GEORGE R. R. MARTIN

HRA O TRŮNY

Píseň ledu a ohně

PROLOG

„Měli bychom se vydat zpátky,“ zamumlal Gared, když les kolem nich začal tmavnout. „Ti divocí jsou mrtví.“

„Ty máš z mrtvých strach?“ zeptal se ho ser¹* Waymar Royce s mírným náznakem úsměvu.

Gared na jeho uštěpačnou poznámku nereagoval. Byl to starý muž, po padesátce, a viděl už odcházet a přicházet mnoho urozených pánů. „Mrtví jsou mrtví,“ utrousil jen. „Od mrtvých raději dál.“

„Opravdu jsou mrtví?“ zeptal se Royce tiše. „Jaký důkaz o tom máme?“

„Will je viděl,“ odpověděl Gared. „Když Will říká, že jsou mrtví, je to pro mě dostatečný důkaz.“

Will věděl, že dřív nebo později ho do své hádky zatáhnou. Přál si, aby to bylo spíš později než dřív. „Moje matka mi říkávala, že mrtví nezpívají písně,“ vložil se do rozhovoru.

„Moje kojná říkávala to samé, Wille,“ opáčil Royce. „Nikdy nevěř tomu, co slyšíš u ženského prsu. Jsou věci, kterým se můžeme naučit dokonce i od mrtvých.“ Jeho hlas se odrážel ozvěnou, až příliš hlasitý v soumračném lese.

„Máme před sebou dlouhou cestu,“ poznamenal Gared. „Osm dní, možná devět. A padá noc.“

Ser Waymar Royce bez zájmu pohlédl na oblohu. „Padá takhle každý den v tuhle dobu. Ty se bojíš i tmy, Garede?“

Will viděl Garedova stažená ústa a stěží potlačovaný hněv v jeho očích pod silnou černou kápí pláště. Gared u Noční hlídky strávil čtyřicet let, jako chlapec a jako muž, a nebyl zvyklý na to, aby jeho slova někdo znevažoval. A přesto to nebylo všechno. Pod zraněnou pýchou byl Will schopen vycítit ve starším muži ještě cosi jiného. Bylo to takřka hmatatelné; nervózní napětí, které se nebezpečně blížilo strachu.

Will jeho nepříjemné pocity sdílel. Sám na Zdi strávil čtyři roky. Když ho za ni poslali poprvé, vybavovaly se mu všechny staré historky, které kdy slyšel, a jeho vnitřnosti se proměnily ve vodu. Po návratu si sám ze sebe tropil žerty a smál se tomu. Nyní byl veteránem stovky průzkumných výprav a nekonečná temná divočina, kterou lidé z jihu zvali začarovaným hvozdem, pro něj už neměla žádné hrůzy.

Až do dnešního večera. Dnes večer to bylo jaksi jiné. Zároveň s temnotou se přikradlo cosi, z čeho mu naskakovala husí kůže po těle a ježily se mu vlasy vzadu na zátylku. Devět dnů putovali na sever a na severozápad a znovu na sever, dál a dál od Zdi, po stopách skupiny divokých nájezdníků. Každého dne to bylo horší než v den, který mu předcházel. Dnes to bylo nejhorší. Ze severu skučel studený vichr, ve kterém stromy sténaly, ševelily a hýbaly se jako živé věci. Celý den měl Will pocit, jako by ho něco pozorovalo, něco studeného a neúprosného, něco, co ho nemělo rádo. Gared to cítil taky. Will netoužil po ničem jiném, než aby se rozjeli úprkem zpátky do bezpečí Zdi, ale o tento pocit se se svým velitelem dělit nemohl.

Zvlášť ne s velitelem, jako je tenhle.

Ser Waymar Royce byl nejmladším synem z prastarého rodu s příliš mnoha dědici. Byl to pohledný osmnáctiletý mladík s šedýma očima, půvabný a štíhlý jako čepel nože. Jedoucí na obrovitém válečném oři v barvě noci, rytíř se nad Willem i Garedem na jejich malých koních přímo tyčil. Měl na sobě vysoké jezdecké boty z černé kůže, černé vlněné kamaše, černé rukavice z krtiny a jemný, poddajný kabátec z lesknoucích se kovových černých kroužků nad vrstvami černé vlny a jemně vyčiněné kůže. Ser Waymar bratrstvu Noční hlídky odpřísáhl věrnost před necelým půlrokem, ale nikdo nemohl říci, že by na svoje povolání nebyl připraven. Alespoň co se oblečení týkalo.

Jeho největší chloubou byl jeho plášť; ze soboliny, silný, černý a hebký jako hřích. „Vsadil bych se, že je všechny pozabíjel vlastní rukou, to tedy jo,“ povídal Gared v jídelně nad vínem, „usekal jim ty jejich malé hlavičky, náš mocný válečník.“ Všichni se tomu tenkrát smáli.

Je těžké přijímat rozkazy od muže, kterému se člověk směje nad číší vína, uvažoval Will, když rozechvělý seděl na svém koni. Gared má určitě stejné pocity.

„Mormont říkal, že je máme najít, a to jsme udělali,“ řekl Gared. „Jsou mrtví. Už nám nemůžou způsobit žádné problémy. Před námi je těžká cesta. Nelíbí se mi tohle počasí. Jestli začne sněžit, bude nám trvat čtrnáct dní, než se dostaneme zpátky, a sníh je to nejlepší, v co můžeme doufat. Zažil jsi někdy sněhovou bouři, můj pane?“

Zdálo se, že mladý lord ho neslyšel. Svým typickým poloznuděným, polonepřítomným způsobem sledoval prohlubující se šero. Will jezdíval s rytířem dost dlouho, aby pochopil, že je nejlepší neobtěžovat ho ničím, když se tváří takto. „Pověz mi ještě jednou, co jsi viděl, Wille. Všechny podrobnosti. Na nic nezapomeň.“

Předtím, než se Will dal k Noční hlídce, byl lovcem. Nu, ve skutečnosti spíš pytlákem. Mallisterští jezdci ho chytili při činu v lesích lorda Mallistera, právě když stahoval z kůže jednoho z pánových jelenů, a dali mu na výběr: buď se obléci do černého, nebo přijít o ruku. Nikdo se nedokázal pohybovat lesem tak tiše jako Will, černým bratřím netrvalo dlouho, než tento jeho skrytý talent objevili.

„Tábor je další dvě míle odsud, za tím hřebenem, hned vedle potoka,“ řekl Will. „Přiblížil jsem se k němu tak blízko, jak jsem se jen odvažoval. Je jich tam osm, mužů a žen. Žádné děti jsem neviděl. Postavili si přístřešek u skály. Je teď už důkladně zapadaný sněhem, ale přesto jsem ho rozlišil. Nehořel tam žádný oheň, i když ohniště bylo stále zřetelné jako den. Nikdo z nich se nehýbal. Žádný živý člověk nedokáže tak dlouho zůstat bez hnutí.“

„Viděl jsi nějakou krev?“

„Nu, vlastně ani ne,“ připustil Will. „Viděl jsi tam zbraně?“

„Nějaké meče, pár luků. Jeden z mužů měl sekeru. Byla těžká, s dvojitým ostřím, pořádný zabijácký nástroj. Ležela na zemi vedle něho, hned u jeho ruky.“

„Všiml sis, jak tam ta těla ležela?“

Will pokrčil rameny. „Pár jich sedělo opřených o skálu. Většina jich ležela na zemi. Jako by tam padli.“

„Nebo spali,“ navrhl Royce.

„Padli,“ trval na svém Will. „Je tam jedna žena nahoře v železostromu, napolo schovaná ve větvích. Hlídka.“ Pousmál se. „Dával jsem si pozor, aby si mě nevšimla. Když jsem se dostal blíž, uviděl jsem, že ani ona se nehýbe.“ Navzdory sobě samému se zachvěl.

„Máš třesavku?“ zeptal se Royce.

„Trochu,“ zamumlal Will. „To je tím větrem, můj pane.“

Mladý rytíř se ke svému ufňukanému doprovodu otočil zády. Mrazem přešlé listy kolem nich šeptaly ve větru a Royceův oř nepokojně pokračoval dál. „Co si myslíš, že ty lidi mohlo zabít, Garede?“ zeptal se ser Waymar nenuceně. Upravil si záhyby svého dlouhého sobolího pláště.

„Byl to mráz,“ odpověděl Gared s ocelovou jistotou. „Viděl jsem lidi mrznout minulou zimu a tu předtím, když jsem ještě byl napůl chlapec. Každý mluví o snězích čtyřicet stop hlubokých a o tom, jak ze severu vyjí ledové vichry, ale skutečným nepřítelem je mráz. Krade se za tebou tišeji než Will a ty se nejdřív chvěješ, cvakají ti zuby, podupáváš nohama a sníš o svařeném víně a nádherně horkých plamenech. Pálí to, to ano. Nic nepálí tak jako mráz. Ale jenom chvíli. Pak se dostane do tebe a začne tě plnit a po chvíli už nemáš sílu bojovat s ním. Snadnější je posadit se nebo usnout. Říkají, že na konci už člověk necítí žádnou bolest. Zeslábneš a padne na tebe strašlivá únava a všechno se začíná ztrácet a pak už je to jen jako klesání do moře teplého mléka. Bezbolestné, klidné.“

„Jaká výmluvnost, Garede,“ poznamenal ser Waymar. „Nikdy jsem si nemyslel, že by v tobě mohlo dřímat něco takového.“

„Taky už jsem v sobě měl mráz, pane.“ Gared si poodhrnul kápi z hlavy, aby ser Waymar viděl pahýly na místech, kde dřív bývaly jeho uši. „Dvě uši, tři prsty na nohou a malíček levé ruky. Vyvázl jsem z toho dobře. Mého bratra jsme našli zmrzlého na jeho strážním stanovišti, s úsměvem na tváři.“

Ser Waymar pokrčil rameny. „Měli jste se tepleji oblékat, Garede.“

Gared se na mladého lorda zamračil a jizvy kolem děr na místě jeho bývalých uši, jejichž omrzlé pahýly musel mistr Aemon uříznout, zrudly hněvem. „Uvidíme, jak teple se dokážeš obléknout ty, až přijde zima.“ Stáhl si kápi do čela a nahrbil se na svém koni, tichý a rozmrzelý.

„Když Gared říká, že to byl mráz...“ začal Will.

„Měl jsi tenhle týden nějakou hlídku, Wille?“

„Ano, můj pane.“ Neuplynul týden, kdy nevyfasoval celý tucet zatracených hlídek. Na co ten člověk naráží?

„A jaká ti připadala Zeď?“

„Deštivá,“ odpověděl Will zamračeně. Nyní už jasně chápal, kam mladý lord míří. „Nemohli zmrznout. Ne, když Zeď byla deštivá. Nebyla na to dost zima.“

Royce přikývl. „Chytrý chlapec. Během uplynulého týdne jsme měli pár mírných mrazíků a tu a tam krátkou sněhovou metelici, ale rozhodně nebyl mráz tak krutý, aby zabil osm dospělých lidí. Dovol mi připomenout ti, že to byli lidé oblečení v kožešinách a kůži, s úkrytem po ruce a s prostředky k rozdělání ohně.“ Rytíř se sebejistě usmál. „Wille, zaveď nás tam. Chci se na ty mrtvé podívat sám.“

Neexistovalo nic, co by proti tomu mohli namítat. Rozkaz byl vydán a čest jim velela uposlechnout ho.

Will jel první, jeho chundelatý malý kůň si pečlivě volil cestu podrostem. Minulé noci napadla slabá vrstva sněhu a pod jeho tenkým škraloupem byly kameny, kořeny a ukryté prolákliny číhající na bezstarostné a neopatrné. Ser Waymar Royce jel za ním a jeho velký černý oř netrpělivě frkal. Válečný oř byl pro průzkumnou výpravu nevhodným zvířetem, ale zkuste něco takového říci urozenému pánovi, mumlal si starý voják pro sebe, když takto jeli jeden za druhým.

Soumrak se prohloubil. Bezmračná obloha se změnila v tmavě modrou, vzala na sebe barvu staré podlitiny, pak se převlékla v černou. Začaly vycházet hvězdy a po chvíli i polovina měsíce. Will byl za světlo vděčný.

„Určitě bychom mohli jet rychleji,“ řekl Royce, když měsíc vyšel nad les.

„Ne s tímhle koněm,“ namítl Will. Strach jej obdařil drzostí. „Nebo snad chce můj pán jet první?“

Ser Waymar Royce se neobtěžoval odpovědět.

Někde v lesích zavyl vlk.

Will zajel se svým koněm pod prastarý zkroucený železostrom a sesedl.

„Proč jsi zastavil?“ zeptal se ser Waymar.

„Lepší bude jít po zbytek cesty pěšky, pane. Je to hned za hřebenem.“

Royce se na okamžik zastavil, zahleděl se do dálky a na jeho obličeji bylo patrné, že přemýšlí. Mezi stromy zašeptal chladný vítr. Jeho nádherný sobolí plášť se za ním zavlnil jako něco napolo živého.

„Něco tu není v pořádku,“ zamumlal Gared.

Mladý kapitán jej obdařil pohrdavým úsměvem. „Opravdu?“

„Copak ty to necítíš, pane?“ zeptal se Gared. „Naslouchej temnotě.“

Will to cítil. Za celé čtyři roky strávené u Noční hlídky nikdy neprožíval takový strach. Co je to?

„Vítr. Ševelící listy na stromech. Vlk. Kterého z těch zvuků se tak bojíš, Garede?“ Když Gared neodpovídal, Royce graciézním pohybem sesedl ze svého oře. Přivázal ho k nízko visící větvi, co nejdál od ostatních koní a vytáhl z pochvy svůj dlouhý meč. Drahé kameny na jeho jílci se zablyštěly a měsíční světlo sjelo dolů po lesknoucí se oceli. Byla to nádherná zbraň, mistrovsky vykovaná a podle vzhledu nová. Will pochyboval o tom, že s ní kdy bylo seknuto v hněvu.

„Stromy tady rostou blízko u sebe,“ varoval ho Will. „S tím mečem se mezi ně zapleteš. Nůž by byl lepší.“

„Když budu potřebovat tvoji radu, požádám o ni,“ odbyl ho mladý šlechtic. „Garede, ty zůstaň tady. Hlídej koně.“

Gared sesedl. „Potřebujeme oheň. Postarám se o to.“

„Zbláznil ses, starý muži? Pokud jsou v lese nepřátelé, oheň je tou poslední věci, co teď potřebujeme.“

„Jsou taky nepřátelé, které oheň odradí,“ namítl Gared. „Medvědi, zlovlci a... taky jiné věci...“

Ústa sera Waymara se změnila v pevnou čáru. „Říkám žádný oheň.“

Garedův obličej byl ukrytý ve stínu jeho kápě, ale Will viděl, jak se v jeho očích při pohledu na rytíře prudce zablesklo. Na okamžik měl strach, že starší muž tasí svůj meč. Byla to krátká, ošklivá zbraň, jejíž kožený jílec byl zbarvený potem a její ostří zubaté častým používáním, ale Will by za život mladého lorda nedal ani železný krejcar, kdyby jej Gared tasil z pochvy.

Nakonec se Gared rozhlédl kolem sebe. „Žádný oheň,“ zamumlal si tiše pro sebe.

Royce si to vyložil jako tichý souhlas a odvrátil se od něj. „Veď mě,“ poručil Willovi.

Will se před svým pánem opatrně proplétal hustým křovím, pak zamířil vzhůru po svahu k nízkému hřebeni, kde předtím nalezl výhodnou pozorovací pozici pod strážním stromem. Pod tenkou vrstvou sněhu byla země vlhká a blátivá, klouzala mu po ní chodidla a kameny a skryté kořeny se mu snažily podrazit nohy. Když Will šplhal do svahu, nevydal jediný zvuk. Za sebou slyšel tiché kovové cinkání kroužkové zbroje svého pána, ševelení listů a mumlané kletby, když všudypřítomné větve dorážely na mladíkův dlouhý meč a tahaly za jeho skvostný sobolí plášť.

Velký strážní strom rostl přímo na vrcholu hřebene, jak si jej Will pamatoval, a jeho nejnižší větve se prostíraly sotva stopu nad zemí. Will vklouzl pod něj a ležící na břiše ve sněhu a blátě, podíval se na mýtinu pod nimi.

Srdce se mu v hrudníku zastavilo. Na okamžik se neodvažoval ani dýchat. Měsíční světlo dopadalo přímo na mýtinu, na popel ohniště, na sněhem pokrytý přístřešek, na velkou skálu a polozamrzlý potok. Všechno to bylo tak, jak to před pár hodinami opustil.

Ale lidé byli pryč. Všechna těla zmizela.

„Bohové!“ slyšel zaklení za sebou. Ser Waymar Royce sekl mečem po větvi, která mu bránila v cestě a konečně stanul na vrcholu. Stál tam vedle strážního stromu, s dlouhým mečem v ruce, a jeho plášť se v poryvu větru nadouval za ním, vznešeně vykreslený na pozadí hvězd, aby jej všichni viděli.

