmluva, myslím; byl bych ho jinak jednoznačně nechal za sebou v prachu.“

„Kdo jsou ti dva lapkové?“ zeptal se jezdec na hnědáku.

Egg se při té urážce naježil: „Nemáš žádné právo nazývat nás lapky, můj pane. Když jsme viděli, kolik víříte prachu, mysleli jsme si, že vy jste psanci – jen proto jsme se ukryli. Tohle je ser Duncan Vysoký a já jsem jeho panoš.“

Mladí lordové si toho nevšímali o nic víc, než kdyby šlo k žabí kvákání. „Myslím, že většího klacka jsem jaktěživ neviděl,“ prohlásil rytíř se třemi pery. Měl naducanou tvář a kudrnaté vlasy v barvě tmavého medu. „Sedm stop, ani o palec míň, to se vsadím. To bude pane rána, až se složí na zem.“

Dunk ucítil, jak mu do tváří stoupá krev. Tak tuhle sázku prohraješ, pomyslel si. Když ho naposledy měřili, Eggův bratr Aemon prohlásil, že mu do sedmi stop jeden palec zbývá.

„Tohle je tvůj válečný oř, sere Hromotluku?“ zeptal se ten lordíček s péry. „Na maso by snad stačil.“

„Lord Alyn často zapomíná na zdvořilost,“ prohlásil ten tmavovlasý. „Odpusť mu ta neurvalá slova, prosím. Alyne, požádej sera Duncana o odpuštění.“

„Když to nejde jinak… Promineš mi to, sere?“ Na odpověď si ale nepočkal, otočil hnědáka a odklusal.

Ten druhý se ještě zdržel. „Máš namířeno na svatbu, sere?“

V jeho tónu bylo cosi, za co by jej Dunk nejraději vykrákal za kštici. Odolal tomu a řekl: „Ne, jedeme k přívozu, můj pane.“

„To my také… ale jediní lordové tady jsou Gormy a ten budižkničemu, co zrovna odjel, Alyn Cockshaw. Já jsem potulný rytíř jako ty. Ser John Šumař, tak mi říkají.“

Nějaké podobné jméno by si potulný rytíř asi vybral, ale Dunk nikdy neviděl, aby byl některý z nich takhle bohatě oblečený. Má takovou krásnou zbroj a koně. Ta cesta, po které se toulal, musí být dlážděná zlatem, pomyslel si. „Moje jméno už znáš. Můj panoš se jmenuje Egg.“

„Rád tě poznávám, sere. Pojeď s námi do Bělostěn a zlámej s námi pár dřevců, ať lord Butterwell líp oslaví nové manželství. Vsadím se, že by ses ukázal v dobrém světle.“

Dunk se od Ashfordské lučiny žádného klání nezúčastnil. Kdybych získal jedno výkupné nebo dvě, mohli bychom cestou na sever dobře jídat, napadlo ho, ale lord se třemi hrady na štítě řekl: „Ser Duncan si jistě chce jet po svém a my taky.“

John Šumař si staršího muže nevšímal. „Velmi rád bych s tebou zkřížil meč, sere. Čelil jsem už mužům mnoha plemen a z mnoha zemí, ale nikdy ne někomu tak velkému jako ty. Byl tvůj otec také tak velký?“

„Otce jsem nikdy nepoznal, sere.“

„To je mi líto. I já jsem o svého zploditele přišel příliš brzy.“ Otočil se k lordovi se třemi hrady. „Měli bychom sera Duncana požádat, ať se přidá k naší veselé společnosti.“

„Takové jako on nepotřebujeme.“

Dunk marně hledal slova. Potulného rytíře bez groše málokdy požádají, aby doprovázel na cestě vysoko urozené lordy. Měl bych víc společného s jejich sloužícími. Podle délky jejich průvodu mají s sebou lord Cockshaw a Šumař i čeledíny, kteří se jim starají o koně, kuchaře, panoše, aby jim čistili zbroj, strážné, aby je chránili. Dunk má Egga.

„Takové, jako je on?“ Šumař se zasmál. „A to jsou jací? Velikáni? Jen se koukni, jak narostl. Potřebujeme silné muže. Mladý meč je lepší než staré rodové jméno, jak jsem slyšel leckoho říkat.“

„Možná lecjakého pitomce. Nevíš o tom člověku skoro nic. Může to být lapka, anebo jeden ze špehů lorda Krvevrana.“

„Já pro nikoho nešpehuju,“ urazil se Dunk. „A můj pán nemá žádné právo o mně mluvit, jako bych byl hluchý nebo mrtvý nebo až někde v Dorne.“

Ty pazourkové oči si jej prohlédly. „Až někde v Dorne, to by pro tebe bylo výborné místo, sere. Máš moje svolení tam hned vyrazit.“

„Nevšímej si ho,“ vložil se do hovoru Šumař. „Je starý a zakyslý – a každého jen podezřívá. Gormy, já mám z toho chlapíka dobrý pocit. Sere Duncane, nepojedeš s námi do Bělostěn?“

„Můj pane, já…“ Jak by s nimi mohl nocovat na jednom místě? Jejich sloužící postaví pěkné stany, podkoní budou obskakovat koně, kuchaři jim každému přinesou kapouna nebo kusanec hovězí pečeně… a Dunk s Eggem budou ohryzávat ty své pásky tvrdého soleného hovězího. „To by nešlo.“

„Tak vidíš,“ řekl lord se třemi hrady. „Ví, kde je jeho místo, a po našem boku to není.“ Otočil koně zpátky k cestě. „A lord Cockshaw už je půl lígy před námi.“

„Tak to ho asi budu muset znovu dohonit.“ Šumař se na Dunka omluvně usmál. „Snad se zase někdy setkáme. Já v to doufám. Rád bych to proti tobě zkusil s dřevcem.“

Dunk nevěděl, co na to říct. „Ať tě na kolbišti provází štěstí, sere,“ vymáčkl nakonec, ale to už ser John také otočil koně a chystal se dohnat průvod. Starší lord vyjel za ním. Dunk byl rád, že už jsou pryč. Nelíbily se mu ani ty pazourkové oči, ani nadutost lorda Alyna. Šumař byl vcelku příjemný, ale i na něm bylo cosi nezvyklého. „Dvoje housle a dva meče ve vroubkovaném kříži,“ řekl Eggovi, když se už dívali na oblaka prachu za jezdci. „Který to je rod?“

„Žádný, sere. Takový štít ani znak jsem nikdy neviděl.“

Možná to opravdu je potulný rytíř. Dunk si sám na Ashfordské lučině znak vymyslel, když se jej loutkářka zvaná Tanselle Mocvysoká zeptala, co vlastně chce na ten štít namalovat. „A co ten starší lord, to je někdo z příbuzenstva rodu Freyů?“ Freyové mají na štítech hrady a jejich léno není daleko odsud.

Egg protočil panenky. „Na znaku Freyů jsou dvě modré věže spojené můstkem, na šedém poli. Tohle byly tři černé hrady na oranžové, sere. A viděls tam nějaký můstek?“

„Ne.“ Tohle dělá, jen aby mě naštval. „A příště, jak přede mnou takhle protočíš oči, ti dám za ucho jednu takovou, aby se ti protočily do hlavy a už se nikdy nevrátily do důlků.“

Egg se zatvářil pokorně. „Já přece nechtěl…“

„Je jedno, co jsi chtěl. Prostě mi řekni, kdo to byl.“

„Gormon Peake, lord z Vysoké Píky.“

„To je ale až dole v Rovině, ne? A opravdu má tři hrady?“

„Jen na štítě, sere. Rod Peaků kdysi tři hrady držel, ale pak o dva přišel.“

„Jak může někdo přijít o dva hrady?“

„Tak, že bojuje za Černého draka, sere.“

„Aha.“ Dunk si připadal jako hlupák. Zase tohle.

Po dvě stě let říši vládli potomci Aegona Dobyvatele a jeho sester, to oni sjednotili Sedm království a dali ukovat Železný trůn. Na svých královských vlajkách měli trojhlavého draka rodu Targaryenů, rudého na černé. Ale před šestnácti lety levoboček krále Aegona IV., jménem Daemon Černožár, povstal proti svému z manželského lože vzešlému bratru. Také Daemon měl na vlajkách trojhlavého draka, ale obrátil barvy, jak to bastardi často dělají. Jeho vzpoura skončila až na bojišti Rudé trávy, kde Daemon a jeho synové zahynuli v přívalu šípů lorda Krvevrana. Vzbouřenci, kteří přežili a poklekli, dostali odpuštění, ale někteří přišli o léna, jiní o tituly a další o zlato. A všichni museli odevzdat rukojmí jako zástavu své budoucí oddanosti.

Tři hrady, černé na oranžové. „Už si vzpomínám. Ser Arlan o Rudé trávě vždycky hovořil nerad, ale jednou, když měl upito, mi vykládal, jak zahynul syn jeho sestry.“ Skoro zase slyšel hlas starého rytíře a cítil z jeho dechu víno. „Roger z Pennytree, tak se jmenoval. Hlavu mu rozbil kropáčem lord se třemi hrady na štítě.“ Lord Gormon Peake. Starý nikdy nepoznal jeho jméno. Nebo je znát nechtěl. Tou dobou už lord Peake a John Šumař a jejich výprava byli jen sloup narudlého prachu v dálce. Je to šestnáct let. Uchazeč zemřel a ti, kdo bojovali s ním, jsou ve vyhnanství nebo zapomenuti. A stejně to se mnou nemá nic společného.

Nějaký čas jeli mlčky, jen naslouchali plačtivému ptačímu zpěvu. O půl lígy dál si Dunk odkašlal. „Říkal Butterwell. Jeho léno je blízko?“

„Naproti přes jezero, sere. Když na Železném trůně seděl král Aegon, byl lord Butterwell mincovním mistrem. Král Daeron jej jmenoval Rukou, ale ne na dlouho. Ve znaku má střídající se zelené a bílé a žluté vlnovky, sere.“ Egg k smrti rád předváděl své heraldické znalosti.

„Je to přítel tvého otce?“

Egg se ušklíbl. „Otec ho nikdy neměl rád. Za Vzpoury bojoval druhý syn lorda Butterwella za uchazeče o trůn a jeho starší syn za krále. Aby měli jistotu, že někdo bude na straně vítěze. Sám lord Butterwell nebojoval za nikoho.“

„Někdo by to mohl označit jako prozíravost.“

„Otec tomu říká zbabělost.“

Ovšem, jak jinak. Princ Maekar je nelítostný, hrdý muž plný opovržení. „Když chceme na Královskou cestu, stejně musíme do Bělostěn. Proč se trochu nenacpat?“ Jen z toho pomyšlení mu zakručelo v břiše. „A třeba bude někdo ze svatebčanů potřebovat doprovod zpátky na svoje sídlo.“

„Chtěl jsi jet na sever.“

„Zeď stojí už osm tisíc let, tak snad ještě na čas vydrží. Odsud tam to je tisíc líg a na to by se nám hodilo mít v měšci trochu víc stříbra.“ Dunk si představil sám sebe na Hromovi, jak sráží toho nakyslého starého lorda se třemi hrady na štítě. To by bylo milé. „Ten, kdo tě porazil, je někdejší panoš starého sera Arlana,“ řekl bych mu, až by si přišel vykoupit zbraně a zbroj. „Chlapec, který nahradil toho chlapce, kterého jsi zabil.“ To by se starému zamlouvalo.

„Nemyslíš na to, že by ses do klání přihlásil, že ne, sere?“

„Možná na to je ta pravá chvíle.“

„Není, sere.“

„A možná je ta pravá chvíle, abych ti jednu pořádnou vrazil.“ Potřebuju vyhrát jen dvakrát. Kdybych získal dvakrát výkupné a vyplatil jen jedno, jedli bysme jako králové celý rok. „Pokud bude skupinový souboj, možná se přihlásím.“ Dunkovi jeho rozměry a síla lépe poslouží v hromadném souboji než při klání se dřevci.

„Není ve zvyku je pořádat při svatbě, sere.“

„Zato je obvyklé pořádat hostinu. A nás čeká dlouhá cesta. Tak proč si projednou nenaplnit břicha?“

Slunce už stálo nízko na západě, když konečně spatřili jezero, jehož vody se rudě a zlatě blyštěly a zářily jako plát tepané mědi. Jakmile nad korunami nějakých vrb zahlédli věžičky hostince, Dunk si zase oblékl propocenou halenu a zastavil se a nacákal si na tvář trochu vody. Smyl ze sebe prach cesty, jak to jen šlo, a pročísl si prsty hustou, sluncem vybělenou kštici. Se svými tělesnými rozměry nenadělá nic, a stejně tak s jizvou na líci, ale chtěl se postarat, aby tolik nevypadal jako divous a loupeživý rytíř.

Hostinec byl větší než čekal, byl šedý a rozlézal se do stran přístavky, hrázděný a samá věžička; z poloviny ho postavili na pilotech nad vodou. Přes bahnitou jezerní vodu byla položená pěšina z nahrubo řezaných fošen až k přístavišti přívozu, ale ani člun, ani přívozník nikde. Naproti přes cestu stáj s doškovou střechou. Kolem dvora zídka z nasucho kladeného kamene, ale brána dokořán. Uvnitř našli studnu a napájecí žleb. „Postarej se o zvířata,“ poručil Dunk Eggovi, „ale nenech je napít až moc. Zajdu si říct o něco k jídlu.“

Hostinskou zastihl, jak zametá schody. „Jste tu kvůli přívozu?“ zeptala se ho. „To jedete pozdě. Slunce skoro zapadá a Ned nerad jezdí přes vodu za tmy, leda když je úplněk. Vrátí se ale hnedka ráno.“

„A víte, kolik si počítá?“

„Tři pence za osobu a deset za koně.“

„Máme dva koně a mezka.“

„Mezek je taky za deset.“

Dunk si to v hlavě spočítal a vyšlo mu šestatřicet; doufal, že utratí míň. „Když jsem tudy jel naposledy, bylo to jenom za dvě pence a po šesti za koně.“

„To si vyřiď s Nedem, mně po tom nic nejni. A jestli chcete přespat, nemám už volno. Lord Shawney a lord Costayne přijeli s družinama. Máme plno k prasknutí.“

„A je tady i lord Peake?“ Ten, co zabil panoše sera Arlana. „Jel s lordem Cockshawem a s Johnem Šumařem.“

„Ned je vzal přes vodu, když jel naposledy.“ Prohlédla si Dunka od hlavy k patě. „Ty jsi patřil k nim?“

„Ne, jenom jsme se potkali po cestě.“ Z oken hostince to tak náramně pěkně zavonělo, až se mu seběhly sliny. „Možná si dáme něco z toho, co se u vás peče… pokud to není moc předražené.“

„Je to kančí,“ odpověděla žena, „řádně pepřený a podávaný s cibulkama, houbama a řepnou kaší.“

„Nám by to stačilo i bez řepy. Pár plátků kančího a džbán toho vašeho dobrého hnědého piva, a budeme spokojení. Kolik bys za to chtěla? A co třeba i místo na podlaze ve stáji, kde by se dalo přespat?“

To byla chyba. „Ve stáji stojej koně. Proto se tomu říká stáj. Ty jsi sice velkej jako kůň, to ti nikdo nebere, ale vidím jenom dvě nohy.“ Rozmáchla se po něm koštětem, jako by ho chtěla vyhnat. „Nikdo ode mě nemůže čekat, že nakrmím půlku Sedmi království. Kančí je pro hosty. A pivo taky. Nesmí se stát, aby lordi řekli, že mi došlo jídlo a pití dřív, než měli dost. V jezeře je fůra ryb a pár dalších darebáků najdeš, jak tábořej támhle u pahejlů. Potulný rytíři… pokud jim jeden věří.“ Na hlasu jí bylo dost jasně poznat, že ona jim to nevěří. „Třeba mají něco k jídlu a můžou se podělit. Mně do toho nic není. A už zmiz, mám práci.“ Dveře se za ní hlučně zabouchly dřív, než Dunka napadlo zeptat se, kde že ty pahýly vlastně jsou.

Egga našel, jak sedí na napájecím korytě, máčí si ve vodě nohy a ovívá si tím velikým zplihlým slamákem hlavu. „To pečou vepřové, sere? Cítím vepřové.“

„Kančí,“ odpověděl Dunk zasmušile, „ale kdo by chtěl kančí, když má dobré solené hovězí?“

Egg se ušklíbl. „Nemohl bych prosím raději sníst vlastní boty, sere? Že bych si pak udělal nové z toho hovězího. Je tužší.“

„Ne,“ zamítl to Dunk a potlačoval úsměv. „Boty sníst nesmíš. Ale ještě slovo a máš v puse moji pěst. A vyndej ty nohy z koryta.“ Našel v brašnách na mezkovi kbelcovou přilbu a hodil ji po svém panoši. „Naber ze studně trochu vody a to hovězí namoč.“ Když se hovězí nemáčelo, a hodně dlouho, mohli jste si na něm klidně vylámat zuby. Nejlíp chutnalo, když jste ho máčeli v pivě, ale poslouží i voda. „A ne abys to dělal v korytě, nechci, aby to chutnalo po tvých nohou.“

„Moje nohy by tuhle chuť mohly leda vylepšit, sere,“ namítl Egg a zavrtěl prsty. Ale udělal, co dostal nakázáno.

Ukázalo se, že potulné rytíře není těžké najít. Egg zpozoroval, jak někde mezi stromy na břehu jezera probleskuje oheň, a tak se tam vydali a koně a mezka vedli za sebou. Chlapec nesl pod jednou paží Dunkovu přilbu, ve které to při každém kroku šplouchalo. Ze slunce byla už jen narudlá vzpomínka na západě. Zanedlouho se mezi stromy rozkoukali a ocitli se na místech, kde nejspíš dříve stál háj čarostromů. Jenže místo, kdy stromy rostly v dobách, kdy Západozemí ještě vládly děti lesa, už připomínal jen kruh vysokých bílých pařezů a změť kořenů bílých jako kosti.

Mezi pahýly čarostromů našli dva muže, kteří dřepěli u ohýnku a podávali si měch s vínem. Jejich koně spásali trávu kousek od hájku, zbraně a zbroj si rytíři urovnali vedle do úpravných hromádek. Kousek dál od těch dvou seděl o mnoho mladší muž, zády opřený o kmen kaštanu. „Buďte zdrávi, serové,“ zahalekal Dunk přátelsky. Nikdy není rozumné se k ozbrojeným lidem přibližovat nečekaně. „Jmenuji se ser Duncan Vysoký. Tady chlapec je Egg. Můžeme se vámi podělit o oheň?“

Tělnatý muž středního věku, oblečený v dost rozdrbané parádě, vstal a šel je přivítat. Tvář mu zdobily nápadné rusé kníry. „I ty buď zdráv, sere Duncane. Tebe je ale kus… ale samozřejmě jsi vítán, a ten hoch právě tak. Egg, tak jsi to říkal? Co je tohle prosím za jméno?“

„To je krátké jméno, sere.“ Egg měl dost rozumu, aby nepřiznával, že Egg je zkrácenina z Aegona. A hlavně lidem, které ani nezná.

„To jistě. Co se ti stalo s vlasy?“

Kořenovci, pomyslel si Dunk. Řekni jim, že je to kvůli kořenovcům, chlapče. To je ta nejbezpečnější historka a tak to lidem říkají nejčastěji… jenže někdy si Egg usmyslí nějakou dětinskou hru. „Oholil jsem si je, sere. A hodlám je tak ponechat, dokud si nevysloužím ostruhy.“

„Ušlechtilý slib. Já jsem ser Kyle, Kocour z Mlžného močálu. Tamo pod kaštanem sedí ser Glendon… eee… Blesk. A tady máme dobrého sera Maynarda Plumma.“

Na to Egg našpicoval uši. „Plumm… jsi příbuzný s lordem Viserysem Plummem, sere?“

„Vzdáleně,“ odpověděl ser Maynard, vysoký, hubený muž se shrbenými rameny a s dlouhými, rovnými slámovými vlasy, „i když pochybuji, že by to Jeho lordstvo připustilo. Dá se říci, že on je sladkým plodem rodového stromu Plummů, zatímco já tím trpkým.“ Plumm měl švestkově rudomodrý plášť, ale barva už slábla a okraje byly roztřepené. Na ramenou mu jej držela spona s měsíčním kamenem velkým jako slepičí vejce. Jinak byl oděný do šedohnědé hrubé tkaniny a skvrnité hnědé kůže.

„Máme slané hovězí,“ řekl Dunk.

„Ser Maynard má sáček jablek,“ ohlásil Kyle Kocour. „A já mám nakládaná vejce a cibule. No vida, to už je dohromady hostina! Usaď se, sere. Co se pohodlí týče, je tu výtečný výběr pařezů. A leda bych se velice mýlil v odhadu, budeme tu až do půli dopoledne. Přívozní člun je jen jeden a pro všechny není dost velký. První se musí přepravit lordi a jejich nohsledi.“

„Pomoz mi s koňmi,“ vyzval Dunk Egga. Oba sundali sedla Hromovi, Deštíkovi i Mistrovi.

Teprve až když všechna zvířata nakrmili, napojili a svázali jim nohy na noc, přijal Dunk měch, který mu nabídl ser Maynard. „I trpké víno je lepší než žádné,“ řekl Kyle Kocour. „Však si ve Bělostěnách dáme lepší ročníky. Lord Butterwell prý má nejlepší vína na sever od Stromoviny. Dřív býval královou Rukou, stejně jako předtím jeho otec, a taky se říká, že je velmi zbožný a velice bohatý.“

„Všechno to bohatství má z krav,“ přidal se Maynard Plumm. „Měl by si jako znak vybrat plné vemeno. Tihle Butterwellové mají v žilách místo krve mlíko, a Freyové nejsou o nic lepší. Bude to manželství zlodějů dobytka s výběrčími daní, takže se jedni pracháči spojí se druhými. Když povstal Černý drak, tenhle kravský lord poslal jednoho syna Daemonovi a druhého Daeronovi, aby měl jistotu, že na vítězné straně bude jeden Butterwell. Oba zahynuli na Rudé trávě a jeho nejmladší syn umřel na jaře. Proto tahle nová svatba. Pokud mu nová manželka nedá syna, Butterwellové vymřou s ním.“

„A dobře jim tak.“ Ser Glendon Blesk znovu přejel brouskem po meči. „Válečník nesnáší zbabělce.“

V jeho hlase zaznělo tolik pohrdání, že si Dunk mladíka prohlédl důkladněji. Ser Glendon měl šaty z dobré látky, ale obnošené a jedny se nehodily ke druhým, takže se zdálo, jako by je posbíral, kde se dalo. Zpod lehké železné přilby mu vyčuhovaly chomáče tmavohnědých vlasů. Byl menší a podsaditý, měl drobné oči blízko u sebe, silná ramena a svalnaté paže. Obočí ježaté, jako dvě housenky po vlhkém jaře, baňatý nos, bojovnou bradu. A byl hodně mladý. Šestnáct… asi tak. Víc než osmnáct ne. Dunk by ho býval měl za panoše, kdyby o něm ser Kyle nepromluvil jako o rytíři. Místo vousů má ten chlapec na tváři uhry.

„Jak dlouho jsi rytířem?“ zeptal se ho Dunk.

„Dost dlouho. Půl roku, až začne měsíc dorůstat. Pasoval mě ser Morgan Dunstable z Kejklířových vodopádů, byly u toho dva tucty lidí, ale cvičím se na rytíře od narození. Na koni jsem jezdil dřív, než jsem chodil, a jednomu dospělému muži jsem vyrazil zuby z huby dřív, než mi ty první začaly padat. Chci se ve Bělostěnách proslavit a získat dračí vejce.“

„Dračí vejce? To je cena pro přeborníka? Opravdu?“ Poslední dračice zahynula před dobrým půlstoletím. Ser Arlan kdysi viděl její snůšku. Vejce byla tvrdá jako kámen, říkal, ale krásná na pohled. „Kde by lord Butterwell přišel ke dračímu vejci?“

„Král Aegon jedno daroval otci jeho otce, poté, co strávil jednu noc na jeho starém hradě,“ odpověděl ser Maynard Plumm.

„Takže to byla odměna za nějaký chrabrý čin?“ vyzvídal Dunk.

Ser Kyle se zachechtal. „Někdo by to tak možná nazval. Starý lord Butterwell prý měl tři mladé dcery, když si jej Jeho Výsost povolala. Do rána všechny měly v pupcích královské bastardy. Rušná noc, to zase ano.“

Dunk neslyšel podobné řeči poprvé. Aegon Hanebný údajně sklátil půlku panen v království a s mnohými zplodil bastardy. A co horšího, starý král je pak všechny na smrtelném loži prohlásil za zákonné potomky; jak ty nízkého rodu, narozené z hostinských holek a kurev a pastýřek, tak i vznešené bastardy, jejichž matky byly vysokého rodu. „Kdyby byla půlka těch řečí pravdivá, byli bychom bastardy starého krále Aegona všichni.“

„A kdo říká, že nejsme?“ utrousil vtipně ser Maynard.

„Měl bys s námi jet do Bělostěn, sere Duncane,“ naléhal ser Kyle. „Jsi tak veliký, že určitě nějakého lordíčka zaujmeš. Mohl by sis tam najít dobrou službu. Já si ji najdu jistě. Na té svatbě bude i Joffrey Caswell, lord z Bitterbridge. Když mu byly tři roky, vyrobil jsem mu jeho první meč. Vyřezaný z borového dřeva, aby mu sedl do ruky. Zamlada jsem sloužil jako přísežný meč jeho otci.“

„A co ten přísežný, taky byl z borovice?“ zeptal se ser Maynard.

Kyle Kocour měl dost nadhledu, aby se zasmál. „Ujišťuji tě, že tenhle byl z dobré oceli. Budu rád, pokud jej zase budu moct nabídnout ke službě kentaurovi. Sere Duncane, i kdyby ses rozhodl ke klání nehlásit, jeď s námi na svatební hostinu. Budou tam zpěváci a hudebníci a žongléři a kejklíři a taky soubor komických trpaslíků.“

Dunk se zamračil. „Máme před sebou s Eggem dlouhou cestu. Míříme na sever, do Zimohradu. Lord Beron Stark tam shromažďuje meče, aby jednou provždy zahnal krakeny pryč od svých břehů.“

„Tam nahoře je na mě moc zima,“ namítl ser Maynard. „Jestli chceš zabíjet krakeny, vydej se na západ. Lannisterové staví lodě, aby mohli na Železné udeřit na jejich vlastních ostrovech. Jedině tak se s Dagonem Greyjoyem skoncuje. Bojovat s ním na souši je k ničemu, vždycky jen vyklouzne na moře. Jeho musíš rozdrtit na vodě.“

To znělo rozumně, jenže vyhlídka na boj s Železnými na moři Dunka moc nenadchla. Už toho okusil na palubě Bílé dámy, když se plavili z Dorne do Starého Města; tehdy musel navléct zbroj a pomoc posádce s odrážením nájezdníků. Šarvátka to byla zběsilá a krvavá a jednou při ní div nespadl do vody. Což by byl jeho konec.

„Trůn by se měl učit od Starka a Lannistera,“ prohlásil ser Kyle Koccour. „Aspoň bojují. A co dělají Targaryenové? Král Aerys se schovává za knížkami, princ Rhaegel si tancuje nahatý po síních v Rudé Baště a princ Maekar dumá někde v Létohradu.“

Egg dloubal do ohně, až z něj do tmy lítaly jiskry. Dunk velmi rád zaznamenal, že chlapec nechal být zmínku o svém otci. Že by se konečně naučil držet jazyk za zuby?