„Rychle k zemi!“ zašeptal na něj Will naléhavě. „Něco tu není v pořádku.“

Royce se nehýbal. Díval se dolů na prázdnou mýtinu a smál se. „Zdá se, že tvoje mrtvoly se odstěhovaly do jiného tábora, Wille.“

Willa jako by opustil hlas. Marně tápal po slovech, která nepřicházela. To přece není možné! Jeho oči pátraly sem a tam po opuštěném tábořišti, až se zastavily na sekeře. Velké bitevní sekeře s dvojitým ostřím, ležící na místě, kde ji viděl posledně, nedotčené. Cenná zbraň...

„Zvedni se, Wille,“ přikázal mu ser Waymar. „Nikdo tu není. Nevzal jsem tě s sebou proto, aby ses tu schovával pod stromem.“

Will ho neochotně poslechl.

Ser Waymar se s otevřeným nesouhlasem rozhlížel kolem sebe. „Nevrátím se do Černého hradu ze své první průzkumné výpravy s neúspěchem. Najdeme ty lidi.“ Rozhlédl se kolem sebe. „Vylez nahoru na strom. Pospěš si. Pátrej po ohni.“

Will se beze slova odvrátil. Nemělo smysl hádat se s ním. Zvedl se poryv větru a zařízl se mu rovnou do těla. Zamířil ke kmeni stromu, klenutému šedozelenému strážci a začal šplhat nahoru. Brzy měl ruce lepkavé od smůly a byl ztracený mezi jehličím. Strach plnil jeho útroby jako pokrm, který nelze strávit. Zašeptal rychlou modlitbu k bezejmenným bohům lesa a vytáhl z pochvy svoji dlouhou dýku. Vložil si ji mezi zuby, aby měl obě ruce volné k šplhání. Chuť chladného kovu v ústech mu poskytla alespoň částečnou úlevu.

Dole pod ním mladý lord najednou hlasitě zvolal: „Kdo je tam?“ Will v jeho výzvě slyšel nejistotu. Přestal šplhat; naslouchal; pozoroval.

Les mu odpověděl: ševelením listoví, ledovým zurčením proudu v potoce, vzdáleným zahoukáním sněžné sovy.

Jiní žádné zvuky nevydávali.

Koutkem oka Will uviděl, že se něco pohnulo. Bledé tvary klouzající mezi stromy. Když otočil hlavu, spatřil bílou mátohu ve tmě. Trvalo to jen okamžik. Pak tvar zmizel. Větve se mírně pohnuly ve větru, zaškrábaly jedna po druhé svými dřevěnými prsty. Will otevřel ústa, aby mladíka dole varoval, ale slova jako by mu zamrzla v hrdle. Možná se mýlil. Možná to byl jen pták, odraz na sněhu, podivná hra paprsků měsíčního světla. Co to vlastně viděl?

„Wille, kde jsi?“ zavolal na něj do větví ser Waymar. „Vidíš tam seshora něco?“ Pomalu se otáčel kolem dokola, najednou ostražitý, s mečem pevně sevřeným v ruce. Musel je cítit, stejně jako je cítil Will. Žádný z nich ale nic neviděl. „Odpověz mi! Proč je tu najednou taková zima?“

Byla zima. Rozechvělý Will se těsněji přimkl ke své pozorovatelně ve větvích. Pevně přitiskl obličej ke kmeni starého strážního stromu. Na tváři ucítil sladkou, lepkavou šťávu čerstvé mízy.

Z temnoty lesa se vynořil stín. Zastavil se před Roycem. Byl vysoký, vyzáblý a tvrdý jako staré kosti a maso měl bledé jako mléko. Když se pohyboval, zdálo se, že jeho brnění mění barvu; tu bylo bledé jako čerstvě padlý sníh, tam černé jako stín, všude tečkované tmavou šedivou zelení stromů uspořádanou do vzorců, které se na něm při každém kroku, co udělal, pohybovaly jako měsíční svit na hladině tekoucí řeky.

Will slyšel, jak ser Waymar dole pod ním vydal dlouhý syčivý výdech. „Nechoď ke mně blíž,“ procedil mladý lord mezi zuby. Hlas se mu zlomil jako malému chlapci. Přehodil si svůj dlouhý sobolí plášť dozadu přes ramena, aby měl ruce volné k boji a sevřel jílec svého meče oběma rukama. Vítr ustal. Byla strašlivá zima.

Jiný zatím na svých tichých chodidlech neslyšně klouzal kupředu. V ruce třímal meč nepodobný žádnému z těch, které Will dosud viděl. Jeho čepel nebyla ukutá z žádného člověku známého kovu. Byl živý měsíčním svitem, průhledný, střepina krystalu tak tenká, až se zdálo, že téměř mizí, když meč viděl ze strany. Ta věc světélkovala přízračným, světle modrým svitem, který probleskoval podél jeho hran, a přesto Will jaksi věděl, že je ostřejší než ta nejostřejší břitva.

Ser Waymar se mu chrabře postavil. „Tanči se mnou tedy.“ Ve vyzývavém postoji zvedl svůj meč nad hlavu. Ruce se mu pod jeho váhou chvěly, nebo to možná bylo chladem. A přesto si Will pomyslel, že v tom okamžiku už ser Royce není chlapcem, ale mužem Noční hlídky.

Jiný se zastavil. Will viděl jeho oči; modré, hlubší a modřejší než jakékoli lidské oči, modré modří, která hořela jako led. Upíraly se na ostří meče zvednutého do výše, pozorovaly chladné měsíční světlo sbíhající po délce čepele. Na okamžik úderu srdce se Will odvážil doufat.

Tiše se vynořili ze stínů dvojníci prvního. Byli tři... čtyři... pět... Ser Waymar cítil chlad, který přišel zároveň s nimi, ale neviděl je, neslyšel je. Will si říkal, že na něj musí zavolat. Je to jeho povinnost. A jeho smrt, pokud to udělá. Chvěl se a pevně objímal strom... a dál mlčel.

Světélkující bledý meč zasvištěl vzduchem.

Ser Waymar mu nastavil svoji ocel. Když se ostří setkala, neozvalo se zařinčení kovu o kov, jenom vysoký, tenký zvuk na samém prahu slyšitelnosti, jako zvíře, co vykřiklo bolestí, Royce odrazil druhý úder a třetí, pak ustoupil o krok dozadu. Dalších několik výpadů a znovu začal ustupovat.

Za ním, po jeho pravici i levici, všude kolem něho, stáli pozorovatelé, tiší, trpěliví, bez tváří. Proměnlivé vzory na jejich skvostných zbrojích je v lese činily neviditelnými. Žádný z nich se nepohnul, aby do souboje jakkoli zasáhl.

Znovu a znovu se meče střetávaly, dokud si Will nechtěl zakrýt uši před tím podivným, skličujícím zvukem, který vydávaly. Ser Waymar již oddychoval úsilím a jeho dech se v měsíčním svitu srážel v bílé obláčky. Ostří jeho meče bylo pokryté námrazou; meč Jiného tančil světle modrým svitem.

Pak Royce nepřítelův meč odrazil o nepatrný okamžik později. Světélkující meč projel kroužkovým pletivem pod jeho paží a mladý lord vykřikl bolestí. Mezi kroužky začala prýštit krev. V chladu se z ní kouřilo a kapky, které dopadly na bělostný sníh, zářily rudě jako oheň. Prsty sera Waymara se letmo dotkly jeho boku. Když oddálil rukavici z krtčí kůže, byla rudě nasáklá.

Jiný pronesl něco v jazyce, který Will neznal; jeho hlas připomínal praskání ledu na zimním jezeře a z jeho slov čišely urážky.

Ser Waymar znovu nalezl svou zuřivost. „Za Roberta!“ vykřikl a vyřítil se kupředu. Zvedl svůj námrazou pokrytý meč oběma rukama a otočil jím dokola v plochém bočním seku, do kterého vložil všechnu svou sílu. Jiný jeho meč takřka líně odrazil. Když ostří narazila jedno do druhého, ocel pukla.

Nočním lesem se ozvěnou rozlehl výkřik a dlouhý meč se rozpadl ve stovku lesklých kousků, ve střepiny snášející se k zemi jako déšť ostrých jehliček. Royce s nářkem klesl na kolena a zakryl si oči. Mezi jeho prsty prýštila krev.

Ti, co dosud přihlíželi, popošli kupředu a semkli se těsněji k sobě, jako by byl vydán nějaký povel. V mrtvolném tichu se všechny meče najednou zvedly do výše a klesly k zemi. Byla to chladnokrevná řezničina. Bledá ostří krájela do kroužkové zbroje, jako by to bylo hedvábí. Will zavřel oči. Hluboko pod sebou slyšel jejich hlasy a smích ostrý jako rampouchy.

Hodně času uplynulo, než nalezl odvahu znovu se tam podívat. Hřeben pod ním byl prázdný.

Zůstal ve stromě, kde se stěží odvažoval dýchat, zatímco měsíc se pomalu kradl přes černou oblohu. Nakonec, se svaly bolavými a prsty necitlivými chladem, slezl dolů.

Royceovo tělo leželo obličejem k zemi ve sněhu, s paží rozhozenou stranou od těla. Jeho silný sobolí plášť byl na tuctu míst rozsekaný. Když tam takto ležel mrtvý, bylo vidět, jak mladý byl. Pouhý chlapec.

O pár stop dál Will našel to, co zbylo z jeho meče, pouhý koneček, rozštípnutý a zkroucený jako kmen stromu, do kterého uhodil blesk. Will si klekl, ostražitě se rozhlédl kolem sebe a popadl ho. Zlomený meč bude důkazem. Gared bude vědět, co s ním dělat, a když to nebude on, pak určitě starý medvěd Mormont nebo mistr Aemon. Bude Gared vůbec ještě hlídat u koní? Musí si pospíšit.

Will vstal. Ser Waymar Royce se tyčil nad ním.

Jeho krásné šaty byly na cáry, obličej byl krvavou změtí. Ze slepé bílé bulvy jeho oka trčela štěpina jeho meče.

Pravé oko bylo otevřené. Zornice hořela neskutečnou modří. Viděla.

Zlomený meč mu vypadl z ochromených prstů. Will zavřel oči v modlitbě. Dlouhé, jemně tvarované ruce se letmo dotkly jeho tváří, pak přešly ve stisk kolem jeho krku. Byly navlečené v rukavicích z té nejjemnější krtčí kůže a lepkavé krví, a přesto ten dotek byl ledově chladný.

BRAN

Jitro se rozednilo do jasu a chladu, s křehkostí, která naznačovala konec léta. Vyrazili za úsvitu, aby se zúčastnili popravy člověka, dohromady jich bylo dvacet a Bran jel s nimi, nervózní vzrušením. Bylo to poprvé, co uznali, že je dost stár, aby jel se svým otcem a svými bratry a byl svědkem vykonání královské spravedlnosti. Byl to devátý rok léta a sedmý rok Branova života.

Muž byl vyveden před malou tvrz v kopcích. Robb se domníval, že to bude jeden z divokých, co přísahali věrnost Mancemu Nájezdníkovi, králi za Zdí. Stačilo, aby na to Bran pomyslel a na těle mu vstávala husí kůže. Vzpomínal si na povídačky u krbu, které mu vypravovala stará chůva. Divocí jsou zlí lidé, říkávala, násilníci, vrahové a zloději. Obcují s obry a vlkodlaky, za temných nocí unáší mladé dívky a popíjí krev z naleštěných rohů. A jejich ženy za Dlouhé noci léhávají s Jinými, aby posléze přivedly na svět ohavné pololidské děti.

Jenomže muž, kterého nalezli se svázanýma rukama a nohama, připoutaného řetězem ke zdi tvrze, kde čekal na spravedlnost, byl starý a hubený, ne o moc větší než Robb. Mráz ho připravil o obě uši a prst na ruce a byl oblečený celý v černém, jako bratři z Noční hlídky, až na to, že jeho kožešiny byly rozervané na cáry a celé špinavé.

Dechy mužů a koní se mísily, měnily se v chladném ranním vzduchu v obláčky páry. Jeho otec nechal muže odvázat od zdi a přivést před ně. Robb a Jon seděli vzpřímení a tiší na svých koních. Bran mezi nimi na svém poníkovi se snažil vypadat starší než na svých sedm let a pokoušel se předstírat, že tohle všechno už viděl. Branou tvrze profukoval mírný větřík a nad jejich hlavami se ve vzduchu třepetal praporec Starků ze Zimohradu: šedivý zlovlk běžící po sněhobílém poli.

Branův otec seděl vážný a vznešený na svém koni, dlouhé hnědé vlasy mu cuchal vítr. Jeho nakrátko zastřižený vous byl protkaný stříbrem, což jej činilo na pohled starším než pětatřicetiletým. Dnešního dne si jeho šedivé oči měřily svět ponurým pohledem a vůbec nepřipomínal člověka, který s nimi za večerů sedával před krbem a tiše jim vypravoval o dávném věku hrdinů a dětí lesa. Sundal si svůj obličej otce, pomyslel si Bran, a nasadil si obličej lorda Starka ze Zimohradu.

V chladu toho rána byly kladeny otázky a bylo na ně odpovídáno, ale Bran si pak už příliš nevzpomínal na to, co bylo řečeno. Nakonec jeho otec vydal příkaz a dva z jeho strážných odvlekli otrhaného muže k pařezu železostromů ve středu malého nádvoří. Přinutili ho položit hlavu na tvrdé černé dřevo. Lord Eddard Stark sesedl ze svého koně a jeho svěřenec Theon Greyjoy přinesl popravčí meč. „Led“ se tomu meči říká. Jeho čepel byla široká jako mužská dlaň a byl vyšší než sám Robb. Čepel byla ukovaná z valyrijské oceli, zocelená kouzly, tmavá jako kouř. Žádná ocel se nevyrovná valyrijské.

Jeho otec si stáhl rukavice a podal je Jorymu Casselovi, kapitánovi své domácí stráže. Uchopil Led oběma rukama a řekl: „Ve jménu Roberta z rodu Baratheonů, prvního svého jména, krále Andalů, Rhoynů a Prvních lidí, pána Sedmi království a ochránce říše, výnosem Eddarda z rodu Starků, pána Zimohradu a strážce severu, tě odsuzuji k smrti.“ Zvedl obrovitý meč nad hlavu.

Branův nevlastní bratr Jon Sníh popojel blíž. „Drž otěže pevně v rukou,“ zašeptal. „A neodvracej pohled. Otec si toho všimne, když to uděláš.“

Bran pevně uchopil otěže svého poníka a držel oči upřené na odsouzence.

Jeho otec uťal muži hlavu jediným jistým úderem. Sníh potřísnila krev, rudá jako letní víno. Jeden z koní se vzepjal a musel být ukázněn, aby se nedal na útěk. Bran nebyl schopen odtrhnout oči od krve. Zatímco se díval, sníh kolem pařezu ji hladově hltal a bral na sebe její barvu.

Hlava odpadlá od těla narazila na silný kořen a překulila se. Zastavila se blízko Greyjoyových nohou. Theon byl štíhlý, snědý devatenáctiletý mladík, kterému všechno připadalo zábavné. Zasmál se, přiložil k uťaté hlavě nohu a odkopl ji stranou.

„Osle,“ zamumlal Jon, natolik tiše, aby ho Greyjoy neslyšel. Položil Branovi ruku na rameno a Bran se ke svému nevlastnímu bratrovi otočil. „Vedl sis dobře,“ pochválil ho Jon vážně. Jonovi bylo čtrnáct a už věděl, jak to při popravách chodí.

Během dlouhé cesty zpět do Zimohradu jako by bylo chladněji, třebaže vítr do té doby ustal a slunce svítilo vysoko na obloze. Bran jel společně se svými bratry kus cesty před družinou a jeho poník se snažil ze všech sil udržet tempo s jejich koňmi.

„Zbabělý zemřel statečně,“ poznamenal Robb. Byl vysoký a statný a rostl každý den, podobný své matce, se světlou pletí, zlatohnědými vlasy a modrýma očima Tullyů z Řekotočí. „Přece jen byl odvážný.“

„Ne,“ řekl Jon Sníh tiše. „To nebyla odvaha. Tenhle byl mrtvý strachy. Bylo to vidět v jeho očích, Starku.“ Jonovy oči byly tak tmavě šedivé, že se zdály být takřka černé, ale ušlo jim toho jen málo. Byl stejného věku jako Robb, i když vzhledem ho nepřipomínal ani v nejmenším. Jon byl štíhlý tam, kde Robb byl svalnatý, tmavý tam, kde Robb byl světlý, graciézní a mrštný tam, kde jeho nevlastní bratr byl silný a rychlý.

Na Robba to neučinilo žádný dojem. „Jiní ať vezmou jeho oči,“ zaklel. „Zemřel dobře. Dáme si závod k mostu?“

„Jistě,“ souhlasil Jon a pobídl svého koně do klusu. Robb znovu zaklel a vyrazil za ním, a za chvíli již oba cválali po stezce. Robb se smál a halekal, Jon byl tichý a soustředěný. Kopyta jejich koní vykopávala spršky sněhu.

Bran se nesnažil následovat je. Jeho poník s nimi nemohl soupeřit. Předtím si všiml očí toho otrhaného muže a teď o nich přemýšlel. Po chvíli zvuk Robbova smíchu odezněl a les opět ztichl.

Byl tak zabraný do myšlenek, že vůbec neslyšel zbytek skupiny, dokud jej nedostihl otec a nezařadil se po jeho boku. „Je ti dobře, Brane?“ zeptal se laskavým hlasem.

„Ano, otče,“ odpověděl mu Bran. Vzhlédl. Oděný ve svých kůžích a kožešinách, sedící na mohutném válečném oři, jeho otec se nad ním tyčil jako obr. „Robb říká, že ten muž přijal smrt statečně, ale Jon tvrdí, že měl strach.“

„Co si myslíš ty?“ zeptal se jeho otec.

Bran se zamyslel. „Může člověk vůbec být statečný, když má z něčeho strach?“

„To je jediná chvíle, kdy může být statečný,“ odvětil jeho otec. „Chápeš, proč jsem to udělal?“

„Byl to divoký,“ řekl Bran. „Unášel ženy a prodával je Jiným.“

Otec se usmál. „Stará chůva ti zas vypravovala ty své povídačky. Ve skutečnosti byl ten muž křivopřísežník, zběh od Noční hlídky. Žádný člověk není nebezpečnější. Dezertér ví, že jeho hrdlo je beztak propadlé, pokud bude chycen, a tak se neštítí žádných zločinů, ani těch nejodpornějších. Ty jsi mne ale pochopil špatně. Otázka zněla, ne proč ten muž musel zemřít, ale proč jsem to musel udělat já.“

Na tohle Bran neznal odpověď. „Král Robert má kata,“ řekl nejistě.

„To ano,“ připustil jeho otec. „Stejně jako ho měli targaryenští králové před ním. Náš obyčej je ale starší. Žilami Starků stále proudí krev Prvních lidí a držíme se víry, že člověk, který vynese rozsudek smrti, by sám měl tít mečem. Když bereš jinému člověku život, jsi povinován pohlédnout mu do očí a vyslechnout si jeho poslední slova. Pokud to nejsi schopen udělat, pak si ten člověk možná ani nezasluhuje zemřít.

Jednoho dne, Brane, se staneš Robbovým vazalem, budeš vynášet rosudky ve jménu svého bratra a svého krále a také budeš stejně vykonávat spravedlnosti. Až ten den přijde, nesmíš v tom úkolu shledávat potěšení, ale také se od něj nesmíš odvracet. Vladař, který se nechává zastupovat placeným popravčím, brzy zapomíná na to, jaká je smrt.“

Tehdy se zpoza hřebene pahorku před nimi vynořil Jon. Mával na ně dolů a volal. „Otče, Brane, pojeďte rychle sem, podívat se, co našel Robb!“ Pak opět zmizel za hřebenem.

Jory popohnal svého koně a zařadil se po jejich boku. „Potíže, můj pane?“

„Bezpochyby,“ řekl jeho pán. „Pojeďme, podíváme se, jakou lumpárnu zas moji synové vyvedli.“ Popohnal svého koně do klusu. Jory, Bran a ostatní vyrazili za ním.

Našli Robba na břehu řeky severně od mostu, s Jonem stále sedícím na koni vedle něho. Pozdně letního sněhu bylo na toto roční období požehnaně. Robb stál po kolena v bílé závěji, kápi staženou z hlavy, vlasy prozářené sluncem. Choval něco v náručí a oba chlapci si spolu povídali tajnůstkářskými, vzrušenými hlasy.

Jezdci opatrně volili cestu přes závěje, pátrali po pevném podkladu na sněhem pokrytém, nerovném terénu. Jory Cassel a Theon Greyjoy přijeli k chlapcům jako první. Greyjoy se za jízdy jako vždycky smál a vtipkoval. Nyní Bran slyšel, jak hlasitě zalapal po dechu. „Bohové!“ zvolal a sahaje po meči, snažil se udržet kontrolu nad svým koněm.

Jory měl svůj meč již tasený. „Robbe, jdi od toho pryč!“ volal, zatímco jeho kůň se pod ním vzpínal na zadních.

Robb se zamračil a vzhlédl od uzlíčku ve svém náručí. „Ta už vám ublížit nemůže,“ řekl. „Je mrtvá, Jory.“

Bran byl v tu chvíli přemožen zvědavostí. Popohnal by svého poníka, aby jel rychleji, ale otec ho přinutil sesednout u mostu a pokračovat dál pěšky. Bran zbrkle seskočil z poníka a rozběhl se ke svým bratrům.

Do té doby sesedli i Jon, Jory a Theon Greyjoy. „U sedmi pekel, co to je?“ divil se Greyjoy.

„Vlk,“ odpověděl mu Robb.

„Spíš zrůda,“ opravil ho Greyjoy. „Podívejte se, jak je to velké.“

Branovi, který se prodíral po pás vysokou závějí ke svému bratrovi, divoce bušilo srdce v hrudi.

Napolo pohřbený v krví potřísněném sněhu ležel schoulený ve smrti velký tmavý tvor. Jeho chundelatá srst byla pokrytá ledem a slabý pach hniloby na něm lpěl jako ženský parfém. Bran zahlédl slepé oči hemžící se larvami, obrovitou tlamu plnou zažloutlých zubů. Ale byla to velikost zvířete, která ho přiměla zalapat po dechu. Byl větší než jeho poník, dvakrát větší než ten největší lovecký pes v psinci jeho otce.

„To není zrůda,“ řekl Jon tiše. „Je to zlovlk. Narůstají větší než ostatní jejich druhu.“

„Zlovlka jižně od Zdi nikdo neviděl dobrých dvě stě let,“ namítl Theon Greyjoy.

„Já jednoho vidím teď a tady,“ odpověděl Jon.

Bran odtrhl oči od obludy. Právě tehdy si všiml ranečku v Robbově náruči. Potěšeně vykřikl a přešel k němu blíž. Vlče bylo drobnou kuličkou šedočerných chlupů, s očima ještě slepýma. Jemně čumáčkem doráželo proti Robbově hrudníku. Marně mezi kůžemi jeho oděvu hledalo mléčné žlázy a vydávalo slaboučký naříkavý zvuk. Bran k němu váhavě natáhl ruku. „Neboj se,“ pobídl ho Robb. „Můžeš si ho pohladit.“

Bran štěně rychle, nervózně pohladil a spěšně se odvrátil, ale to už mu Jon řekl: „Tu máš.“ Jeho nevlastní bratr mu do náruče vložil druhé mládě. „Je jich tu pět.“ Bran se posadil do sněhu a přitiskl si vlče k obličeji. Jeho kožíšek byl na jeho tváři hebký a teplý.

„Zlovlci volně pobíhající po říši,“ zamumlal vrchní podkoní Hullen.

„Je to zlé znamení,“ řekl Jory.

Otec se zamračil. „Je to jen mrtvé zvíře, Jory.“ Přesto se zdálo, že si s něčím dělá starosti. Obcházel kolem těla a pod jeho botami křupal sníh. „Víte, co ji zabilo?“

„Má něco v krku,“ odpověděl Robb, hrdý na to, že znal odpověď ještě předtím, než se ho otec zeptal. „Tady, hned za čelistí.“

Jeho otec poklekl a rukou zašmátral v tlamě zvířete. Prudce zatáhl a zvedl věc do výše, aby ji všichni viděli. Kus roztříštěného paroží, s ulámanými výsadami, celý nasáklý krví.

Na skupinu padlo náhlé ticho. Muži se s nepříjemným pocitem dívali na paroží a žádný se neodvážil promluvit. Dokonce i Bran byl schopen vycítit jejich strach, třebaže ho nechápal.

Jeho otec hodil paroží stranou a očistil si ruce o sníh. „Překvapuje mě, že žila ještě tak dlouho, aby byla schopná porodit mláďata,“ řekl. Jeho hlas narušil kouzlo okamžiku.

„Možná nežila,“ řekl Jory. „Slyšel jsem příběhy... možná ta stvůra byla už mrtvá, když štěňata přišla na svět.“

„Narozená z mrtvoly,“ ozval se další muž. „Ještě větší smůla.“

„Na tom nesejde,“ zabručel Hullen. „Beztak brzy také pojdou.“

Bran vydal bezhlesý výkřik hrůzy.

„Čím dřív, tím líp,“ dal mu za pravdu Theon Greyjoy. Tasil svůj meč. „Dej sem tu bestii, Brane.“

Malá věc v jeho náručí se zavrtěla proti jeho hrudníku, jako by slyšela a rozuměla. „Ne!“ vykřikl Bran rozohněně. „Je moje!“

„Odlož svůj meč, Greyjoyi,“ řekl Robb. Na okamžik zněl stejně velitelsky jako jejich otec, jako vladař Zimohradu, kterým se jednoho dne stane. „Necháme si ta vlčata.“

„To nejde, chlapče,“ vložil se do rozhovoru Harwin, který byl Hullenovým synem.

„Bude pro ně milosrdenstvím, když je zabijeme,“ řekl Hullen.

Bran pohlédl na svého otce, v naději, že mu bude oporou, ale dostalo se mu jenom zamračeného pohledu a nakrčeného obočí „Hullen má pravdu, synu. Lepší rychlá smrt než mnohem krutější zimou a vyhladověním.“

„Ne!“ Když ucítil, jak se jeho oči plní slzami, odvrátil pohled. Nechtěl plakat v přítomnosti svého otce.

Robb si tvrdošíjně stál na svém. „Ta rezavá fena sera Rodrika měla minulý týden znovu mladé,“ řekl. „Bylo jich málo, jenom dvě živá štěňata. Bude mít dost mléka.“

„Roztrhá je na kusy, když se od ní budou snažit pít.“

„Lorde Starku,“ řekl Jon. Bylo zvláštní slyšet ho oslovovat otce tak formálně. Bran na něj pohlédl se zoufalou nadějí. „Je tu pět štěňat,“ řekl otci. „Tři psi, dvě feny.“

„A co, Jone?“

„Máš pět dětí,“ pokračoval Jon. „Tři syny, dvě dcery. Zlovlk je znakem tvého rodu. To osud chce, aby tvoje děti měly ta vlčata, můj pane.“

Bran si všiml, jak se výraz obličeje jeho otce změnil, a viděl i ostatní muže, jak si rychle vyměnili pohledy. V tom okamžiku Jona miloval celým svým srdcem. Dokonce i ve věku sedmi let Bran chápal, co jeho bratr právě udělal. Ten výčet vyšel správně jen proto, že Jon vynechal sebe. Započítal děvčata, dokonce i maličkého Rickona, ale ne sebe, levobočka, který nosil příjmení Sníh, jež zvyk velel dát všem na severu, kteří neměli to štěstí, že se narodili se svým vlastním jménem.

Jejich otec to pochopil stejně dobře. „A pro sebe nechceš žádné vlče, Jone?“ zeptal se tiše.

„Zlovlk je ozdobou praporců rodu Starků,“ poukázal Jon. „Já Stark nejsem, otče.“

Jejich otec Jona zamyšleně pozoroval. Robb vykřikl do nastalého ticha. „Budu se o něj starat sám, otče,“ slíbil. „Namočím plátýnko do teplého mléka a budu mu z něj dávat pít.“

„Já taky!“ řekl Bran v ozvěně.

Lord Stark si dlouho a bedlivě měřil svoje syny přemýšlivým pohledem. „To se snadno řekne, ale hůř udělá. Nedovolím, abyste na to mrhali časem služebnictva. Jestli ta vlčata chcete, budete si je krmit sami. Rozumíte?“

Bran dychtivé přikývl. Vlče v jeho náručí se zavrtělo a olízlo mu obličej horkým jazykem.

„Také si je musíte vycvičit,“ pokračoval jejich otec. „Vy sami je musíte vycvičit. Správce psince s nimi nebude chtít mít nic společného, to vám mohu zaručit. A bohové ať vám pomáhají, pokud je budete zanedbávat nebo z nich uděláte kruté bestie nebo se k nim budete chovat špatně. Tohle nejsou psi, kteří vám budou panáčkovat o sladkosti nebo se při kopnutí odplazí. Zlovlk dokáže člověku utrhnout paži stejně lehce jako obyčejný pes zabije krysu. Jste si jistí, že tohle všechno chcete?“

„Ano, otče,“ odpověděl Bran.

„Ano,“ souhlasil Robb.

„Ta vlčata možná stejně zemřou, navzdory veškeré vaší péči.“

„Nezemřou,“ řekl Robb. „My je zemřít nenecháme.“

„Nechte si je tedy. Jory, Desmonde, posbírejte ostatní vlčata. Je nejvyšší čas vrátit se zpátky na Zimohrad.“

Teprve tehdy, když všichni vysedli na koně a zamířili k domovu, Bran si dovolil vychutnat sladkou chuť vítězství. Do té doby se jeho vlče uvelebilo v kůžích jeho oděvu, hřálo ho na těle, bezpečně zachumlané na dlouhou jízdu k domovu. Bran přemýšlel, jak je pojmenovat.

V polovině mostu Jon prudce zatáhl za otěže svého koně a zastavil.

„Co se děje, Jone?“ zeptal se jejich otec.

„Vy to neslyšíte?“

Bran slyšel vítr ve větvích, klapot kopyt jejich koní na železostromových prknech, slabé naříkání jeho hladového vlčete, ale Jon naslouchal něčemu jinému.

„Tam,“ řekl Jon. Otočil svého koně a klusem zamířil zpátky přes most. Dívali se, jak sesedl na místě, kde ve sněhu ležel mrtvý zlovlk, viděli, jak si kleká. O okamžik později ujížděl zpátky k nim, s úsměvem na tváři.

„Muselo poodlézt stranou od ostatních,“ řekl Jon.

„Nebo ho smetla vánice,“ dodal jejich otec, prohlížeje si šesté vlčí mládě. Jeho kožíšek byl bílý, zatímco ostatní byli celí šediví. Oči měl rudé jako krev otrhaného muže, který byl popraven toho rána. Bran si pomyslel, jak je to zvláštní, že tohle vlče má otevřené oči, zatímco ostatní byla ještě slepá.

„Albín,“ řekl Theon Greyjoy s trpkým úšklebkem pobavení. „Tohle zemře ještě rychleji než ostatní.“

Jon Sníh obdařil svěřence svého otce dlouhým, zmrazujícím pohledem. „Já si to nemyslím, Greyjoyi,“ řekl. „Tohle totiž patří mně.“

CATELYN

Catelyn okolní lesy nikdy nepřirostly k srdci. Narodila se jako dcera z rodu Tullyů v Řekotočí, na Červeném bodci Trojzubce. Les tam byl zahradou, vzdušnou a prosluněnou, kde vysoké sekvoje vrhaly skvrnité stíny přes zvonivé bystřiny, kde ptáci zpívali ze skrytých hnízd a vzduch tam byl cítit vůní květin.

Bohové Zimohradu měli rádi odlišný druh lesa. Bylo to temné prvopočáteční místo, tři akry prastarého hvozdu nedotčené po deset tisíc let, z jejichž středu vyrůstal ponurý hrad. Páchl vlhkou prsťí a tlejícím dřevem a žádné sekvoje tam nerostly. Byl to les starých stromů stojících na věčné stráži a obrněných šedozeleným jehličím, les rozložitých dubů a železostromů starých jako říše sama. Silné černé kmeny se tu tiskly blízko k sobě, zatímco pokroucené větve nahoře vytvářely hustou klenbu a spletité kořeny se spolu svářily ve věčném boji pod povrchem země. Bylo to místo hlubokého ticha a zádumčivých stínů a bohové, kteří tam sídlili, neměli jména.

Catelyn ale věděla, že dnes večer právě tam najde svého manžela. Kdykoli vzal život člověku, vyhledával klid božího háje.

Catelyn byla pomazána sedmi oleji a jméno jí bylo dáno v duze světla, která plnila septum v Řekotočí. Byla vychována ve víře, tak jako její otec a děd a jeho otec před ním. Její bohové měli jména a jejich obličeje byly stejně známé jako tváře jejích rodičů. Bohoslužba tam byla obřadem s kadidelnicí, vůní myrhy, sedmistranným krystalem obživlým světlem, hlasy pozvednutými v písni, i Tullyové měli svůj boží háj, tak jako všechny rody, ale ten byl jen místem k procházkám nebo k četbě čí k poležení na slunci. Bohoslužby se konaly v septu.

Ned kvůli ní nechal postavit malé septum, kde mohla zpívat sedmi tvářím boha, ale žilami Starků stále protékala krev Prvních lidí a jejich bohy byli ti stáři, bezejmenní, beztvářní bohové zeleného hvozdu, o které se dělili s dávno zmizelými dětmi lesa.