„Já osobně to všechno mám za zlé Krvevranovi,“ pokračoval ser Kyle. „Je Královou Rukou, ale nedělá nic, ačkoli krakeni šíří oheň a děs všude podél soumračného moře.“

Ser Maynard pokrčil rameny. „Ten upírá zraky jen k Tyroši, kde Hořkoplát trčí ve vyhnanství a intrikuje se syny Daemona Černožára. To proto si drží královské loďstvo pěkně při ruce, protože co kdyby se sem pokusili přeplavit?“

„Jistě, to je možné,“ přikývl ser Kyle, „ale je hodně takových, kdo by Hořkoplát návrat uvítali. Krvevran je příčina všeho našeho trápení, je to bledý červ, který ohlodává kořeny celé říše.“

Dunk se zamračil a vzpomněl si na hrbatého septona v Kamenném Septu. „Za takové řeči už leckdo přišel o hlavu. Někdo by řekl, že mluvíš zrádně.“

„Jak se může pravda označovat za zradu?“ zeptal se Kyle Kocour. „Za dob krále Daerona se nikdo nemusel bát mluvit upřímně, ale teď?“ Vydal sprostý zvuk. „Krvevran posadil krále Aeryse na Železný trůn, ale na jak dlouho? Aerys je slabý – a až zemře, propukne krvavá válka o korunu mezi lordem Potokem a princem Maekarem; Ruka proti dědici.“

„Zapomněl jsi nějak na prince Rhaegela, příteli,“ namítl ser Maynard, ale přívětivě. „To on je další v nástupnictví po Aerysovi, ne Maekar, a po něm pak jeho děti.“

„Rhaegel je mdlého ducha. Na mou duši že mu nepřeji ničeho zlého, ale jako by už byl mrtvý, a ty jeho dvojčata jakbysmet, co sejde na tom, jestli zemřou Maekarovým kropáčem, anebo Krvevranovými kouzly…“

Všech Sedm ať nás chrání, pomyslel si Dunk, když Egg řezavě a nahlas promluvil. „Princ Maekar je bratr prince Rhaegela. Velmi jej miluje. Nikdy by jemu ani jeho dětem neublížil.“

„Mlč, chlapče,“ zavrčel na něj Dunk. „Tady rytíře tvoje názory pranic nezajímají.“

„Můžu snad mluvit, když chci.“

„Ne,“ řekl Dunk. „Nemůžeš.“ Tebe kvůli té proříznuté kušně jednou zabijou. A mě nejspíš s tebou. „Myslím, že to solené hovězí se už máčelo dost dlouho. Proužek pro každého z našich přátel, a hoď sebou.“

Egg zrudl a na okamžíček měl Dunk strach, že mu začne odmlouvat. Ale chlapec se spokojil jen s takovým ukřivděným výrazem, jaký dokáže nasadit jen jedenáctiletý kluk. „Jak poroučíš, sere,“ řekl a zalovil na dně Dunkovy přilby. Začal vytahovat ven solené maso a vyholená lebka se mu ve světle od ohně rudě leskla.

Dunk si vzal svou porci a znepokojeně se na ni podíval. Ve vodě se maso změnilo z tuhosti dřeva na tuhost kůže, ale to bylo tak vše. Začal ožužlávat jeden růžek, cítil sůl a snažil se nemyslet na kančí pečeni v hostinci, jak si prská na rožni a jak z ní kape tuk.

S houstnoucí tmou se k nim od jezera začaly stahovat mouchy a kousaví komáři. Mouchy raději trýzní koně, ale komárům chutná lidská krev. Toho, aby vás nepoštípali, se dalo dosáhnout, jen když jste seděli blízko u ohně, ale to jste zase vdechovali kouř. Uvař se, nebo se nech sežrat zaživa, pomyslel si Dunk chmurně, tomu říkám ubohé možnosti. Podrápal se na pažích a přisunul se ještě blíž k ohni.

Vinný měch brzy zase začal kolovat. Víno bylo kyselé a silné. Dunk pil zhluboka a podával měch dál a poslouchal vyprávění Kocoura z Mlžného močálu o tom, jak při Černožárově vzpouře zachránil život lordovi z Bitterbridge. „Když padl vlajkonoš lorda Armonda, seskočil jsem z koně, všude kolem nás zrádci a…“

„Sere,“ ozval se Glendon Blesk. „Kdo byli ti zrádci?“

„Přece Černožárovi muži.“

Světlo z ohně se zalesklo na oceli, kterou držel ser Glendon v ruce. Důlky na obličeji mu zaplanuly rudě, jako otevřené boláky, a každou šlachu v těle měl napjatou jako tětivu kuše. „Můj otec bojoval za Černého draka.“

Už zase. Dunk si odfrkl. Rudý, anebo černý? Na podobné věci se druhého neptáte. Vždycky jsou z toho jen potíže. „Ser Kyle bezpochyby neměl v úmyslu tvého otce urazit.“

„Ani v nejmenším,“ souhlasil ser Kyle. „Vždyť je to stará historka, to s rudým a černým drakem. Nemá smysl se teď o to škorpit, hochu. Tady na cestě jsme všichni bratři.“

Ser Glendon jako by jeho slova zvažoval, jako by přemítal, jestli v nich není skrytý posměch. „Daemon Černožár nebyl žádný zrádce. Starý král dal meč jemu. Chápal, jakou má Daemon hodnotu, i když se narodil mimo manželské lože. Proč jinak by vložil Černožár do ruky jemu, a ne Daeronovi? A chtěl, aby Daemon dostal i království. Daemon z nich byl lepší.“

Zavládlo ticho. Dunk slyšel, jak oheň tiše popraskává. Cítil, jak mu komáři lezou po zátylku. Ohnal se po nich, pozoroval Egga a silou vůle ho přemlouval, ať mlčí. „Tehdy, když bojovali na Rudé trávě, jsem byl ještě chlapec,“ prohlásil, když to vypadalo, že nikdo jiný nepromluví, „ale dělal jsem panoše rytíři, který bojoval za Rudého draka, a později sloužil jinému, který se bil za černého. Na obou stranách byli chrabří mužové.“

„Chrabří mužové,“ zopakoval jako ozvěna Kyle Kocour, ale poněkud mdle.

„Hrdinové.“ Glendon Blesk otočil svůj štít, aby všichni viděli malovaný znak, rudě a žlutě žhnoucí ohnivou kouli na poli černém jako noc. „Pocházím z krve hrdiny.“

„Ty jsi syn Kulového bleska,“ pronesl Egg.

Tehdy poprvé spatřili sera Glendona, jak se usmívá.

Ser Kyle Kocour si chlapce pozorně prohlédl. „Jak je to možné? Kolik ti je let? Quentyn přece zemřel…“

„…než já se narodil,“ dořekl Glendon, „ale ve mně znovu žije.“ Vrazil meč zpátky do pochvy. „Všem vám to ukážu v Bělostěnách, až získám dračí vejce.“

Příští den prokázal, že ser Kyle viděl do budoucnosti jasně. Nedův přívoz nebyl ani zdaleka dost velký, aby se na něj vešli všichni, kdo se chtěli dostat na protější břeh, takže lordové Costayne a Shawney museli jet první a všichni jejich nohsledi s nimi. Bylo třeba několika cest a každá trvala přes hodinu. Kromě toho bylo třeba překonat bahnité mělčiny u břehů, dostat přes fošny na můstku koně a vozy, naložit je na člun, na protějším straně jezera zase vyložit. A ti dva lordi všechno ještě zpomalili, protože na sebe dlouho řvali a dohadovali se, kdo má přednost. Shawney byl starší, ale Costayne se považoval za urozenějšího.

Dunk mohl jen čekat a potit se. „Mohli jsme jet první, jen kdybys mě nechal ukázat botu,“ povídá Egg.

„Ano, mohli,“ souhlasil Dunk, „ale nepojedeme. Lord Costayne a lord Shawney tu byli dřív než my. A kromě toho to jsou lordi.“

Egg se ušklíbl. „Vzbouřenečtí lordi.“

Dunk se na něj zamračil. „Jak to myslíš?“

„Byli na straně Černého draka. No, osobně jen lord Shawney, ale otec lorda Costayna taky. S Aemonem jsme někdy sváděli bitvu na zeleném stole v pracovně mistra Melaquina, s malovaným vojáčky a vlaječkami. Costayne má čtvrcený znak se stříbrnými poháry na černé a černými růžemi na zlaté. Vlál na levém křídle Daemonova vojska. Shawney byl s Hořkoplátem napravo a skoro zemřel na svá zranění.“

„Staré a mrtvé dějiny. Teď jsou tady, no ne? Takže poklekli a král Daeron jim dal odpuštění.“

„Ano, ale…“

Dunk mu stiskl rty k sobě, aby mlčel. „Jazyk za zuby.“

Egg ho tam nechal.

Ale jen co odrazila na vodu poslední dávka Shawneyových lidí, na přístaviště dorazili lord a lady Smallwoodovi s vlastním doprovodem a oni museli čekat dál.

Bylo jasně vidět, že rytířům prašných cest včerejší kamarádství nevydrželo. Ser Glendon se držel stranou, byl popudlivý a mrzutý. Kyle Kocour usoudil, že než jim bude dovoleno se nalodit na přívoz, bude nejméně poledne, a tak se vzdálil od ostatních a snažil se vlísat do přízně lordu Smallwoodovi, se kterým se z dřívějška trošku znal. Ser Maynard celou tu dobu klevetil s hostinskou.

„Od toho se drž co nejdál,“ varoval Dunk svého panoše. Na Plummovi bylo cosi, co ho znepokojovalo. „Co my víme, klidně by to mohl být loupeživý rytíř.“

Ale vypadalo to, že tím varováním byl ser Maynard pro Egga jen zajímavější. „Nikdy jsem žádného nepotkal. Co myslíš, má v úmyslu ukrást to dračí vejce?“

„Nepochybuji, že lord ho dal dobře střežit.“ Dunk si podrbal krk poštípaný od komárů. „Nebo si myslíš, že ho pro oslavy dá veřejně vystavit? Rád bych se na nějaké podíval.“

„Ukázal bych ti to svoje, sere, jenže je v Létohradě.“

„To svoje? Ty máš dračí vejce?“ Dunk se na chlapce kabonil a přemítal, jestli to není nějaký nejapný vtip. „A kde se vzalo?“

„Z dračice, sere. Vložili mi ho do kolébky.“

„Chceš jednu za ucho? Žádní draci už nejsou.“

„Nejsou, ale vejce ano. Poslední dračice nechala celou snůšku, pět vajec, a ještě víc jich mají v Dračím kameni, to jsou ta stará, z doby před Tancem. Každý z mých bratrů má taky jedno. To Aerionovo vypadá, jako by bylo vyrobené ze zlata a stříbra a žilkované ohněm. To moje je bílé a zelené a jako by v něm něco vířilo.“

„Tvoje dračí vejce.“ Vložili mu ho do kolébky. Dunk si na Egga tak moc navykl, až někdy zapomínal, že Aegon je princ. Jistěže mu vložili do kolébky dračí vejce. „Hm, tak o tom hlavně nemluv, když je na doslech kdokoli další.“

„Nejsem pitomec, sere.“ Egg ztlumil hlas. „Jednou se draci vrátí. Můj bratr Daeron o tom měl sny… a král Aerys o tom četl v proroctví. Možná, že se proklube to moje vejce. To by bylo báječné.“

„Opravdu?“ Dunk o tom měl jisté pochyby.

Egg nepochyboval ani trochu. „S Aemonem jsme si hráli na to, že se naše vejce proklubala. Kdyby se to stalo, mohli bychom lítat po nebi na dračím hřbetě jako první Aegon a jeho sestry.“

„Jistě, a kdyby všichni ostatní rytíři v říši pomřeli, já bych se mohl stát lordem velitelem Královské gardy. Ale… když jsou ta vejce tak strašně vzácná, proč lord Butterwell to svoje chce někomu dát?“

„Aby celé říši předvedl, jak je bohatý?“

„Možná.“ Dunk se znovu podrbal v týle a letmo se podíval po seru Glendonu Bleskovi, který utahoval podpěnky u sedla a čekal na návrat přívozu. S tímhle koněm toho moc nedokážeš. Ser Glendon měl herku s prohnutým hřbetem, nedorostlou a starou. „Co vlastně víš o jeho otci? Proč mu říkali Kulový blesk?“

„Protože měl horkou hlavu a byl ryšavý. Ser Quentyn byl mistrem meče v Rudé Baště. Učil bojovat mého otce i moje strýce. A urozené bastardy taky. Král Aegon mu slíbil, že ho povýší do Královské gardy, a tak Kulový blesk poslal svou manželku k mlčícím sestrám, jenže když se místo uprázdnilo, král byl už mrtvý a Daeron místo něj jmenoval sera Willema Wyldeho. Otec tvrdí, že tím, kdo přemluvil Daemona Černožára, aby se dožadoval koruny, byl stejně tolik Kulový blesk jako Hořkoplát, a on jej taky zachránil, když Daeron poslal Královskou gardu, aby ho zatkla. Později Kulový blesk zabil lorda Lefforda u bran Lannisportu a Šedého lva zahnal na útěk a přinutil se skrýt ve Skále. Při přechodu přes Mander skolil syny paní z Penrosů, jednoho po druhém. Říká se, že jako laskavost k matce ušetřil život toho nejmladšího.“

„To od něj bylo velmi rytířské,“ musel uznat Dunk. „A ten ser Quentyn zemřel na Rudé trávě?“

„Ne, už předtím, sere,“ odpověděl Egg. „Když sesedl u potoka z koně a chtěl se napít, nějaký lučištník mu prostřelil šípem krk. Byl to prostý člověk, nikdo nezná jeho jméno.“

„Tihle prostí lidé dokážou být hodně nebezpeční, když si vezmou do hlavy, že začnou pobíjet lordy a hrdiny.“ Dunk spatřil, že přívoz se už zvolna sune přes jezero. „Už se vrací.“

„Dost pomalu. Takže… pojedeme do Bělostěn, sere?“

„A proč ne? Chci to dračí vejce vidět.“ Dunk se usmál. „A kdybych klání vyhrál, měli bychom dračí vejce oba.“

Egg se na něj pochybovačně zadíval.

„Co je? Proč se na mě tak díváš?“

„Mohl bych ti to říct, sere,“ odpověděl hoch vážně, „ale musím se učit držet jazyk za zuby.“

Potulné rytíře usadili daleko od soli, na ta nejhorší místa, blíž ke dveřím než ke stupínku.

Bělostěny byly na poměry panující mezi hrady skoro zbrusu nové, protože je před pouhými čtyřiceti lety dal postavit děd nynějšího lorda. Zdejší prostý lid jim neuctivě říkal Mlíkárna, protože stěny a bašty byly zbudované z pěkného bílého kamene vylomeného v Údolí a dopraveného sem přes hory za veliké peníze. Uvnitř byly podlahy a sloupy z mléčně bílého, zlatě žilkovaného mramoru; krovy stropů byly přitesané z bělostných kmenů čarostromů. Dunk si radši ani nepředstavoval, kolik to všechno stálo.

Ale síň nebyla tak velká jako některé jiné, které poznal. Aspoň že nás pustili pod střechu, pomyslel si Dunk a zaujal své místo u lavice mezi sery Maynardem Plummem a Kylem Kocourem. I když nedostali pozvání, všechny tři je vlídně a vcelku rychle přijali na hostinu; odmítnout rytíři pohostinnost o svatebním dni totiž přináší smůlu.

Mladý ser Glendon to ale měl těžší. „Kulový blesk žádného syna neměl,“ slyšel Dunk jasně, jak mu říká komoří lorda Butterwella. Mladík vztekle odpovídal a několikrát padlo jméno ser Morgan Dunstable, ale komoří byl dál ocelově neochvějný. Když si ser Glendon sáhl na jílec meče, odněkud se objevila desítka zbrojnošů s kopími a na chvilku to vypadalo, že asi dojde ke krveprolití. Vše zachránil až vysoký plavovlasý rytíř jménem Kirby Pimm, který se do věci vložil. Dunk byl moc daleko a hovor neslyšel, ale viděl, jak Pimm objal komořího kolem ramenou a se smíchem mu cosi šeptal. Komoří se mračil a řekl seru Glendonovi cosi, z čeho chlapci tvář zrudla jako řepa. Vypadá, jako by se měl dát do pláče, pomyslel si Dunk a sledoval to dál. Buď to, anebo někoho zabije. Ale po tom všem přece jen mladého rytíře konečně vpustili do hradní síně.

Chudák Egg takové štěstí neměl. „Velká síň je jen pro lordy a rytíře,“ oznámil mu povýšeně jeden podkomoří, když se Dunk pokusil dostat chlapce dovnitř. „Pro panoše a sluhy a zbrojnoše jsme postavili stoly na vnitřním nádvoří.“

Kdybys měl ponětí, kdo to je, posadil bys ho na stupínek a na trůn s polštářky. Dunkovi se moc nelíbilo, jak ostatní panoši vypadají. Bylo mezi nimi několik chlapců Eggova věku, ale většinou to byli starší, zkušení rváči, kteří se už dávno rozhodli, že budou rytíři sloužit, než aby se rytířem sami snažili stát. Ale měli vlastně na vybranou? Aby vás pasovali, potřebujeme mnohem víc než rytířské ctnosti a dovednost ve zbrani; musíte mít koně a meč a zbroj a to všechno stojí hodně peněz. „Dávej si pozor, co říkáš,“ poradil Eggovi, než jej do té společnosti pustil. „Jsou dospělí a nebudou ti žádné drzosti trpět. Seď a jez a poslouchej, třeba se ledaco dozvíš.“

Sám Dunk byl velmi rád, že se dostane pryč z pálícího slunka, že má před sebou pohár s vínem a dostal možnost si naplnit břicho. I potulnému rytíři se postupem času přejí, když musí každé sousto půl hodiny přežvykovat. Tady daleko od soli bude krmě mnohem obyčejnější, ale bude jí dostatek. Daleko od soli to Dunkovi úplně stačí.

Ale jak říkával starý, co je rolníkovi pýchou, je lordovi hanbou. „Tohle rozhodně nemůže být vhodné místo pro mě,“ oznámil naštvaně podkomořímu ser Glendon Blesk. Vzal si na hostinu čistý kabátec, pěkný starý kus oděvu se zlatou krajkou u manžet a u límečku a s červenou krokví s bílými terči jejich rodu vyšitými na prsou. „Copak nevíš, kdo byl můj otec?“

„Nijak nepochybuji, že urozený rytíř a velký pán,“ na to podkomoří, „ale totéž platí pro mnoho přítomných. Prosím, přijmi toto místo, anebo odejdi, sere. Mně je to vcelku jedno.“

Nakonec chlapec přijal místo daleko od soli s ostatními a nasadil uražený výraz. K lavicím se valili další rytíři a dlouhá bílá síň se plnila. Shromáždění to bylo početnější, než Dunk očekával, a jak to vypadalo, někteří hosté urazili věru dlouhou cestu. Oni dva s Eggem neviděli tolik lordů a rytířů od Ashfordské lučiny, a nebylo jak uhodnout, kdo dorazí ještě. Měli jsme zůstat někde při cestě a přespávat pod stromy. Jestli mě tu někdo pozná…

Dunk byl rád za vyrušení, když přišel sloužící a položil před každého na ubrus po bochníčku černého chleba. Rozřízl jej na délku, dolní polovinu vydlabal a udělal si z ní lžičku, vršek snědl. Chléb byl oschlý, ale ve srovnání s jeho soleným hovězím to byla lahůdka. Aspoň se nemusí namáčet do piva nebo do mléka, aby změkl a dal se žvýkat.

„Sere Duncane, zdá se mi, že přitahuješ nemalou pozornost,“ poznamenal ser Maynard Plumm, když se kolem nich cestou ke svým vysoce čestným místům na stupínku nesli pyšně lord Vyrwel a jeho doprovod. „Ty dívky na stupínku od tebe zjevně nemohou odtrhnout oči. Vsadím se, že takového obra jaktěživy neviděly. I když sedíš, jsi o půl hlavy vyšší než kdo jiný v síni.“

Dunk nahrbil ramena. Byl zvyklý, že jej okukují, ale to ještě neznamená, že to má rád. „Jen ať si koukají.“

„Támhle pod stupínkem je Starý býk,“ prohodil ser Maynard. „Prý je velikán, ale mně na něm přijde veliké hlavně to břicho. Ty jsi ve srovnání s ním obr.“

„To rozhodně, sere,“ přidal se jeden z jejich společníků u stejné lavice, zamračený muž s nažloutlou pletí, oblečený v šedé a zelené. Oči měl malé a zlomyslné, blízko u sebe, nad nimi tenké klenuté obočí. Kolem úst pěkně upravený černý knír, který jako by zachraňoval to, že mu řídnou a ustupují vlasy. „Na podobném turnaji by z tebe už jen tvoje rozměry měly udělat jednoho z nejobávanějších soupeřů.“

„Doslechl jsem se, že přijede i Surovec Bracken,“ prohlásil jiný muž sedící o kus dál u lavice.

„Pochybuji,“ řekl ten v šedé a zelené. „Tohle je jen menší turnajíček na oslavu svatby Jeho lordstva. Klání na nádvoří jako doprovod klání pod peřinou. Pro takové, jako je Otho Bracken, to ani nestojí za cestu.“

Ser Kyle Kocour se napil vína. „Vsadím se, že lord Butterwell se do klání také nepřihlásí. Bude tleskat přeborníkům z tribuny pro lordy pěkně ve stínu.“

„Tak to uvidí, jak jeho přeborníci padají,“ chvástal se ser Glendon Blesk, „a nakonec předá vejce mně.“

„Ser Glendon je syn Kulového bleska,“ vysvětlil ser Kyle. „Poctíš nás svým jménem, sere?“

„Jsem ser Uthor Podlist. Syn nikoho významného.“ Podlist měl oblečení z dobré látky, čisté a zachovalé, ale prostě střižené. Plášť svírala stříbrná spona ve tvaru hlemýždě. „Jestli to s dřevcem umíš stejně dobře jako s jazykem, sere Glendone, možná bys mohl změřit síly tady s velikánem.“

Ser Glendon sklouzl pohledem k Dunkovi. Už jim nalévali víno. „Pokud se utkáme, půjde k zemi. A je mi jedno, jak je veliký.“

Dunk se díval, jak mu nalévají. „Jde mi to lépe s mečem než se dřevcem,“ přiznal, „a ještě lépe s válečnou sekyrou. Bude tady i skupinový souboj?“ Při takovém by mu velikost a síla dávaly výhodu a věděl, že by se mohl vcelku vyznamenat. Klání, to je něco jiného.

„Skupinový souboj? Na svatbě?“ Ser Kyle to řekl, jako by jím to otřáslo. „To by nebylo vhodné.“

Ser Maynard se uchechtl. „Samo manželství je skupinový souboj, jak ti potvrdí každý ženáč.“

Ser Uthor se také zasmál. „Kdepak, bohužel bude jen klání, ale kromě dračího vejce lord Butterwell slíbil třicet zlatých draků poraženému v posledním kole a deset pro rytíře poražené v tom předposledním.“

Deset draků, to není zlé. Za deset draků se dá koupit jezdecký kůň, a pak by už Dunk nemusel jezdit na Hromovi, jen do boje. Za deset draků by koupil i zbroj pro Egga a pořádný rytířský stan s vyšitým stromem a létavicí. Deset draků, to znamená pečenou husu a šunku a masový koláč.

„Kdo vyhraje, může získat i výkupné,“ dodal ser Uthor a dlabal si chlebovou lžíci, „a slyšel jsem povídat něco o tom, že se tu bude na klání sázet. Lord Butterwell sám takové riziko nemá rád, ale mezi jeho hosty jsou tací, kdo budou sázet jako diví.“

A jen co to dořekl, Ambrose Butterwell vešel a z ochozu pro minstrely se ozvala fanfára na trubky. Dunk spolu s ostatními povstal a Butterwell vedl svou nevěstu za ruku po myrském koberci se vzorem ke stupínku. Dívence bylo patnáct a byla ozdobena čerstvými květinami, jejímu lordu ženichovi bylo padesát a čerstvě ovdověl. Ona růžovoučká, on šedivý. Svatební plášť se táhl za ní, byl zelený a bílý a žlutý jako cukrátko. Působil tak rozpařeně a těžce, až se Dunk divil, že ho vůbec unese. Lord Butterwell také vypadal rozpařeně a těžce, měl povislou bradu a řídnoucí slámové vlasy.

Hned za nimi šel otec nevěsty ruku v ruce se svým mladým synkem. Lord Frey z Přechodu byl štíhlý muž v elegantním modrém a šedém oděvu a jeho dědic byl čtyřletý chlapeček s ustupující bradou, kterému teklo z nosu. Dále šli lordové Costayne a Risley se svými urozenými manželkami, dcerami lorda Butterwella z jeho první ženy. Nato Freyovy dcery se svými choti. Poté šel lord Gormon Peake; lordové Smallwood a Shawney; rozliční menší lordové a lenní rytíři. Mezi těmi Dunk zahlédl Johna Šumaře a Alyna Cockshawa. Lord Alyn působil dojmem, že už má upito, ačkoli hostina ještě řádně nezačala.

Když se všichni doloudali ke stupínku, bylo už u stolu pro nejváženější hosty stejně přelidněno jako u lavic. Lord Butterwell s nevěstou seděli na měkkých péřových polštářcích na dvojtrůnu ze zlaceného dubu. Ostatní se usadili na křesílkách s vysokými opěradly a rozmarně vyřezávanými područkami. Na stěně za nimi visely od krovů dvě veliké vlajky: dvojice věží rodu Freyů, modré na šedé, a zelená a bílá a žlutá vlnovka Butterwellů.

Zahájit přípitky připadlo lordu Freyovi. „Na krále!“ začal prostě. Ser Glendon napřáhl ruku a podržel pohár nad nádobkou na vodu. Dunk si s ním přiťukl, a poté i se serem Uthorem a s ostatními. Napili se.

„Na lorda Butterwella, našeho laskavého hostitele,“ prohlásil Frey nato. „Ať mu Otec dopřeje dlouhý život a mnoho synů.“

Znovu se napili.

„Na mou urozenou paní a pannu nevěstu, mou předrahou dceru. Ať jí Matka dopřeje plodnost.“ Frey se na dívku usmál. „Přeji si mít vnuka, než uběhne rok. Dvojčata by se mi zamlouvala ještě víc, takže dnes večer se čile čiň, má milá.“

Pod krovy se zvonivě rozlehl smích a hosté se napili ještě jednou. Víno bylo plné a rudé a sladké.

Nato lord Frey řekl: „A na Královu Ruku, Bryndena Potoka. Ať mu Stařena svou svítilnou ozařuje cestu k moudrosti.“ Pozvedl pohár vysoko a připil, a s ním i lord Butterwell a jeho nevěsta a ostatní na stupínku. Dál od soli ser Glendon obrátil pohár dnem nahoru a vylil jeho obsah na podlahu.

„Plýtváš dobrým vínem,“ řekl Maynard Plumm.

„Nepřipíjím vrahům rodných,“ odsekl ser Glendon. „Lord Krvevran je čaroděj a bastard.“

„Narodil se jako bastard,“ souhlasil krotce ser Uthor, „ale královský otec jej prohlásil za legitimního, když umíral.“ Zhluboka se napil a stejně učinil i ser Maynard a mnozí další v síni. Ale téměř tolik jiných spustilo ruce s poháry, anebo je přímo obrátilo jako ser Glendon. Dunka jeho pohár tížil v ruce. Kolik očí má lord Krvevran? říká hádanka. Tisíc… a jedno.

Přípitek stíhal přípitek, některé pronesl lord Frey, jiné další pánové. Připili si na mladého lorda Tullyho, lenního pána lorda Butterwella, který se ze svatby omluvil. Připili si na zdraví Lea Dlouhého trna, lorda z Vysoké zahrady, o kterém se šušká, že ochořel. Na památku všech šlechetných zemřelých. Správně, pomyslel si Dunk a zavzpomínal. Na ty se napiju rád.

Ser John Šumař pronesl poslední přípitek. „Na moje chrabré bratry! Vím, že se dnes večer usmívají!“

Dunk neměl v úmyslu pít tolik, když zítra začne klání, ale stále a po každém dalším přípitku jim nanovo dolévali a on navíc zjistil, že má žízeň. „Nikdy neodmítni pohár vína nebo roh piva,“ řekl mu kdysi ser Arlan, „protože může utéct rok, než ti nabídnou další.“ A bylo by nezdvořilé nepřipíjet na nevěstu a ženicha, říkal si v duchu, a nebezpečné nepřipíjet na krále a jeho Ruku, když je kolem plno cizích lidí.

Naštěstí byl Šumařův přípitek opravdu poslední. Lord Butterwell těžkopádně povstal, všem poděkoval, že se dostavili, a slíbil na zítřek dobré klání. „Ať hostina započne!“

U stolu na stupínku podávali selátko, páva upečeného i s peřím, velikou štiku s krustou z drcených mandlí. Dolů, dál od soli, se z toho nedostalo ani sousto. Místo selátka měli solené vepřové máčené v mandlovém mléce a hojně opepřené. Místo páva kapouny, pěkně dozlatova opečené a nadívané cibulkami, bylinkami, houbami a pečenými kaštany. Místo štiky jedli kousky bílé tresky v těstíčku a k nim jakousi chutnou hnědou omáčku, kterou si Dunk neuměl nikam zařadit. K tomu hrachovou kaši, tuřín na másle, mrkve zakapané medem a zralý bílý sýr, který zaváněl skoro tak mocně jako Bennis s Hnědým štítem. Dunk se najedl dobře, ale pořád přemítal, co asi dostane Egg na nádvoří. Pro jistotu si upustil půlku kapouna do kapsy pláště a přihodil pár kusů chleba a trochu toho smradlavého sýra.

K jídlu jim zvesela vyhrávaly dudy a skřipky a hovor se stočil k zítřejšímu klání. „Ser Franklyn Frey má dobrou pověst u Zelené Vidlice,“ vykládal Uthor Podlist, který podle všeho místní hrdiny dobře znal. „Je támhle na stupínku, je to nevěstin strýc. Lucas Nayland je z Bábina močálu a toho bych taky nepodceňoval. Právě tak i sera Mortimera Boggse z Prasklepeta. Jinak by to ale měl být turnaj pro samé domácké rytíře a vesnické hrdiny. Kirby Pimm a Galtry Zelený jsou z nich nejlepší, i když ani jeden se nemůže rovnat zeti lorda Butterwella, Černému Tomu Heddlovi. To je pěkná potvora. Ruku nejstarší dcery Jeho lordstva si získal tak, že zabil tři další nápadníky, jak se říká, a kdysi prý vyhodil ze sedla lorda z Casterlyovy Skály.“

„Cože, mladého lorda Tybolta?“ podivil se ser Maynard.

„Ne, starého Šedého lva, toho, co zemřel na jaře.“ Tak se teď mluvilo o těch, kdo zahynuli za Velké jarní choroby. Zemřel na jaře. Tak jako zemřely desetitisíce lidí, mezi nimi i král a dva mladí princové.

„A nepřehlížejme ani sera Buforda Bulwera,“ přidal se Kyle Kocour. „Starý býk skolil na Rudé trávě čtyřicet mužů.“

„A s každým rokem jich nějak přibývá,“ dodal posměšně ser Maynard. „Bulwer to má spočítané. Jen se na něj podívejte. Je mu přes šedesát, změkl a ztloustl a na pravé oko v podstatě nevidí.“

„Hledáním přeborníka se nemusíte obtěžovat,“ ozval se kdosi za Dunkem. „Tady stojím, serové, popaste se pohledem.“

Dunk se otočil a zjistil, že za ním stojí ser John Šumař, naklání se nad něj a mírně se usmívá. Bílý hedvábný kabátec měl cípové rukávy lemované rudým atlasem a tak dlouhé, že se mu jejich konečky pohupovaly až u kolenou. Na prsou mu visel těžký stříbrný řetěz s obrovským tmavým ametystem, který mu barevně ladil s očima. Ten řetěz má větší cenu než všechno, co mi patří, pomyslel si Dunk.

Seru Glendonovi víno zbarvilo líce a uhry ve tváři mu jen hořely. „Kdo jsi, že se tak chvástáš?“

„Říkají mi John Šumař.“

„A co jsi, muzikant, nebo válečník?“

„Shodou okolností umím pěkně zahrát i na dřevec nebo na smolou napuštěný luk. Každá svatba potřebuje zpěváka – a každý turnaj potřebuje tajemného rytíře. Mohu přisednout? Butterwell byl tak laskav, že mi našel místo na stupínku, ale já dávám přednost společnosti potulných rytířů, jako jsem sám, před společností tlustých růžových dam a starců.“ Šumař poplácal Dunka po rameni. „Buď tak laskav a posuň se, sere Duncane.“

Dunk mu udělal místo. „Na jídlo jdeš pozdě, sere.“

„To nevadí. Vím, kde má Butterwell kuchyně. Doufám ale, že trocha vína ještě zbyla.“ Šumař voněl pomerančem a limetou a pod tím bylo slabounce cítit i nějaké zvláštní koření z východu. Snad muškátový oříšek. Dunk to nedokázal poznat. Co taky on ví o muškátovém oříšku?

„Tvé chvástání je nemístné,“ oznámil Šumaři ser Glendon.

„Opravdu? Tak to tě musím poprosit o odpuštění, sere. Nikdy bych se nechtěl dotknout žádného syna Kulového bleska.“

To mladíka vyvedlo z míry. „Ty víš, kdo jsem?“

„Syn svého otce, aspoň doufám.“

„Podívejte, svatební koláč,“ upozornil je ser Kyle Kocour.

Šest kuchtíků ho tlačilo dveřmi dovnitř na velikém vozíku. Koláč byl hnědý a s kůrčičkou a obrovský a zevnitř se ozývaly nějaké zvuky, pištění a skřehotání a dusání. Lord Butterwell s chotí sestoupil ze stupínku a šel mu s mečem v ruce naproti. Když koláč rozťali, ven vyrazilo půl stovky ptáků, kteří se rozletěli po síni. Na jiných svatebních hostinách, které Dunk zažil, měli v patrových koláčích holubice a zpěvné ptáky, ale v tomto zavřeli sojky a skřivany a holuby a hrdličky a drozdy a slavíky a drobné hnědé vrabce a veliké červené papoušky. „Jedenadvacet druhů ptáků,“ povídá ser Kyle.

„Jedenadvacet druhů ptačího trusu,“ dodal ser Maynard.

„Ty v sobě nemáš kouska poezie, sere.“

„Ty máš na rameni nasráno.“

„Takhle se správně má koláč plnit,“ odfrkl si ser Kyle a čistil si blůzu. „Má znázorňovat manželství, a skutečné manželství skrývá mnoho různých věcí – radost i smutek, bolest i rozkoš, lásku a chtíč a oddanost. Takže je vhodné, aby tam byli ptáci mnoha druhů. Žádný muž vlastně nemá tušení, co mu nová manželka přinese.“

„Píču určitě,“ na to Plumm, „k čemu by to jinak bylo?“

Dunk se odstrčil od stolu. „Musím jít na vzduch.“ Po pravdě řečeno se musel jít vymočit, ale v takové vybrané společnosti bude vychovanější mluvit o čerstvém vzduchu. „Omluvte mě, prosím.“

„Ale honem zpátky, sere,“ nabádal ho Šumař. „Ještě budou kejklíři – a odchod na lože by sis taky neměl nechat ujít.“

Venku začal noční vítr Dunka olizovat jako nějaké veliké zvíře. Dotvrda udusaná země na nádvoří jako by se mu pod nohama kývala… anebo možná, že to on se kymácí.

Kolbiště zřídili uprostřed vnějšího nádvoří. Pod hradbou vyrostla třístupňová tribuna pro diváky, aby lord Butterwell a jeho vysoko urození hosté byli na svých polštářcích hezky ve stínu. Na obou koncích kolbiště už stály stany, v nichž si budou rytíři moci navléct zbroj, a už tu byly nachystané stojany se dřevci. Když se na chvilku zvedl vítr a rozevlál vlajky, Dunk ucítil bělobu, kterou natřeli plůtek. Vyrazil hledat vnitřní nádvoří. Musí někde vyčenichat Egga a poslat ho za maršálkem turnaje, ať ho dá zapsat. To je panošova práce.

Jenže byl na Bělostěnách cizí, a tak se kdovíjak vrátil zpátky. Ocitl se však venku za psincem, lovečtí psi ho zvětřili a začali štěkat a výt. Nejradši by mi rozervali hrdlo, pomyslel si, anebo možná chtějí toho kapouna, co mám v plášti. Vracel se stejnou cestou zpátky, kolem septa. Okolo něj proběhla nějaká žena, zadýchaná smíchem, a za ní ze všech sil upaloval jakýsi holohlavý rytíř. Jenže pořád padal a ona se k němu nakonec musela vrátit a pomoct mu vstát. Měl bych vklouznout do septa a prosit Sedm, ať to zařídí, aby tenhle rytíř byl mým prvním soupeřem, pomyslel si Dunk, ale to by bylo bezbožné. Vlastně potřebuji záchod, ne božskou záchranu. Kousek odsud, pod schodištěm ze světlého kamene, bylo nějaké křoví. To musí stačit. Vsoukal se za keře a rozvázal kalhoty. Připadalo mu, že mu snad měchýř praskne. Jako by močil nekonečně dlouho.

Někde nahoře se otevřely dveře. Dunk uslyšel kroky na schodech, pak zavrzání vysokých bot na kameni. „…pěkně žebrácká hostina. Bez Hořkopláta…“

„Hořkoplát ať jde do prdele,“ odsekl známý hlas. „Žádnému bastardovi se nedá věřit, dokonce ani jemu ne. Pár vítězství a je tady přes vodu jedna dvě.“

Lord Peake. Dunk zadržel dech… a moč.

„O vítězstvích se snáz mluví, než se jich dosahuje.“ Ten druhý měl hlubší hlas než Peake, basový, hlomozný a trochu nazlobený. „Starý Mlíkař doufal, že se to povede chlapci, a ostatní taky. Zlehčující slova a šarm to nevynahradí.“

„Zato drak ano. Princ nedá jinak, než že se vejce proklube. Měl o tom sny, stejně jako předtím o tom, že jeho bratři zemřou. A živý drak, ten nám získá všechny meče, kolik jich jen můžeme chtít.“

„Drak je jedna věc, sen druhá. A věř mi, že Krvevran si někde jen nesní. Potřebujeme válečníka, ne snílka. Je ten kluk opravdu syn svého otce?“

„Prostě udělej, cos udělat slíbil, a tohle nech na mně. Jen co budeme mít Butterwellovo zlato a meče rodu Freyů, bude následovat Harrenov a potom Brackenové. Otho ví, že se jistě nemůže udržet proti…“

Hlasy slábly, ti dva šli někam pryč. Dunk to zase pustil. Pak si oklepal ptáka a zavázal si kalhoty. „Syn svého otce,“ zabručel si. O kom to mluvili? O synovi Kulového bleska?

Když vylezl zpod schodů, oba lordi už byli skoro na druhém konci nádvoří. Div že na ně nekřikl, aby je přiměl ukázat obličeje, ale včas si to rozmyslel. Je sám, beze zbraně a k tomu napůl opilý. Možná víc než napůl. Chvíli jen stál a kabonil se, pak vykročil zpátky k síni.

Tam už roznesli i poslední chod a začala bujará zábava. Jedna z dcer lorda Freye hrála na velkou harfu „Dvé srdcí, jež jako jedno bijí“, ale hodně mizerně. Žongléři po sobě chvíli vrhali zapálené pochodně, akrobati metali kozelce a salta. Synovec lorda Freye začal zpívat „Medvěda a krásnou pannu“ a ser Kirby Pimm tloukl dřevěnou lžící o stůl do rytmu. Ostatní se přidali, až celá síň hulákala: „Vida ho, medvěda! Celý černý, chlupatý, celý dohněda!“ Lord Caswell omdlel přímo u stolu a ležel obličejem v louži vína, urozená paní z Vyrwelů se dala do pláče, aniž by kdo tušil, co ji tak zkrušilo.

A víno pořád teklo proudem. Plné červené ze Stromoviny vystřídala místní vína, anebo to aspoň tvrdil Šumař; Dunk popravdě řečeno rozdíl nepoznal. Rozlévalo se i svařené víno, a toho musí aspoň jeden pohár zkusit. Může utéct rok, než mi někdo nabídne znovu. Ostatní potulní rytíři, samí dobří braši, si začali povídat o ženách, které poznali. Dunk se přistihl, jak přemýšlí, kde je teď asi Tanselle. Kde je urozená paní Rohanne, to věděl dobře – v posteli na hradě Chladné Vody se starým serem Eustácem, který chrápe, až se mu knír třese – a tak se snažil na ni nemyslet vůbec. Vzpomenou si někdy oni na mě? napadlo ho.

Z teskných úvah byl neurvale vytržen, když skupina pomalovaných trpaslíků vyběhla z břicha dřevěného prasete na kolečkách a všichni začali kolem stolů honit šaška lorda Butterwella a tlouct ho nafouknutými prasečími měchýři, které při každé ráně vydávaly sprosté prdlavé zvuky. Nic směšnějšího Dunk neviděl už roky, a tak se se všemi ostatními smál na celé kolo. Synka lorda Freye jejich vylomeniny uchvátily natolik, že se k nim přidal, od jednoho trpaslíka si půjčil měchýř a začal rozdávat pumelice svatebčanům. Ten chlapeček měl nejprotivnější smích, jaké kdy Dunk u koho zažil, bylo to spíš škytavé pištění než smích, a on měl sto chutí kluka ohnout přes koleno nebo hodit do studny. A jestli tou měchuřinou praští i mě, možná to udělám.

„Ten smrkáč vlastně tuhle svatbu zařídil,“ prohlásil ser Maynard, když se ten darebák s ustupující bradou s řevem prohnal kolem nich.

„Jak to?“ Šumař zvedl ruku s prázdným pohárem a kolemjdoucí sloužící mu dolil.

Ser Maynard zabloudil pohledem ke stupínku, kde nevěsta krmila manžela třešněmi. „Jeho lordstvo nebude první, kdo z téhle pochoutky ochutnal. Říká se, že jeho nevěstu zbavil panenství nějaký kuchtík tam u nich ve Dvojčatech. Vždycky se za ním odkradla dolů do kuchyně. Ale jednou večer se její mladší bratříček připlížil za ní. A když je viděl, jak tam dělají to zvíře se dvěma hřbety, rozječel se, kuchaři a strážní přiběhli a našli milostslečnu a jejího kuchtíka, jak se páří na mramorové desce, kde se válí těsto, a oba byli nazí, jako když z matky vyšli, jen pomoučení od hlavy k patě.“

To nemůže být pravda, pomyslel si Dunk. Lord Butterwell má spoustu půdy a hrnce plné žlutého zlata. Proč by si bral dívku, kterou pošpinil pomocník, a navíc se na oslavu té události vzdával dračího vejce? Freyové nejsou urozenější než Butterwellové. Místo krav jim patří most, to je jediný rozdíl. Lordové. Kdo jim kdy porozumí? Dunk snědl trochu oříšků a přemítal o tom, co vyslechl při močení. Tak co, Dunku, cos vypil truňk, co si myslíš, žes vlastně slyšel? Dal si další pohár svařeného, protože ten první mu moc chutnal. Pak si položil hlavu na složené paže a zavřel oči, jen na chvilku, jen aby si odpočaly od toho kouře.

Když oči zase otevřel, půlka svatebčanů byla na nohou a halekala: „Na lože! Na lože!“ Tropili tak strašný povyk, že Dunka probudili z příjemného snu, ve kterém vystupovaly Tanselle Mocvysoká a Rudá vdova. „Na lože! Na lože!“ rozléhal se křik. Dunk vstal a promnul si oči.

Ser Franklyn Frey držel nevěstu v náruči, nesl ji uličkou mezi stoly a muži a chlapci se kolem něj jen rojili. Urozené paní u stolu na stupínku zase obklopily lorda Butterwella. Manželka lorda Vyrwela se už ze smutku vzpamatovala a snažila se zvednout Jeho lordstvo ze křesla, jedna z dcer mu rozvazovala vysoké boty a nějaká žena z rodu Freyů mu tahala přes hlavu blůzu. Butterwell se po nich neúčinně rozháněl a smál se. Dunk viděl, jak je opilý, ale ser Franklyn je ještě o dost opilejší… tak opilý, že nevěstu div neupustil. Než Dunkovi zcela došlo, co se děje, John Šumař ho vytáhl na nohy. „Sem!“ vykřikl. „Ať ji nese radši obr!“

A než se vzpamatoval, už stoupal po schodech do věže a nevěsta se mu zmítala v náruči. Sám naprosto nechápal, jak se drží na nohou. Ta dívka se pořád vrtěla a všude spousta mužů, kteří trousili sprosté vtipy o tom, jak ji řádně pomoučit a uhníst, a stahovali z ní šaty. Přidali se i trpaslíci. Motali se Dunkovi kolem nohou, řvali a smáli se a měchuřinami ho tloukli do lýtek. Taktak že přes některého nezakopl.

Dunk neměl ani páru, kde má najít ložnici lorda Butterwella, ale ostatní do něj strkali a tlačili ho, dokud se tam nedostal, a tu dobou už byla nevěsta zarudlá ve tváři, celá uhihňaná a skoro nahá, až na punčochu na levé noze, která výstup na věž kdovíjak přečkala. Dunk byl taky brunátný, a nebylo to námahou. Kdyby se někdo obtěžoval podívat, jeho vzrušení by bylo poznat, ale naštěstí všichni očumovali nevěstu. Novopečená hradní paní se vůbec nepodobala Tanselle, ale když se mu ta první zmítala polonahá v náručí, musel začít myslet na tu druhou. Tanselle Mocvysoká, tak jí říkali, ale pro mě moc vysoká nebyla. Říkal si, jestlipak ji ještě někdy uvidí. Někdy v noci míval dojem, že si ji snad musel jen vysnít. Kdepak, hlupáku, vysnil sis jen to, že se jí líbíš.

Konečně nalezená ložnice lorda Butterwella byla veliká a přepychová. Podlahu pokrývaly myrské koberce, tu i tam a všude hořelo sto voňavých svíček a vedle dveří stála plátová zbroj vykládaná zlatem a zdobená drahými kameny. Dokonce měl pokoj i vlastní prevét v nevelkém kamenném výklenku ve vnější stěně.

Když Dunk konečně složil nevěstu na svatební lože, jeden trpaslík vyskočil vedle ní, zmocnil se jednoho ňadra a začal je hladit. Dívka vykvikla, muži se halasně rozesmáli a Dunk chytil trpaslíka za límec a ať se ten bránil, jak chtěl, stáhl jej z urozené dámy. Nesl človíčka přes pokoj a chystal se jej vyhodit ze dveří, když tu spatřil dračí vejce.

Lord Butterwell je nechal postavit na polštářek z černého sametu na mramorovém podstavci. Bylo o hodně větší než slepičí vajíčka, i když ne až tak veliké, jak si to představoval. Na povrchu je pokrývaly jemné červené šupinky, které se ve světle lamp a svící leskly jako drahokamy. Dunk upustil trpaslíka a vzal do ruky vejce, jen aby se jej na chvilku dotýkal. Bylo těžší, než čekal. Šlo by tím někomu rozmlátit hlavu, a přitom by skořápka nepraskla. Šupiny byly na dotek hladké a sytě červená barva jako by se mihotala, když vejce obracel v rukou. Krev a plamen, pomyslel si, jenže jsou v tom i zlaté flíčky a víří v tom půlnoční černá.

„Hej, ty tam! Co to provádíš, sere?“ Mračil se na něj nějaký rytíř, kterého neznal, velký muž se smolně černým vousem a s vřídky na tváři, ale jej vylekal hlavně hlas; hluboký hlas plný hněvu. To byl on, tam s Peakem, došlo Dunkovi. „Polož to,“ vyzval ho rytíř. „Buď ti poděkuju, že nešmatáš těma mastnýma rukama na poklady Jeho lordstva, anebo, u Sedmi, budeš litovat, žes neposlechl.“

Rytíř nebyl ani zdaleka tak opilý jako Dunk, takže se zdálo rozumné udělat, co chce. Vrátil vejce velice opatrně na polštářek a otřel si prsty do rukávu. „Nemyslel jsem to zle, sere.“ Dunk, co vypil truňk, tupý jako lenochův meč. Pak se protlačil kolem černovousého a už byl ze dveří venku.

Ze schodiště sem doléhaly zvuky, nadšené výkřiky i holčičí smích. Ženy nesou lorda Butterwella za nevěstou. Dunk je vůbec netoužil potkat, a tak se místo dolů vydal nahoru a ocitl se až na střeše věže, pod hvězdami, a bledý hrad se všude kolem něj leskl v měsíčním svitu.

Od vína se mu motala hlava, a tak se opřel o ochoz. Nebudu zvracet? Proč jsem vůbec sahal na to dračí vejce? Rozpomněl se na Tansellino loutkové představení, na dřevěného draka, od kterého tam v Ashfordu začaly všechny potíže. Při té vzpomínce jej jako vždy zachvátil pocit viny. Tři dobří mužové zemřeli, aby potulný rytíř nepřišel o nohu. Nedávalo to žádný smysl a nikdy to žádný dávat nebude. Pouč se z toho, hlupáku. Takoví, jako jsi ty, se nemají co zaplétat s draky, ani s jejich vejci.

„Vypadá skoro jako ze sněhu.“

Dunk se otočil. John Šumař stál za ním ve svém hedvábí a sametu a usmíval se. „Co je jako ze sněhu?“

„Hrad. Všechen ten bílý kámen v měsíčním světle. Byl jsi někdy severně od Šíje, sere Duncane? Prý tam sněží dokonce i v létě. Viděl jsi někdy Zeď?“

„Ne, můj pane.“ Proč začal o Zdi? „Ale právě tam s Eggem jedeme. Na sever do Zimohradu.“

„Kéž bych mohl s vámi. Ukázali byste mi cestu.“

„Cestu?“ zamračil se Dunk. „Vždyť je to přímo po Královské cestě. Když se jí držíš a pořád jedeš k severu, nemůžeš to minout.“

Šumař se zasmál. „To asi ne… i když by tě asi překvapilo, co někteří lidé dokážou všechno minout.“ Došel k parapetu a zadíval se na hrad. „Říká se, že tihle seveřané jsou dost divocí a jejich lesy jsou plné vlků.“

„Můj pane? Proč jsi sem nahoru přišel?“

„Sháněl se po mně Alyn a já na něj nemám náladu. Když se napije, je dost otravný, ten náš Alyn. Viděl jsem, jak jsi utekl z té ložnice hrůz, a vykradl jsem se za tebou. Přiznávám, že jsem vína vypil až moc, ale ne dost na to, abych se díval na nahého Butterwella.“ Záhadně se na Dunka usmál. „Měl jsem o tobě sny, sere Duncane. Ještě než jsem tě potkal. Když jsem tě spatřil tehdy na cestě, okamžitě jsem tvou tvář poznal. Jako bychom byli staří přátelé.“

Dunka se v tu chvíli zmocnil prapodivný pocit, jako by tohle vše už jednou prožil. Zdálo se mi o tobě. A moje sny nejsou jako ty tvoje, sere Duncane. Ty moje jsou pravdivé.

„Že se ti o mně zdálo?“ zopakoval hlasem rozostřeným od vína. „A co vlastně?“

„Hmm,“ na to Šumař, „zdálo se mi, že jsi byl od hlavy k patě celý v bílé a z těch širokých ramenou ti splýval dlouhý světlý plášť. Byl jsi Bílý meč, sere, Přísežný bratr Královské gardy, nejskvělejší rytíř v celých Sedmi královstvích, a nežil jsi pro nic jiného, než abys sloužil králi a chránil jej a těšil.“ Položil Dunkovi ruku na rameno. „A tobě se zdálo totéž, vím, že je to tak.“

Byla to pravda, zdálo se mu to. Když mu starý poprvé dovolil vzít do ruky meč. „Každý kluk sní o tom, že bude sloužit v Královské gardě.“

„Ale jen sedm z nich doroste dost, aby bílý plášť opravdu nosili. Těšilo by tě být jedním z nich?“

„Já?“ Dunk ze sebe setřásl ruku, která mu začala nějak moc masírovat rameno. „Snad ano. Anebo ne.“ Rytíři slouží v Královské gardě doživotně a složí přísahu, že nepojmou žádnou ženu a nebudou vlastnit žádnou půdu. Třeba bych jednou mohl zase najít Tanselle. Proč bych neměl mít ženu… a syny? „Nesejde na tom, o čem sním. Členy Královské gardy může jmenovat jen král.“

„Tak to asi znamená, že si budu muset sednout na trůn. A mnohem raději bych tě učil hrát na housle.“

„Jsi opilý.“ Zas jedna vrána, co vynadala havranovi, že je moc černý.

„Nádherně opilý. S vínem je všechno možné, sere Duncane. Myslím, že v bílé by ti to slušelo, ale pokud tu barvu nemáš rád, možná bys raději byl lordem, ne?“

Dunk se mu vysmál do obličeje. „Ne, to bych si radši nechal narůst veliká modrá křídla a uletěl bych. Oboje je to stejně pravděpodobné.“

„Tohle byl posměch. A pravý rytíř se nikdy nesmí posmívat svému králi.“ Šumař to řekl ublíženě. „Doufám, že budeš mým slovům věřit víc, až uvidíš, jak se drak klube.“

„On se proklube drak? Živý drak? A kde, tady?“

„Měl jsem o tom sen. Byl tam tenhle bledý, bílý hrad, byls tam ty a drak, který se vyklubal z vejce, o tom všem se mi zdálo stejně, jako se mi kdysi zdálo, že moji bratři zemřeli. Jim bylo dvanáct a mně jen sedm, takže se mi vysmáli – a zemřeli. Teď je mi dvaadvacet a svým snům věřím.“

Dunk si vzpomínal na jiný turnaj, na to, jak šel v něžném jarním deštíku s jiným princátkem. Zdálo se mi o tobě a o mrtvém draku, řekl mu Eggův bratr Daeron. Úžasný netvor, veliký, s křídly tak dlouhými, že by pokryla tuhle louku. Padl přímo na tebe, ale ty jsi žil a drak byl mrtev. A také že byl… chudák Baelor. Sny jsou dost zrádný pozemek, na kterém se špatně staví. „Jak myslíš, můj pane,“ řekl Šumaři. „A teď mě prosím omluv.“

„Kam jdeš, sere?“

„Do postele, prospat se. Jsem opilý jako námořník.“

„Raději se po námořnicku bratři se mnou, sere. Tahle noc je plná příslibů. Můžeme si spolu zahalekat tak, až probudíme samotné bohy.“

„Co ode mě chceš?“

„Tvůj meč. Přijmu tě mezi své a vysoko tě pozdvihnu. Moje sny nelžou, sere Duncane. Ten bílý plášť dostaneš, a já zase musím mít dračí vejce. Musím, to je podle mých snů jasné. Snad se vejce proklube, anebo…“

Za nimi hlučně třískly dveře. „Tady je, můj pane.“ Na střechu vyšli dva zbrojnoši. Hned za nimi vyšel lord Gormon Peake.

„Gormy,“ protáhl Šumař. „Co vůbec děláš v mojí ložnici, můj pane?“

„Tohle je střecha, sere, a tys to přehnal s vínem.“ Lord Gormon rázně pokynul rukou a strážní vykročili. „Dovol, doprovodíme tě do tvé postele. Vzpomeň si laskavě, že dopoledne tě čeká klání. Kirby Pimm může být nebezpečný protivník.“

„A já doufal, že zlámu dřevce tady se serem Duncanem.“

Peake se na Dunka nevlídně podíval. „Snad později. Na první kolo máš sera Kirbyho Pimma.“

„V tom pádě Kirbyho čeká pád! A všechny další také! Tajemný rytíř přece přemůže všechny soupeře a v jeho stopách jde úžas tanečním krokem.“ Jeden strážný vzal Šumaře pod paží. „Sere Duncane, zdá se, že se musíme rozžehnat,“ křikl za ním, když jej už vedli ze schodů.

Na střeše zbyl s Dunkem jen lord Gormon. „Potulný rytíři,“ zavrčel, „tebe matka neučila, abys nikdy nestrkal pracku drakovi do tlamy?“

„Matku jsem nepoznal, můj pane.“

„Tím se to vysvětluje. Co ti slíbil?“

„Titul lorda. Bílý plášť. A veliká modrá křídla.“

„Tak tady si poslechni mou nabídku: tři stopy chladné oceli v břiše, jestli o tom, co se tady stalo, prozradíš jediné slovo.“

Dunk potřásl hlavou, aby se mu v hlavě projasnilo. Nezdálo se, že by to pomohlo. Zlomil se v pase a zvracel.

Trocha zvratků potřísnila Peakeovi vysoké boty. Lord ucedil nadávku. „Tihle potulní rytíři,“ vybafl znechuceně. „Tady nemáš co dělat. Žádný pravý rytíř by nebyl tak nevychovaný, aby přišel bez pozvání, ale vy, co žijete v prachu cest…“

„Ano, nás nechtějí nikde, ale objevujeme se všude, můj pane.“ Víno mu dodalo odvahy, jinak by držel jazyk za zuby. Otřel si hřbetem ruky ústa.

„Snaž se nezapomenout, co jsem ti řekl, sere. Pokud zapomeneš, zle ti to poslouží.“ Lord Peake si oklepal zvratky z boty. A pak zmizel. Dunk se znovu opřel o parapet. Přemýšlel, kdo z nich je větší šílenec, jestli lord Gormon, nebo Šumař.

Když se dopotácel zpátky do síně, z jeho společníků tam zbyl jen Maynard Plumm. „Tak co, měla na kozách ještě trochu mouky, když jste z ní strhali spodní prádlo?“ zajímal se.

Dunk zavrtěl hlavou, nalil si další pohár vína, ochutnal a pak usoudil, že už měl dost.