Uprostřed háje se prastarý čarostrom rozjímal nad hladinou malého jezírka, jehož voda byla černá a studená. Strom srdce, říkával mu Ned. Kůra čarostromu byla bílá jako kost a jeho listy byly temně rudé jako tisícovka krví potřísněných malých dlaní. Do kmene velkého stromu byl vyřezán obličej s protáhlými, melancholickými rysy a hluboko vpadlýma očima zčervenalýma zaschlou mízou a podivně bdělýma. Byly staré ty oči, starší než Zimohrad sám. Viděly, jak Brandon Stavitel položil první kámen, pokud báje říkají pravdu; pozorovaly, jak kolem něj vyrůstají žulové zdi pevnosti. Povídá se, že ty obličeje do stromů vyřezaly děti lesa během temných staletí ještě před příchodem Prvních lidí přes Úzké moře.

Na jihu byly poslední čarostromy vykáceny nebo vypáleny před tisíci lety, kromě Ostrova tváří, kde drželi svoji tichou stráž zelení lidé. Tady na severu to bylo jiné. Každý hrad tu měl svůj boží háj a každý boží háj měl svůj strom srdce a každý strom srdce měl svou tvář.

Catelyn nalezla svého manžela pod čarostromem, sedícího na mechem obrostlém kameni. Led spočíval na jeho klíně a on čistil jeho čepel ve vodě černé jako noc. Na podloží božího háje ležely nahuštěny tisícileté vrstvy humusu, pohlcující zvuk jejích kroků, ale rudé oči čarostromu jako by ji bedlivě sledovaly, když přicházela. „Nede,“ zvolala tiše.

Zvedl hlavu a podíval se na ni. „Catelyn,“ řekl. Jeho hlas byl vzdálený a formální. „Kde jsou děti?“

Vždycky jí kladl stejnou otázku. „V kuchyni. Hádají se tam kvůli jménům pro ta vlčata.“ Rozložila svůj plášť na zem a posadila se vedle jezírka, zády k čarostromu. Cítila, jak ji jeho oči pozorují, ale snažila se ze všech sil ignorovat je. „Arya už se do toho svého zamilovala a Sansa je jím nadšená a je plná vděku, ale Rickon si není zcela jistý.“

„On se ho bojí?“ zeptal se Ned.

„Trochu,“ připustila, „jsou mu teprve tři.“

Ned se zamračil. „Musí se naučit čelit svým slzám. Nebudou mu tři navždycky. Zima se blíží.“

„Ano,“ souhlasila Catelyn. Při těch slovech ji zamrazilo, jako vždycky. Slova Starků. Každý urozený rod měl svoje slova. Rodinná motta, prubířské kameny, druh modliteb, chvástali se jimi o cti a slávě, slibovali věrnost a pravdu, přísahali víru a odvahu. Všichni kromě Starků. Zima se blíží, říkala jejich slova. Nebylo to poprvé, kdy musela přemýšlet, jak podivní lidé tihle seveřané jsou.

„Ten muž zemřel dobře, o tom není pochyb,“ řekl Ned. V ruce držel kus naolejované kůže, kterou jemně projížděl po čepeli velkého meče, leštil kov do temného lesku. „Byl jsem rád kvůli Branovi. Byla bys na něho pyšná.“

„Na Brana jsem vždycky pyšná,“ odpověděla Catelyn s očima upřenýma na meč, který leštil. Viděla jemné vlnky hluboko v oceli, kde byl při kutí kov stokrát překládán přes sebe. Catelyn meče neměla ráda, ale nemohla popřít, že Led oplývá zvláštní krásou. Byl ukutý ve Valyrii, předtím, než na staré državy dolehla Zkáza, v dobách, kdy kovotepci pracovali za pomoci čar a kouzel, stejně jako kováři. Čtyři sta let byl starý a stále byl stejně ostrý jako v den, kdy jej ukuli. Jméno, které nosil, bylo ještě starší, dědictví z časů hrdinů, kdy Starkové byli králi severu.

„Byl to v tomto roce už čtvrtý,“ řekl Ned ponuře. „Ten ubožák byl napolo šílený. Něco v něm zasadilo strach tak hluboký, že moje slova k němu nemohla dolehnout.“ Povzdechl si. „Ben píše, že počet mužů Noční hlídky klesl pod tisícovku. Nejsou to jenom dezerce. Přicházejí o muže také na průzkumných výpravách.“

„Mají to na svědomí divocí?“ zeptala se.

„Kdo jiný?“ Ned zvedl Led, přejel očima po délce jeho chladné oceli. „A bude to ještě horší. Možná přijde den, kdy nebudu mít jinou možnost než svolat všechny rytíře a vypořádat se jednou provždy s tím králem za Zdí.“

„Za Zdí?“ Catelyn se při tom pomyšlení zachvěla.

Ned viděl strach zračící se v její tváři. „Mance Nájezdník pro nás neznamená nic, čeho bychom se museli obávat.“

„Tam za Zdí jsou temnější věci.“ Pohlédla za sebe ke stromu srdce, k jeho bledé kůře a červeným očím, naslouchajícím, pozorujícím, přemýšlejícím jeho dlouhé, pomalé myšlenky.

Něžně se na ni usmál. „Nasloucháš příliš mnoha povídačkám staré chůvy. Jiní jsou mrtvi, stejně jako děti lesa, zmizeli před mnoha tisíci lety. Mistr Luwin by ti řekl, že vlastně nikdy neexistovali. Nikdo z živých lidí ještě žádné neviděl.“

„Až do dnešního rána nikdo z živých lidí neviděl ani zlovlka,“ připomněla mu Catelyn.

„Měl jsem vědět, že není radno hádat se se ženou z rodu Tullyů,“ řekl s šibalským úsměvem. Zasunul Led zpátky do pochvy. „Nepřišla jsi za mnou, abys mi povídala pohádky pro děti. Vím, jak málo máš v lásce tohle místo. Co máš na srdci, moje paní?“

Catelyn vzala svého manžela za ruku. „Dozvěděla jsem se dnes smutné zprávy, můj pane. Nechtěla jsem tě znepokojovat, dokud nepromluvíš se svými bohy.“ Neexistoval způsob, jak tu bolest zmírnit, a tak mu to řekla rovnou. „Je mi to moc líto, lásko moje. Jon Arryn je mrtvý.“

Jeho oči se setkaly s jejími a ona viděla, jak bolestně ho ta zpráva zasáhla, jak si tím ostatně byla jistá předem. V mládí byl Ned vychováván pěstouny v Orlím hnízdě a bezdětný lord Arryn se stal druhým otcem jemu i jeho druhovi, svěřenci Robertu Baratheonovi. Když Šílený král Aerys II. Targaryen požadoval jejich hlavy, pán Orlího hnízda raději v revoltě vztyčil svoje zástavy s měsícem a sokolem, než by vydal ty, které měl podle přísahy ochraňovat.

A jednoho dne před patnácti lety se mu jeho druhý otec stal také bratrem, když společně stanuli v septu v Řekotočí, aby pojali za manželky dvě sestry, dvě dcery lorda Hostera Tullyho.

„Jon...“ zašeptal. „Jsou ty zprávy jisté?“

„Byla to králova pečeť a dopis byl napsaný Robertovou vlastní rukou. Uschovala jsem ho pro tebe. Píše, že lord Arryn zemřel náhle. Dokonce i mistr Pycelle byl bezmocný, ale dával mu makové mléko, takže Jon se netrápil v bolestech dlouho.“

„Řekl bych, že to je pramalé milosrdenství,“ zašeptal. Viděla v jeho obličeji žal, ale dokonce i tehdy myslel především na ni. „Co tvoje sestra?“ zeptal se. „A Jonův chlapec? Stálo v dopise něco o nich?“

„Ve vzkazu stálo jen, že jsou zdrávi a odjeli na Orlí hnízdo,“ odpověděla Catelyn. „Kéž by se místo toho raději vydali do Řekotočí. Orlí hnízdo je vysoko v horách a osamocené, vždycky to spíš byl domov jejího manžela, ne její. Vzpomínky na lorda Jona jí tam bude vyvolávat každý kámen. Znám svou sestru. Ta potřebuje útěchu rodiny a kruh přátel kolem sebe.“

„Tvůj strýc se přece zdržuje v Údolí, ne snad? Slyšel jsem, že Jon ho jmenoval Rytířem brány.“

Catelyn přikývla. „Brynden pro ni udělá, co bude moci, a pro chlapce taky. To je mi určitou útěchou, ale přesto...“

„Vydej se za ní,“ pobídl ji Ned. „Vezmi s sebou děti. Zaplň síně hradu hlukem, výskotem a smíchem. Ten její chlapec kolem sebe potřebuje jiné děti a Lysa by ve svém smutku neměla být sama.“

„Udělala bych to, kdybych mohla,“ odpověděla Catelyn. V dopise byly ještě jiné zprávy. „Král míří na Zimohrad, aby se s tebou setkal.“

Nedovi chvíli trvalo, než její slova vstřebal, ale když konečně přišlo pochopení, žal opustil jeho oči. „Robert přijede sem k nám?“ Když přikývla, na jeho obličeji se rozprostřel úsměv.

Catelyn si přála, aby jeho radost mohla sdílet s ním. Jenomže slyšela ty řeči na nádvoří: mrtvý zlovlk ve sněhu, zlomené paroží v jeho hrdle. Strach se v ní vlnil jako had, ale přinutila se usmát se na muže, kterého milovala, na muže, který v neblahá znamení nevěřil. „Věděla jsem, že tahle zvěst tě potěší,“ řekla. „Měli bychom poslat vzkaz tvému bratrovi na Zeď.“

„Ano, samozřejmě,“ souhlasil. „Ben bude chtít být u toho. Řeknu mistru Luwinovi, aby na sever poslal svého nejrychlejšího ptáka.“ Ned vstal a zvedl na nohy i ji. „Proklatě, kolik už je to let? A to nám neposlal žádný jiný vzkaz než tohle? Nestálo tam taky, kolik lidí bude v jeho družině?“

„Řekla bych, že to bude přinejmenším sto rytířů, se všemi jejich sluhy a panoši a nejméně polovina toho množství svobodných jezdců. Cersei a děti cestují s nimi.“

„Robert kvůli nim pojede pomalým tempem,“ řekl. „To je dobře. To nám poskytne víc času, abychom se na jejich návštěvu mohli připravit.“

„V králově družině je také královnin bratr,“ řekla mu.

Ned se při jejích slovech zamračil. Catelyn věděla, že mezi ním a královninou rodinou panuje pramálo lásky. Lannisterové z Casterlyovy skály přišli na pomoc Robertovi pozdě, když už vítězství bylo jisté, a on jim to nikdy neodpustil. „Nu, pokud je cenou za Robertovu přítomnost nutnost snášet zde Lannistery, nedá se nic dělat. Zdá se, že Robert si usmyslel přivést s sebou polovinu svého dvora.“

„Kam jde král, tam ho následuje říše,“ poznamenala Catelyn.

„Těším se, že zas uvidím jejich děti. Když jsem toho nejmladšího viděl posledně, ještě sál mléko z prsu té Lannisteřice. Teď už mu musí být takových pět let, viď?“

„Princi Tommenovi je sedm,“ odpověděla. „Je stejného věku jako Bran. Prosím, Nede, dávej si pozor na jazyk. Ta Lannisteřice je naše královna a říká se, že její pýcha rok od roku narůstá.“

Ned jí stiskl ruku. „Přirozeně musíme uspořádat hostinu se zpěváky, a Robert si bude chtít vyjet na lov. Pošlu Joryho s čestnou stráží na jih, aby je na královské cestě přivítali a doprovodili je sem k nám. Bože, jak je všechny nakrmíme? Říkáš, že už se vydal na cestu? Zatracený chlapík. A ten jeho zpropadený královský apetit.“

DAENERYS

Její bratr zvedl šaty do výše, aby si je mohla prohlédnout. „To je nádhera! Dotkni se jich. Neboj se. Pohlaď si tu látku.“ Dany se jich dotkla. Látka byla tak hladká, že měla pocit, jako by jí protékala mezi prsty jako voda. Nevzpomínala si, že by na sobě kdy měla oblečeného něco tak hebkého. Vyděsilo ji to. Odtáhla ruku a vydechla: „To je opravdu moje?“

„Dar od magistra Illyria,“ odvětil Viserys s úsměvem. Její bratr byl dnes večer v té nejlepší náladě. „Ten odstín zdůrazní fialovou barvu tvých očí. A budeš na sobě mít také zlato a všemožné šperky. Illyrio to slíbil. Dnes večer musíš vypadat jako princezna.“

Princezna, pomýšlela si Dany. Už zapomněla, jaké to je. Možná to ve skutečnosti nikdy opravdu nevěděla. „Proč nám toho tolik dává?“ zeptala se. „Co od nás vlastně chce?“ Již téměř půl roku žili v magistrově domě, jedli jeho pokrmy, byli rozmazlováni jeho sloužícími. Dany dovršila třináct let, a byla tudíž dost stará na to, aby pochopila, že takové dary zde ve svobodném městě Pentosu zřídkakdy bývají zadarmo.

„Illyrio není blázen,“ řekl Viserys. Byl to štíhlý mladý muž s nervózníma rukama a horečnatým pohledem ve světle fialových očích. „Magistr ví, že na své přátele nezapomenu, až usednu na trůn.“

Dany mlčela. Magistr Illyrio obchodoval s kořením, drahými kameny, dračími kostmi a jinými, méně zajímavými věcmi. Říkalo se, že má přátele ve všech devíti svobodných městech, ba dokonce ještě dál, ve Vaes Dothrak a v bájných zemích za Nefritovým mořem. Také se povídalo, že nikdy neměl přítele, kterého by s lehkým srdcem za výhodnou cenu neprodal. Dany naslouchala řečem v ulicích a často slýchala tyto věci, ale byla natolik moudrá, že se na to raději nevyptávala svého bratra, který si tak rád tkal pavučiny svých snů. Jeho hněv byl strašlivý, když se v něm probudil. Viserys mu říkal „probuzení draka“.

Její bratr pověsil šaty vedle dveří. „Illyrio sem pošle otrokyně, aby tě vykoupaly. Dbej na to, abys ze sebe smyla pach stájí. Khal Drogo má tisíce koní a dnes večer mu půjde o jiný druh jízdy.“ Kriticky si ji prohlížel. „Stále se hrbíš. Narovnej se.“ Rukama jí stáhl ramena dozadu. „Ať vidí, že tvoje tělo již oplývá ženskými tvary.“ Jeho prsty lehce přejely po jejích pučících ňadrech a sevřely se kolem bradavky. „Dnes večer mne nesmíš zklamat. Jestli ano, zažiješ krušné časy. Nechceš přece probudit draka, viď, že ne?“ Jeho prsty ji štíply, prudce se sevřely přes drsnou látku její tuniky. „Že ne?“ opakoval.

„Ne,“ odpověděla Dany pokorně.

Její bratr se usmál. „Dobře.“ Dotkl se jejích vlasů, takřka láskyplně. „Až budou sepisovat historii mé vlády, drahá sestro, řeknou, že to všechno začalo dnešního večera.“

Když odešel, Dany přešla k oknu svého pokoje a roztouženě se zahleděla na vody zálivu. Čtvercovité věže Pentosu s cibulovitými vršky byly černými siluetami vykreslenými na pozadí zapadajícího slunce. Dany slyšela prozpěvování rudých kněží, kteří zapalovali noční ohně, a výkřiky otrhaných dětí bezstarostně si hrajících za zdmi paláce. Na okamžik zatoužila být jedním z nich, bosou, uhoněnou a oblečenou v cárech, s žádnou minulosti, žádnou budoucností a žádnou hostinou, která na ni čekala v sídle khala Droga.

Tam někde za zapadajícím sluncem, za úzkým mořem, leží země zelených kopců, luk porostlých květy a velkých řek s prudce se řítící vodou, kde se uprostřed nádherných modrošedých hor zvedají města z tmavého kamene a rytíři v brnění jezdí do bitev pod korouhvemi svých lenních pánů. Dothrakové tu zemi zvali Rhaesh Andahli, zemí Andalů. Ve svobodných městech hovořili o Západozemí jako o Královstvích zapadajícího slunce. Její bratr měl jednodušší pojmenování. „Naše země,“ říkal tomu. Ta slova z jeho úst zněla jako modlitba. Pokud je bude říkávat dost často, bohové je zajisté uslyší. „Naše pokrevním právem, odejmutá nám zradou, ale stále naše, navždycky naše. Drakovi nic ukrást nemůžeš, ach ne. Drak nezapomíná.“

A možná si drak i pamatoval, ale Dany nemohla. Nikdy neviděla tu zemi, o které její bratr tvrdil, že patří jim, tu říši za úzkým mořem. Všechna ta místa, o kterých mluvil, Casterlyova skála a Orlí hnízdo, Vysoká zahrada a Údolí Arryn, Dorne a Ostrov tváří, ta všechna pro ni byla pouhými slovy. Když uprchli z Králova přístaviště, aby unikli postupující armádě Uchvatitele, Viserys byl osmiletý chlapec, ale Daenerys tehdy nebyla víc než pouhým zárodkem v lůně jejich matky.