Butterwellovi správci našli pro lordy a jejich ženy pokoje v hlavní hradní věži a pro jejich doprovod lůžka v domech pro zbrojnoše. Ostatní hosté si mohli vybrat mezi slamníkem ve sklepě a místem pod západní hradbou, kde si postaví stany. Skromný plachtovinový útulek, který si Dunk pořídil v Kamenném Septu, se dal stanem nazvat stěží, ale před deštěm a sluncem ochránil. Někteří sousedi ještě byli vzhůru a hedvábné stěny jejich stanů zářily do tmy jako barevné lampiony. Z jednoho modrého stanu pokrytého slunečnicemi se ozýval smích a z toho bíle a nachově pruhovaného zase zvuky milování. Egg postavil jejich stan kousek stranou ostatních. Mistr a oba koně stáli se svázanýma nohama opodál a Dunkovy zbraně a zbroj byly úhledně urovnané u hradby. Když se doloudal dovnitř, našel panoše, jak sedí na zkřížených nohou při svíčce a sklání se nad nějakou knihou, až se mu lebka leskne.

„Ze čtení při svíčce se slepne.“ Čtenářské umění bylo pro Dunka nadále záhadou, i když se ho tomu chlapec snažil naučit.

„Potřebuji svíčku, abych rozeznal slova, sere.“

„Chceš jednu za ucho? A co to je za knihu?“ Dunk uviděl na stránce křiklavé barvy; mezi písmeny se skrývaly maličké kreslené štíty.

„Erbovní kniha, sere.“

„Hledáš tam Šumaře? Toho nenajdeš. Potulné rytíře do těchhle knih nedávají, to jen lordy a přeborníky.“

„Jeho jsem nehledal. Na nádvoří jsem ale zahlédl nějaké další znaky…. Je tady lord Sunderland, sere. Tři bledé ženské hlavy na zelené a modré vlnovce.“

„Sestromuž? Vážně?“ Tři sestry byly ostrovy v Kousanci. Dunk slyšel od jednoho septona, že ty ostrovy jsou žumpy hříchu a hrabivosti. Sesteří je nejproslulejší pašerácké doupě v celém Západozemí. „Tak to přijel z daleka. Nejspíš je nějak příbuzný s Butterwellovou nevěstou.“

„Není, sere.“

„No tak přijel na hostinu. Tam na Třech sestrách pořád jedí ryby, no ne? To se jednomu přejí. Co ty, najedl ses dost? Přinesl jsem ti půlku kapouna a trochu sýra.“ Dunk zašátral v kapse pláště.

„Dali nám žebírka, sere.“ Egg měl nos zabořený hluboko v knížce. „Lord Sunderland bojoval za Černého draka, sere.“

„Jako starý ser Eustác? A ten nebyl až tak zlý, že ne?“

„Nebyl, sere,“ uznal Egg, „ale…“

„Viděl jsem dračí vejce.“ Dunk schoval jídlo k jejich ztvrdlému chlebu a solenému hovězímu. „Bylo hlavně červené. Co lord Krvevran, ten má taky nějaké dračí vejce?“

Egg sklonil knihu. „Proč by měl? Je nízkého rodu.“

„Ne nízkého, bastardského.“ Krvevran se narodil na špatné straně peřiny, ale z obou stran je potomkem urozených. Dunk se už už chystal říct Eggovi, co zaslechl od těch mužů, ale pak si všiml, jak hoch vypadá. „Co to máš na rtu?“

„Popral jsem se, sere.“

„Ukaž, podívám se ti na to.“

„Krvácí to jenom trošku. Dal jsem si na to maličko vína.“

„S kým ses popral?“

„S nějakými jinými panoši. Říkali…“

„Mně je jedno, co říkali. Neslyšels snad, co jsem ti říkal já?“

„Abych držel jazyk za zuby a nedostal se do maléru.“ Chlapec si sáhl na rozseknutý ret. „Jenže oni řekli, že můj otec je vrah rodných.“

A taky že je, hochu, i když nemyslím, že to udělal záměrně. Dunk pověděl Eggovi snad padesátkrát, aby si podobné řeči tolik nebral. Ty přece pravdu znáš. To by ti mělo stačit. Neslyšeli něco takového poprvé, ve vinárnách i sprostých krčmách a u ohňů v lesích. Celá říše ví, že kropáč prince Maekara zabil na Ashfordské lučině jeho bratra Baelora Kopílama. Dalo se čekat, že se bude mluvit o spiknutí. „Kdyby věděli, že princ Maekar je tvůj otec, určitě by nic podobného neříkali.“ Za tvými zády, to ano, ale do očí nikdy. „Tak co jsi těm panošům pověděl, místo abys držel klapačku?“

Egg se zatvářil zaraženě. „Že smrt prince Baelora byla prostě nehoda. Jenže když jsem pak dodal, že princ Maekar svého bratra Baelora miloval, panoš sera Addama řekl, že to holt byla láska až za hrob, a panoš sera Mallora řekl, že si nejspíš stejnou lásku schovává i pro svého bratra Aeryse. Pak jsem ho uhodil. A pořádně.“

„To já bych tě měl pořádně uhodit. Napuchlé ucho se k napuchlé tlamě hodí. A kdyby tu byl tvůj otec, udělal by totéž. Ty si snad myslíš, že princ Maekar potřebuje, aby ho hájil malý chlapec? A copak ti říkal, když tě posílal se mnou?“

„Abych ti sloužil věrně jako panoš a neodříkal se žádné práce ani těžkosti.“

„A co ještě?“

„Abych dodržoval královy zákony, pravidla rytířství a… a tvoje příkazy.“

„A co ještě?“

„Abych měl hlavu pořád vyholenou, anebo obarvené vlasy,“ pokračoval hoch se zjevnou nechutí, „a nikomu neříkal, kdo doopravdy jsem.“

Dunk přikývl. „Kolik vína ten chlapec vypil?“

„Pil ječné pivo.“

„Vidíš? Mluvilo z něj to ječné pivo. Slova a vítr, Eggu. Prostě je nech, ať proletí kolem tebe.“

„Některá slova jsou vítr.“ Ten kluk je paličatý jako málokdo. „A některá slova jsou zrada. Tohle je turnaj zrádců, sere.“

„Cože, tak všichni jsou zrádci?“ Dunk zavrtěl hlavou. „I kdyby to byla pravda, je to už dávno. Černý drak je mrtev a ti, kdo za něj bojovali, buď uprchli, nebo dostali pardon. A kromě toho to pravda není. Synové lorda Butterwella bojovali na obou stranách.“

„Tím pádem je poloviční zrádce, sere.“

„Byl, před šestnácti lety.“ Dunka už ten jemný ovíněný opar opustil. Cítil hněv a byl téměř střízlivý. „Maršálkem turnaje je správce lorda Butterwella, co si říká Cosgrove. Najdi ho a dej mě zapsat. Ne, počkej… moje jméno neuváděj.“ Lordů je tu tolik, že by se někdo jistě rozpomněl na sera Duncana Vysokého z Ashfordské lučiny. „Zapiš mě jako Šibeničního rytíře. Prostí lidé to milují, když se na turnaji objeví nějaký tajemný rytíř.“

Egg si prstem osahával napuchlý ret. „Šibeničního rytíře, sere?“

„Kvůli tomu štítu.“

„Já chápu, ale…“

„Udělej, co ti říkám. A na jednu noc už jsi toho načetl dost.“ Dunk stiskl knot svíčky mezi palcem a ukazovákem.

Vyšlo slunce, pálící, hrubé, neoblomné.

Nad bílým kamenem hradu se chvějivě vzdouvaly vlny horka. Vzduch byl cítit spečenou hlínou a zmučenou travou a ani větérek nepohnul zplihlými zelenými a bílými a žlutými vlajkami a zástavami, jež zdobily hradní věž a strážní věž. Hrom byl neklidný tak, jak to u něj Dunk zažil jen málokdy. Hřebec pohazoval hlavou ze strany na stranu, když mu Egg utahoval podpěnky. Dokonce na chlapce vycenil ty veliké hranaté zuby. Je tak horko, pomyslel si Dunk, pro muže na koni až příliš horko. Válečný oř není vyrovnané stvoření ani v nejklidnější době. Sama Matka by v tomhle vedru měla mizernou náladu.

Uprostřed nádvoří se účastníci klání rozjeli k dalšímu kolu. Ser Harbert jel na zlatavém oři s černou čabrakou zdobenou rudými a bílými hady rodu Paegeů, ser Franklyn na světlém hnědákovi, jehož šedá hedvábná čabraka nesla dvojici věží rodu Freyů. Když se srazili, rudý a bílý dřevec se čistě zlomil, a ten modrý se rozletěl na třísky, ale oba jezdci se udrželi v sedlech. Z tribuny a od stráží na hradbách se ozval potlesk, ale trval krátce a byl vlažný a lhostejný.

Na jásání je prostě moc vedro. Dunk si otřel pot z čela. A na klání taky. Hlava mu třeštila. Prosím, ať zvítězím v tomhle souboji a pak ještě v jednom, a budu spokojený.

Rytíři na konci otočili koně dokola a odhodili roztřepené zbytky dřevců, už čtvrtý pár, které zlámali. O tři víc, než se mi líbí. Dunk odkládal navlékání zbroje, jak jen se odvážil, ale i tak teď cítil, jak se mu pod ocelí látka lepí k tělu. Jsou horší věci než být propocený na kůži, napomínal se a vzpomněl si na boj na palubě Bílé dámy, kdy se na ni přes bok nahrnuli Železní. Když pak bylo po všem, byl taky mokrý skrz naskrz, ale krví.

Paege a Frey si vzali nové dřevce a znovu pobídli koně ostruhami. Při každém kroku odletovaly od kopyt hroudy popraskané suché hlíny. A Dunk sebou při zvuku praskajících dřevců cukl. Včera bylo toho vína příliš, a jídla taky. Dost matně si pamatoval, jak nese nevěstu do schodů a jak se na střeše setkal s Johnem Šumařem a s lordem Peakem. Co jsem dělal na střeše? Vybavilo se mu, že šla řeč o dracích, anebo o jejich vejcích nebo tak, ale…

Ze zasnění jej vytrhl nějaký zvuk, zčásti řev a zčásti zasténání. Uviděl zlatého koně, jak kluše na konec kolbiště bez jezdce. A ser Harbert Paege se bezvládně válel na zemi. Ještě dva, než dojde řada na mě. Čím dřív vyhodí ze sedla sera Uthora, tím dřív bude moct tu zbroj sundat, něčeho studeného se napít a odpočinout si. Měl by pak mít nejméně hodinu, než ho zavolají znovu.

Tělnatý herold lorda Butterwella vylezl až nahoru na tribunu a povolal další dva rytíře. „Ser Argrave Vzdorný,“ zavolal, „rytíř z Klášteří, ve službách lorda Butterwella z Bělostěn. Ser Glendon Kvítek, rytíř z Vrbiček. Předstupte a dosvědčte svou chrabrost.“ A po tribuně se jako větřík prohnala vlna smíchu.

Ser Argrave byl sporý, hubený muž, ostřílený domácí rytíř v otlučené šedé zbroji a na koni bez zbroje. Dunk takové znal; bývají odolní jako vyschlý kořen a znají své řemeslo. Jeho soupeřem byl mladý ser Glendon na té své mizerné herce, navlečený do těžkého hauberku a s lehkou, vepředu otevřenou železnou přilbou bez hledí. Na štítu navlečeném na paži měl otcův planoucí znak. Potřeboval by náprsní krunýř a pořádnou kbelcovou přilbu, říkal si Dunk. V tomhle ho každý zásah do hlavy nebo do prsou může zabít.

Sera Glendona přivítání očividně rozzuřilo. Vztekle otáčel koně dokola a řval: „Jsem Glendon Blesk, ne Glendon Kvítek. Mně se budeš posmívat jen na vlastní nebezpečí, herolde. Varuji tě, mám v žilách hrdinskou krev.“ Herold ho neuznal za hodna odpovědi, ale námitky mladého rytíře vyvolaly další smích. „Proč se mu smějí?“ zamyslel se Dunk nahlas. „Takže on je bastard?“ Jméno Kvítek se obvykle dává bastardům narozeným ze šlechtických rodičů v Rovině. „A co ty řeči o vrbách?“

„Můžu to zjistit, sere,“ nabídl se Egg.

„Ne. To se tě netýká. Máš moji přilbu?“ Ser Argrave a ser Glendon už skláněli dřevce před lordem Butterwellem s chotí. Dunk si všiml, jak se Butterwell naklonil a pošeptal nevěstě něco do ucha. Dívenka se začala chichotat.

„Ano, sere.“ Egg měl na hlavě ten zplihlý slamák, aby mu slunce nesvítilo do očí a na vyholenou hlavu. Dunk si ho kvůli slamáku rád dobíral, ale teď litoval, že takový nemá i on. Pod tímhle slunkem je sláma lepší než železo. Odhrnul si vlasy z očí, oběma rukama si urovnal kbelcovou přilbu a upevnil ji k nákrčníku. Výstelka smrděla starým potem a na šíji a na ramenou cítil tíhu všeho toho kovu. Od toho včerejšího vína mu třeštila hlava.

„Sere,“ ozval se Egg, „ještě je čas odstoupit. Jestli přijdeš o Hroma a o zbroj…“

Budu jako rytíř vyřízený. „Proč bych měl prohrát?“ chtěl vědět Dunk. Ser Argrave a ser Glendon už jeli na opačné konce kolbiště. „Nebude proti mně přece Smějící se bouře. Je tady nějaký rytíř, který by mi mohl nadělat potíže?“

„Skoro všichni, sere.“

„Za tohle máš u mě jednu za ucho. Ser Uthor je o deset let starší a o polovinu menší než já.“ Ser Argrave sklopil hledí. Ser Glendon ne, protože žádné neměl.

„Od Ashfordské lučiny jsi nebyl na žádném klání, sere.“

Kluk drzá. „Ale cvičil jsem.“ Jenže poctivě řečeno ne tak usilovně, jak by měl. Zkoušel to s kvintánami nebo kroužky, kdykoli to šlo a kdekoli na ně narazili. A někdy poručil Eggovi, ať vyleze na strom a pověsí štít nebo dno od sudu na vhodně umístěnou větev, aby si mohl vyzkoušet útok dřevcem.

„Jenže ty to umíš líp s mečem než s kopím a dřevcem,“ namítal dál Egg. „A se sekyrou nebo s trnovým kyjem se ti díky tvé síle málokdo vyrovná.“

Bylo v tom dost pravdy, aby to Dunka naštvalo ještě víc. „Tady se prostě na meče ani na kyje nesoupeří,“ upozornil ho. Syn Kulového bleska a ser Argrave Vzdorný se už rozjeli. „Jdi mi pro štít.“ Egg se ušklíbl, ale šel štít přinést.

Na protější straně nádvoří zatím ser Argrave zasáhl dřevcem sera Glendona do štítu, dřevec sklouzl a zanechal na kometě rýhu. Zato korunka mladíkova dřevce si našla střed soupeřova náprsního pancíře s takovou silou, že koni praskly podpěnky. Sedlo i s rytířem se poroučelo do prachu. Na Dunka to volky nevolky udělalo dojem. Ten kluk zápolí skoro stejně dobře jako mluví. Napadlo ho, jestli se mu teď přestanou smát.

Zazněla trubka, dost hlasitě, aby sebou Dunk trhl. Herold znovu vyšplhal na tribunu. „Ser Joffrey z rodu Caswellů, lord z Bitterbridge a Obránce Brodů. Ser Kyle, Kocour z Mlžného močálu. Předstupte a dosvědčte svou chrabrost.“

Zbroj sera Kyla byla dobré jakosti, ale stará a odřená, na mnoha místech promáčknutá a poškrábaná. „Matka ke mně byla laskavá, sere Duncane,“ pověděl Dunkovi s Eggem cestou na kolbiště. „Postavila mě proti lordu Caswellovi, právě tomu, za kým jsem sem přijel.“

Pokud někomu na kolbištích bylo to dopoledne ještě mizerněji než Dunkovi, pak to byl lord Caswell, který se na hostině zpil do němoty. „Zázrak, že se po včerejšku udrží v sedle,“ prohlásil Dunk. „Vítězství je tvoje, sere.“

„Ale kdeže.“ Ser Kyle se sametově usmál. „Když chce kocour dostat svou misku smetany, musí dobře vědět, kdy má příst a kdy vytáhnout drápky, sere Duncane. Pokud mě dřevec Jeho lordstva aspoň polechtá na štítu, svalím se na zem jako žok. A pak, až mu přinesu svou zbroj a přivedu koně, složím Jeho lordstvu poklonu a řeknu mu, jak úchvatně jeho zručnost vzrostla od doby, kdy jsem mu vyrobil ten první meč. On si na mě vzpomene a než den skončí, bude ze mě zase služebník Caswellů, rytíř z Bitterbridge.“

V tom není kouska cti, málem vyhrkl Dunk, ale radši se kousl do jazyka. Ser Kyle nebude prvním potulným rytířem, který prodá čest za teplé místečko u krbu. „Jak myslíš,“ ucedil jen. „Přeji ti hodně štěstí. Anebo žádné štěstí, když tomu dáváš přednost.“

Lord Joffrey Caswell byl pohublý asi dvacetiletý mladíček, i když je třeba uznat, že ve zbroji vypadal o mnoho impozantněji než včera večer, když ležel tváří v louži vína. Na štítě měl namalovaného žlutého kentaura, jak natahuje luk. Týž kentaur zdobil bílou hedvábnou čabraku jeho koně a leskl se mu žlutým zlatem na přilbě. Muž, který má ve znaku kentaura, by měl umět jezdit na koni líp. Dunk netušil, jak dobře to ser Kyle umí s dřevci, ale podle toho, jak lord Caswell sedí na koni, to vypadalo, že by ho ze sedla dostalo i hlasitější zakašlání. Kocourovi by stačilo, kdyby kolem něj hodně rychle projel.

Egg podržel Hromovu uzdu a Dunk se těžkopádně vyhoupl do vysokého, tvrdého sedla. Seděl, čekal a cítil na sobě pohledy. Přemýšlejí, jestli tenhle veliký potulný rytíř něco umí. Dunk o tom měl sám jisté pochybnosti. Ale velmi brzy se to dozví.

Kocour z Mlžného močálu slovo dodržel. Dřevec lorda Caswella se po celou cestu po kolbišti kymácel sem tam a ser Kyle ten svůj namířil špatně. Ani jeden nepřešli do ničeho rychlejšího než do klusu. Ale i tak se Kocour svalil, jakmile ho korunka na dřevci lorda Joffreyho šťastnou náhodou žďuchla do ramene. A to jsem si myslel, že všechny kočky umějí šikovně dopadat na všechny čtyři, říkal si Dunk a díval se, jak se potulný rytíř koulí v prachu. Lord Caswell si ani nezlomil dřevec. Otočil koně a několikrát zvedl turnajovou zbraň vysoko do vzduchu, jako kdyby právě vyhodil ze sedla Lea Dlouhého trna nebo Smějící se bouři. Kocour si stáhl přilbu a šel nahánět koně.

„Můj štít,“ vyzval Dunk Egga. Chlapec mu jej podal. Rytíř provlékl levou paži pod popruh a sevřel ruku na madle. Váha štítu ve tvaru obrácené kapky byla uklidňující, přestože se kvůli své délce nedržel tak šikovně, a z pohledu na oběšence znovu zneklidněl. Tenhle znak je jedno neblahé znamení. Usmyslel si, že jakmile to půjde, nechá štít hned přemalovat. Kéž mi Válečník dopřeje hladký souboj a rychlé vítězství, modlil se a poslouchal, jak Butterwellův herold zase stoupá do schodů. „Ser Uthor Podlist,“ zazněl jeho hlas. „Šibeniční rytíř. Předstupte a dosvědčte svou chrabrost.“

„Opatrně, sere,“ varoval jej Egg a podával mu turnajový dřevec, jehož zužující se dvanáct stop dlouhý dřík končil oblou železnou korunkou ve tvaru zaťaté pěsti. „Ostatní panoši říkají, že ser Uthor se umí dobře držet v sedle. A že je rychlý.“

„Rychlý?“ odfrkl si Dunk. „Má na štítě hlemýždě. Jak asi bude rychlý?“ Zabořil Hromovi paty do boků, pomalu, krokem vyrazili kupředu a on držel dřevec vzpřímeně. Jedno vítězství a nebudu na tom hůř než předtím. Dvě, a jsme za vodou. Dvě, to přece nechci až tak moc… v téhle společnosti. Aspoň že los mu přál. Stejně dobře si mohl vytáhnout Starého býka nebo sera Kirbyho Pimma nebo nějakého místního hrdinu. Dunka napadlo, jestli maršálek turnaje schválně nestaví potulné rytíře proti sobě, aby nikdo z lordů nemusel strpět tu potupu, že prohraje už v prvním kole. Ale nesejde na tom. Jeden soupeř po druhém, tak to vždycky říkal starý. Teď bych se měl zabývat jedině serem Uthorem.

Setkali se pod tribunou, kde lord Butterwell s chotí seděli na polštářcích ve stínu hradeb. Lord Frey byl vedle nich a na koleni houpal svého usmrkaného synka. Ovívala je řada mladých služebných, ale i tak už měl lord Butterwell na damaškové blůze v podpaží skvrny potu a jeho nevěstě potem zplihly vlasy. Vypadala rozpařeně, znuděně a celá nesvá, ale když spatřila Dunka, vypjala hruď tak, že z toho pod přilbou zrudl. Sklonil před ní a před jejím lordem manželem dřevec. Ser Uthor taktéž. Butterwell jim oběma popřál dobrý souboj. Jeho žena vyplázla jazyk.

Je čas. Dunk odklusal zpátky na jižní konec kolbiště. Osmdesát stop daleko zaujal postavení i jeho protivník. Jeho šedý hřebec byl menší než Hrom, ale mladší a čilejší. Ser Uthor měl zeleně lakovanou plátovou zbroj a pod ní stříbřitou kroužkovou zbroj. Z přilby, kulatého bascinetu, mu visely zelené a hedvábné pentle, a na zeleném štítě byl stříbrný hlemýžď. Dobrá zbroj a dobrý kůň znamenají dobré výkupné… pokud ho vyhodím ze sedla.

Zazněla trubka.

Hrom vyrazil pomalým klusem. Dunk spustil dřevec nejprve obloukem doleva a pak dolů, aby mířil přes hlavu koně a šikmo přes dřevěný plůtek oddělující jej od soupeře. Štít mu chránil levou stranu těla. Předklonil se a skrčil, stiskl nohy k sobě a hnal Hroma po kolbišti. Jsme jako jeden. Muž, kůň, dřevec, jsme jeden tvor z krve a dřeva a kovu.

Ser Uthor útočil velkou rychlostí, jeho šedák vířil kopyty oblaka prachu. Když mezi nimi bylo čtyřicet yardů, Dunk pobídl Hroma do trysku a namířil špici dřevce zhruba na stříbrného hlemýždě. Nevlídné slunce, prach, vedro, hrad, lord Butterwell a jeho nevěsta, Šumař a ser Maynard, rytíři, panoši, čeledíni, prostí lidé, vše zmizelo. Zbyl jen soupeř. Znovu ostruhy. Hrom se jen řítil. Hlemýžď se k nim kvapem blížil, s každým krokem šedákových dlouhých nohou byl větší a větší… ale ještě před ním se blížil dřevec sera Uthora se železnou pěstí. Můj štít je pevný; můj štít ránu unese. Záleží jen na hlemýždi. Zasáhni hlemýždě a souboj je tvůj.

Když mezi nimi zbývalo jen deset yardů, ser Uthor přesunul konec dřevce výš.

Dunkův dřevec našel cíl a jemu se v uších rozlehla praskavá rána. Ucítil zásah do paže a ramene, ale přímo ji dopadnout neviděl. Uthorova železná pěst jej zasáhla přímo mezi oči, se vší silou muže a koně, kteří se řítili za ní.

Dunk se probudil vleže na zádech a upřel oči do oblouků klenutého sklepení. Chvíli netušil, kde je a jak se sem dostal. V hlavě mu zvučely hlasy, kolem se míhaly obličeje – starý ser Arlan, Tanselle Mocvysoká, Bennis se Hnědým štítem, Rudá vdova, Baelor Kopílam, Aerion Jasný princ, bláznivá a smutná paní z Vaithu. A pak, jedním rázem, se rozpomněl na turnaj: horko, hlemýžď, železná pěst se mu blíží k obličeji. Zaskučel a převalil se na loket. Od toho pohybu jej lebka rozbolela, jako by do ní bušili jako do obludného válečného bubnu.

Ale přinejmenším to vypadá, že mu slouží obě oči. Taky necítí, že by měl v hlavě díru, což je moc dobře. Všiml si, že je v nějakém sklepě, po obou stranách jsou sudy s vínem a pivem. Aspoň tu je chládek, pomyslel si, a pití po ruce. V ústech měl pachuť krve. Najednou ho strachem bodlo. Pokud si ukousl jazyk, nebude už jen hlupák, ale němý hlupák. „Dobré ráno,“ zakrákoral, čistě aby slyšel vlastní hlas. Slova se odrazila od stropu. Pokusil se vstát, ale od té námahy se s ním celý strop roztočil.

„Pomalu, pomalu,“ ozval se docela blízko nějaký třaslavý hlas. Vedle postele se objevil shrbený stařec v hábitu stejně šedivém jako jeho dlouhé vlasy. Na krku měl mistrovský řetěz z mnoha kovů. Tvář měl věkovitou a vrásčitou, hluboké rýhy vedly po obou stranách velikého skobovitého nosu. „Lež klidně, já se ti podívám na oči.“ Nahlédl Dunkovi do levého a potom i do pravého oka, podržel si obě otevřená palcem a ukazovákem.

„Bolí mě hlava.“

Mistr si odfrkl. „Buď rád, že ji pořád máš na ramenou, sere. Tumáš, tohle by ti mohlo trochu ulevit. Napij se.“

Dunk se přinutil vypít odporný lektvar do poslední kapky a nic nevyplivnout. „Turnaj,“ vysoukal ze sebe a otřel si ústa hřbetem ruky. „Pověz mi… co se stalo?“

„Právě takové hlouposti, jaké se při těch vašich rvačkách dějí vždycky. Dospělí muži se klacky srážejí z koní. Synovec lorda Smallwooda má zlomené zápěstí a seru Edenovi Risleymu kůň padl na ruku a rozdrtil mu ji, ale prozatím nikdo nepřišel o život. I když o tebe jsem měl vážně strach, sere.“

„Shodil mě z koně?“ Pořád mu připadalo, že má v hlavě nacpanou spoustu vlny, jinak by tak pitomou otázku nepoložil. A sotva to z něj vypadlo, už toho litoval.

„Ta rána byla slyšet až na nejvyšších hradbách. Ti, kdo na tebe vsadili poctivou minci, byli velmi rozčílení, a tvůj panoš se mohl pominout. Kdybych ho odsud nevyhnal, ještě pořád by tady seděl. Ale já nepotřebuju, aby se mi pod nohama pletly děti. Připomněl jsem mu jeho povinnosti.“

Dunk zjistil, že i on potřebuje připomenout, o co jde. „Jaké?“

„Tvůj kůň, sere. Tvoje zbraně a zbroj.“

„Ovšem,“ rozpomněl se Dunk. Ten hoch je dobrý panoš; ví, co se od něj žádá. Přišel jsem o meč po starém rytíři a o zbroj, kterou mi ukoval Ocelový Pate.

„A vyptával se po tobě i ten tvůj přítel s housličkami. Že prý máš dostat tu nejlepší péči. Tak jsem ho vyhodil taky.“

„Jak dlouho se o mě staráš?“ Dunk si protáhl prsty na mečové ruce. Vypadalo to, že ho všechny pořád poslouchají. K újmě přišla jen hlava, a ser Arlan říkával, že tu stejně nikdy nepoužívám.

„Podle slunečních hodin… čtyři hodiny.“

Čtyři hodiny, to ujde. Jednou slyšel vyprávět o rytíři, který dostal takovou ránu, že spal čtyřicet let, a když se probudil, zjistil, že je starý a vrásčitý. „Nevíš, jestli ser Uthor zvítězil i ve druhém kole?“ Třeba Hlemýžď vyhraje celý turnaj. Porážka by tolik nebolela, kdyby si Dunk mohl říkat, že prohrál s tím nejlepším.

„Ten? Ano, jistě. Porazil sera Addama Freye, bratrance nevěsty a slibného mladého kopiníka. Když ser Addam spadl, urozená paní omdlela. Museli ji doprovodit do jejích komnat.“

Dunk se přinutil vstát, potácel se, ale mistr mu pomohl se narovnat. „Kde mám šaty? Musím jít. Měl bych… musím…“

„Když se nepamatuješ, co musíš, tak to asi nebude moc naléhavé.“ Mistr nazlobeně máchl rukou. „Dovolil bych si navrhnout, aby ses vyhýbal sytější stravě, silnějším nápojům a dalším ranám mezi oči… jenže jsem už dávno zjistil, že rytíři jsou ke hlasu rozumu hluší. Běž, běž si. Musím ošetřovat jiné hlupáky.“

Venku Dunk letmo zahlédl jestřába, jak v širokých kruzích plachtí po jasně modrém nebi. Záviděl mu. Na východě se sbíralo pár mraků temných jako Dunkova nálada. Cestou zpátky na kolbiště mu slunce bušilo do hlavy jako kladivo do kovadliny. Země jako by se mu pod nohama pohupovala… i když možná že to on se kymácí. Už na schodech ze sklepa dvakrát div neupadl. Měl jsem dát na Egga.

Pomaličku se šoural po vnějším nádvoří, kolem okraje davu. Z pole se belhal tělnatý lord Alyn Cockshaw mezi dvěma panoši; další oběť mladého Glendona Bleska. Třetí panoš mu nesl přilbu, jejíž tři pyšná pera byla zpřelámaná. „Ser John Šumař,“ rozkřikl se herold. „Ser Franklyn z rodu Freyů, rytíř Dvou věží, přísežný lordu z Přechodu. Předstupte a dosvědčte svou chrabrost.“

Dunk dokázal jen stát a dívat se, jak Šumařův veliký vraník kluše na kolbiště, až víří modré hedvábí a zlaté meče a housle. Také náprsní krunýř byl modře lakovaný, a stejně tak i nákolenky, myšky, holenice a nákrčník. Kroužková zbroj pod tím byla zlacená. Ser Franklyn jel na šedém grošákovi s vlnící se stříbrnou hřívou, která se dobře hodila k šedi jeho hedvábí a stříbru jeho zbroje. Na štítě a plášti a na čabrace koně měl dvouvěž rodu Freyů. Jeden útok a pak další a další. Dunk stál, díval se, ale nic z toho neviděl. Dunk, co vypil truňk, tupý jako lenochův meč, peskoval se. Měl na štítě hlemýždě. Jak můžeš prohrát s někým, kdo má na štítě hlemýždě?

Kolem něj lidé začali jásat. Když zvedl hlavu, uviděl, že Franklyn Frey je na zemi. Šumař sesedl a pomohl padlému soupeři vstát. Je o jeden krok blíž k tomu svému dračímu vejci, pomyslel si Dunk, ale kde jsem já?

Když se blížil k boční bráně, narazil na ten soubor trpaslíků ze včerejška; už se chystali k odjezdu. Zapřahali poníky k tomu svému dřevěnému praseti na kolečkách i k dalšímu vozu, který vypadal obvykleji. Všiml si, že jich je šest a jeden je menší a znetvořenější než druhý. Pár jich mohlo ještě být v dětském věku, jenže všichni byli tak zakrnělí, že to bylo těžko říct. Takhle na denním světle a oblečení do kalhot z koňské usně a do plášťů z hrubě tkané látky s kapucemi nevypadali zdaleka tak zábavně jako ve strakatých šaškovských šatech. „Dobré ráno přeji,“ řekl Dunk, aby zachoval zdvořilost. „Vy už vyrážíte? Na západě se stahují mraky, mohlo by i pršet.“

Nedočkal se ničeho víc, než že se na něj ten nejošklivější trpaslík zamračil. Není to ten, co jsem ho včera večer stáhl z urozené paní? Takhle zblízka ten človíček smrděl jako záchod. Stačilo si k němu jedinkrát přičichnout a už Dunk přidal do kroku.

Připadalo mu, že mu cesta přes Mlíkárnu trvá tak dlouho, jak dlouho předtím s Eggem jeli přes celé dornské pouště. Radši se držel pod hradbami a čas od času se o ně opřel. A pokaždé, když otočil hlavu, se s ním celý svět roztočil. Napít se, pomyslel si. Musím se napít vody, jinak sebou praštím.

Kolem šel nějaký čeledín a on od něj zjistil, kde najde nejbližší studnu. A tam zastihl Kyla Kocoura, jak tiše rozmlouvá s Maynardem Plummem. Ser Kyle měl sklíčeně svěšená ramena, ale když Dunk přišel blíž, zvedl hlavu. „Sere Duncane? Říkalo se, že jsi mrtev, anebo že umíráš.“

Dunk si promnul spánky. „Kéž by.“

„Tenhle pocit důvěrně znám.“ Ser Kyle si vzdychl. „Lord Caswell mě nepoznal. Když jsem mu pověděl, že jsem mu vyřezal první meč, podíval se na mě, jako bych přišel o rozum. A řekl, že na Bitterbridgi není místo pro takové slabošské rytíře, jakým jsem se ukázal být já.“ Kocour se hořce zasmál. „Ale moje zbraně a zbroj si vzal. A koně taky. Co teď budu dělat?“

Na to neměl Dunk jak odpovědět. I svobodný jezdec musí mít napřed na čem jezdit; i prodejný meč musí mít meč, aby měl co prodat. „Najdeš si jiného koně,“ řekl konečně Dunk a tahal ze studně vědro. „V Sedmi královstvích je koní plno. Najdeš si jiného lorda, a ten ti opatří zbraně i zbroj.“ Složil dlaně k sobě, nabral do nich vodu, napil se.

„Nějakého jiného lorda. Aha. Víš o nějakém? Nejsem tak mladý a silný jako ty. Ani tak velký. Po velkých mužích je vždycky poptávka. Například hned lord Butterwell má rád, když jsou jeho rytíři urostlí. Jen se podívej na toho Toma Heddla. Viděl jsi ho při klání? Shodil ze sedla zatím všechny. I když stejně si vedl i ten kluk Kulového bleska. A taky Šumař. Škoda, že mě ze sedla nevyhodil on. On totiž odmítá brát výkupné. Tvrdí, že chce jedině dračí vejce… a k tomu přátelství padlých protivníků. Výkvět rytířstva.“

Maynard Plumm se zasmál. „Nechceš říct výlupek rytířstva? Ten kluk si pohrává s bouří, a my všichni bychom odsud měli pěkně vypadnout dřív, než to vypukne.“

„On nebere výkupné?“ ujistil se Dunk. „Vznešené gesto.“

„To se to dělají vznešená gesta, když máš měšec naditý zlatem,“ odsekl ser Maynard. „Z tohohle plyne jedno poučení, pokud ovšem máš dost rozumu, aby sis je vzal k srdci, sere Duncane. Ještě není pozdě, abys odešel.“

„Odešel? A kam?“

Ser Maynard pokrčil rameny. „Kamkoli. Do Zimohradu, do Létohradu, do Ašaje u Stínozemí. Je to jedno, hlavně abys nebyl tady. Seber koně a zbroj a vypadni boční branou pryč. Nikomu nebudeš scházet. Hlemýžď musí myslet na příští souboj a všichni ostatní mají oči jen pro turnaj.“

Na chvilenku to Dunka lákalo. Dokud má zbraně a zbroj a koně, zůstane svého druhu rytířem. Bez nich není víc než žebrák. Velikánský žebrák, ale pořád jen žebrák. Ale jeho zbraně a zbroj teď patří seru Uthorovi. A Hrom právě tak. Lepší žebrák než zloděj. Obojím už v Bleším Zadku byl, tehdy když se potloukal s Fretkou a Rafem a s Pudinkem, ale od toho života jej starý zachránil. Věděl, co by ser Arlan z Pennytree řekl na Plummův návrh. A protože ser Arlan je po smrti, řekl to Dunk za něj. „I potulný rytíř má svou čest.“

„Co bys raději, umřít s neposkrvněnou ctí, anebo žít s pokaňkanou? Ne, ušetři mě odpovědi, však já vím, co bys řekl. Seber kluka a zmizte, šibeničníku. Než se zbroj stane tvým osudem.“

Dunk se naježil. „Co ty víš o mém osudu? Měl jsi snad nějaký sen jako John Šumař? A co víš o Eggovi?“

„Že kdo má místo hlavy vajíčko, měl by se držel co nejdál od pánví,“ na to Plumm. „Bělostěny nejsou zdraví toho chlapce prospěšné.“

„Jak sis na kolbišti vedl ty, sere?“ zeptal se ho Dunk.

„Ale jdi, já to nepokoušel. Špatná věštná znamení. Co myslíš, s dovolením? Kdo získá dračí vejce?“

Já tedy ne, pomyslel si Dunk. „To ví jen Sedm, já ne.“

„Odvaž se hádat, sere. Máš snad obě oči, ne?“

Chvilku přemýšlel. „Šumař?“

„Výtečně. A byl bys tak laskav a vyložil nám, jakou úvahou jsi k tomu dospěl?“

„Já… to je… jen takový pocit.“

„Přesně jako u mě,“ přikývl Maynard Plumm. „A dost neblahý pocit – pro každého muže nebo chlapce, který je dost mdlého rozumu, aby se našemu Šumaři stavěl do cesty.“

Egg byl před stanem a kartáčoval Hroma, ale očima byl zatoulaný kdovíkde. Ten chlapec si můj pád nějak vzal. „Dost,“ křikl na něj. „Ještě trochu a Hrom bude stejně plešatý jako ty.“

„Sere?“ Egg upustil kartáč. „Já to věděl, že tebe žádný pitomý hlemýžď nezabije, sere.“ Rozhazoval rukama.

Dunk chlapci sundal ten zplihlý slamák a nasadil si ho sám. „Mistr říkal, že ses vypařil s mojí zbrojí.“

Egg mu uraženě slamák zase vytrhl. „Vydrhnul jsem ti kroužkovou zbroj a naleštil holenice, nákrčník a náprsní krunýř, sere, ale přilba je prohnutá a popraskaná tam, kde ji ser Uthor zasáhl korunkou. Budeš ji muset vzít ke zbrojíři a nechat vyklepat.“

„Ať si ji nechá vyklepat ser Uthor. Je teď jeho.“ Bez koně, bez meče, bez zbroje. Ale třeba by mě vzali do spolku ti trpaslíci. To by byla legrační podívaná, jak šest trpaslíků tluče prasečími měchuřinami obra. „Hrom je jeho taky. Pojď. Odvedeme ho k němu a popřejeme mu mnoho štěstí ve zbytku turnaje.“

„Teď, sere? Ty nechceš Hroma vykoupit?“

„A za co, chlapče? Za kamínky a ovčí bobky?“

„Už jsem o tom přemýšlel, sere. Co si třeba půjčit?“

Dunk mu skočil do řeči. „Tolik mi nepůjčí nikdo, Eggu. A proč taky? Co jsem jiného než nějaký velikánský tupec, který se vydával za rytíře, dokud ho nepraštil do hlavy jeden hlemýžď s klackem v ruce?“

„No tak si můžeš vzít Deštíka, sere,“ navrhl Egg. „Já si zas vezmu Mistra. Vyrazíme do Létohradu. Můžeš přijmout službu u otce. Ten má stáje koní plné. Mohl bys mít válečného i jízdního.“

Myslel to dobře, ale Dunk by se nedokázal připlížit zpátky do Létohradu se staženým ocasem. Přijít bez groše, poražený a hledat službu, ačkoli nemůže nabídnout ani meč. „Hochu,“ řekl, „to je od tebe hezké, ale já nechci žádné drobky od stolu tvého otce, ani z jeho koníren. Možná je čas, abychom se rozešli.“ Dunk se vždycky může sebrat a dát se k městské hlídce v Lannisportu nebo ve Starém Městě; urostlé muže rádi berou. Už jsem si omlátil palici o všechny krovy ve všech hospodách od Lannisportu po Královo Přístaviště, tak je možná nejvyšší čas, aby mi můj vzrůst přinesl pár mincí, a ne jen samé boule. Jenže členové hlídky nemají panoše. „Naučil jsem tě, čemu jsem dovedl, a bylo toho hodně málo. Bude pro tebe lepší, když na výcvik dohlédne skutečný mistr meče, nějaký udatný starý rytíř, který ví, jak se drží dřevec.“

„Já nechci skutečného mistra meče,“ namítl Egg. „Chci tebe. Co kdybych si sundal…“

„Ne. Ani náhodou. Nechci o tom ani slyšet. Běž mi pro zbraně. Doneseme je s mým srdečným poručením seru Uthorovi. Nelehké věci se odkládáním jen zhoršují.“

Egg kopal do země a tvář měl stejně zplihlou jako ten veliký slamák. „Ano, sere. Jak říkáš.“

Zvenčí vypadal stan sera Uthora docela obyčejně: veliká kostka z šedavého plátna, upevněná k zemi konopnými provazy. Středovou tyč zdobil stříbrný hlemýžď na dlouhém šedém praporku, ale jiná výzdoba žádná.

„Počkej tady,“ řekl Dunk Eggovi. Chlapec držel Hroma. Na velikého hnědého válečného koně naložili Dunkovy zbraně a zbroj, dokonce i jeho nový starý štít. Šibeniční rytíř. Jaký trapný tajemný rytíř se ze mě vyklubal. „Nebudu tam dlouho.“ Sehnul hlavu a prošel pod cípem plachty.

Stan ho svým vnějškem vůbec nepřipravil na přepych, který našel uvnitř. Země pod nohama vyložená bohatě barvenými tkanými myrskými koberečky. Zdobný stolek a kolem něj polní sedátka. Péřové lože samý měkký polštář, ze železného koše na oheň vonělo kadidlo.

Ser Uthor seděl u stolku, před sebou měl hromádku zlata a stříbra a po ruce karafu s vínem. Počítali mince s panošem, nemotorným klukem, který byl asi tak starý jako Dunk. Co chvíli se Hlemýžď do nějaké mince zakousl nebo ji odložil stranou. „Jak vidím, pořád se ještě musíš hodně učit, Wille,“ zaslechl Dunk. „Tahle mince je uštípnutá a ta druhá ukrojená. A tahle?“ V prstech se mu zaleskla zlatá mince. „Prohlížej si je, než je převezmeš. Tumáš a řekni mi, co vidíš.“ Vzduchem proletěl drak. Will se ho pokusil chytit, ale vypadl mu z prstů a sletěl na zem. Musel si kleknout a sebrat ho. Když minci držel v ruce, dvakrát ji obrátil a až pak řekl: „Tahle je přece dobrá, můj pane. Na jedné straně drak, na té druhé král…“

Podlist sklouzl pohledem k Dunkovi. „Á, Oběšenec. Rád vidím, že můžeš chodit, sere. Měl jsem strach, že jsem tě zabil. Budeš tak laskav a vzděláš trochu mého panoše, co se draků týče? Wille, dej seru Duncanovi tu minci.“

Dunk neměl jinou možnost, než si ji vzít. Nestačí, že mě vyhodil ze sedla? Musí mě ještě nutit k nějaké šaškárně? Zamračeně potěžkal minci ve dlani, prohlédl si obě strany, ochutnal. „Zlato to je a není oštípaná ani okrájená. Váha mi taky přijde v pořádku. Co na ní má být špatného?“

„Král.“

Dunk se podíval důkladněji. Tvář na minci byla mladá, hladce vyholená, pohledná. Král Aerys je na svých mincích vousatý, starý král Aegon byl také. Král Daeron, který vládl mezi nimi, sice hladce oholený byl, ale není to ani on. A mince nevypadala dost opotřebovaná, aby mohla být z doby před Aegonem Hanebným. Dunk se mračil na nápis pod hlavou. Šest písmen. Připadala mu stejná, jaká vídal na jiných dracích. DAERON, stálo tam, jenže Dunk znal tvář Daerona Dobrotivého, a on to není. Když se podíval znovu, došlo mu, že čtvrté písmeno má nějaký divný tvar, to přece není… „Daemon,“ vyhrkl. „Píše se tu Daemon. Jenže žádný král Daemon nikdy nebyl, když nepočítám…“

„Uchazeče. Daemon Černožár si za vzpoury dal razit vlastní oběživo.“

„No ale zlatá je,“ hádal se dál Will. „A když je ze zlata, měla by mít stejnou cenu jako ty ostatní draci, můj pane.“

Hlemýžď mu jednu vrazil ze strany po hlavě. „Blbče. Ano, zlato to je. Vzbouřenecké zlato. Zrádcovské zlato. Je zrada už jen vlastnit takovou minci, a dvojitá zrada je dávat ji dál. Budu to muset nechat roztavit.“ Dal mu další pohlavek. „A zmiz mi z očí. Tenhle dobrý rytíř a já musíme něco prohovořit.“

Will vypadl ze stanu, jak nejrychleji dokázal. „Posaď se,“ řekl ser Uthor zdvořile. „Dáš si trochu vína?“ Tady ve vlastním stanu působil Podlist jako někdo úplně jiný než na hostině.

Hlemýžď schovaný ve vlastní ulitě, rozpomněl se Dunk. „Děkuji, ale ne.“ Hodil mu zlaťák zpátky. Zrádcovské zlato. Černožárovo zlato. Egg říkal, že tohle je turnaj zrádců, ale já mu nenaslouchal. Bude se chlapci muset omluvit.

„Aspoň půl poháru,“ naléhal Podlist. „Podle hlasu bych řekl, že to potřebuješ.“ Nalil do dvou pohárů a jeden podal Dunkovi. Beze zbroje vypadal spíš jako kupec než jako rytíř. „Předpokládám, žes přišel kvůli ceně za prohru.“

„Správně.“ Dunk si vzal víno. Třeba to pomůže a hlava mu přestane tak třeštit. „Přivedl jsem koně, zbraně i zbroj. Vezmi si je s mým srdečným poručením.“

Ser Uthor se usmál. „Tohle je asi to místo, kde ti mám říct, že sis vedl chrabře, že?“

Dunka napadlo, jestli tím chrabře rytíř nemyslí nemotorně, když to použije takhle.

„To je od tebe pěkné, ale…“

„Nejspíš jsi mě špatně slyšel, sere. Bylo by ode mne příliš smělé, kdybych se zeptal, jak jsi přišel k rytířství, sere?“

„Ser Arlan z Pennytree mě našel v Bleším Zadku, jak jsem honil prasata. Jeho předchozího panoše zabili na Rudé trávě, a tak potřeboval někoho, kdo se mu bude starat o koně a čistit mu kroužkovou zbroj. Slíbil, že když půjdu s ním a budu mu sloužit, naučí mě zacházet s mečem a s kopím a jezdit na koni, tak jsem šel.“

„Rozkošná povídačka… ale na tvém místě bych vynechal to s těmi prasaty. A kde je, prosím pěkně, ten tvůj ser Arlan nyní?“

„Zemřel. Pohřbil jsem ho.“

„Chápu. Odvezl jsi jeho tělo zpátky na Pennytree?“

„Nevěděl jsem, kde to je.“ Dunk starého rodné Pennytree nikdy ani nespatřil. Ser Arlan o něm mluvil málokdy, stejně jako Dunk sám stěží řekl slovo o Bleším Zadku. „Pohřbil jsem ho na západním svahu jednoho kopce, aby viděl, jak slunce zachází.“ Polní stolička pod ním nebezpečně zaskřípěla.

Ser Uthor se vrátil na místo. „Mám vlastní zbroj a lepšího koně než ty. K čemu by mi byla nějaká stará opotřebovaná herka a pytel otlučeného plechu a rezavých kroužků?“

„Tu zbroj vyrobil Ocelový Pate,“ namítl Dunk lehce nakvašeně. „A Egg se o ni dobře stará. Na kroužkové košili nemám flíček rzi a ocel je dobrá a pevná.“

„Pevná a těžká,“ postěžoval si ser Uthor, „a na muže běžné velikosti příliš veliká. Jsi nezvykle velký, Duncane Vysoký. A co se koně týče, je moc starý na ježdění a moc tuhý k uvaření.“

„Hrom už není tak mladý, jako býval,“ uznal Dunk, „a jak říkáš, moje zbroj je příliš velká. Ale můžeš ji prodat. V Lannisportu nebo v Králově Přístavišti je spousta kovářů, co ti za ni utrhají ruce.“

„Jenže mi dají tak desetinu skutečné ceny,“ namítl ser Uthor, „a jen aby mohli kov roztavit. Ne. Já potřebuji přítulné stříbro, ne staré železo. Mince platné v království. Tak co, přeješ si přece vyplatit svou zbroj zpátky, nebo ne?“

Dunk otáčel pohár v rukou a mračil se. Pohár byl z masivního stříbra a u okraje měl vykládaný pruh ze samých zlatých hlemýžďů. I víno bylo zlatavé a opojné. „Kdyby rostly na stromech ryby, tak ano, zaplatil bych. A rád. Jenže…“

„…jenže nemáš ani dva jeleny, aby do sebe mohli zaklesnout parohy.“

„Kdybys mi… zapůjčil koně a zbroj, splatil bych výkupné později. Jakmile mince seženu.“

Hlemýžď se zatvářil pobaveně. „A kde bys je prosím sehnal?“

„Mohl bych vstoupit do služby k nějakému lordovi, nebo…“ těžko se mu soukala slova. Připadal si jako žebrák. „Může to pár let trvat, ale splatil bych ti to. Přísahám.“

„Na svou rytířskou čest?“

Dunk zrudl. „Můžu udělat značku na pergamen.“

„Cár a na něm škrábanice od potulného rytíře?“ Ser Uthor protočil panenky. „To je tak na vytření zadku. Nic víc.“

„Ty jsi přece taky potulný rytíř.“

„Tak to byla urážka. Je pravda, že si jezdím, kam chci, a nikomu nesloužím, ale… už to je hodně let, co jsem spal někde u cesty. Hostince mi připadají mnohem pohodlnější. Já jsem turnajový rytíř, a ten nejlepší, jakého kdy potkáš.“

„Nejlepší?“ Ta jeho nadutost Dunka rozzlobila. „Smějící se bouře by asi nesouhlasil, sere. Ani Leo Dlouhý trn a Surovec Bracken. Na Ashfordské lučině se o hlemýždích vůbec nemluvilo. Jak to, když jsi tak obávaný turnajový přeborník?“

„Slyšel jsi snad, že bych se označoval za přeborníka? To je cesta ke slávě. Radši bych dostal neštovice. Děkuji, ale ne. Příští souboj ještě vyhraju, to jistě, ale v tom posledním padnu. Butterwell dává třicet draků tomu rytíři, který skončí druhý, a to mi postačí… spolu s pár pěknými výkupnými a výtěžkem ze sázek.“ Ukázal na hromádky stříbrných jelenů a zlatých draků na stole. „Zdá se mi, že jsi zdravý chlapík, a dobře narostlý. Velikost vždycky udělá na hlupáky dojem, i když při klání znamená míň než málo. Will to dostal až na tři ku jedné proti mně. Lord Shawney dal pět ku jedné, hlupák.“ Vzal do ruky jeden stříbrňák a rychlým pohybem dlouhých prstů ho vyhodil a roztočil. „Příští půjde na zem Starý býk. Pak ten rytíř z Vrbiček, jestli vydrží tak dlouho. A při zdejším smýšlení dostanu proti oběma dobré sázky. Prosťáčci milují svoje vesnické hrdiny.“

„Ser Glendon má krev hrdinů,“ vyhrkl Dunk.

„No to doufám. Krev hrdinů je při sázkách dvě ku jedné dobrá věc. Na kurevskou krev by tak dobrý poměr nebyl. Ser Glendon vykládá o svém údajném zploditeli každou chvíli, ale všiml sis, že o matce se nezmíní nikdy? A má proč. Narodil se jedné holce, co táhla s vojskem. Jmenovala se Jenny. Jenny za penny, tak jí říkali, ale jenom do Rudé trávy. Noc před bitvou ale šukala s tolika muži, že od té doby už ji znali jako Jenny od Rudé trávy. Nepochybuji, že Kulový blesk ji měl už předtím, ale to platí i o stovce jiných. Vůbec se mi zdá, že náš přítel Glendon se odvažuje mnoha dohadů. Vždyť ani není zrzavý.“

Krev hrdinů, pomyslel si Dunk. „Tvrdí, že je rytíř.“

„Hm, tak tohle je pravda. Vyrůstali se sestrou v jednom bordelu, jmenovalo se to U Vrbiček. Když Jenny za penny umřela, ostatní kurvy se o ty dva staraly a kluka krmily historkou, co máma vymyslela, totiž že je potomek Kulového bleska. Jeden starý panoš, který bydlel nedaleko, dal chlapci výcvik, dělal to výměnou za pivo a šoustání, jenže byl jen panoš, tak nemohl toho malého bastarda pasovat. Nicméně půl roku nato se do bordelu zatoulala skupina rytířů a jistý ser Morgan Dunstable se v opilosti zakoukal do sestry sera Glendona. Ona byla čirou náhodou ještě panna a Dunstable neměl čím jí za panenství zaplatit. No tak se dohodli. Ser Morgan vyrobil z jejího bratra rytíře, rovnou tam ve Vrbičkách, před dvaceti svědky, a pak si ho sestřička vzala do patra a nechala ho pošlapat ten její věneček. A bylo to.“

Každý rytíř může pasovat na rytíře. Když Dunk sloužil jako panoš seru Arlanovi, slýchal historky o jiných, kteří si rytířství koupili, přátelskou službou nebo hrozbou nebo za měšec stříbrných, ale nikdy ne za sestřino panenství. „To je jen povídačka,“ slyšel sám sebe. „Určitě to není pravda.“

„Mám to od Kirbyho Pimma a ten tvrdí, že u toho byl, že byl svědkem toho pasování.“ Ser Uthor pokrčil rameny. „Ať už je syn hrdiny, kurvy nebo obou, až narazí na mě, půjde k zemi, chlapče.“

„Třeba ti vylosují někoho jiného.“

Ser Uthor nakrčil jedno obočí. „Cosgrove má rád stříbro jako kdokoli jiný. Můžu ti slíbit, že mi vylosuje teď Starého býka a pak toho kluka. Nebo si chceš proti tomu vsadit?“

„Nezbylo mi nic, co bych vsadil.“ Dunk nevěděl jistě, co ho dráždí víc, jestli zjištění, že Hlemýžď podplácí maršálka turnaje, aby dostal soupeře, které dostat chce, anebo novinka, že předtím chtěl dostat jeho. Vstal. „Řekl jsem ti, co jsem ti říct přišel. Můj kůň a meč jsou tvoje a všechna zbroj s nimi.“

Hlemýžď spojil prsty do špičky. „Třeba by to šlo udělat jinak. Nejsi tak zcela bez nadání. Například padat umíš překrásně.“ Seru Uthorovi se při řeči leskly rty. „Toho oře a zbroj ti zpátky zapůjčím… když ke mně vstoupíš do služby.“

„Do služby?“ Dunk to nechápal. „Do jaké služby? Panoše už máš. To potřebuješ obsadit posádkou nějaký hrad?“

„Mohl bych, kdybych nějaký hrad měl. Ale po pravdě řečeno mám raději dobrý hostinec. U hradů moc stojí údržba. Kdepak, chtěl bych od tebe tu službu, že bys mi čelil v pár dalších turnajích. Stačilo by tak dvacet. To bys snad zvládl, ne? Dostaneš desetinu z výdělku a já slíbím, že napříště tě vždycky zasáhnu do té rozložité hrudi, ne do hlavy.“

„Ty bys mě vozil s sebou, jen abys mě mohl vyhazovat ze sedla?“

Ser Uthor se radostně zasmál. „Když ty jsi takový kus mužského. Nikdo neuvěří, že nějaký staroch se svěšenými rameny a s hlemýžděm na štítě by tě mohl zdolat.“ Podrbal se na bradě. „Ale mimochodem, budeš potřebovat nový znak. Ten oběšenec je dost pochmurný, to ano, ale… ale prostě visí, že? Je mrtvý, poražený. Potřebujeme něco drsnějšího. Možná medvědí hlavu. Lebku. Anebo tři lebky, to je ještě lepší. Nebo nemluvně nabodnuté na kopí. A budeš si muset nechat narůst vlasy a vypěstovat si plnovous, čím víc budeš vypadat jako zanedbaný divous, tím líp. Těchhle menších turnajů je víc, než bys čekal. Při takových poměrech sázek si brzy vyděláme na koupi dračího vejce, než bys…“

„Copak jsem až tak zoufalý? Ztratil jsem zbroj, ale čest ne. Dostaneš Hroma a výzbroj, nic víc.“

„Žebrákovi hrdost moc nesluší, sere. Můžeš dopadnout o mnoho hůř, než když budeš jezdit se mnou. U mě se aspoň naučíš pár věcí o klání, když už teď o něm víš tolik jako prase na porážku.“

„Udělal bys ze mě šaška.“

„Ne víc než předtím. A i šašci potřebují jíst.“

Dunk by mu ten úsměv nejraději rozmlátil i s obličejem. „Už chápu, proč máš na štítě toho hlemýždě. Nejsi pravý rytíř.“

„Řekl pravý trouba. Jsi slepý, že nevidíš, co ti hrozí?“ Ser Uthor odložil pohár. „Jestlipak víš, proč jsem tě takhle zasáhl, sere?“ Vstal a zlehka se Dunka dotkla uprostřed prsou. „Sundal bych tě na zem stejně rychle, kdybych zasáhl korunkou sem. Hlava je menší terč, obtížněji se zasahuje… ale zato rána spíš bývá smrtící. Zaplatili mi, abych tě zasáhl právě tam.“

„Zaplatili?“ Dunk od něj couval. „Co tím myslíš?“

„Šest draků předem, další čtyři, pokud zemřeš. Mizerná suma za život rytíře. Buď rád. Kdyby mi nabídli víc, asi bych tě zasáhl koncem dřevce do štěrbiny pro oko.“

Dunkovi se zase roztočila hlava. Proč by mu někdo platil, ať mě zabije? Tady v Bělostěnách jsem nikomu neublížil. Tak silnou nenávist k němu jistě cítí jen Eggův bratr Aerion, jenže Jasný princ je ve vyhnanství za úzkým mořem. „Kdo ti zaplatil?“

„Jeden sloužící mi přinesl zlato za úsvitu, krátce po tom, co maršálek zfalšoval dvojice. Měl na hlavě kápi a jméno svého pána mi neřekl.“

„Ale proč?“ nechápal Dunk.