A přesto si Dany někdy představovala, jaké to asi bylo, tak často jí její bratr vypravoval příběhy. O půlnočním útěku do Dračího kamene, o měsíčním světle lesknoucím se na černých plachtách lodi. O jejich bratrovi Rhaegarovi bojujícím proti Uchvatiteli v krvavých vodách Trojzubce a umírajícím pro ženu, kterou miloval. O vydrancování Králova přístaviště jedněmi z těch, které Viserys zval Uchvatitelovými psy, lordy Lannisterem a Starkem. O princezně Elie z Dorne prosící o milost, když byl Rhaegarův dědic oderván od jejího prsu a zavražděn před jejíma očima. O naleštěných lebkách posledních draků slepě na ně shlížejících ze stěn trůnní síně, kde Králokat otevřel otcovo hrdlo zlatým mečem.

Ona přišla na svět v Dračím kameni devět měsíců po útěku, zatímco zuřící letní bouře hrozila roztrhnout pevnost na ostrově vpůli. Říkali, že ta bouře byla strašlivá. Targaryenské loďstvo kotvící v přístavu bylo rozmetáno a ze zdí se uvolňovaly obrovité kamenné kvádry, které byly silou vichru vrhány do divokých vod úzkého moře. Její matka při porodu zemřela a její bratr Viserys jí to nikdy neodpustil.

Ani na Dračí kámen už si nevzpomínala. I odtamtud utekli, těsně předtím, než se Uchvatitelův bratr vydal na cestu se svou nově postavenou flotilou. Do té doby zůstala ze Sedmi království, která kdysi patřila jim, jen Dračí skála, prastaré sídlo jejich rodu. Neměla jim patřit dlouho. Posádka pevnosti byla připravena prodat je Uchvatiteli, ale jedné noci ser Willem Darry a čtyři věrní muži vtrhli do dětského pokoje a oba je odvedli, společně s její kojnou, a pod příkrovem temnoty je vypravili na cestu lodí do bezpečí braavoského pobřeží.

Matně si vzpomínala na sera Willema, obrovitého šedivého medvěda, poloslepého, řvoucího a hulákajícího příkazy ze svého lože, na kterém ležel upoután nemocí. Služebnictvo žilo v hrůze ze svého pána, ale k Dany se vždy choval laskavě. Říkával jí „malá princezna“ a někdy také „moje paní“ a jeho ruce byly měkké jako stará kůže. Nikdy však neopouštěl svoje lože a pach nemoci na něm lpěl ve dne v noci, horký, vlhký, nepříjemně nasládlý. To bylo tehdy, když žili v Braavosu, ve velkém domě s červenými dveřmi. Dany tam měla svůj vlastní pokoj, s citroníkem rostoucím před jejím oknem. Poté, co ser Willem zemřel, služebnictvo rozkradlo to málo peněz a věcí, co po něm zbyly, a oni sami byli z velkého domu brzy vyhnáni. Dany plakala, když se pro ně červené dveře zavřely navždy.

Od té doby byli stále na cestě, z Braavosu do Myru, z Myru do Tyroše a pak dál do Qohoru, Volantisu a Lysu, nikdy nezůstávajíce příliš dlouho na jednom místě. Její bratr to nedovolil. Tvrdil, že Uchvatitelem najatí hrdlořezové jsou jim stále v patách, třebaže Dany nikdy žádného neviděla.

Zpočátku byli magistrové, archoni a obchodní knížata potěšeni, když ve svých domech a u svých stolů mohli hostit poslední Targaryeny, ale jak léta ubíhala a Uchvatitel dál seděl na svém Železném trůně, dveře se před nimi zavíraly a způsob jejich života byl stále nuznější. Roky míjely a oni byli nuceni prodat svých posledních několik pokladů a nyní byly pryč dokonce i peníze, které dostali za korunu své matky. V uličkách a vinných peleších Pentosu jejímu bratrovi říkali „žebrácký král“. Raději ani nechtěla vědět, jak říkají jí.

„Jednoho dne to všechno budeme mít zpátky, drahá sestro,“ sliboval jí. Někdy se mu třásly ruce, když o tom mluvil. „Šperky i hedvábí. Dračí kámen i Královo přístaviště, Železný trůn i Sedm království. Všechno, co nám vzali, dostaneme zpátky.“ Viserys žil jen pro ten den. Jediné, po čem toužila Daenerys, byl velký dům s červenými dveřmi, citroník před jejím oknem a dětství, které nikdy nepoznala.

Ozvalo se tiché zaklepání na dveře. „Vstupte,“ řekla Dany a odvrátila se od okna. Do pokoje vešly Illyriovy služebné a pustily se do práce. Byly to otrokyně, dar od jednoho z magistrových početných dothrackých přátel. Ve svobodném městě Pentosu otroctví jako takové neexistovalo. Toto však byly otrokyně. Stará žena, malá a šedivá jako myš, nikdy nepromluvila jediné slovo, zato dívka mluvila za obě. Byla to Illyriova oblíbená služebná, světlovlasé modrooké děvče ve stáří šestnácti let, které při práci bez ustání brebentilo.

Naplnily jí lázeň horkou vodou přinesenou z kuchyně a provoněly ji vonnými oleji. Dívka Dany přetáhla její hrubou bavlněnou tuniku přes hlavu a pomohla jí do lázně. Voda byla palčivě horká, ale Dany sebou neškubla ani nevykřikla. Měla horko ráda. Navozovalo jí pocit čistoty. Kromě toho, její bratr jí vždycky říkával, že pro Targaryeny nikdy není příliš horko. „Náš rod je rodem draka,“ říkával jí. „Oheň je v naší krvi.“

Stará žena jí v naprosté tichosti umyla její dlouhé, stříbřitě světlé vlasy a jemně rozčesala zacuchaná místečka. Dívka jí vydrhla záda a chodidla a přitom jí povídala, jaké že má Dany štěstí. „Drogo je tak bohatý, že dokonce i jeho otroci nosí zlaté obojky. V jeho khalasaru jezdí sto tisíc jezdců a jeho palác ve Vaes Dothrak má dvě stě pokojů s dveřmi z ryzího stříbra.“ Povídala toho víc, mnohem víc, o tom, jak krásný muž khal je, vysoký a ohnivý, nebojácný v bitvě, ten nejlepší jezdec, jaký kdy vysedl na koně, démonický archon. Daenerys neříkala nic. Vždycky si myslela, že až na to bude mít věk, provdá se za Viseryse. Po celá staletí se Targaryenové ženili a vdávali mezi sebou, bratři se sestrami, už od dob, kdy Aegon Dobyvatel pojal za manželky své dvě sestry. Je nutné udržovat neposkvrněnost rodové linie, zdůrazňoval jí Viserys snad tisíckrát; jejich žilami protéká královská krev, vznešená krev staré Valyrie, krev draka. Draci se nepáří s obyčejnými zvířaty a Targaryenové nemísí svoji krev s krví podřadných lidí. Přesto se nyní zdálo, že Viserys má v úmyslu prodat ji takovému cizinci, barbarovi.

Když byla umytá, otrokyně jí pomohly z vody a utřely ji dosucha. Dívka jí dlouho kartáčovala vlasy, dokud se neleskly jako tekuté stříbro, zatímco stařena voněla její tělo parfémem kořenokvětky z dothrackých pláni, dotek na každé zápěstí, za uši, na hroty ňader a ten poslední, co ji zastudil na pyscích, rovnou mezi nohy. Oblékly ji do pavučinkového prádla, co poslal magistr Illyrio, a pak jí daly šaty ze švestkově modrého hedvábí, které mělo podtrhnout fialovou barvu jejích očí. Dívka jí obula pozlacené sandály, zatímco stará žena jí vetkla čelenku do vlasů a na zápěstí jí navlékla zlaté náramky zdobené ametysty. Jako poslední přišel na řadu náhrdelník, těžký zlatý šperk zdobený rytinami prastarých valyrijských run.

„Teď vypadáš úplně jako princezna,“ vydechla dívka obdivně, když skončily. Dany pohlédla na svůj obraz do postříbřeného prohlížecího skla, které jí Illyrio tak prozíravě poslal. Princezna, pomyslela si, ale vzpomněla si na to, co dívka řekla, že prý khal Drogo je tak bohatý, že dokonce i jeho otroci nosí zlaté obojky. Pocítila náhlý chlad a na holých pažích jí naskákala husí kůže.

Její bratr čekal v chladu vstupní haly, usazený na kraji bazénu, kde rukou čeřil vodu. Když se objevila, vstal a prohlédl si ji kritickým okem. „Zůstaň stát,“ nařídil jí. „Otoč se. Ano. Dobře. Vypadáš...“

„Královsky,“ řekl magistr Illyrio, který vstoupil klenutým průchodem. Na muže tak rozměrné postavy se pohyboval s překvapující lehkostí a půvabem. Pod volným oděvem z hedvábí v barvě plamenů se mu při chůzi natřásaly vrstvy tuku. Na každém prstě se mu leskly drahé kameny a jeho sluha mu tak dlouho natíral jeho vidlicovitý žlutý vous olejem, dokud nezářil jako skutečné zlato. „Ať tě Pán Světla zahrne požehnáním v tento nejšťastnější den, princezno Daenerys,“ řekl magistr, když ji vzal za ruku. Uklonil se, usmál se na ni a mezi zlatem jeho vousu na okamžik probleskly jeho křivé žluté zuby. „Je jako zjevení, Tvoje Výsosti,“ řekl jejímu bratrovi. „Drogo bude uchvácen.“

„Je příliš kostnatá,“ namítl Viserys. Jeho vlasy, stejně stříbřitě světlé jako její, byly pečlivě staženy dozadu a sepnuty sponou z dračí kosti. Tento přísný vzhled podtrhoval pevné, štíhlé rysy jeho obličeje. Položil ruku na jílec meče, který mu Illyrio půjčil a řekl: „Jsi si jistý, že khalu Drogovi se líbí takto mladé ženy?“

„Už měla krvácení. Pro khala je stará dost,“ řekl mu na to Illyrio, nikoli poprvé. „Podívej se na ni. Ty stříbrozlaté vlasy, ty fialové oči... je to krev staré Valyrie, bez pochyby, bez pochyby... a urozená, dcera starého krále, sestra nového, vsadil bych se o cokoli, že našeho Droga uchvátí!“ Když pustil její ruku, Daenerys zjistila, že se chvěje.

„To doufám,“ řekl její bratr zamyšleně. „Slyšel jsem, že ti divoši mají prazvláštní choutky. Chlapce, koně, ovce...“

„Před khalem Drogem se o ničem takovém raději nezmiňuj,“ poradil mu Illyrio.

Fialové oči jejího bratra se zaleskly hněvem. „Považuješ mne snad za blázna?“

Magistr se mírně uklonil. „Považuji tě za krále. Králové postrádají obezřetnost obyčejného lidu. Pokud jsem tě urazil, přijmi moji omluvu.“ Odvrátil se a zatleskal rukama na svoje nosiče.

Když se v Illyriově důmyslně zdobeném palankýnu vydali na cestu, ulice Pentosu byly hrobově temné. Dva sluhové běželi před nimi, aby jim svítili na cestu, drželi v rukou bohatě zdobené olejové lampy s tabulkami ze světle modrého skla, zatímco tucet silných mužů nesl na ramennou tyče nosítek. Uvnitř za zataženými závěsy bylo horko a těsno. Dany pod Illyriovými těžkými parfémy cítila pach jeho bledého těla.

Její bratr, rozvalený na polštářích vedle ni, si toho nevšímal. Jeho mysl bloumala daleko za úzkým mořem. „Nebudeme potřebovat celý jeho khalasar,“ řekl. Jeho prsty si hrály s jilcem půjčeného meče, třebaže Dany věděla, že ve skutečnosti s mečem nikdy nebojoval. „Deset tisíc jich bude stačit. Ano, dokážu smést Sedm království s deseti tisíci dothrackými bojovníky. Říše povstane za svého pravoplatného krále. Tyrell, Redwyne, Darry, Greyjoy, žádný z nich nemá Uchvatitele o nic víc v lásce než já. Dornové hoří touhou pomstít princeznu Eliu a její děti. A obyčejní lidé půjdou s námi. Budou provolávat slávu svému králi.“ Rozdychtěně pohlédl na Illyria. „Budou, že ano?“

„Je to tvůj lid a tvůj lid tě miluje,“ odpověděl magistr Illyrio přívětivě. „V pevnostech po celé říši muži tajně připíjejí na tvoje zdraví, zatímco ženy šijí zástavy s drakem a schovávají je na den tvého návratu zpoza moře.“ Mocně pokrčil rameny. „Alespoň tak to říkají moji zvědové.“

Dany neměla žádné zvědy, žádný způsob, jak by se mohla dozvědět, co dělá nebo si myslí kdokoli tam za úzkým mořem, ale nevěřila Illyriovým sladkým slovům a nevěřila vůbec ničemu, co se Illyria týkalo. Její bratr však dychtivé pokyvoval hlavou. „Zabiju Uchvatitele svou vlastní rukou,“ sliboval, on, který nikdy nikoho nezabil, „tak jako on zabil mého bratra Rhaegara. A Lannistera, Králokata, toho zabiju taky, za to, co udělal mému otci.“

„To by bylo velmi příhodné,“ řekl magistr Illyrio. Dany si všimla sotva postřehnutelného náznaku úsměvu hrajícího kolem jeho plných rtů, ale její bratr to neviděl. S přikývnutím odhrnul závěs a zahleděl se do noci venku a Dany věděla, že v duchu už zas bojuje bitvu na Trojzubci.

Devítivěžové sídlo khala Droga stálo vedle vod zálivu, jeho vysoké cihlové stěny byly porostlé bledým břečťanem. Illyrio jim řekl, že khal je dostal do vlastnictví od magistrů Pentosu. Svobodná města byla k dothrackým pánům vždycky štědrá. „Není to proto, že bychom se těch barbarů báli,“ vysvětloval Illyrio s úsměvem. „Pán Světla ochrání zdi našeho města proti milionu Dothraků, či to alespoň rudí kněží slibují..., a přesto, proč spoléhat na náhodu, když jejich přátelství lze koupit tak levně?“

Nosiči s jejich palankýnem zastavili u brány, kde jeden ze správců domu prudce roztáhl závěsy. Měl měděnou kůži a tmavé mandlové oči Dothraků, ale jeho obličej byl bez vousů a na hlavě měl špičatou bronzovou čepičku Neposkvrněných. Prohlížel si je kamenným pohledem. Magistr Illyrio k němu zabručel cosi v drsné dothracké řeči; strážný stejným jazykem odpověděl a mávnutím ruky je poslal přes bránu.

Dany si všimla, že ruka jejího bratra se těsně sevřela kolem jílce jeho vypůjčeného meče. Vypadal téměř stejně vystrašeně, jako se cítila sama. „Drzý eunuch,“ zamumlal Viserys, když byl jejich palankýn nesen vzhůru směrem k domu.

Slova magistra Illyria byla med sám. „Na dnešní slavnosti budou mnozí význační muži. Takoví lidé mají nepřátele. Khal musí svoje hosty chránit, a tebe mezi nimi především, Tvoje Výsosti. Uchvatitel by za tvoji hlavu nepochybně štědře zaplatil.“

„Ach, ano,“ řekl Viserys zamračeně. „Pokouší se o to, Illyrio, to mi věř. Najal si hrdlořezy, aby nás sledovali všude, kam jdeme. Jsem poslední drak a on nebude pokojně spát, dokud já budu naživu.“

Muži s nosítky zpomalili a zastavili se. Závěsy byly roztaženy a k Daenerys natáhl ruku otrok, aby jí pomohl vystoupit ven. Všimla si, že jeho obojek je z obyčejného bronzu. Její bratr ji následoval, s rukou stále pevně sevřenou kolem jílce svého meče. K tomu, aby sundali na zem magistra Illyria, bylo zapotřebí dvou mužů.

Vzduch uvnitř domu byl těžký vůněmi koření, kadidla, sladkých citronů a skořice. Byli provedeni vstupní halou, kde mozaika z barevných sklíček znázorňovala Zkázu Valyrie. V černých železných lampách podél stěn hořel olej. Pod vstupním obloukem z proplétajícího se kamenného listoví eunuch oznámil jejich příchod. „Viserys z rodu Targaryenů, třetí svého jména,“ prozpěvoval vysokým, sladkým hlasem, „král Andalů a Rhoynů a Prvních lidí, pán Sedmi království a ochránce říše. Jeho sestra Daenerys za bouře zrozená, princezna Dračího kamene. Jeho ctěný hostitel, Illyrio Mopatis, magistr svobodného města Pentosu.“

Prošli kolem eunucha na nádvoří se sloupy porostlými bledým břečťanem. Měsíční světlo pomalovalo listy odstíny slonoviny a stříbra, Drogovi hosté se procházeli mezi nimi. Mnozí byli dothračtí velmožové, obrovití muži s hnědorudou kůži, s převislými kníry spoutanými kovovými prstenci a s černými vlasy, naolejovanými, spletenými do copů a ověšenými zvonečky. A přesto se mezi nimi pohybovali najatí vrahové a prodejní žoldnéři z Pentosu, Myru a Tyroše, rudý kněz dokonce ještě objemnější než Illyrio, zarostlí muži z přístavu Ibben a urození pánové z Letních ostrovů, s kůží černou jako leštěný eben. Daenerys si je všechny prohlížela s údivem... a s náhlým záchvěvem strachu si uvědomila, že je mezi nimi jedinou ženou.

Illyrio k nim šeptal. „Tamti tři jsou Drogovi pokrevní jezdci,“ říkal. „Tamhle u sloupu stojí khal Moro se svým synem Rhogorem. Ten muž se zelenou bradou je bratrem archona z Tyroše a muž za ním je ser Jorah Mormont.“

To poslední jméno upoutalo Daenerysinu pozornost. „Rytíř?“

„Nic menšího.“ V Illyriově žlutém vousu se zableskly zuby v úsměvu. „Pomazaný sedmi oleji samotným nejvyšším septonem.“

„Co ten tady dělá?“

„Uchvatitel chtěl jeho hlavu,“ řekl jim Illyrio. „Kvůli jakési nicotné urážce. Mormont prodal pár pytláků tyrošskému otrokáři, místo aby je odevzdal Noční hlídce. Absurdní zákon. Člověk by měl mít právo dělat si se svými nevolníky, cokoli se mu zlíbí.”

„Rád bych si se serem Jorahem promluvil, než dnešní noc skončí,“ řekl její bratr. Dany zjistila, že si rytíře zvědavě prohlíží. Byl to již starší muž, po čtyřicítce a plešatějící, ale stále silný a urostlý. Místo hedvábí a bavlny byl oděný ve vlně a kůžích. Na jeho tunice temně zelené barvy byla vyšita podobizna černého medvěda stojícího na zadních.

Stále se dívala na toho podivného muže z domoviny, kterou nikdy nepoznala, když magistr Illyrio položil svoji vlhkou dlaň na její holé rameno. „Tamhle, drahá princezno,“ zašeptal, „to je khal sám.“

Dany by nejraději utekla a někam se schovala, ale její bratr se na ni díval, a ona věděla, že pokud se mu znelíbí, probudí draka jeho hněvu. Opatrně se otočila a pohlédla na muže, o kterém Viserys doufal, že se mu zaslíbí, než noc skončí.

Pomyslela si, že mladičká otrokyně zas tolik nepřeháněla. Khal Drogo byl o hlavu větší než ten nejvyšší muž v místnosti, a přesto jako by na chodidlech tančil, jako panter v Illyriově zvěřinci. Byl mladší, než si myslela, ne víc než třicetiletý. Jeho pokožka měla barvu leštěné mědi a jeho husté kníry byly svázané zlatými a bronzovými prstenci.

„Musím jít a vyjádřit mu svou pokoru,“ řekl magistr Illyrio. „Počkejte tady. Přivedu ho sem.“

Zatímco se zavalitý Illyrio sunul ke khalovi, její bratr ji vzal za paži a jeho prsty ji stiskly tak prudce, že ji to zabolelo. „Vidíš jeho cop, drahá sestro?“

Drogův cop byl černý jako půlnoc, těžký vonnými oleji a ověšený droboučkými zvonečky, které při každém jeho pohybu tiše cinkaly. Houpal se pod jeho pasem, dokonce pod jeho hýžděmi a jeho koneček se dotýkal zadní části jeho stehen.

„Vidíš, jak ho má dlouhý?“ řekl Viserys. „Když jsou Dothrakové poraženi v boji, na znamení potupy je jim uříznut cop, aby se svět dozvěděl o jejich hanbě. Khal Drogo v bitvě nikdy neprohrál. Je to nový Aegon Drak a ty se staneš jeho královnou.“

Dany pohlédla na khala Droga. Jeho obličej byl tvrdý a krutý, jeho oči chladné a temné jako onyx. Její bratr jí občas ubližoval, když v něm probudila draka, ale nikdy z něj nebyla tak vyděšená jako teď z tohoto muže. „Já nechci být jeho královnou,“ slyšela sama sebe říkat tichým, tenkým hlasem. „Prosím, prosím, Viserysi, já ho nechci, já chci jít domů.“

„Domů?“ Nadále k ní mluvil tichým hlasem, ale ona v jeho tónu rozpoznala hněv. „Jak můžeme jít domů, drahá sestro? Náš domov nám přece sebrali!“ Odtáhl ji do stínu, aby na ně neviděli, a jeho prsty se zaryly do její pokožky. „Jak můžeme jít domů?“ opakoval a mínil tím Královo přístaviště, Dračí kámen a říši, o kterou přišli.

Dany měla na mysli jenom jejich pokoje v Illyriově domě, zajisté ne skutečný domov, třebaže jediný, který kdy měli, ale její bratr o tom nechtěl ani slyšet. Tam jeho domov nebyl. Dokonce ani velký dům s červenými dveřmi pro něj nebyl domovem. Jeho prsty se zarývaly stále hlouběji do její paže, vyžadovaly odpověď. „Já nevím...“ řekla nakonec zlomeným hlasem. Oči se jí naplnily slzami.

„Já ale vím,“ řekl ostře. „Domů se vrátíme s armádou, drahá sestřičko. S armádou khala Droga, tak půjdeme domů. A ty se za něho kvůli tomu musíš provdat a musíš s ním léhat.“ Usmál se na ni. „Nechal bych s tebou souložit celou jeho armádu, kdyby to bylo zapotřebí, sestřičko, všech čtyřicet tisíc mužů a taky jejich koně, kdyby to bylo nutné k tomu, abych dostal svoje vojsko. Buď ráda, že to bude jen Drogo. Časem se možná naučíš mít ho ráda. Teď si osuš oči. Illyrio ho vede k nám a on tě nesmí vidět plakat.“

Dany se otočila a uviděla, že to je pravda. Magistr Illyrio, samý úsměv a poklona, vedl khala Droga na místo, kde stáli. Hřbetem ruky si otřela slzy, které nestačily stéci.

„Usmívej se,“ zašeptal Viserys nervózně a jeho ruka klesla k jílci jeho meče. „A postav se rovně. Ať vidí, že už máš prsa. Bohové vědí, že jinak toho zatím máš poskrovnu.“

Daenerys se usmála a napřímila se.

EDDARD

Návštěvníci proudili branami hradu v řece zlata, stříbra a lesklé oceli, v síle tří set mužů, v pýše vazalů a rytířů, těch, co přísahali věrnost na meč, i svobodných jezdců. Nad jejich hlavami se v severním větru třepetal tucet zlatých praporců s vyšitým korunovaným jelenem rodu Baratheonů.

Ned mnohé z jezdců znal. Támhle je ser Jaime Lannister s vlasy zářícími jako tepané zlato, a tam zase Sandor Clegane s jeho strašlivým spáleným obličejem. Vysoký chlapec vedle něj může být jedině korunní princ, a ten mužík trpasličího vzrůstu za nimi určitě bude Skřet, Tyrion Lannister.

Avšak obrovitý muž v čele průvodu, po jehož boku jeli dva rytíři v sněhobílých pláštích Královské gardy, Nedovi připadal takřka jako cizinec..., dokud s povědomým zahalekáním nesesedl ze hřbetu svého válečného oře a nezmáčkl Neda v kosti drtícím objetí. „Nede! Ach, to je nádhera vidět zas ten tvůj zmrzlý obličej.“ Král si ho prohlédl od hlavy k patě a zasmál se. „Ty ses vůbec nezměnil.“

Kéž by tak Ned mohl to samé říci o něm. Před patnácti lety, když spolu vyjeli bojovat o trůn, byl lord Bouřlivého konce čistě oholený, s jasnýma očima a svalnatý jako z dívčího snu. Šest a půl stopy vysoký, přímo se nad muži menšího vzrůstu tyčil, a když oblékl své brnění a nasadil si na hlavu přilbici s velkým parožím svého rodu, stal se skutečným obrem. Také silou obra oplýval a jeho oblíbenou zbraní bylo železnými hřeby poseté válečné kladivo, které Ned stěží uzvedl. V těch dnech na něm jako parfém lpěl pach kůže a krve.

Nyní na něm jako parfém ulpíval zas jenom parfém a pas měl stažený podbřišníkem, aby šířka jeho těla odpovídala jeho výšce. Ned krále naposledy viděl před devíti lety, během povstání Balona Greyjoye, kdy se jelen a zlovlk spojili, aby učinili přítrž neoprávněným nárokům samozvaného krále Železných ostrovů. Od noci, kdy stáli bok po boku v Greyjoyově padlé pevnosti, kde Robert přijal kapitulaci rebelantského lorda a Ned si vzal jeho syna Theona jako rukojmí a svěřence, král přibral nejméně osm kamenů. Jeho čelisti pokrýval vous drsný jako kartáč a černý jako kovové dráty, který maskoval jeho dvojitou bradu a vodopád královských laloků tuku, ovšem nic nedokázalo schovat jeho břicho ani tmavé kruhy pod očima.

Jenomže Robert nyní byl nejenom jeho přítelem, ale především jeho králem, a tak Ned řekl jen: „Tvoje Výsosti. Zimohrad je ti k službám.“

Do té doby už sesedali i ostatní a k jejich koním přicházeli štolbové. Robertova manželka, královna Cersei Lannister, přišla se svými mladšími dětmi pěšky. Kolový dům, ve kterém všichni cestovali, rozměrný patrový povoz z olejem napuštěného dubového dřeva, zpevněný kovem, tažený čtyřiceti mohutnými valachy, byl příliš široký, než aby projel bránou hradu. Ned poklekl do sněhu, aby políbil královnin prsten, zatímco Robert objal Catelyn jako dlouho ztracenou sestru. Pak byly kupředu přivedeny děti, vzájemně představeny a oboustranně vychvalovány.

Ještě než tyto uvítací formality skončily, král se otočil ke svému hostiteli a řekl: „Odveď mne dolů do krypty, Eddarde. Rád bych vyjádřil úctu mrtvým.“

Ned ho za to měl rád, za to, že si na ni po všech těch letech vzpomněl. Zavolal, aby jim přinesli lucernu. Žádných dalších slov nebylo zapotřebí. Jen královna začala protestovat. Jsou na cestě od svítání, všichni jsou unavení a prokřehlí, zajisté by se měli nejdříve občerstvit. Mrtví počkají. Víc říci nestačila; Robert se na ni podíval a její bratr, dvojče Jaime, ji beze slova vzal za paži a ona už neřekla nic.

Společně se odebrali dolů do krypty, Ned a jeho král, kterého stěží poznával. Ned s lucernou šel po točitém úzkém schodišti z kamene první. „Začínal jsem mít obavy, že se na Zimohrad nikdy nedostaneme,“ stěžoval si Robert cestou do hlubin. „Když tam na jihu mluvíme o mých Sedmi královstvích, člověk snadno zapomíná, že tvoje část je stejně velká jako šest ostatních dohromady.“

„Věřím, že pro tebe cesta byla příjemná, Tvoje Výsosti.“

Robert si odfrkl. „Na sever od Šíje není nic než bažiny, lesy, pole a zřídkakdy nějaký slušný hostinec. Nikdy jsem neviděl tak rozlehlou pustinu. Kde jsou všichni tvoji lidé?“

„Pravděpodobně se příliš stydí, než aby vycházeli ven,“ zažertoval Ned. Cítil, jak se nahoru po schodišti krade chlad, studený dech z hlubin podzemí. „Krále tady na severu vídají zřídkakdy.“

Robert se zamračil. „Spíš všichni zmizeli pod tím sněhem. Pod sněhem, Nede.“ Král přiložil dlaň na zeď, aby se při sestupu podepřel.

„Sněhové metelice jsou zde v pozdním létě obvyklým jevem,“ poznamenal Ned. „Doufám, že ti nezpůsobily žádné potíže. Většinou bývají velmi mírné.“

„Tvoje mírné metelice ať vezmou Jiní,“ zaklel Robert. „Jak to tady bude vypadat v zimě? Celý se při tom pomyšlení třesu.“

„Zimy tu bývají kruté,“ připustil Ned. „Starkové ale vydrží ledacos. Odjakživa museli.“

„Měl bys přijet na jih,“ řekl mu Robert. „Potřebuješ si užít léta, než skončí. Ve Vysoké zahradě jsou pole zlatých růží, která se táhnou tak daleko, kam až člověk dohlédne. Ovoce je tak zralé, že se ti rozprskne v ústech - melouny, broskve, přezralé švestky, žes nikdy takovou sladkost neochutnal. Však uvidíš, přivezl jsem ti nějaké. Dokonce i v Bouřlivém konci, kde vanou větry ze zálivu, jsou dny tak horké, že se stěží můžeš hýbat. A měl bys vidět ta města, Nede! Všude květiny, tržiště přetékající jídlem, letní vína tak levná a dobrá, že se opiješ jen z toho, jak dýcháš ten vzduch. Každý je tam tlustý, opilý a bohatý.“ Zasmál se a poplácal se po svém objemném břiše. „A ta děvčata, Nede!“ zvolal a oči se mu zaleskly. „Přísahám, že ženy v tom horku ztrácejí všechen svůj ostych. Plavou nahé v řece, hned pod hradem. Dokonce i v ulicích je příliš horko pro vlnu nebo kožešiny, a tak tam chodí jen v krátkých šatech, v hedvábí, pokud mají dost stříbra, a v bavlně, pokud ne, ale u všech je to stejné, když se začnou potit a látka se jim lepí na kůži. Mohly by docela dobře chodit nahé.“ Král se uličnicky zasmál.

Robert Baratheon vždycky byl mužem při chuti, mužem, který věděl, jak uspokojit svoje choutky. O Eddardu Starkovi by nikdo nic podobného říci nemohl. Přesto si Ned nemohl pomoci, aby si nevšiml, jak si tato potěšení vybírají na králi svoji daň. Než sestoupili na konec schodiště, Robert ztěžka dýchal a jeho obličej byl ve světle lampy zrudlý. Vešli spolu do temnoty krypty.

„Tvoje Výsosti,“ řekl Ned uctivě. Opsal lucernou široký půlkruh. Stíny se pohnuly a zakolébaly se. Mihotavé světlo dopadlo na kameny pod jejich nohama a pohladilo dlouhé procesí žulových sloupů, které se po dvou táhly před nimi, dál a dál, až daleko do tmy. Mezi sloupy seděli u zdí mrtví králové na svých kamenných trůnech, zády proti hrobkám, které obsahovaly jejich tělesné pozůstatky. „Je úplně na konci, s otcem a Brandonem.“

Kráčel mezi sloupy a Robert jej mlčky následoval, třesoucí se chladem v syrovém podzemním vzduchu. Tam dole vždycky byla zima. Zvuk jejich kroků se rozléhal po kamenech a odrážel se ozvěnou od klenby nad jejich hlavami. Kráčeli spolu mezi mrtvými vladaři dynastie Starků, jejichž podobizny byly vytesány do kamenů, kterými byly zapečetěny hrobky. Seděli tam v dlouhých řadách, s očima upřenýma do věčné temnoty, zatímco u jejich chodidel odpočívali velcí kamenní zlovlci stočení do klubíček. V posouvajících se stínech se zdálo, jako by se kamenné postavy hýbaly, když kolem nich procházeli živí.

Podle prastarého zvyku byl na klín každého, kdo byl pánem Zimohradu, položen železný meč, aby byli pomstychtiví duchové udrženi ve svých hrobkách. Ty nejstarší se už dávno rozpadly v prach a nezůstalo z nich víc než pár rudých skvrn na místech, kde kov spočíval na kameni. Neda napadlo, zda to znamená, že jejich duchové jsou nyní volní a mohou se svobodně potulovat hradem. Doufal, že tomu tak není. První páni Zimohradu byli muži stejně tvrdí jako země, které vládli. Ve staletích předtím, než zpoza moře přišli draci, nebyli ničími spojenci ani vazaly a sami sebe zvali králi severu.

Ned se konečně zastavil a zvedl olejovou lucernu. Krypta se před ním dál táhla do tmy, ale za tímto místem již byly hrobky prázdné a nezapečetěné; černé díry čekající na svoje mrtvé, na něho a jeho děti. Ned na to nerad myslel. „Tady,“ řekl svému králi.

Robert tiše přikývl, poklekl a sklonil hlavu.