„Neptal jsem se.“ Ser Uthor si znovu dolil. „Nejspíš máš víc nepřátel, než si myslíš, sere Duncane. A jak by ne? Najdou se tací, kdo si myslí, že právě ty jsi příčinou všech našich běd.“

Dunkovi jako by ledová ruka sevřela srdce. „To mi vysvětli.“

Hlemýžď pokrčil rameny. „Sice jsem na Ashfordské lučině nebyl, ale klání je můj chléb a moje sůl. Sleduji turnaje na dálku stejně pozorně, jako mistři sledují hvězdy. Vím, že jistý potulný rytíř byl na Ashfordské lučině příčinou soudu sedmi, jehož výsledkem byla smrt Baelora Kopílama rukou jeho bratra Maekara.“ Ser Uthor se posadil a pěkně si natáhl nohy. „Prince Baelora všichni milovali. Také Jasný princ má své přátele, kteří nezapomněli, co bylo příčinou jeho vyhnanství. Takže mou nabídku ještě zvaž, sere. Hlemýžď za sebou sice zanechává slizkou stopu, ale trocha slizu ještě nikomu neublížila… zatímco kdo tančí s draky, musí čekat, že uhoří.“

Když Dunk vyšel z Hlemýžďova stanu, jako by bylo temněji. Mraky na východě byly větší a černější, slunce klesalo k západu a vrhalo přes nádvoří dlouhé stíny. Panoše Willa zastihl, jak prohlíží Hromovi nohy.

„Kde je Egg?“ zeptal se jej.

„Ten plešoun? Jak to mám vědět? Někam odběh.“

Nesnesl loučení s Hromem, hádal Dunk. Asi bude zase ve stanu se svými knihami.

Jenže nebyl. Knihy tam byly, úhledně narovnané do sloupku vedle Eggovy pokrývky, ale po chlapci ani vidu. Tady něco není v pořádku. Dunk to vycítil. Egg se nikdy takhle nevytrácí bez jeho svolení.

Dva prošedivělí zbrojnoši popíjeli ječné pivo před pruhovaným stanem jen pár kroků odsud. „…do hajzlu, mně to teda jednou stačilo,“ ucedil jeden. „Jo, když vyšlo slunce, tráva byla zelená…“ Druhý do něj dloubl a on nedořekl a až v tu chvíli si všiml Dunka. „Sere?“

„Neviděli jste mého panoše? Jmenuje se Egg.“

Muž se podrbal v šedivém strništi pod jedním uchem. „Na toho se pamatuju. Má ještě míň vlasů než já, zato hubu třikrát větší, než kolik sám dorost. Jeden z našich mu trochu naložil, ale to bylo už včera. Od tý doby jsem ho neviděl, sere.“

„Asi se lek a utek,“ odhadl jeho druh.

Dunk ho zpražil pohledem. „Jestli se vrátí, povězte mu, ať tu na mě počká.“

„Jak chceš, sere. Povíme.“

Třeba se šel jen podívat na turnaj. Dunk zamířil zpátky ke kolbišti. Cestou kolem stájí narazil na sera Glendona Bleska, jak kartáčuje pěknou ryzku. „Neviděl jsi Egga?“ zeptal se ho.

„Před chvílí tudy proběhl.“ Ser Glendon vytáhl z kapsy mrkev a dal ji ryzce. „Jak se ti libí moje nová klisna? Lord Costayne poslal panoše, ať ji vykoupí, ale řekl jsem mu, ať si ty peníze šetří na něco jiného. Hodlám si ji ponechat.“

„To se Jeho lordstvu nebude líbit.“

„Jeho lordstvo taky tvrdilo, že nemám právo si dát namalovat na štít ohnivou kouli. A že bych měl mít ve znaku hájek vrbiček. Takže Jeho lordstvo si může políbit prdel.“

Dunk se neubránil úsměvu. Však i on jedl u stejného stolu a i on se dusil stejnými trpkými kousky, jaké druhým předkládají Jasný prince a ser Steffon Fossoway a jim podobní. Takže se cítil s popudlivým mladým rytířem trochu spřízněn. Co já vím, tak i moje matka klidně mohla být kurva. „Kolik koní jsi vyhrál?“

Ser Glendon pokrčil rameny. „Přestal jsem to počítat. Mortimer Boggs mi pořád jednoho dluží. Řekl, že klisnu radši sní, než aby na ní jezdil nějaký bastard a zkurvysyn. A než mi poslal svou zbroj, potloukl ji kladivem. Je samá díra. Ale i tak snad za kov něco dostanu.“ Znělo to spíš smutně než vztekle. „Vedle toho… vedle té hospody, kde mě vychovávali, byly stáje. Jako kluk jsem tam chodil pracovat, a kdykoli to šlo, vykradl jsem se s koňmi ven, dokud měli jejich majitelé napilno. Vždycky jsem to s koňmi dobře uměl. Herky, chovní koně, jízdní koně, tažní koně, koně za pluh, váleční koně… na všech jsem jezdil. Dokonce i na dornském pouštním hřebci. Jeden stařec mě učil, jak si vyrábět vlastní kopí a dřevce. Myslel jsem si, že když jim všem ukážu, jak jsem dobrý, nebudou mít jinou možnost než uznat, že jsem syn svého otce. Ale to oni neudělají. Ani teď. Prostě… to neuznají.“

„Někteří to neuznají nikdy,“ pověděl mu Dunk. „Je jim jedno, co umíš. Ale jiní… nejsou všichni stejní. Potkal jsem i pár slušných.“ Chvilku přemítal. „Až bude po turnaji, chceme jet s Eggem na sever. Najít si službu v Zimohradě a bojovat za Starky proti Železným. Můžeš jet s námi.“ Sever, to je svět sám pro sebe, říkával vždycky ser Arlan. Tam nejspíš nikdo nebude znát historku o Jenny za penny a o rytíři z Vrbiček. Nikdo se ti tam nebude posmívat. Znát tě budou jenom podle tvého meče a soudit jen podle schopností.

Ser Glendon se na něj podezřívavě podíval. „Proč bych to dělal? Snažíš se mě přimět, abych utekl a schoval se?“

„Ne. Jen jsem si říkal… dva meče místo jednoho. Cesty už nejsou tak bezpečné, jak bývaly.“

„To je jistě pravda,“ uznal chlapec nevolky, „ale mému otci kdysi slíbili místo u Královské gardy. Hodlám se dožadovat bílého pláště, který on nikdy nosit nemohl.“

Máš asi takovou šanci, že se oblékneš do bílého pláště, jako já, málem řekl Dunk. Narodil ses markytánce, já se zase vyplížil ze škarpy někde v Bleším Zadku. Takové, jako jsme my, králové poctami nepokrývají. Jenže podobnou pravdu by hoch moc vlídně nepřijal. A tak Dunk jen řekl: „Tedy… sílu tvým pažím.“

Ušel jen pár kroků, když tu za ním ser Glendon zavolal. „Počkej, sere Duncane. Já… neměl jsem mluvit tak zprudka. Jak říkávala matka, rytíř musí být zdvořilý.“ Zdálo se, že chlapec nějak zápolí se slovy. „Hned po posledním kole za mnou zašel lord Peake. Nabídl mi místo na Vysoké Píce. Říkal, že se blíží bouře, jakou Západozemí nezažilo celé pokolení, a že bude potřebovat meče a muže, aby je třímali. Věrné muže, kteří vynikají poslušností.“

Dunk tomu stěží věřil. Gormon Peake dal jasně najevo, jak pohrdá potulnými rytíři, jak na cestě, tak potom na střeše, ale… tohle je velkorysá nabídka. „Peake je urozený pán,“ opáčil nejistě, „ale… ale myslím, že bych mu tak docela nedokázal věřit.“

„Jistě.“ Hoch zrudl. „Ono to taky nebylo zadarmo. Říkal, že si mě do služby vezme, ale… ale nejprve musím tu oddanost prokázat. Prý se postará, aby mě v příštím kole vylosovali k jeho příteli Šumaři, a mám mu odpřísáhnout, že prohraju.“

Dunk mu věřil. Věděl, že by jím to mělo otřást, ale kdovíproč neotřáslo. „Cos mu odpověděl?“

„Že bych možná nedokázal prohrát s Šumařem, ani kdybych se snažil, že jsem už vyhodil ze sedla mnohem zdatnější než on, a že než den skončí, dračí vejce bude moje.“ Nepřesvědčivě se pousmál. „Nebyla to ta odpověď, kterou chtěl slyšet. Nato mě nazval hlupákem a poradil mi, ať si dávám pozor na záda. Šumař má hodně přátel, říkal, a já žádného.“

Dunk mu položil ruku na rameno a stiskl. „Jednoho máš, sere. Dva, jakmile najdu Egga.“

Chlapec se mu podíval do očí a přikývl. „Je dobré vědět, že ještě zbyli nějací praví rytíři.“

Sera Tommarda Heddla si Dunk mohl poprvé lépe prohlédnout, až když hledal Egga v davu u kolbiště. Zeť lorda Butterwella byl podsaditý a urostlý, široký v ramenou a s hrudí jako sud, na sobě měl černou plátovou zbroj a pod ní vyvařenou kůži. Na hlavě zdobnou přilbu v podobě nějakého šupinatého a rozšklebeného démona. Jeho kůň byl o tři dlaně vyšší než Hrom a o dva kameny těžší, koňská obluda navlečená v kroužkové zbroji. Tíha toho kovu jej zpomalovala, a tak se Heddle nikdy při klání nedostal přes pouhý cval, ale to mu nezabránilo udělat rychlý proces se serem Clarencem Charltonem. A když už Charltona nesli z pole na nosítkách, Heddle si sundal tu démonickou přilbu. Hlavu měl velikou a holou, vous černý a přistřižený do hranata. Na tvářích a na krku mu vztekle hořely podebrané boláky.

Dunk ten obličej znal. Heddle je ten rytíř, který ho zpražil v ložnici, když se dotkl dračího vejce, ten s tím hlubokým hlasem, kterého slyšel mluvit s lordem Peakem.

Zase se mu vybavila spleť slov: pěkně žebrácká hostina… je ten kluk opravdu syn svého otce… Hořkoplát… potřebujeme válečníka… Starý Mlíkař doufal… je ten kluk syn svého otce… věř mi, Krvevran si někde jen nesní… je ten kluk opravdu syn svého otce?

Upřel pohled na tribunu a přemýšlel, jestli si Egg nějak nedokázal získat své právoplatné místo mezi smetánkou. Ale nikde tam po chlapci nebylo ani vidu. Butterwell a Frey tam také nebyli, přestože Butterwellova choť seděla na svém místě a tvářila se znuděně a netrpělivě. To je zvláštní, napadlo Dunka. Tohle je Butterwellův hrad, jeho svatba, a Frey je otcem nevěsty. Klání se koná na jejich počest. Kam by chodili?

„Ser Uthor Podlist,“ zahalekal herold. Slunko polkl nějaký mrak a Dunkovi se přes obličej přeplížil stín. „Ser Theomore z rodu Bulwerů, Starý býk, rytíř s Černou korunou. Předstupte a dosvědčte svou chrabrost.“

Starý býk ve své zbroji rudé jako krev a s černými býčími rohy na přilbě naháněl hrůzu. Potřeboval však pomoc statného panoše, aby se dostal na koně, a to, jak při jízdě neustále natáčel hlavu, svědčilo o tom, že ser Maynard měl s jeho zrakem pravdu. Přesto si získal hojný potlesk a jásot, když zaujal místo.

Ne tak Hlemýžď, čemuž byl sám bezpochyby rád. Při prvním průjezdu si rytíři navzájem zasadili šikmé rány. Při druhém zlomil Starý býk dřevec o štít sera Uthora, zatímco Hlemýžď minul soupeře zcela. Totéž se stalo napotřetí, a tentokrát se ser Uthor zapotácel, jako by měl už už padnout. Hraje to, došlo Dunkovi. Protahuje souboj, aby měl příště výhodnější sázky. Stačilo se rozhlédnou a už zahlédl Willa v pilné práci, jak sází na svého mistra. Až pak mu došlo, že by si i on sám mohl trochu přikrmit měšec, kdyby vsadil jednu dvě mince na Hlemýždě. Dunk, co vypil truňk, tupý jako lenochův meč.

Starý býk šel k zemi při pátém nájezdu, korunka šikovně sklouzla po štítu, zasáhla ho do prsou a srazila ke straně. Při pádu se mu noha zamotala do třmenu a kůň jej pak vláčel čtyřicet yardů po poli, než ho jeho muži zvládli. Zase přiběhli s nosítky a nesli jej za mistrem. Když už Bulwera nesli pryč, spadlo pár kapek deště, kam dopadly, plášť mu ztmavl. Dunk se na to díval a nic nedával znát. Myslel na Egga. Co když se jej zmocnil ten můj tajný nepřítel? Dávalo to smysl stejně jako cokoli jiného. Přitom kluk za nic nemůže. Pokud někdo má něco proti mně, on by to neměl odskákat.

Když Dunk našel sera Johna Šumaře, už jej odívali do zbroje pro příští klání. Obskakovali jej neméně než tři panoši, zapínali řemínky zbroje a dohlíželi na odívání koně; lord Alyn Cockshaw zatím seděl opodál a pil víno ředěné vodou a vypadal otlučeně a mrzutě. Jakmile zahlédl Dunka, poprskal si vínem prsa. „Jak to, že ještě chodíš? Hlemýžď ti rozmlátil tvář.“

„Ocelový Pate mi vyrobil dobrou, pevnou přilbu, můj pane. A hlavu mám jako z kamene, to říkával už ser Arlan.“

Šumař se zasmál. „Alyna si nevšímej. Ten bastard Kulového bleska ho srazil z koně na ten jeho citlivý boubelatý zadeček, takže si najednou usmyslel, že vlastně nenávidí všechny potulné rytíře.“

„Ten hnusný poďobaný šmejd není žádný Quentynův syn,“ namítl Alyn Cockshaw. „Nikdy ho neměli k turnaji připustit. Kdyby to byla moje svatba, dal bych ho za tu nestydatost zmrskat.“

„Jenže která by se za tebe vdala?“ namítl ser John. „A ta jeho nestydatost mi neleze na nervy zdaleka tolik jako tvoje ublíženost. Sere Duncane, nejsi čirou náhodou přítelem jistého Galtryho Zeleného? Musím ho zakrátko sundat z koně.“ Dunk o tom nepochyboval. „Toho muže neznám, můj pane.“

„Nedáš si pohár vína? A trochu chleba a oliv?“

„Přišel jsem jen na slovíčko, můj pane.“

„Slovíček můžeš dostat, kolik chceš. Pojď, zajdeme ke mně do stanu.“ Šumař mu podržel cíp plachty. „Ty ne, Alyne. Po pravdě řečeno, tobě líp poslouží, když si ty olivy upřeš.“

Uvnitř se Šumař zadíval na Dunka. „Věděl jsem, že tě ser Uthor nezabil. Moje sny se nikdy nemýlí. A Hlemýžď se brzy musí postavit mně. Jakmile jej vyhodím ze sedla, budu požadovat, aby ti vrátil zbraně a zbroj. A také oře, i když si zasloužíš lepší zvíře. Přijmeš nějakého koně jako dar ode mě?“

„Já… ne… to nemůžu.“ Jen z toho pomyšlení byl Dunk nesvůj. „Nechci, aby to znělo nevděčně, ale…“

„Jestli ti vadí ten dluh, klidně to pusť z hlavy. Já nepotřebuji tvoje stříbro, sere. Jen tvoje přátelství. Jak bys mohl být jedním z mých rytířů bez koně?“ Navlékl si rukavice z vyklepávané oceli a protáhl si prsty.

„Ztratil se mi panoš.“

„Neutekl třeba s nějakou dívkou?“

„Egg je na děvčata moc mladý, můj pane. Nikdy by mě neopustil z vlastní vůle. I kdybych umíral, zůstal by u mě, dokud by moje mrtvola nevystydla. A jeho kůň je pořád tady. A náš mezek právě tak.“

„Pokud chceš, můžu požádat svoje muže, aby se po něm porozhlédli.“

Svoje muže. Dunkovi se nezamlouvalo, jak to zní. Turnaj zrádců, pomyslel si. „Ty nejsi žádný potulný rytíř.“

„Nejsem.“ Šumařův úsměv byl klukovsky milý. „Ale to jsi věděl od začátku. Říkáš mi můj pane už od té chvíle, co jsme se potkali na cestě; proč vlastně?“

„Kvůli tomu, jak mluvíš. A jak vypadáš. A jak se chováš.“ Dunk, co vypil truňk, tupý jako lenochův meč. „Včera tam na střeše jsi říkal pár věcí…“

„Po víně vždycky mluvím až moc, ale do posledního slova jsem to myslel vážně. My dva patříme k sobě. Moje sny nelžou.“

„Tvoje sny možná ne,“ namítl Dunk, „ale ty lžeš. Nejmenuješ se John, že?“

„Ne.“ Šumaři darebně jiskřilo v očích. Má oči jako Egg.

„Těm, kdo to vědět potřebují, bude jeho jméno odhaleno již brzy.“ Lord Gormon Peake vklouzl do stanu a mračil se. „Varuji tě, potulný rytíři…“

„Ale no tak, přestaň, Gormy,“ okřikl jej Šumař. „Ser Duncan je náš, anebo brzy bude. Však jsem ti říkal, že se mi o něm zdálo.“ Venku zazněla heroldova trubka. Šumař otočil hlavu. „Volají mě na kolbiště. Omluv mne prosím, sere Duncane. K rozhovoru se můžeme vrátit, až sesadím z koně sera Galtryho Zeleného.“

„Sílu tvým pažím,“ popřál mu Dunk, ale spíš jen ze zdvořilosti.

Lord Gormon zůstal, i když ser John už odešel. „Ty jeho sny nás všechny přivedou do hrobu.“

„Kolikpak stál ser Galtry?“ slyšel Dunk sám sebe, jak se ptá. „Stačilo stříbro, anebo požadoval zlato?“

„Jak vidím, někdo tu neudržel jazyk za zuby.“ Peake se usadil na polní stoličku. „Mám venku deset mužů. Asi bych je měl zavolat a poručit jim, aby ti podřízli krk, sere.“

„Proč to neuděláš?“

„Jeho Výsost by se zlobila.“

Jeho Výsost. Dunk měl pocit, jako by právě dostal pěstí do břicha. Další černý drak, pomyslel si. Další Černožárova vzpoura. A brzy i další Rudá tráva. Když vyšlo slunce, tráva byla zelená. „K čemu tahle svatba?“

„Lord Butterwell chtěl novou mladou ženu, aby mu zahřívala lože, a lord Frey měl poněkud poskvrněnou dceru. Ženitba poskytla věrohodnou záminku k tomu, aby se mohli sejít lordi jistých shodných názorů. Většina z těch, které sem pozvali, bojovala kdysi za Černého draka. A i ostatní mají dobrý důvod cítit odpor ke Krvevranově vládě, anebo si hýčkají křivdy a vlastní ctižádost. Mnozí z nás měli syny a dcery, které odvedli do Králova Přístaviště jako záruku naší budoucí věrnosti, jenže většina rukojmí zahynula za Velké jarní choroby. Takže už nemáme spoutané ruce. Přišel náš čas. Aerys je slabý. Je to knihomol, žádný válečník. Prostí lidé jej sotva znají, a co o něm vědí, to se jim nelíbí. A lordové jej milují ještě méně. Pravda, jeho otec byl také slaboch, jenže když byl jeho trůn v ohrožení, mohl do pole vyslat syny. Baelor a Maekar, kladivo a kovadlina… ale Baelor Kopílam už není a princ Maekar trucuje v Létohradě a rozkmotřil se s králem i s jeho Rukou.“

Tak jest, pomyslel si Dunk, a teď jeden pitomý potulný rytíř vydal jeho oblíbeného syna do rukou jeho nepřátelům. Jak lépe si zajistit, že se princ z Létohradu ani nehne?

„Ještě tu je Krvevran,“ namítl. „A ten slabý není.“

„Není,“ uznal lord Peake, „ale čaroděje nemá nikdo rád, a v očích bohů i lidí jsou vrahové rodných prokletí. Při prvním náznaku slabosti nebo porážky Krvevranovi lidé roztají jako sníh v létě. A pokud je sen, jenž se princi zdál, pravdivý, a tady v Bělostěnách se objeví živý drak…“

Dunk to dořekl za něj. „…pak je trůn váš.“

„Jeho,“ opravil jej lord Gormon Peake. „Já jsem jen pokorný služebník.“ Vstal. „Nepokoušej se opustit hrad, sere. Pokud to uděláš, vyložím si to jako důkaz zrady a budeš se za to zodpovídat životem. Zašli jsme už příliš daleko, než abychom se teď vraceli zpátky.“

Ocelově šedé nebe usilovně vrhalo na zem déšť a John Šumař a ser Galtry Zelený si vzali nové dřevce a stáli na protějších koncích kolbiště. Někteří ze svatebčanů se už hrnuli do velké síně zachumlaní do plášťů.

Ser Galtry jel na bílém hřebci. Přilbu mu zdobil skvělý chochol, teď zplihlý, barevně sladěný chochol měl na krčním plátu zbroje i jeho kůň. Plášť měl sešitý z mnoha čtverců látky v různých odstínech zelené. Nákrčník a kovové rukavice se leskly, protože byly vykládané zlatem, a na štítě bylo devět zelených parmic v poli světle zeleném jako pórek. Dokonce i vous měl nabarvený do zelena, jako to dělají za úzkým mořem v Tyroši.

Devětkrát se proti sobě s Šumařem rozjeli s rovně drženými dřevci, zelený posešívaný rytíř a mladý lord se zlatými meči a housličkami, a devětkrát dřevce roztříštili. Od osmého nájezdu začala země měknout a velicí oři se cákali v loužích dešťové vody. Na podeváté Šumař div neztratil rovnováhu, ale vzpamatoval se a nepadl. „Dobrý zásah,“ zavolal se smíchem. „Málem jsi mě dostal na zem, sere.“

„Brzy i na to dojde,“ křikl zelený rytíř do deště.

„Ne, myslím, že ne.“ Šumař odhodil rozbitý dřevec a panoš mu podal nový.

Poslední nájezd byl jejich poslední. Dřevec sera Galtryho neúčinně sjel po Šumařově štítě, zato zbraň sera Johna zasáhla zeleného rytíře přímo do středu prsou a srazila jej ze sedla; přistál hlučně a s velikým hnědým cákancem. Dunk zahlédl, jak se na východě ve velké dálce zablýsklo.

Tribuna se rychle prázdnila, prostí i urození se horem pádem snažili dostat někam do sucha. „Podívej, jak utíkají,“ utrousil Alyn Cockshaw, který právě popošel Dunkovi po bok. „Pár kapek deště, a všichni chrabří lordové se s pištěním utíkají schovat. Tak si říkám, co asi budou dělat, až propukne skutečná bouře.“

Skutečná bouře. Dunk věděl, že lord Alyn nemluví o počasí. Co vlastně tenhle chce? Najednou si usmyslel se se mnou přátelit?

Herold znovu vylezl na tribunu. „Ser Tommard Heddle, rytíř z Bělostěn, ve službách lorda Butterwella!“ překřikl vzdálené burácení hromu. „Ser Uthor Podlist. Předstupte a dosvědčte svou chrabrost.“

Dunk se stačil dost bystře podívat po seru Uthorovi, aby spatřil, jak Hlemýždi zkysl úsměv. Tenhle zápas si přece nekoupil. Maršálek turnaje ho podrazil, ale proč? Vložil se do toho někdo jiný, někdo, koho Cosgrove chová ve větší úctě než Uthora Podlista. Dunk o tom chvilku dumal. Oni nevědí, že Uthor nechce zvítězit, došlo mu náhle. Berou jej jako hrozbu, takže chtějí, aby jej Černý Tom odstranil Šumaři z cesty. Takže i sám Heddle patří k Peakově spiknutí; dá se na něj spoléhat, že až to bude potřeba, prohraje. Čili zbývá už jen…

Jenže najednou se přes bahnitou louku přeřítil sám lord Peake, šplhal po schodech na plošinu pro herolda a plášť za ním pleskal. „Jsme zrazeni!“ vykřikl. „Krvevran mezi námi má špeha. Dračí vejce bylo ukradeno!“

Ser John Šumař protočil koně dokola. „Moje vejce? Jak je to možné? Lord Butterwell přece má ve dne v noci před svou ložnicí stráže.“

„Zabili je,“ odpověděl lord Peake, „ale jeden z nich ještě před smrtí pronesl jméno svého vraha.“

To chce obvinit mě? napadlo Dunka. Deset mužů jej vidělo, jak včera osahával dračí vejce, když odnesl Butterwellovu nevěstu do lože jejího lorda chotě.

Lord Gormon žalobně napřímil ukazovák. „Támhle stojí. Tes zkurvysyn. Chopte se ho.“

Ser Glendon Blesk stál na protějším konci kolbiště a teď zvedl překvapeně hlavu. Chvilku jako by nechápal, co se děje, ale pak spatřil, jak se k němu muži hrnou ze všech stran. A pak přešel ten chlapec k činu rychleji, než by Dunk kdy věřil, že dokáže. První útočník mu stačil ovinout paži kolem krku a on už měl meč napůl venku z pochvy. Pak se Blesk muži vyrval, ale už u něj byli dva další. Srazili ho a vlekli blátem. Kolem se začali rojit další, řvali a kopali ho. Mohl jsem tam být já, uvědomil si Dunk. Připadal si stejně bezmocný jako v Ashfordu, toho dne, kdy mu řekli, že musí přijít o ruku a nohu.

Alyn Cockshaw ho táhl pryč. „Jestli chceš toho svého panoše zase najít, tak se do tohohle nepleť.“ Dunk se k němu obrátil. „Co tím myslíš?“

„Možná vím, kde toho chlapce najdeš.“

„Kde?“ Dunk neměl náladu na žádné hrátky.

Na protější straně louky vytáhli sera Glendona hrubě na nohy a pevně jej drželi dva zbrojnoši v kroužkové zbroji a lehkých přilbách. Od hlavy k patě byl hnědý blátem a po tvářích mu stékal déšť a krev. Hrdinská krev, pomyslel si Dunk. Černý Tom sesedl před zajatcem. „Kde je vejce?“

Mladíkovi od úst prskala krev. „Proč bych ho kradl? Chtěl jsem je vyhrát.“ Správně, řekl si v duchu Dunk, a to oni nemohli připustit.

Černý Tom mu zasadil kovem oděnou rukou ránu do obličeje. „Prohledejte mu sedlové brašny,“ poručil lord Peake. „Vsadím se, že tam najdeme dračí vejce pěkně zabalené a ukryté.“

Lord Alyn ztišil hlas. „A taky že najdou. Pojď se mnou, jestli chceš najít svého panoše. Nebude k tomu vhodnější chvíle než teď, když mají všichni napilno.“ Na odpověď si nepočkal.

Dunk musel jít za ním. Tři dlouhé kroky stačily, aby lordíčka dohnal. „Jestli jste Eggovi nějak ublížili…“

„Já na kluky nejsem. Tudy. A přidej do kroku.“

Pod klenutým průchodem, dolů po zahliněných schodech, kolem rohu, Dunk stále kráčel za ním, až z louží cákalo, všude kolem nich pršelo. Drželi se blízko u hradeb, schovaní ve stínech, a konečně se zastavili na uzavřeném dvoře, kde byly dlažební kameny hladké a kluzké. Ze všech stran dvůr svíraly budovy. Nahoře okna, zavřená a se zavřenými okenicemi. Uprostřed dvora studna a kolem ní nízká kamenná zídka.

Dost odlehlé místo, pomyslel si Dunk. Vůbec se mu to nelíbilo. Ze starého pudu sáhl po jílci meče, ale pak se rozpomněl, že jeho meč vyhrál Hlemýžď. A když zašátral u boku, kde by byla měla viset pochva, ucítil nízko na zádech hrot nože. „Jestli se ke mně otočíš, vyříznu ti ledviny a dám je Butterwellovým kuchařům, ať je osmaží na hostinu.“ Nůž Dunkovi nenechavě projel kazajkou. „Ke studni. A žádné prudké pohyby, sere.“

Jestli shodil Egga do té studny, bude k jeho záchraně potřeba víc než takový legrační nožík. Dunk šel pomalu dál. A cítil, jak mu v útrobách narůstá vztek.

Čepel za jeho zády někam zmizela. „Teď už se můžeš otočit a podívat se na mě, potulný rytíři.“

Dunk se otočil. „Můj pane… Tady jde o dračí vejce?“

„Ne. Tady jde o draka. Copak sis myslel, že se budu nečinně dívat, jak ho kradeš?“ Ser Alyn se ušklíbl. „Měl jsem mít víc rozumu a nevěřit tomu šmejdskému Hlemýždi, že tě zabije. Všechno to zlato mi bude muset vrátit, do poslední mince.“

On? Podivil se Dunk. Tenhle tělnatý navoněný lordíček s tváří jako kus těsta, to je můj tajný nepřítel? Nevěděl, jestli se má smát, anebo plakat. „Ser Uthor si svoje peníze odpracoval. Mám prostě jen tvrdou hlavu, to je celé.“

„Zdá se. Couvni.“

Dunk udělal jeden krok pozpátku.

„Ještě. Ještě. A ještě jeden.“

Dalším krokem už byl přímo u studny. Kameny se mu tiskly do kříže.

„Sedni si na hrazení. Nebojíš se trochu se vykoupat, že ne? Víc než teď se stejně promáčet nemůžeš.“

„Neumím plavat.“ Položil na studnu jednu ruku. Kameny byly vlhké. A jeden pod tlakem jeho dlaně povolil.

„Jaká škoda. Skočíš sám, nebo tě musím přistrčit?“

Dunk se letmo podíval dolů. Viděl na hladině důlky od dešťových kapek, dobrých dvacet stop hluboko. Stěny pokryté slizem a porostlé řasami. „Nikdy jsem ti ničím neublížil.“

„A nikdy ani neublížíš. Daemon je můj. To já budu velet Královské gardě. Ty nejsi bílého pláště hoden.“

„Nikdy jsem netvrdil, že jsem.“ Daemon. To jméno se mu rozeznělo v hlavě. Ne John. Daemon, po otci. Dunk, co vypil truňk, tupý jako lenochův meč. „Daemon Černožár zplodil sedm dynů. Dva padli na Rudé trávě, byla to dvojčata…“

„Aegon a Aemon. Mizerní surovci, zrovna jako ty. Když jsme byli malí, s ohromnou radostí mučili mě a Daemona právě tak. Plakal jsem, když ho Hořkoplát odvezl do vyhnanství, a pak znovu, když mi lord Peake sdělil, že se vrací. Jenže on pak na silnici uviděl tebe a zapomněl, že já existuji.“ Cockshaw výhružně zamáchal nožem. „Můžeš letět do vody, jak jsi, anebo při tom krvácet. Tak co to bude?“

Dunk sevřel ruku na uvolněném kameni. Ukázalo se, že není až tak uvolněný, jak doufal. A než jej stačil vyrvat ze zdiva, ser Alyn se po něm vrhl. Dunk se zkroutil stranou, aby mu hrot nože jen projel tkání na štítové paži. A pak už se kámen utrhl. Dunk jím Jeho lordstvo praštil a cítil, jak pod úderem praskají zuby. „Tak do studny, říkáš?“ Zasáhl lordíčka znovu rovnou do úst, pak kámen upustil, chytil Cockshawa za zápěstí a zakroutil, až kost praskla a nůž zařinčel na kamení. „Až po tobě, můj pane.“ Ukročil stranou, trhl lordíčkovi paží a zasadil mu kopanec do zadku. Lord Alyn svištěl po hlavě do studně. Ozvalo se cáknutí.

„Výtečně, sere.“

Dunk se bleskově otočil. Přes clonu deště spatřil jen nějakou postavu v kápi a bledé, bílé oko. Teprve když ten muž popošel blíž, zastíněná tvář pod okrajem kápě dostala povědomou podobu sera Maynarda Plumma; žádné bledé oko, jen ta brož s měsíčními kameny, která mu drží plášť.

Lord Alyn sebou plácal a ráchal dole ve studni a dovolával se záchrany. „Vražda! Pomozte mi někdo.“

„Pokusil se mě zabít,“ povídá Dunk.

„Tím se vysvětluje všechna ta krev.“

„Krev?“ Sklopil oči. Levačku měl rudou od ramene k lokti a halena se mu lepila ke kůži. „Aha, tohle.“

Dunk si nějak nepamatoval, že padá, ale náhle byl na zemi a pršelo mu prudce do obličeje. Slyšel, jak lord Alyn kňourá ve studni, ale cákání už znělo slaběji. „Tu paži ti musíme nechat zavázat.“ Ser Maynard mu vsunul ruku do podpaží. „Vstávat. Sám tě nezvednu. Zaber nohama.“

Dunk zabral nohama. „Co lord Alyn? Utopí se.“

„Nikomu nebude chybět. Šumaři nejmíň ze všech.“

„On není Šumař,“ zafuněl Dunk a celý námahou zbledl.

„Není. Je to Daemon z rodu Černožárů, druhý svého jména. Anebo by tak sám sebe rád viděl, kdyby jednou získal Železný trůn. Žasl bys, kolik lordů dává přednost udatným a hloupým králům. Daemon je mladý a okouzlující a vypadá dobře v sedle.“

Zvuky ze studně už skoro nebyly slyšet. „Neměli bychom Jeho lordstvu hodit dolů lano?“

„Že bychom ho teď zachránili a popravili až pak? Nemyslím. Jen ať si pochutná na tom, co nachystal tobě. Pojď, opři se o mě.“ Plumm ho vedl přes dvůr. Takhle zblízka bylo na rysech sera Maynarda něco divného. Čím déle se na něj Dunk díval, tím méně jako by toho viděl. „Jak si jistě vzpomeneš, naléhal jsem, ať odejdeš, jenže ty sis cenil cti víc než života. Čestná smrt je pěkná, ušlechtilá věc, ale když v sázce není tvůj vlastní život, co potom? Bude odpověď stejná, sere?“

„A čí život myslíš?“ Ze studny se ozvalo poslední cáknutí. „Eggův? Myslíš tím Egga?“ Dunk se chytil Plumma za ruku. „Kde je?“

„S bohy. A myslím, že ty dobře víš proč.“

Dunka uvnitř zkroutila taková bolest, až zapomněl na tu v paži. Zaskučel. „Pokusil se použít botu.“

„Předpokládám. Ukázal prsten mistru Lotharovi, ten ho odevzdal Butterwellovi a ten si při prvním pohledu na něj bezpochyby nachcal do kalhot a začal přemítat, jestli si nevybral špatnou stranu a jak moc toho Krvevran o tomhle spiknutí ví. A na tu poslední otázku zní odpověď ‚docela hodně‘.“ Plumm se uchechtl.

„Kdo jsi?“

„Přítel,“ prohlásil Maynard Plumm. „Přítel, který tě pozoroval a žasl nad tím, co v tomhle klubku zmijí děláš. A teď už mlč, než tě ošetříme.“

Drželi se ve stínech a oba se vraceli k Dunkovu malému stanu. Jakmile byli uvnitř, ser Maynard zažehl oheň, naplnil misku vínem a dal ji nad oheň vařit. „Čistá rána, a aspoň ji nemáš v mečové ruce,“ prohlásil, jen co mu rozřízl rukáv krví prosáklé haleny. „Vypadá to, že minula kost. Ale i tak je potřeba ránu vymýt, jinak bys mohl o ruku přijít.“

„Na tom nesejde.“ Dunkovi se svral žaludek, cítil, že se asi každou chvíli pozvrací. „Jestli je Egg mrtvý…“

„…tak za to neseš vinu. Měl jsi ho držet co nejdál odsud. Jenže já netvrdil, že chlapec je mrtvý. Říkal jsem, že je s bohy. Máš tu čisté plátno? Nebo hedvábí?“

„Halenu. Tu lepší, co jsem koupil v Dornu. Jak to myslíš, s bohy?“

„Až pak. Nejdřív tu paži.“

Z vína se brzy začalo kouřit. Ser Maynard našel Dunkovu pěknou hedvábnou halenu, podezřívavě ji očichal, pak vytáhl dýku a začal oděv řezat na pruhy. Dunk na protest jen polkl.

„Ambrose Butterwell nikdy nepatřil mezi rázné muže,“ prohlásil ser Maynard, jen co zmuchlal tři pruhy látky a namočil je do vína. „Měl o tomhle komplotu pochybnosti už od začátku, a ještě víc je přiživilo, když se dozvěděl, že ten chlapec nemá meč. A dnes ráno zmizelo jeho dračí vejce – a s ním poslední zbytečky jeho kuráže.“

„Ale ser Glendon vejce neukradl,“ prohlásil Dunk. „Byl celý den na nádvoří, účastnil se klání nebo se díval na druhé.“

„Přesto Peake vejce v jeho sedlové brašně najde.“ Víno už vřelo. Plumm si natáhl koženou rukavici a řekl: „Snaž se moc neřvat.“ Pak vytáhl pásek hedvábí z vroucího vína a začal vymývat ránu.

Dunk neřval. Skřípal zuby a kousal se do jazyka a mlátil se pěstí do stehna tak, že si nadělal modřiny, ale neřval. Ser Maynard ze zbytku jeho haleny nadělal obvazy a pevně mu jimi paži ovinul. „Jaké to je?“ zeptal se, když měl hotovo.

„Hnus.“ Dunk se třásl. „Kde je Egg?“

„S bohy. Už jsem ti to říkal.“

Dunk natáhl zdravou ruku a chytil Plumma kolem krku. „Mluv jasně. Těch náznaků a toho pomrkávání mám po krk. Pověz mi, kde chlapce najdu, nebo ti zlámu vaz, přítel nepřítel.“

„V septu. Ale radši bys tam měl jít ozbrojený.“ Ser Maynard se usmál. „Bylo to dost jasné i pro tebe, Dunku?“

Nejprve se zastavil ve stanu sera Uthora Podlista.

Když vklouzl dovnitř, zastihl jen panoše Willa ohnutého nad škopkem na mytí, jak drhne pánovi spodní prádlo. „Zase ty? Ser Uthor je na hostině. Co chceš?“

„Svůj meč a štít.“

„A přines jsi výkupný?“

„Ne.“

„Tak proč bych ti to měl dávat?“

„Protože to potřebuju.“

„To není dobrý důvod.“

„Tak co tenhle: zkus mi v tom zabránit a zabiju tě.“

Will vytřeštil oči. „Támhle to je.“

Před zámeckým septem se Dunk zastavil. Bohové dejte, abych nešel pozdě. Pás na meč měl zase na obvyklém místě, pevně utažený kolem pasu. Štít se šibenicí si připevnil na zraněnou paži a od jeho váhy mu při každém kroku projížděly tělem vlny bolesti. Měl strach, že jestli do něj někdo vrazí, vykřikne. Dveře rozrazil tou zdravou rukou.

V septu bylo šero a ticho, osvětlovaly jej svíce poblikávající na oltářích Sedmi. Nejvíc jich hořelo u Válečníka, jak se v době turnaje dá čekat; nejeden rytíř se sem zašel pomodlit za sílu a odvahu, než se vydal na kolbiště. Oltář Cizince byl zahalený stínem a hořela na něm jedna jediná svíčka. Matka a Otec měli každý po desítce, Kovář a Panna o něco méně. A pod Stařeninou zažehnutou svítilnou klečel lord Ambrose Butterwell se skloněnou hlavou a mlčky se modlitbou dožadoval moudrosti.

Nebyl sám. Jakmile k němu Dunk vykročil, dva zbrojnoši mu šli zahradit cestu a jejich tváře pod lehkými přilbami vypadaly přísně. Pod kabáty zdobenými zelenými, bílými a žlutými vlnovkami rodu Butterwellů měli oba kroužkovou zbroj. „Stůj, sere,“ ozval se jeden. „Tady nemáš co pohledávat.“

„Ale ano, má. Já vás varoval, že mě tu najde.“ Hlas patřil Eggovi.

Když hoch vykročil ze stínu pod Otcem a ve světle svíček se mu zaleskla lebka, Dunk se k němu málem vrhl, zvedl jej ze země, vydal radostný výkřik a zmáčkl ho v náručí. Ale cosi v chlapcově hlase jej přimělo zaváhat. Řekl to spíš rozzlobeně než vystrašeně, a taky jsem ho nikdy neviděl se tvářit tak vážně. A Butterwell je na kolenou. Tady se děje něco divného.

Lord Butterwell se zvedl na nohy. I v tlumeném světle svíček působila jeho pleť bledě a ulepeně. „Nechte ho projít,“ nakázal svým strážným. Když poodstoupili, pokynul Dunkovi, ať přistoupí. „Nijak jsem chlapci neublížil. Jeho otce jsem dobře znal z doby, kdy jsem byl královou Rukou. Princ Maekar se musí dozvědět, že nic z toho nebyl můj nápad.“

„Dozví se to,“ slíbil Dunk. Co se tady děje?

„Peake. To všechno on, přísahám u Sedmi.“ Lord Butterwell položil jednu ruku na oltář. „Ať mne bohové srazí k zemi, jestli neříkám pravdu. Řekl mi, koho všeho musím pozvat a koho nesmím, a pak sem přivedl toho chlapce, toho uchazeče o trůn. Musíš mi věřit, že jsem se nikdy nechtěl účastnit žádné zrady. Tom Heddle mě k tomu vybízel, to nepopírám. Je to můj zeť, manžel mé nejstarší dcery, ale nebudu lhát, patří k nim.“

„Je to tvůj přeborník,“ namítl Egg. „Pokud se toho účastnil, pak ty také.“

Zmlkni, chtělo se Dunkovi zařvat. Kvůli tomu tvému ostrému jazyku nás oba zabijou. Ale Butterwella jako by to zastrašilo. „Můj pane, ty to nechápeš. Heddle velí mojí posádce.“

„Snad máš i nějaké věrné strážné,“ řekl Egg.

„Ty, co jsou tady,“ na to lord Butterwell. „Pár dalších. Byl jsem příliš nedbalý, to připouštím, ale zrádce nikdy ne. S Freyem jsme od počátku chovali nějaké pochybnosti o tom uchazeči, kterého sem přivedl lord Peake. Nemá meč! Kdyby to byl syn svého otce, Hořkoplát by jej byl vyzbrojil Černožárem. A všechny ty řeči o drakovi… šílenství, šílenství a hloupost.“ Jeho lordstvo si rukávem otíralo pot z obličeje. „A teď ukradli vejce, dračí vejce, které můj děd dostal od samotného krále v odměnu za věrné služby. Když jsem ráno vstal, ještě tam bylo, a strážní přísahají, že do ložnice nikdo nevstoupil a nikdo z ní nevyšel. Snad si je lord Peake koupil, to netuším, ale vejce je pryč. Určitě je mají oni, anebo…“

Anebo se drak už proklubal, pomyslel si Dunk. Kdyby se v Západozemí zase objevil živý drak, lordi i prostí lidé by se jen hrnuli k tomu princi, který by si je nárokoval, ať by to byl kdokoli.

„Můj pane,“ řekl, „chci vyměnit pár slov se svým… svým panošem, pokud budeš tak laskav.“

„Jak si přeješ, sere.“ Lord Butterwell zase klekl k modlitbě.

Dunk si odtáhl Egga stranou a také klekl, na jedno koleno, aby měli hlavy stejně vysoko. „Dám ti za ucho jednu takovou, že se ti hlava otočí dozadu a po zbytek života se budeš dívat tam, kde jsi už byl.“

„Měl bys, sere.“ Egg měl dost slušnosti, aby se tvářil nejistě. „Je mi to líto. Chtěl jsem jen poslat havrana otci.“

Abych já mohl zůstat rytířem. Chlapec to myslel dobře. Ohlédl se po modlícím se Butterwellovi. „Co jsi s ním provedl?“

„Vyděsil jsem ho, sere.“

„Ano, to vidím sám. Než padne tma, bude mít na kolenou strupy.“

„Nevěděl jsem, co mám dělat jiného, sere. Ten mistr mě za nimi zavedl, jakmile spatřil otcův prsten.“

„Za nimi?“

„Za lordem Butterwellem a za lordem Freyem, sere. Bylo tam i pár strážných. Všichni byli rozčilení. Někdo ukradl dračí vejce.“

„Tys to nebyl, doufám?“

Egg zavrtěl hlavou. „Nebyl, sere. Ale věděl jsem, že jsem v maléru, jakmile mistr ukázal lordu Butterwellovi můj prsten. Napadlo mě začít tvrdit, že jsem ho jen ukradl, ale asi by mi nevěřil. Pak jsem se rozpomněl, jak přede mnou kdysi otec citoval něco, co prý řekl lord Krvevran, totiž že je lepší děsit než být zděšený, a tak jsem mu napovídal, že nás sem otec poslal na výzvědy, že sem míří s vojskem a že by pro Jeho lordstvo bylo lepší mě propustit a zřeknout se té zrady, protože jinak ho to bude stát hlavu.“ Nesměle se pousmál. „Zabralo to lépe, než jsem čekal, sere.“

Dunk by kluka nejraději chytil za ramena a třásl s ním, až mu budou zuby rachtat. Tohle není žádná hra, rozeřval by se na něj. Tady jde o život a o smrt. „A to všechno slyšel i lord Frey?“

„Ano. Popřál lordu Butterwellovi mnoho radosti v manželském životě a oznámil, že se neprodleně vrací na Dvojčata. A pak nás Jeho lordstvo odvedlo sem, pomodlit se.“

Frey prchnout může, pomyslel si Dunk, ale Butterwell tuhle možnost nemá a dřív nebo později si začne klást otázku, jak to, že se ještě princ Maekar s tím svým vojskem neukázal. „Kdyby se lord Peake dozvěděl, že jsi na hradě…“

Hlavní dveře septa se s prásknutím rozletěly. Dunk se otočil a uviděl nasupeného Černého Toma Heddla v plné zbroji. Z promočeného pláště mu kapala voda, u nohou se mu dělala loužička. S ním vešlo asi deset zbrojnošů s kopími a sekyrami. Na nebi za jejich zády se modře a bíle zablesklo a blesk jako by najednou vyryl do bledé kamenné podlahy stíny. Poryvem mokrého větru se všechny svíčky v septu rozkomíhaly.

U všech sedmi pekel, nic víc si Dunk pomyslet nestačil, než Heddle pronesl: „Tady je ten kluk. Chyťte ho.“

Lord Butterwell povstal. „Ne. Počkej. Chlapci se nesmí ublížit. Tommarde, co má tohle vůbec znamenat?“

Heddlemu se obličej zkřivil pohrdáním. „Všichni nemáme mlíko v žilách jako ty, Tvoje lordstvo. Jdu si pro toho kluka.“

„Ty to nechápeš.“ Butterwellův hlas přešel v rozklepané pištění. „Jsme prozrazeni. Lord Frey odešel a další půjdou za ním. Princ Maekar se sem blíží s vojskem.“

„Tím větší důvod vzít chlapce jako rukojmí.“

„Ne, to ne,“ namítal Butterwell, „já už nechci mít nic s lordem Peakem ani s tím jeho uchazečem. Nebudu bojovat.“

Černý Tom se na svého lenního pána chladně zadíval. „Zbabělče.“ Odplivl si. „Říkej si, co chceš. Budeš bojovat, anebo zemřeš, můj pane.“ Ukázal na Egga. „Jelen prvnímu, kdo tne do krve.“

„Ne, ne.“ Butterwell se podíval na svoje vlastní strážné. „Zastavte je, slyšíte? Poroučím vám, zastavte je.“ Jenže ti i oni zmateně přešlapovali a netušili, koho mají poslouchat.

„Musím to snad udělat sám?“ Černý Tom vytáhl dlouhý meč.

Dunk se zařídil stejně. „Za mě, Eggu.“

„Odložte ocel, a oba!“ ječel Butterwell. „V septu nedovolím žádné prolévání krve! Sere Tommarde, tento muž je princovým přísežným štítem. Zabije tě!“

„Leda by mě zalehnul.“ Černý Tom vycenil zuby. „Však jsem ho viděl, jak zápolí s dřevcem.“

„S mečem jsem lepší,“ varoval ho Dunk. Heddle jen odfrkl a zaútočil.

Dunk hrubě odstrčil Egga dozadu a šel proti meči. První ránu vykryl docela dobře, jenže meč Černého Toma se mu zakousl do štítu a z ovázané rány za ním vystřelila bolest do celé paže. Pokusil se o odvetný sek po Heddlově hlavě, ale Černý Tom uhnul a znovu se po něm rozehnal. Dunk taktak že stačil štít včas nastavit. Rozlétly se borové třísky a Heddle se rozesmál, zesílil nápor, vedl rány nízko a vysoko a zase nízko. Dunk všechny kryl štítem, ale každý úder pekelně bolel a on zjistil, že ustupuje.

„Sejmi ho, sere,“ slyšel křičet Egga. „Sejmi ho, je přímo před tebou!“ V ústech cítil krev, a co horšího, znovu se mu otevřela rána na hlavě. Zaplavila ho vlna malátnosti. Meč Černého Toma dělal z dlouhého štítu třísky. Oceli, dube, chraňte mě, nebo mě zahrabou do země, pomyslel si Dunk, a až pak se rozpomněl, že tenhle štít je z borovice. Když zády narazil hrubě do jednoho oltáře, potácivě klesl na jedno koleno a uvědomil si, že už nemá kam ustupovat.

„Ty nejsi žádný rytíř,“ prohlásil Černý Tom. „Co to máš v očích, křupane, slzy?“

Slzy bolesti. Dunk se zvedl z polokleku a vrhl se na soupeře štítem napřed.

Černý Tom se zapotácel dozadu, ale kdovíjak udržel rovnováhu. Dunk se hrnul rovnou za ním, znovu a znovu jej drtil štítem, nasazoval všechnu svou velikost a sílu a zatlačil Heddla do půlky septa. Pak strhl štít ke straně a rozehnal se dlouhým mečem; Heddle vykřikl, protože ocel se mu prosekla přes vlnu a sval hluboko do stehna. Zběsile se rozmáchl mečem, ale rána byla zoufalá a neobratná. Dunk ji nechal ještě jednou dopadnout na svůj štít a do odvetného úderu pak dal všechnu sílu.

Černý Tom se o krok odpotácel a v hrůze sledoval, jak sebou jeho předloktí mrská pod oltářem Cizince. „Ty,“ vyrazil zajíkavě, „ty… ty…“

„Já ti to říkal, že jsem s mečem lepší,“ prohlásil Dunk a probodl mu hrdlo.

Zpod těla Černého Toma se šířila kaluž krve a dva zbrojnoši utekli zpátky do deště. Ti ostatní sevřeli kopí, váhavě a opatrně se dívali po Dunkovi a čekali, co na to řekne jejich pán.

„Tohle… tohle nebylo správné,“ vymáčkl ze sebe konečně Butterwell. Podíval se na Dunka a na Egga. „Musíme zmizet z Bělostěn, než ti dva řeknou Gormonu Peakeovi, co se stalo. On má mezi hosty víc přátel než já. Boční brána v severní hradbě, tudy vyklouzneme… pojďte, musíme si pospíšit.“

Dunk vrazil meč zpátky do pochvy. „Eggu, jdi s lordem Butterwellem.“ Objal chlapce jednou paží a tlumeně dodal: „Ale nezůstávej s ním ani o chvíli déle, než bude třeba. Popusť Deštíkovi uzdu a zmiz dřív, než si Jeho lordstvo usmyslí zase změnit strany. Vydej se do Maidenpoolu, to je blíž než Královo Přístaviště.“

„A co ty, sere?“

„O mě se nestarej.“

„Jsem tvůj panoš.“

„Správně,“ přikývl Dunk, „takže uděláš, co ti nakážu, jinak dostaneš jednou pořádnou za ucho.“

Skupinka mužů odcházela z velké síně; zastavili se jen na tak dlouho, aby si natáhli kapuce, než vyjdou na déšť. Byl mezi nimi i Starý býk, a také vyzáblý lord Caswell, už zase přiopilý. Oba obešli Dunka širokým obloukem. Ser Mortimer Boggs mu uštědřil zvědavý pohled, ale měl dost rozumu, aby s ním nemluvil. Uthor Podlist tak plachý nebyl. „Jdeš pozdě na hostinu, sere,“ řekl a natahoval si rukavice. „A jak vidím, už zase máš svůj meč.“

„Jestli tě to tolik trápí, dostaneš za něj výkupné.“ Dunk nechal rozbitý štít na místě a zraněnou paži si omotal pláštěm, aby skryl krev. „Leda že bych zemřel. Pak máš svolení okrást mou mrtvolu.“ Ser Uthor se zasmál. „Co to jen můj nos cítí, rytířskost, anebo jen hloupost? Ty dvě totiž páchnou velmi podobně, pokud se mi vybavuje. Ještě není pozdě, abys přistoupil na mou nabídku, sere.“

„Později, než tušíš,“ varoval jej Dunk. Nepočkal si na Podlistovu odpověď, protlačil se kolem něj dál a prošel dvojitými dveřmi. Velká síň páchla pivem a kouřem a vlhkou vlnou. Nahoře na ochozu tlumeně hrálo několik hudebníků. Od stolů blíž ke stupínku, kde ser Kirby Pimm a ser Lucas Nayland soutěžili, kdo vydrží víc chlastu, se ozvěnou rozléhal smích. Přímo na stupínku lord Peake zapáleně debatoval s lordem Costaynem a novomanželka Ambrose Butterwella seděla opuštěně na svém trůně.

Dole, daleko od soli, Dunk našel sera Kyla, jak utápí hoře v pivu lorda Butterwella. V dřevěné misce měl husté dušené maso, vyrobené z toho, co zbylo ze včerejška. „Hnědá miska,“ tak říkali tomu takovému pokrmu v hospodách v Králově Přístavišti. Ser Kyle na to očividně neměl žaludek. Nedotčené jídlo chladlo a už se na něm leskl mastný povlak.

Dunk zapadl vedle něj na lavici. „Sere Kyle?“ Kocour přikývl. „Á, ser Duncan. Dáš si trochu piva?“

„Ne.“ Pivo bylo to poslední, co potřeboval.

„Tobě není dobře? Promiň, ale vypadáš…“

„…pořád líp, než jak se cítím. Co udělali s Glendonem?“

„Odvedli do žaláře.“ Ser Kyle potřásl hlavou. „Ať už se narodil kurvě nebo ne, mně ten hoch jako zloděj nepřipadal.“

„Taky že není.“

Ser na něj zamžoural. „Ta ruka… jak jsi k tomu…“

„Dýka.“ Dunk se podíval ke stupínku a zamračil se. Dnes dvakrát unikl smrti. Věděl, že většině mužů by to stačilo. Dunk, co vypil truňk, tupý jako lenochův meč. Vysoukal se na nohy. „Výsosti,“ zavolal.

Někteří muži od okolních stolů odložili lžíce, přestali si povídat, otočili a zadívali se na něj.