Byly tam tři hrobky, jedna vedle druhé. Lord Rickard Stark, Nedův otec, měl dlouhý, přísný obličej. Kameník ho dobře znal a věrně vystihl jeho podobu. Seděl tam s tichou důstojností. Kamenné prsty pevně svíraly meč, který měl položený na klíně, ale za jeho života ho všechny jeho meče zklamaly. V menších hrobkách po obou jeho stranách ležely pozůstatky jeho dětí.

Brandonovi bylo dvacet, když tak krutě zavražděn, na příkaz Šíleného krále Aeryse Targaryena, jen pár dnů předtím, než se měl oženit s Catelyn Tully z Řekotočí. Jeho vlastní otec byl nucen sledovat, jak umírá. To Brandon byl pravým dědicem Zimohradu, nejstarším synem, zrozeným k tomu, aby vládl.

Lyanně bylo teprve šestnáct, byla napolo dítětem, napolo ženou nepřekonatelné krásy. Ned ji miloval celým svým srdcem. Robert ji měl rád ještě víc. Měla se stát jeho nevěstou.

„Byla mnohem krásnější, než je tady,“ řekl král po dlouhém mlčení. Upíral oči na Lyannin obličej, jako by měl moc přivést ji pohledem zpátky k životu. Nakonec vstal, v důsledku své hmotnosti poněkud neohrabaně. „Ach, proklatě, Nede, musel jsi ji pohřbít zrovna na tomhle místě?“ Jeho hlas byl drsný znovu probuzeným žalem. „Zasluhovala by si víc než jen tuhle tmu...“

„Byla z rodu Starků ze Zimohradu,“ řekl Ned tiše. „Tady je její místo.“

„Měla by ležet někde na kopci, pod ovocným stromem, se sluncem a mraky nad hlavou a deštěm, který by ji omýval.“

„Když umírala, byl jsem s ní,“ připomněl Ned králi. „Chtěla se vrátit domů, odpočívat vedle Brandona a otce.“ Stále její slova tu a tam slyšel. Slib mi to, naříkala v místnosti, která byla cítit krví a růžemi. Slib mi to, Nede. Horečka z ní vysála všechnu sílu a její hlas byl slabý jako šepot, ale když jí dal svoje slovo, strach z očí jeho sestry zmizel. Ned si vzpomínal na to, jak se tehdy usmála, jak pevně její prsty sevřely jeho, když z ní život vyprchal a z dlaně se jí vysypaly růžové okvětní plátky, zčernalé a mrtvé. Víc si nepamatoval. Našli ho tam, jak stále objímá její tělo, tichého žalem. Ten malý muž z jezerní osady, Howland Reed, vyndal její ruku z jeho. Ned si na nic z toho nevzpomínal. „Nosím jí květiny, když mohu,“ řekl. „Lyanna měla... květiny ráda.“

Král se dotkl její tváře, jeho prsty přejely po drsném kameni tak něžně, jako by to bylo živé maso. „Přísahal jsem, že Rhaegara za to, co jí udělal, zabiju.“

„Udělal jsi to,“ připomněl mu Ned.

„Jen jednou,“ řekl Robert s hořkostí.

Utkali se spolu u brodu Trojzubce, zatímco kolem zuřila bitva, Robert se svým válečným kladivem a přilbicí s obrovským parožím a targaryenský princ oděný celý v černém. Na hrudním plátu měl tříhlavého draka svého rodu, vysázeného z rubínů, které ve slunečním svitu zářily jako oheň. Vody Trojzubce rudě proudily kolem kopyt jejich ořů, kteří kroužili kolem sebe a naráželi do sebe, zas a znovu, dokud poslední drtivý úder Robertova kladiva nezasáhl draka na pancíři a hrudník pod ním. Když se na místě zápasu konečně objevil Ned, Rhaegar ležel mrtvý v proudu, zatímco muži obou armád pátrali ve vířících vodách po rubínech uvolněných úderem z jeho brnění.

„Ve svých snech ho zabíjím každou noc,“ přiznal se Robert, „i tisíc smrtí by bylo méně, než si zasluhuje.“

Neexistovalo nic, co by na to Ned mohl říci. Po chvíli ticha poznamenal: „Měli bychom se vrátit, Tvoje Výsosti. Tvoje manželka tě jistě očekává.“

„Moji ženu ať vezmou Jiní,“ zamumlal Robert s hořkostí v hlase, ale vydal se zpátky cestou, kterou přišli, a jeho hřmotné kroky se rozléhaly temnotou. „A jestli ještě jednou uslyším to Tvoje Výsosti, nechám tvoji hlavu nabodnout na kůl. My přece jeden pro druhého znamenáme víc než to.“

„Já na to nezapomněl,“ odpověděl Ned tiše. Když král nic neříkal, pobídl ho: „Pověz mi o Jonovi.“

Robert zavrtěl hlavou. „Nikdy jsem neviděl, že by nemoc člověka sklátila tak rychle. V den jména mého syna jsme pořádali turnaj. Kdybys Jona viděl tehdy, přísahal bys, že bude žít navěky. O čtrnáct dnů později byl mrtvý. Ta nemoc byla jako oheň v jeho útrobách. Prohořela jeho tělem skrz naskrz.“ Zastavil se vedle sloupu před hrobkou dlouho mrtvého Starka. „Měl jsem toho starého muže rád.“

„Oba jsme měli.“ Ned se na okamžik odmlčel. „Catelyn se bojí o svou sestru. Jak Lysa snáší svůj bol?“

Robertova ústa se trpce zkřivila. „Abych pravdu řekl, ne moc dobře,“ připustil. „Myslím, že ztráta Jona tu ženskou připravila o rozum, Nede. Odvezla chlapce na Orlí hnízdo, navzdory mému přání. Doufal jsem, že si ho vezme do pěstounské péče Tywin Lannister v Casterlyově skále. Jon neměl žádné bratry, ani žádné další syny. Copak může být ten chlapce vychováván ženami?“

Ned by spíš svěřil dítě jeskynní zmiji než lordu Tywinovi, ale raději svoje pochybnosti nahlas nevyslovil. Některé staré rány se nikdy úplně nezacelí a začnou znovu krvácet po jediném slově. „Ta žena ztratila manžela,“ řekl opatrně. „Možná se jako matka bála, že přijde i o svého syna. Ten chlapec je ještě velmi malý.“

„Je mu šest, je nemocný a je to pán Orlího hnízda, bohové smilujte se,“ zaklel král. „Lord Tywin nikdy předtím ničím poručníkem nebyl. Lysa by si takové pocty měla vážit. Lannisterové jsou mocným a velmi urozeným rodem. Odmítla si můj návrh dokonce jen vyslechnout a pak odjela uprostřed noci, aniž by se s někým patřičně rozloučila. Cersei zuřila.“ Zhluboka si povzdechl. „Ten hoch je můj jmenovec, věděl jsi to? Robert Arryn. Přísahal jsem, že ho budu ochraňovat. Jak to mám udělat, když ho jeho matka unesla a odvlekla pryč?“

„Sám se stanu jeho poručníkem, budeš-li si to přát,“ řekl Ned. „S tím by Lysa měla souhlasit. Ona a Catelyn si byly jako dívky blízké a rádi ji tu uvítáme.“

„Velkorysá nabídka, můj příteli,“ řekl král, „ale je příliš pozdě. Lord Tywin již také dal svůj souhlas. Svěřit chlapce do péče jinam by pro něj bylo velkou urážkou.“

„Mně leží na srdci spíš dobro mého synovce než uražená lannisterská pýcha,“ prohlásil Ned.

„To je proto, že ty s žádným z Lannisterů nespáváš.“ Robert se zasmál a ten zvuk se rozlehl mezi hrobkami a odrazil se od klenutého stropu. Jeho úsměv byl zablesknutím bílých zubů v houštině objemného černého plnovousu. „Ach, Nede,“ řekl, „ty jsi stále tak vážný.“ Položil masivní paži kolem Nedových ramen. „Měl jsem v úmyslu posečkat pár dní, než si s tebou pohovořím, ale teď vidím, že to není zapotřebí. Pojď se mnou.“

Vydali se na zpáteční cestu mezi sloupovím. Slepé kamenné oči jako by je sledovaly, když kolem nich procházeli. Král měl paži položenou kolem Nedových ramen. „Určitě se divíš, proč jsem se nakonec přece jen odhodlal navštívit Zimohrad, po tak dlouhé době.“

Ned měl určité podezření, ale neodvážil se je vyslovit. „Zajisté proto, aby ses potěšil mojí společnosti,“ řekl nenuceně. „A navíc je tu Zeď. Měl by ses na ni podívat, Tvoje Výsosti, projít se po jejích hradbách a promluvit s těmi, kdo na ní stráží říši. Noční hlídka je už jen pouhým stínem toho, čím bývala kdysi. Benjen říká -“

„Nepochybuji o tom, že se dostatečně brzy doslechnu, co říká tvůj bratr,“ přerušil ho Robert. „Ta Zeď tam stojí- kolik - osm tisíc let? Pár dní ještě posečká. Já mám naléhavější starosti. Jsou těžké časy. Potřebuji kolem sebe dobré muže. Muže jako Jon Arryn. Sloužil mi jako pán Orlího hnízda, jako strážce východu, jako pobočník krále. Nebude snadné nalézt za něj náhradu.“

„Jeho syn...“ začal Ned.

„Jeho syn zdědí Orlí hnízdo se všemi jeho pozemky a výnosy,“ řekl Robert příkře. „Nic víc.“

To Neda překvapilo. Ohromeně se zastavil a otočil se, aby pohlédl na svého krále. „Arrynové vždy byli i strážci východu,“ vyhrkl spontánně. „Ten titul je nerozlučně spjat s vlastnictvím jejich půdy a statků.“

„Možná až bude starší, může ten titul získat zpátky,“ řekl Robert. „Mám na to tento rok k přemýšlení a ještě další. Šestiletý chlapec nemůže být nikomu strážcem ani velitelem, Nede.“

„V míru je to pouze čestný titul. Ať si jej ten chlapec ponechá. Kvůli památce jeho otce, když už ne kvůli němu. Za jeho dlouholeté služby to Jonovi zajisté dlužíš.“

Král jeho slovy nebyl potěšen. Sundal paži z Nedova ramene. „Jonova služba byla závazkem, jímž byl povinován svému lennímu pánovi. Nejsem žádný nevděčník, Nede. Ty ze všech lidí nejvíc bys to měl vědět. Jenomže syn není otec. Malý chlapec nemůže mít na starosti ochranu východu.“ Pak jeho tón změkl. „Dost už o tom. Mně teď leží na srdci mnohem důležitější úřad, o kterém si s tebou chci pohovořit, a nerad bych se s tebou hádal.“ Robert ho uchopil za loket. „Potřebuji tě, Nede.“

„Jsem ti k službám, Tvoje Výsosti. Vždycky jsem byl a budu.“ Byla to slova, která musel říci, a tak je řekl, pln strachu z toho, co možná bude následovat.

Zdálo se, že Robert je stěží slyšel. „Ta léta, která jsme spolu strávili v Orlím hnízdě. Bohové, byla to zatraceně dobrá léta. Chtěl bych tě opět mít po svém boku, Nede. Chci tě mít tam dole v Králově přístavišti, ne tady nahoře na samém konci světa, kde nejsi nikomu užitečný.“ Robert se zahleděl stranou do temnoty a na okamžik vypadal stejně melancholicky jako Stark. „Ujišťuju tě, že sedět na trůnu je tisíckrát obtížnější než ho získat. Zákony jsou úmornou záležitostí a počítání měďáků je ještě horší. A lidé… štekají na sebe tak dlouho, dokud nemám mysl zcela otupenou a zadek v jednom ohni. Všichni něco chtějí, peníze, pozemky nebo zadostiučinění. Kdybys slyšel ty lži, co mi říkají přímo do očí... a moji lordi a lady nejsou o nic lepší. Jsem obklopen pochlebovači a blázny. Člověka to dohání k šílenství, Nede. Polovina se jich neodvažuje říct mi pravdu a ta druhá polovina není schopna dopídit se jí. Přiznám se ti, že za nocí si někdy přeju, abychom to tehdy u Trojzubce byli prohráli. Ach ne, ve skutečnosti ne, ale...“

„Já ti rozumím,“ řekl Ned tiše.

Robert na něj pohlédl. „Myslím, že ano. Pokud je tomu tak, jsi jediný, můj příteli.“ Usmál se. „Lorde Eddarde Starku, jmenuji tě pobočníkem krále.“

Ned poklekl na koleno. Nabídka jej nepřekvapila. Jaký jiný důvod by Robert měl, aby se vydal na tak dalekou cestu? Pobočník krále byl druhým nejmocnějším mužem v Sedmi královstvích. Mluvil královým hlasem, velel královým armádám, vynášel královy zákony, někdy dokonce sedával na Železném trůně, aby vykonával královu spravedlnost, když král sám byl nepřítomen, nemocný nebo jakkoli jinak indisponovaný. Robert mu nabízel zodpovědnost tak velkou, jako byla jeho říše sama.

Byla to ta poslední věc na světě, po které Ned toužil.

„Tvoje Výsosti,“ řekl, „takové pocty nejsem hoden.“

Robert zasténal s dobře naladěnou netrpělivostí. „Kdybych tě chtěl poctít, nechal bych tě odejít do výslužby. Já mám v plánu nechat tě vládnout království a třeba i bojovat ve válkách, zatímco já budu popíjet, cpát se a špásovat děvčata až do předčasného hrobu.“ Poplácal si svoje objemné břicho a zašklebil se. „Znáš to přísloví o králi a jeho pobočníkovi?“

Ned je znal. „To, o čem král sní,“ řekl, „pobočník uvádí v život.“

„Jednou jsem šel do postele s rybářskou děvečkou, která mi řekla, že obyčejní lidé znají pikantnější způsob, jak to vyjádřit. Král sere, řekla, a pobočník ho utírá.“ Zvrátil hlavu dozadu a zařičel smíchy. Ozvěna se rozlehla temnotou a mrtví Zimohradu všude kolem nich jako by si je změřili chladným, nesouhlasným pohledem.

Nakonec jeho smích utichl a odezněl docela. Ned stále klečel, oči zvednuté ke svému vladaři. „Proklatě, Nede,“ posteskl si král, „mohl bys mě alespoň oblažit úsměvem.“

„Říká se, že tady na severu bývá taková zima, že když se člověk směje, smích mu zamrzne v hrdle a udusí se jím,“ odvětil Ned klidným hlasem. „Možná proto Starkové tak málo oplývají smyslem pro humor.“

„Pojeď se mnou na jih a já tě naučím, jak se znovu smát,“ slíbil mu král. „Pomohl jsi mi získat ten proklatý trůn, teď mi pomoz udržet si ho. Bylo nám souzeno vládnout společně. Kdyby žila Lyanna, byli bychom bratry, svázanými pokrevním poutem, nejen náklonností. Nu, ještě není příliš pozdě. Mám syna. Ty máš dceru. Můj Joff a tvoje Sansa spojí naše rody, tak jako jsme to kdysi měli udělat Lyanna a já.“

Tato nabídka jej překvapila. „Sanse je teprve jedenáct.“

Robert netrpělivě mávl rukou. „Na zásnuby je stará dost. Sňatek může pár let počkat.“ Král se usmál. „Nyní vstaň a řekni ano, proklatě.“

„Nic by mi nemohlo poskytnout větší potěšení, Tvoje Výsosti,“ odpověděl Ned. Zaváhal. „Tyto pocty přišly tak neočekávaně. Nedal bys mi nějaký čas na uváženou? Musím o tom říct své ženě...“

„Ano, ano, samozřejmě, pověz to Catelyn, vyspi se na to, když to potřebuješ.“ Král se sklonil, popadl Neda za ruku a s mocným heknutím ho zvedl na nohy. „Hlavně mě nenechávej čekat příliš dlouho. Jsem ten nejméně trpělivý ze všech lidí.“

Na kratičký okamžik Eddarda Starka ovládl strašlivý pocit neblahé předtuchy. Tohle je místo, kam patří, tady na severu. Rozhlédl se po kamenných postavách kolem nich a zhluboka se v chladném tichu podzemní krypty nadechl. Cítil na sobě oči mrtvých. Věděl, že naslouchali. A že zima se blíží.

JON

Bývaly chvíle - ne sice mnoho, ale pár jich bylo -, kdy Jon Sníh byl rád, že je bastard. Když si naléval víno do svého poháru od jednoho ze sluhů procházejících kolem se džbánem, napadlo ho, že právě teď je jedna z nich. Posadil se zpátky na své místo na lavici mezi mladými panoši a napil se. Jeho ústa naplnila sladká, ovocná chuť letního vína a vyčarovala mu úsměv na rtech.

Velká síň Zimohradu byla zamlžená kouřem a těžká vůní rožněného masa a čerstvě upečeného chleba. Její vysoké kamenné zdi byly ověšeny zástavami. Bílými, zlatými, purpurovými: zlovlk Starků, korunovaný jelen Baratheonů, lev Lannisterů. Trubadúr hrál na harfu a prozpěvoval baladu, ale na tomto konci síně byl jeho hlas stěží slyšet nad hukotem plamenů, zvoněním cínových talířů a číší a tichými tlumenými hlasy stovky podroušených rozhovorů.