„Výsosti,“ pronesl Dunk znovu a ještě hlasitěji. Pak vykročil po myrském koberci ke stupínku. „Pane Daemone.“

Teď už zmlkla polovina síně. Muž u stolu pro vysoko urozené, který si dal říkat Šumař, se s němu s úsměvem otočil. Dunk si všiml, že si na hostinu vzal nachovou halenu. Nach, aby mu vynikla barva očí. „Sere Duncane. Jsem rád, že jsi s námi. Co si ode mě žádáš?“

„Spravedlnost,“ odpověděl Dunk, „pro Glendona Bleska.“

To jméno se odráželo od stěn a po kratičkou chvilenku jako by všichni, muži, ženy i chlapci, zkameněli. Pak lord Costayne praštil pěstí do stolu zařval: „Ten zaslouží smrt, ne spravedlnost!“ Desítka dalších hlasů mu přizvukovala a ser Harbert Paege prohlásil: „Je to bastard rodem. A všichni bastardi jsou zloději, ba hůř. Krev se projeví.“

Na chvilku si Dunk zoufal. Jsem tady sám. Ale pak ser Kyle Kocour povstal a potácel se jen mírně. „Ten hoch je možná bastard, moji páni, ale je to hrdinův bastard. A jak říká ser Harbert, krev se projeví.“

Daemon se zamračil. „Nikdo nectí Kulový blesk víc než já,“ prohlásil. „A neuvěřím, že tenhle falešný rytíř vzešel z jeho ledví. Ukradl dračí vejce a při tom zabil tři dobré muže.“

„Nic neukradl a nikoho nezabil,“ trval si na svém Dunk. „Pokud byli zabiti tři muži, hledejte jejich vrahy jinde. Tvá Výsost ví stejně dobře jaké já, že ser Glendon byl celý den na nádvoří a měl jedno klání za druhým.“

„Ano,“ připustil Daemon. „Také mě to napadlo. Ale dračí vejce bylo nalezeno mezi jeho věcmi.“

„Opravdu? A kde je teď?“

Povstal lord Gormon Peake, majestátně a s chladným pohledem. „V bezpečí a dobře střeženo. Ostatně co je tobě do toho, sere?“

„Přineste je sem,“ vybídl ho Dunk. „Rád bych se na něj ještě jednou podíval, můj pane. Ten večer jsem je zahlédl jen krátce.“

Peake přimhouřil oči. „Výsosti,“ řekl Daemonovi, „jak vím, tento potulný rytíř dorazil na Bělostěny se serem Glendonem a nepozván. Může být v tom všem jeho společníkem.“

Dunk si toho nevšímal. „Výsosti, dračí vejce, které lord Peake našel mezi věcmi sera Glendona, tam on sám položil. Tak jen ať je přinese, pokud může. Sám si je prozkoumej. Vsadím se, že to není nic víc než namalovaný kámen.“

V síni vypukl zmatek. Sto hlasů mluvilo jeden přes druhý, desítka rytířů vyskočila od stolů. Daemon vypadal skoro stejně dětsky a zmateně jako ser Glendon, když jej obvinili. „Jsi snad opilý, příteli?“

Kéž by. „Ztratil jsem trochu krve,“ připustil Dunk, „ale rozum ne. Ser Glendon byl falešně obviněn.“

„Proč?“ zeptal se Daemon bezradně. „Pokud nic nespáchal, jak tvrdíš, proč by Jeho lordstvo tvrdilo, že ano, a snažilo se to dokázat nějakým namalovaným kamenem?“

„Aby ti ho odstranil z cesty. Tvé ostatní soupeře si Jeho lordstvo koupil zlatem a sliby, ale Blesk byl neúplatný.“

Šumař zrudl. „To není pravda.“

„Je to pravda. Pošli pro sera Glendona a zeptej se jej sám.“

„Přesně to udělám. Lorde Peake, ať přede mě ihned předvedou toho bastarda. A přines i to dračí vejce. Chci si je prohlédnout zblízka.“

Gormon Peake se na Dunka nenávistně podíval. „Milosti, bastarda již vyslýchají. Nijak nepochybuji, že za několik hodin budeš mít jeho plné doznání.“

„Tím vyslýchají lord myslí, že ho mučí,“ doplnil Dunk. „Takže za několik hodin se jistě ser Glendon přizná i k tomu, že zabil tvého urozeného otce a oba bratry návdavkem.“

„Tak dost!“ Lord Peake měl obličej už skoro nachový. „Ještě jedno slovo a dám ti vyrvat jazyk až u kořene.“

„Ty lháři,“ na to Dunk. „To máme dvě slova.“

„A obou budeš litovat,“ slíbil mu Peake. „Zatkněte toho muže a zakovejte ho do žaláře.“

„Ne.“ Daemon to řekl nebezpečně tiše. „Chci znát pravdu. Sunderlande, Vyrwele, Smallwoode, zajděte se svými muži do žaláře pro sera Glendona. Bez meškání jej předveďte a postarejte se, aby nepřišel k újmě. Pokud by se vám v tom kdokoli snažil zbránit, řekněte mu, že vykonáváte královský příkaz.“

„Jak poroučíš,“ odpověděl lord Vyrwel.

„Tu záležitost urovnám tak, jak by to udělal otec,“ prohlásil Šumař. „Ser Glendon byl obviněn z vážných zločinů. Jako rytíř má právo se bránit silou svých zbraní. Utkám se s ním na kolbišti, ať bohové rozhodnou, kdo je vinen a kdo nevinen.“

Hrdinská krev, anebo krev kurvy, pomyslel si Dunk, když mu dva muži lorda Vyrwela hodili sera Glendona nahého k nohám, teď jí rozhodně má o dost míň než předtím.

Chlapce krutě ztloukli. Tvář měl samou modřinu a napuchlou, několik zubů zlomených nebo vyražených, z pravého oka mu tekla krev a na prsou odshora dolů, kde jej pálili rozžhavenými železy, měl kůži rudou a popraskanou.

„Už ti nic nehrozí,“ pronesl k němu ser Kyle. „Není tu nikdo kromě nás potulných rytířů… a bohové vědí, že my jsme neškodní.“ Daemon jim dal komnaty mistrů a poručil jim, ať ošetří všechna zranění, která snad ser Glendon utrpěl, a postarají se, aby byl přichystán ke klání.

Když mu Dunk smýval krev ze tváře a rukou, všiml si, že mu na levé ruce strhli tři nehty. To ho znepokojilo víc než ostatní rány. „Udržíš dřevec?“

„Dřevec?“ Kdykoli se ser Glendon pokusil promluvit, z úst mu tekla krev a sliny. „Mám všechny prsty?“

„Prstů je deset,“ na to Dunk, „jenže nehtů jen sedm.“

Blesk přikývl. „Černý Tom mi chtěl uřezat prsy, ale odvolali ho. To s ním mám bojovat?“

„Ne. Zabil jsem ho.“

To z něj vyloudilo úsměv. „Někdo to udělat musel.“

„Budeš zápolit s Šumařem, ale on je pravým jménem…“

„Daemon, vím. Řekli mi to. Černý drak.“ Ser Glendon se zasmál. „Můj otec za něj zemřel. Byl bych jeho mužem, a rád. Bojoval bych za něj, zabíjel bych pro něj, padl bych místo něj, ale nedokázal jsem pro něj prohrát.“ Otočil hlavu a vyplivl zlomený zub. „Můžu dostat pohár vína?“

„Sere Kyle, dojdi pro měch.“

Chlapec se napil, dlouze a zhluboka, a pak si otřel ústa. „Jen se na mě podívejte. Třesu se jako malá holka.“

Dunk se zamračil. „Dokážeš sedět na koni?“

„Pomozte mi umýt se a přineste mi štít a dřevec,“ odpověděl ser Glendon, „pak uvidíte, co dokážu.“

Prodáno 18.11.2014 na www.Kosmas.cz zákazníkovi martinekivo@seznam.cz

Bylo skoro ráno, než konečně liják ustal aspoň natolik, aby se souboj mohl konat. Z hradního nádvoří byla bažina, měkké bláto se vlhce lesklo ve světle stovky pochodní. Zvedala se šedavá mlha, která šátrala strašidelnými prsty po bledých kamenech stěn a svírala cimbuří. V hodinách, které mezitím uběhly, se někam vypařilo hodně svatebčanů, ale kdo zůstal, ten si zase vylezl na tribunu a usadil se na promáčených borových fošnách. Mezi nimi stál Gormon Peake, obklopený hloučkem nižších lordů a domácích rytířů.

Od doby, kdy Dunk dělal panoše seru Arlanovi, uteklo jen několik let. Ještě nezapomněl, jak se to dělá. Upevnil přezky na špatně padnoucí zbroji sera Glendona, přitáhl mu přilbu k nákrčníku, pomohl mu nasednout a podal mu štít. Po předchozích soubojích zbyly v jeho dřevě hluboké rýhy, ale planoucí kulový blesk byl stále poznat. Vypadá stejně mladý jako Egg, pomyslel si Dunk. Vylekaný a zamračený kluk. Jeho ryzka neměla zbroj a navíc byla plachá. Měl se držet vlastního koně. Ryzka je možná z lepšího chovu a rychlejší, jenže každý jezdí nejlépe na tom koni, kterého nejlíp zná, a tahle je pro něj cizí.

„Přines mi válečné kopí,“ řekl ser Glendon.

Dunk šel ke stojanu. Kopí je kratší a těžší než turnajový dřevec, které při klání používali dosud; osm stop pevného jasanu a na konci železný hrot. Dunk jedno vybral, vytáhl je a pak přejel po celé délce rukou, aby měl jistotu, že na něm nejsou žádné praskliny.

Na protějším konci kolbiště jeden z Daemonových panošů podával pánovi podobnou zbraň. Daemon už nebyl Šumař. Místo mečů a housliček měl teď jeho kůň na čabrace trojhlavého draka rodu Černožárů, černého na rudém poli. Princ si také smyl z vlasů černou barvu, takže mu na límec splývaly vlny stříbra a zlata, jež se ve světle pochodní lesklo jako tepaný kov. Egg by měl právě takové vlasy, kdyby si je nechal dorůst, uvědomil si Dunk. Přišlo mu zatěžko si jej tak představit, ale věděl, že jednou to přijít musí, pokud se toho oba dožijí.

Herold znovu vylezl na tribunu. „Ser Glendon bastard byl obviněn z krádeže a vraždy,“ prohlásil, „a nyní předstoupí, aby prokázal svou nevinu s nasazením vlastního těla. Daemon z rodu Černožárů, druhý svého jména, právem zrodu král Andalů a Rhoynů a Prvních lidí, vládce Sedmi království a Ochránce říše, předstoupí, aby prokázal pravdivost obvinění proti bastardu Glendonovi.“

A všechny roky náhle někam odletěly a Dunk byl zase na Ashfordské lučině a naslouchal Baeloru Kopílamovi těsně před tím, než vyjel bojoval a svůj život. Vrátil kopí na místo a z vedlejšího stojanu vyňal turnajový dřevec; dvanáct stop dlouhý, štíhlý, elegantní. „Vezmi si tohle,“ pověděl seru Glendonovi. „My jsme si je také vzali, tehdy v Ashfordu při soudu sedmi.“

„Šumař si vybral kopí. Chce mě zabít.“

„K tomu tě nejdřív musí zasáhnout. A když ty budeš mířit dobře, on se k tobě hrotem vůbec nedostane.“

„No, nevím….“

„Ale já vím.“

Ser Glendon mu vytrhl dřevec, otočil koně a odklusal ke kolbišti. „Tak tedy ať nás oba všech Sedm chrání.“

Kdesi na východě práskl na bledém, narůžovělém nebi blesk. Daemon zabral do boku svého hřebce zlatými ostruhami, vystřelil vpřed jako zahřmění a sklopil válečné kopí s jeho smrtícím kovovým hrotem. Ser Glendon zvedl štít a hnal se proti němu, sám sklopil dřevec přes hlavu své klisny a namířil jej mladému uchazeči o trůn na hruď. Jejich koním odletovaly spršky bláta od kopyt a pochodně jako by zaplanuly jasněji, když se oba rytíři prohnali kolem nich.

Dunk zavřel oči. Uslyšel prásknutí, výkřik, tupý úder.

„Ne,“ uslyšel, jak vykřikl úzkostně lord Peake. „Neeeeee.“ Tak na půl úderu srdce ho Dunkovi bylo téměř líto. Zase otevřel oči. Veliký černý hřebec bez jezdce zpomaloval do klusu. Dunk skočil a chytil jeho otěže. Na protějším konci kolbiště ser Glendon Blesk otočil klisnu a zvedl roztříštěný dřevec. Muži se hrnuli na kolbiště, Šumař ležel nehybně, tváří v louži. Když mu pomohli na nohy, byl zahliněný od hlavy k patě.

„Hnědý drak!“ křikl kdosi. Nádvořím proběhla vlnka smíchu. Přes Bělostěny se přelilo svítání.

A jen chvíli nato, když Dunk a ser Kyle pomáhali seru Glendonovi z koně, zazněly první trubky a strážní na hradbách vyhlásili poplach. Před hradem se objevilo vojsko a už se nořilo z ranní mlhy. „Tak ten Egg nakonec nelhal,“ řekl Dunk užasle seru Kylovi.

Z Maidenpoolu přišel lord Mooton, z Raventree lord Blackwood, z Šerodolu lord Darklyn. Z královských držav kolem Králova Přístaviště vyslali Hayfordy, Rosbye, Stokeworthy, Masseye a také královy vlastní přísežné meče vedené třemi rytíři Královské gardy a posílené třemi stovkami Havraních zubů s dlouhými luky ze dřeva čarostromů. Bláznivá Danelle z Lothstonu osobně přijela se silou vojska ze svých očarovaných věží v Harrenově, oděná do černé zbroje, jež jí seděla jako železná rukavice, a dlouhé rusé vlasy se jí leskly.

Světlo vycházejícího slunce se blyštělo na hrotech pěti set kopí a na desetkrát větším počtu pík. Tmou zšedlé vlajky a zástavy se přerodily v půl stovky křiklavých barev. A nade všemi vláli dva královští draci na poli černém jako tma: skvělí trojhlaví netvoři krále Aeryse I. Targaryena, rudí jako plamen, bílá okřídlená zuřivost vydechující šarlatový plamen.

Takže nakonec žádný Maekar, věděl hned Dunk, když ty vlajky spatřil. Na zástavách prince z Létohradu jsou čtyři trojhlaví draci, dva a dva, protože je to znak čtvrtorozeného syna zesnulého krále Daerona II. Targaryena. Jediný bílý drak však ohlašuje, že se dostavil lord Brynden Potok, Králova Ruka.

Do Bělostěn přijel osobně Krvevran.

První Černožárova vzpoura utonula na Rudé trávě v krvi a se slávou. Druhá Černožárova vzpoura končí v slzách. „Nás nezastraší,“ vykřikl mladý Daemon z hradeb, když spatřil ocelový kruh, jenž je obkličuje, „protože naše věc je spravedlivá. Probijeme se a pojedeme s větrem v zádech ke Králově Přístavišti! Trubky, trubte!“

Jenže rytíři a lordi a zbrojnoši si místo toho něco tiše povídali a pár se jich už nenápadně vytrácelo, šourali se ke stájím nebo k boční bráně nebo k nějaké díře, o níž doufali, že jim zaručí bezpečí. A když Daemon vytáhl meč a zvedl jej nad hlavu, všichni jasně viděli, že to není Černožár. „Dnes nás čeká druhá Rudá tráva,“ přislíbil uchazeč o trůn.

„Hele, ty mladej s housličkama, ser na to,“ křikl na něj jeden prošedivělý panoš. „Já to radši chci přežít.“

A tak druhý Daemon Černožár nakonec vyjel sám, otěže přitáhl až před královskými houfci a vyzval lorda Krvevrana k boji muž proti muži. „Budu bojovat s tebou, nebo s tím zbabělcem Aerysem, anebo s kterýmkoli přeborníkem, jakého jen vybereš.“ Místo toho jej muži lorda Krvevrana jen obklíčili, stáhli jej z koně a nasadili mu zlacené okovy. Zástavu, kterou třímal, strhli na bahnitou zem a zapálili. Hořela dlouho a zvedal se z ní zkroucený sloup kouře, který byl vidět v kruhu několika líg.

A tak jediná krev byla toho dne prolita, když se jistý muž ve službách lorda Vyrwela začal chvástat, že byl jedním z Krvevranových očí a že bude brzy štědře odměněn. „Než začne měsíc ubejvat, budu šukat děvky a chlastat dornský červený,“ prohlásil prý těsně před tím, než mu jeden z rytířů lorda Costayna prořízl hrdlo. „Napij se tohohle,“ poradil mu a díval se, jak se Vyrwelův muž dusí vlastní krví. „Dornské sice není, ale červené dost.“

A jinak se jen zástup mrzutých a zamlklých lidí vyloudal z bran Bělostěn, všichni naházeli zbraně na blyštivou hromadu a pak je odvedli, ať čekají na rozsudek lorda Krvevrana. Dunk vyjel s ostatními, provázen serem Kylem Kocourem a serem Glendonem. Hledali sera Maynarda, chtěli, aby jel s nimi, ale Plumm se přes noc někam vytratil.

Pozdě odpoledne vyhledal Dunka mezi zajatci ser Roland Crakehall z Královské gardy. „Sere Duncane? Kam se nám to u všech sedmi pekel schováváš? Lord Potok se po tobě vyptává už celé hodiny. Pojď se mnou, prosím.“

Dunk za ním šel. Za Crakehallem při každém poryvu větru popleskával dlouhý plášť bílý jako měsíční svit na sněhu. Při pohledu na to se Dunk zase rozpomněl na to, co říkal Šumař tam na střeše. Zdálo se mi, že jsi byl od hlavy k patě celý v bílé a z těch širokých ramenou ti splýval dlouhý světlý plášť. Dunk si odfrkl. Jasně, a taky se ti zdálo, jak se z kamenných vajíček klubou draci. Jedno asi tak pravděpodobné jako druhé.

Stan králova zástupce stál půl míle od hradu, ve stínu rozložitého jilmu. Opodál se pásla asi desítka krav. Králové stoupají ke slávě a zase padají, pomyslel si Dunk, ale krávy a prostí lidé si pořád chodí po svém. Nějak tak to říkával starý. „Co s nimi všemi bude?“ zeptal se sera Rolanda, když minuli skupinu zajatců usazených na trávě.

„Odvedou je zpátky do Králova Přístaviště k soudu. Rytíři a zbrojnoši z toho vyjdou dost lehce. Jen poslouchali rozkazy svých lenních pánů.“

„A lordi?“

„Některým bude odpuštěno, pokud po pravdě řeknou, co vědí, a jako zástavu své budoucí věrnosti vydají syna nebo dceru. Tvrdší trest čeká ty, kdo dostali odpuštěno už po Rudé trávě. Budou uvězněni nebo zbaveni cti. Ti nejhorší přijdou o hlavy.“

Když dojeli ke stanu, spatřil Dunk, že Krvevran se do toho už dal. Po obou stranách vchodu byly na kopích nabodnuté hlavy Gormona Peaka a Černého Toma Heddla, a pod nimi vystavené štíty. Tři hrady, černé na oranžové. Muž, který zabil Rogera z Pennytree.

Lord Gormon měl dokonce i ve smrti oči nemilosrdné a lesklé. Dunk mu je prsty zatlačil. „Proč jsi to udělal?“ zeptal se jeden ze strážných. „Stejně je brzy dostanou vrány.“

„Aspoň to mu dlužím.“ Kdyby Roger tehdy nepadl, starý by se na Dunka ani pořádně nepodíval, když na něj narazil, jak se honí za tím prasetem po uličkách v Králově Přístavišti. Nějaký starý král dal meč jednomu synovi, ne druhému, a tím to celé začalo. A teď tady stojím a chudák Roger hnije v hrobě.

„Ruka čeká,“ řekl velitelsky Roland Crakehall.

Dunk prošel kolem něj, do přítomnosti lorda Bryndena Potoka, bastarda, čaroděje a Královy Ruky.

Egg stál před ním, byl nedávno vykoupaný a oblečený jako princ, jak se na králova synovce sluší a patří. Opodál seděl lord Frey na polní stoličce, v ruce měl pohár vína a na klíně se mu zmítal ten jeho odporný mrňavý dědic. Lord Butterwell tam byl též… na kolenou, bledý a rozklepaný.

„Zrada není o nic méně ohavná, když se zrádce ukáže být zbabělcem,“ říkal právě lord Potok. „Dost jsem se naposlouchal tvého kňourání, lorde Ambrosi, a věřím tak jednomu slovu z deseti. Proto ti dovolím, aby sis ponechal desetinu svého majetku. Manželku též. Přeji ti s ní mnoho radosti.“

„A Bělostěny?“ zeptal se Butterwell rozechvěle.

„Propadnou Železnému trůnu. Mám v úmyslu je kámen po kameni strhnout a půdu, na níž stály, dát zorat a osít solí. Za dvacet let si nikdo nebude pamatovat, že kdy hrad byl. Staří hlupáci a mladí nespokojenci dodnes podnikají poutě na Rudou trávu a sázejí květiny na místo, kde padl Daemon Černožár. Nestrpím, aby se Bělostěny staly dalším památníkem Černého draka.“ Máchl bledou rukou. „A teď už odlez, švábe.“

„Urozený pán je velmi laskav.“ Butterwell se odplížil, tak zdrcen žalem, že podle všeho Dunka ani nepoznal, když šel kolem něj.

„I ty máš mé svolení odejít, lorde Freyi,“ poručil Potok. „Promluvíme si jindy.“

„Jak můj pán poroučí.“ Frey odvedl synka ven ze stanu. Až pak se králův zástupce podíval na Dunka.

Byl starší, než jak si jej Dunk pamatoval, měl hrubý vrásčitý obličej, ale pokožku stále světlou jako vybělená kost, a na tváři a na krku měl pořád to ohavné mateřské znamínko v barvě skvrny od vína, o němž si někteří myslí, že vypadá jako vrána nebo havran. Vysoké boty měl černé, halenu nachovou. Přes ni plášť kouřové barvy upevněný železnou broží ve tvaru ruky. Vlasy mu spadaly na ramena, byly dlouhé a bílé a rovné, sčesané dopředu tak, aby zakrývaly chybějící oko, to, které mu na Rudé trávě vyťal Hořkoplát. Zbývající oko bylo sytě rudé. Kolik očí má Krvevran? Tisíc, a jedno.

„Princ Maekar měl bezpochyby nějaký dobrý důvod, aby svému synu dovolil dělat panoše potulnému rytíři,“ prohlásil, „i když si nějak nedovedu představit, jak do toho zapadá, že jej ten rytíř zatáhne do hradu plného zrádců chystajících vzpouru. Jak to, že svého příbuzného nacházím v tomhle zmijím hnízdě, sere? Lord Mlíkař by rád, abych uvěřil, že tě sem princ Maekar vyslal, abys v přestrojení za tajemného rytíře vyčenichal a odhalil vzpouru. Je to pravda?“

Dunk poklekl na jedno koleno. „Není, můj pane. To jest, je, můj pane. Tedy je pravda, že tohle mu Egg napovídal. Tedy myslím Aegon. Princ Aegon. Takže v tomhle smyslu je to pravda. Ale ta pravda není jaksi pravda, můj pane.“

„Chápu. Takže vy dva jste spiknutí proti koruně odhalili a rozhodli jste se, že je potlačíte sami, tak to je?“

„Ani tak ne. My jsme se do toho prostě jen… tak nějak přimotali, dá se asi říct.“

Egg si založil ruce na prsou. „A ser Duncan a já jsme měli všechno pevně v rukou, než ses ukázal ty s vojskem.“

„No, měli jsme nějakou tu pomoc, můj pane,“ dodal Dunk. „Potulné rytíře.“

„Tak jest, můj pane. Pomáhali nám ser Kyle Kocour a Maynard Plumm. A ser Glendon Blesk. To on vyhodil ze sedla Šum… tedy uchazeče o trůn.“

„Ano, tuhle historku jsem slyšel už ze stovky úst. Bastard z Vrbiček. Narozený z kurvy a zrádce.“

„Narozený z krve hrdinů,“ trval si na svém Egg. „Je mezi zajatci a já chci, aby ho našli a propustili. A odměnili.“

„A kdopak jsi, že říkáš Králově Ruce, co má dělat?“

Egg ani nehnul brvou. „Však víš, kdo jsem, bratranče.“

„Tvůj panoš je velmi drzý, sere,“ řekl lord Potok Dunkovi. „Měl bys to z něj vytlouct.“

„Snažil jsem se o to, můj pane. Jenže on je princ.“

„Jestli něco je,“ opáčil Krvevran, „tedy je drak. Povstaň, sere.“

Dunk vstal.

„Mezi Targaryeny vždy byli takoví, kdo měli sny o věcech budoucích, a bylo tomu tak už dávno před Dobytím,“ prohlásil Krvevran, „takže bychom neměli být překvapeni, když čas od času vládne podobným darem i některý Černožár. Daemon měl sen, že se v Bělostěnách narodí drak, a také se tak stalo. Jen si popletl barvu, hlupák.“

Dunk se podíval na Egga. Prsten, všiml si. Prsten jeho otce. Má ho už na ruce, ne nacpaný do boty.

„Zpola bych měl chuť tě vzít zpátky s námi do Králova Přístaviště,“ řekl chlapci lord Potok, „a držet tě u dvora jako svého… hosta.“

„Z toho by otec radost neměl.“

„To asi ne. Princ Maekar je… vznětlivé povahy. Takže bych tě asi měl poslat zpátky do Létohradu.“

„Moje místo je u sera Duncana. Jsem jeho panoš.“

„Ať vás oba všech Sedm chrání. Jak si přeješ. Můžete si jít.“

„Také půjdeme,“ přikývl Egg, „ale nejprve potřebujeme nějaké zlato. Ser Duncan musí zaplatit Hlemýždi výkupné.“

Krvevran se zasmál. „Kam se poděl ten skromný hošík, kterého jsem znával v Králově Přístavišti? Jak si přeješ, můj princi. Vydám svému pokladníkovi pokyny, aby ti dal zlata, kolik si řekneš. V rozumných mezích.“

„Jen jako půjčku,“ upřesnil Dunk. „Já to splatím.“

„Bezpochyby až se naučíš zacházet se dřevcem.“ Lord Potok je poslal lusknutím prstů pryč, rozvinul nějaký pergamen a začal si perem zaškrtávat jména.

Poznačuje si ty, kdo zemřou, došlo Dunkovi. „Můj pane,“ řekl, „venku jsme viděli ty hlavy a… co Šumař… tedy Daemon… budeš žádat i jeho hlavu?“

Lord Krvevran vzhlédl od pergamenu. „O tom musí rozhodnout král Aerys… ale Daemon má čtyři mladší bratry a také sestry. Kdybych byl tak pošetilý, abych jej zbavil té pohledné hlavičky, jeho matka by truchlila a jeho přátelé by mě proklínali jako vraha rodných, a Hořkoplát by jen nasadil korunu jeho bratru Haegonovi. Po smrti by byl mladý Daemon hrdinou. Když je živ, je pro mého nevlastního bratra překážkou v cestě. Těžko může dosadit třetího Černožára jako krále, když ten druhý je stále zcela nevhodně naživu. A kromě toho, tak vysoko urozený zajatec bude ozdobou našeho dvora a žijícím dokladem slitovnosti a shovívavosti Jeho Výsosti krále Aeryse.“

„Já bych taky měl otázku,“ ozval se Egg.

„Začínám chápat, proč byl tvůj otec tak žhavý se tě zbavit. Copak ode mě ještě chceš, bratránku?“

„Kdo vzal dračí vejce? U dveří stála stráž a deset dalších strážných bylo na schodech, takže nepozorovaně se do ložnice lorda Butterwella nemohl nikdo dostat.“

Lord Potok se usmál. „Kdybych já měl hádat, řekl bych, že někdo vylezl šachtou prevétu.“

„Šachtou prevétu nejde prolézt, je moc úzká.“

„Pro dospělého muže. Dítě by to zvládlo.“

„Anebo trpaslík,“ vyhrkl Dunk. Tisíc očí – a jedno. Proč by pár z nich nemohlo patřit souboru komických trpaslíků?

George R. R. Martin

RYTÍŘ SEDMI KRÁLOVSTVÍ

Z anglických originálů

The Hedge Knight, The Sworn Sword a The Mystery Knight

přeložil Richard Podaný

Obálku s použitím ilustrace Marca Simonettiho

navrhl Pavel Růt

Graficky upravil Libor Batrla

Odpovědný redaktor tištěné knihy Richard Klíčník

Konzultace názvosloví tým stránek www.icefire.cz

Korektury Ivan Ondřej Straka

Příprava elektronických formátů KOSMAS

Odpovědný redaktor e-knihy Oldřich Vágner

E-knihu vydalo nakladatelství Argo,

Milíčova 13, 130 00, Praha 3

www.argo.cz, argo@argo.cz,

v roce 2014 jako svou 2403. publikaci

Elektronické vydání první

ISBN 978-80-257-1264-1 (váz.)

ISBN 978-80-257-1298-6 (e-knih)