Byla to čtvrtá hodina uvítací hostiny konané pro krále. Jonovi bratři a sestry seděli vedle královských dětí pod vyvýšeným pódiem, kde lord a lady Starkovi hostili krále a královnu. Na počest této příležitosti jeho lord otec zajisté dovolí každému dítěti pohár vína, ale určitě ne víc. Tady dole na lavicích Jona nikdo neomezoval v tom, kolik vína může vypít, aby uhasil svou žízeň a chuť.

A Jon, k rozjařenému potěšení mladíků kolem sebe, kteří ho pobízeli pokaždé, když vyprázdnil svou číši, zjišťoval, že má žízeň dospělého muže. Byla to příjemná společnost a Jonovi se líbilo poslouchat příběhy, které vyprávěli, o bitvách, děvčatech a lovu. Byl si jistý, že jeho společníci jsou mnohem zábavnější než královi potomci. Jeho zvědavost na návštěvníky byla zcela ukojena pouhým jejich příchodem do hodovní síně. Jejich procesí prošlo necelou stopu od místa, které mu vyhradili na lavici, a Jon si je všechny mohl prohlédnout hezky zblízka.

Jeho otec šel první, dělal doprovod královně. Muži měli pravdu, když říkali, že je krásná. Uprostřed zlatých vlasů se jí leskl drahokamy vykládaný diadém, jehož smaragdy dokonale ladily se zelení jejích očí. Jeho otec jí pomohl po schůdcích nahoru na pódium a odvedl ji k jejímu křeslu, ale královna se přitom na něj ani jednou nepodívala. Dokonce už ve čtrnácti letech byl Jon schopen prohlédnout její strojený úsměv.

Jako další šel král Robert sám s lady Stark po svém boku. Král byl pro Jona velkým zklamáním. Jeho otec o něm často mluvil: s nikým nesrovnatelný Robert Baratheon, démon Trojzubce, nejdivočejší válečník celé říše, obr mezi princi a knížaty. Jon viděl pouze tlustého muže se zarostlou rudou tváří, potícího se pod svým hedvábným oděvem. Kráčel nemotorně, jako by byl napůl opilý.

Po nich šly děti. Malý Rickon jako první zvládal dlouhou cestu síní se vší vážnosti, které je tříleté dítě schopno. Jon ho musel pobídnout, aby šel dál, když se u něj zastavil. Hned za ním šel Robb v bíle lemovaném oděvu z šedivé vlny, v barvách Starků. Po jeho boku kráčela princezna Myrcella. Byla to křehká dívenka, ještě ne osmiletá, se záplavou zlatých kadeří pod drahokamy zdobenou síťkou. Jon si všiml plachého pohledu, kterým se na Robba podívala, když procházeli mezi stoly, a nesmělého způsobu, jakým se na něj usmála. Usoudil o ní, že je mdlá a fádní. Robb neměl dokonce ani tolik rozumu, aby si uvědomil, jak je hloupá; křenil se na ni jako blázen.

Jeho nevlastní sestry provázely královské prince. Arya byla spárovaná s obtloustlým mladým Tommenem, jehož bílozlaté vlasy byly delší než její, Sansa, o dva roky starší, šla po boku korunního prince Joffreye Baratheona. Bylo mu dvanáct, byl mladší než Jon a Robb, ale k Jonovu velkému zklamání byl vyšší než ona. Kolem jeho zlatého límce a vysokého sametového nákrčníku mu spadal dolů hustý vodopád blonďatých kučer. Sansa, která kráčela vedle něho, celá zářila, ale Jonovi se nelíbily Joffreyovy našpulené rty ani znuděný, pohrdavý výraz, kterým si měřil Velkou síň Zimohradu.

Víc ho zajímal pár, který šel za nimi: královnini bratři, Lannisterové z Casterlyovy skály. Lev a Skřet; nebylo pochyb o tom, který je který. Ser Jaime Lannister byl dvojčetem královny Cersei; vysoký a zářivě zlatý, s lesknoucíma se zelenýma očima a úsměvem, který se do člověka zařezával jako nůž. Byl oděn v rudém hedvábí, vysokých černých botách, černém saténovém plášti. Na hrudi jeho tuniky byl zlatou nití vyšit lev jeho rodu, řvoucí do světa svoji výzvu. Do očí mu říkali Lannisterský lev a za jeho zády si o něm šeptali jako o „Králokatovi“.

Jon zjistil, že je obtížné odvrátit od něj pohled. Takto by měl vypadat král, říkal si v duchu, když muž procházel kolem něho.

Pak uviděl toho druhého, který se napolo skrytý kolébal za bokem svého bratra. Tyrion Lannister, nejmladší z potomků lorda Tywina a zdaleka ten nejošklivější. Vše, čím bohové obdařili Cersei a Jaimeho, to upřeli Tyrionovi. Byl to trpaslík, nesahající bratrovi výš než do pasu, snažící se ze všech sil udržet s ním krok na svých zakrslých nohou. Jeho hlava byla v poměru k tělu příliš velká, se zvířecky znetvořeným obličejem pod vystouplým obloukem obočí. Jedno zelené oko a jedno černé hleděly na svět zpod zplihlých řídkých vlasů tak světlých, že vypadaly skoro bílé. Jon ho fascinovaně pozoroval.

Posledními z urozených pánů, kteří vstoupili, byli jeho strýc Benjen Stark z Noční hlídky a svěřenec jeho otce Theon Greyjoy. Když šel kolem, Benjen Jona obdařil vřelým úsměvem. Theon jej zcela ignoroval, ale to pro Jona nebylo novinkou. Poté, co se všichni usadili, byly pozvednuty číše v přípitku, byla pronesena slova díků a hostina konečně začala.

Tehdy Jon začal pít a nepřestával.

Něco se pod stolem otřelo o jeho nohu. Jon spatřil červené oči hledící vzhůru na něj. „Už máš zase hlad?“ zeptal se. Ve středu stolu ležela na míse nesnědená polovina medového kuřete. Jon se k němu natáhl, aby odřízl stehno, ale pak dostal lepší nápad. Nabodl dýkou celý zbytek ptáka a nechal ho sklouznout na podlahu mezi svoje nohy. Duch se do něj tiše zahryzl. Jeho bratrům a sestrám nebylo povoleno přivést si svoje vlky na hostinu, ale na tomto konci hodovní síně Jon napočítal víc hafanů a proti jeho štěněti nikdo nic nenamítal. Říkal si, jaké má štěstí i v tomto ohledu.

Oči ho pálily. Jon si je začal prudce mnout, proklínaje kouř. Znovu se zhluboka napil vína a pozoroval svého zlovlka, jak požírá kuře.

Psi procházeli mezi stoly, táhli se za služebnými s tácy jídla. Jeden z nich, černá fena neurčité rasy s protáhlýma žlutýma očima, ucítila vůni kuřete. Zastavila se a strčila hlavu pod stůl, aby si utrhla svůj podíl. Jon obě zvířata pozoroval. Duch tiše vzhlédl a upřel na psa svoje žhavé rudé oči. Fena štěkla v rozzuřené výzvě. Byla třikrát větší než štěně zlovlka. Duch se nepohnul. Stál nad svou kořistí a jen otevřel tlamu a obnažil tesáky. Fena ztuhla, znovu štěkla, pak si boj rozmyslela. Odvrátila se a odplížila se pryč, s posledním vzdorovitým štěknutím, které mělo zachránit její pošramocenou pýchu. Duch se vrátil zpátky ke svému žrádlu.

Jon se zasmál a sáhl pod stůl, aby pocuchal chundelatou bílou srst. Zlovlk na něj pohlédl, jemně olízl jeho dlaň a znovu se zahryzl do masa.

„Je to jeden z těch zlovlků, o kterých jsem toho tolik slyšel?“ ozval se známý hlas poblíž.

Jon šťastně vzhlédl. Byl to jeho strýc Ben, který mu položil ruku na hlavu a prohrábl mu vlasy, stejně jako Jon před chvílí pocuchal vlkovu srst. „Ano,“ odpověděl. „Jmenuje se Duch.“

Jeden z panošů přerušil košilatý příběh, který vyprávěl, aby udělal místo bratrovi jejich pána. Dlouhonohý Benjen Stark se obkročmo posadil na lavici a vzal si z Jonových rukou číši s vínem. „Letní víno,“ řekl, když ochutnal. „Není nic sladšího. Kolik číší už jsi dnes vypil, Jone?“

Jon se usmál.

Ben Stark se dal do smíchu. „Jak jsem se obával. Ale dobře že tak. Myslím, že jsem byl mladší než ty, když jsem se poprvé opravdu poctivě a upřímně opil.“ Popadl z blízkého tácu pečenou cibuli, z níž odkapávala hnědá šťáva, a zakousl se do ní. Když ji drtil, praskala mu mezi zuby.

Jeho strýc byl ostrých rysů a štíhlý jako horská skála, ale v jeho modrošedých očích se vždycky leskly jiskřičky smíchu. Oblékal se do černého, jak to příslušelo muži od Noční hlídky. Dnes na sobě měl oděv z bohatého černého sametu, vysoké kožené boty a široký opasek se stříbrnou sponou. Kolem krku se mu leskl těžký stříbrný řetěz. Zatímco jedl cibuli, Benjen užasle i pobaveně zároveň sledoval Ducha. „Velmi tichý vlk,“ poznamenal.

„Není jako ostatní,“ řekl Jon. „Nikdy nevydá hlásku. Proto jsem ho pojmenoval Duch. Proto, a také proto, že je tak bílý. Ostatní jsou celí tmaví, šediví nebo černí.”

„Tam za Zdí žije hodně zlovlků. Slýcháme je na našich průzkumných výpravách.“ Benjen Stark si Jona změřil pátravým pohledem. „Ty nejídáváš u stolu se svými bratry a sestrami?“

„Většinou ano,“ odpověděl Jon bezvýrazným hlasem. „Ale dnes večer si lady Stark myslela, že by to mohlo být chápáno jako urážka královské rodiny, kdyby mezi nimi seděl bastard.“

„Rozumím.“ Jeho strýc pohlédl přes rameno na vyvýšený stůl na vzdáleném konci síně. „Zdá se, že můj bratr dnes večer nemá příliš hodovní náladu.“

Jon si toho všiml taky. Bastard se musel naučit všímat si věcí, číst pravdu, kterou lidé schovávali za svýma očima. Jeho otec se choval zdvořile a vybraně jako vždy, ale byla v něm jakási upjatost a strnulost, kterou v něm Jon pozoroval zřídkakdy předtím. Mluvil málo, rozhlížel se po síni svýma šedýma očima pod mocnými oblouky obočí, ale jako by nic neviděl. O dvě křesla dál král celý večer vydatně popíjel. Jeho široký obličej za hustým černým vousem byl zrudlý a lesklý. Stále něčemu připíjel, hlasitě se smál každému vtipu, ale královna vedle něj vypadala chladně jako socha vytesaná z ledu. „Královna je taky rozčilená,“ řekl Jon svému strýci tichým hlasem. „Otec dnes odpoledne odvedl krále dolů ke hrobkám. Královna nechtěla, aby tam šel.“

Benjen na Jona pohlédl obezřetným, pátravým pohledem. „Moc bys tady z toho nepostrádal, viď, Jone? Muže jako ty bychom potřebovali na Zdi.“

Jon se nadmul pýchou. „Robb je silnější s kopím než já, ale já se umím lépe ohánět mečem, a jak říká Hullen, umím jezdit na koni stejně dobře jako kterýkoli muž z hradní družiny.“

„Pozoruhodné úspěchy.“

„Vezmi mě s sebou, až pojedeš zpátky na Zeď,“ řekl Jon v náhlém návalu vzrušení. „Otec mě nechá odejít, když ho o to požádáš, vím, že to dovolí.“

Strýc Benjen upřeně pozoroval jeho obličej. „Zeď je tvrdým místem pro chlapce, Jone.“

„Už jsem téměř dospělý muž,“ protestoval Jon. „Ve svůj příští den jména dosáhnu patnácti let, a mistr Luwin říká, že bastardi dospívají rychleji než ostatní děti.“

„To je pravda,“ přitakal Benjen a svěsil koutky úst. Vzal ze stolu Jonův pohár, nalil do něj víno z blízkého džbánu a vypil jej dlouhými, hlubokými doušky.

„Daeron Targaryen byl čtrnáct let starý, když dobyl Dorne,“ pokračoval Jon. Mladý Drak byl jedním z jeho hrdinů.

„Dobyl ho za jedno léto,“ poznamenal jeho strýc. „Ten tvůj chlapecký král ztratil deset tisíc mužů, když to místo dobýval, a dalších padesát tisíc, když se je snažil udržet. Někdo mu měl vysvětlit, že válka není hra.“ Znovu se zhluboka napil vína. „Kromě toho,“ řekl otíraje si ústa hřbetem ruky, „Daeronu Targaryenovi bylo teprve osmnáct, když ho zavraždili. Nebo jsi snad na tohle zapomněl?“

„Nezapomněl jsem na nic,“ vychloubal se Jon. Víno jej učinilo chvástavým. Snažil se sedět co nejvzpřímeněji, aby svému strýci připadal vyšší. „Chtěl bych sloužit v Noční hlídce, strýčku.“

Přemýšlel o tom dlouze a usilovně, když v noci ležel na lůžku, zatímco jeho bratři spali kolem něco. Robb jednoho dne zdědí Zimohrad a jako strážce severu bude velet mocné armádě. Bran a Rickon se stanou Robbovými vazaly a budou vládnout svým pevnostem v jeho jménu. Jeho sestry Arya a Sansa se provdají za dědice jiných mocných rodů a odeberou se na jih jako paní svých vlastních hradů. Jaké místo ale může doufat, že dostane on, bastard?

„Ty nevíš, oč žádáš, Jone. Noční hlídka je bratrstvem, pevně svázaným přísahou. Nemáme žádné rodiny. Žádný z nás nikdy nezplodí syna. Naší manželkou je povinnost. Naší milenkou je čest.“

„Bastard taky může mít svou čest,“ namítl Jon. „Jsem připraven složit vaši přísahu.“

„Jsi čtrnáctiletý chlapec,“ namítl Benjen. „Ne muž, zatím ne. Dokud jsi nepoznal ženu, nemůžeš pochopit, čeho by ses vzdal.“

„Na tom mi nezáleží!“ vybuchl Jon rozohněně.

„Možná by záleželo, kdybys věděl, co to znamená,“ řekl Benjen. „Kdybys věděl, co tě ta přísaha bude stát, méně bys dychtil zaplatit tu cenu, synu.“

Jon cítil, jak v něm narůstá vztek. „Já nejsem tvůj syn!“

Benjen Stark vstal. „To je mi líto.“ Položil ruku na Jonovo rameno. „Přijď za mnou, až se sám pokusíš zplodit bastarda, pak uvidíme, jaké budou tvoje pocity.“

Jon se celý třásl. „Já nikdy žádného bastarda nezplodím,“ vyslovil důrazně. „Nikdy!“ Vyplivl to jako hadí jed.

Najednou si uvědomil, že stůl ztichl a oči všech přítomných se upírají na něho. Cítil, jak se mu do očí tlačí slzy. Vstal.

„Omluvte mě,“ řekl s poslední špetkou důstojnosti. Otočil se a utekl předtím, než ho mohli vidět plakat. Zřejmě vypil víc vína, než si uvědomoval. Když se snažil odejít, chodidla se pod ním zapletla, zavrávoral, vrazil do služebné a vyrazil jí z rukou džbán kořeněného vína, který spadl na podlahu a rozbil se. Kolem něj zaburácel smích a Jon ucítil slzy na tvářích. Někdo se pokoušel postavit ho. Vyškubl se z jeho sevření a napolo slepý se rozběhl ke dveřím. Duch mu běžel v patách ven do noci.

Nádvoří bylo prázdné a tiché. Na cimbuří vnitřních hradeb stál na hlídce osamělý strážný, s pláštěm těsně přitaženým k tělu na ochranu proti chladu. Vypadal znuděně a byl na něj žalostný pohled, když se tam tak choulil, ale Jon by si s ním bez váhání vyměnil místo. Jinak byl hrad tmavý a prázdný. Jon kdysi viděl opuštěnou pevnost, strašidelné místo, kde se nic nehýbalo, jen vítr a kameny mlčely o jakýchkoli lidech, co tam kdysi žili. Zimohrad mu to místo dnes večer připomněl.

Z otevřených oken za ním se linuly zvuky hudby a písní. Byly to ty poslední věci, které Jon chtěl slyšet. Otřel si slzy do rukávu košile, vzteklý sám na sebe, že je nechal vytrysknout, a otočil se k odchodu.

„Chlapče,“ ozval se hlas za ním. Jon se otočil.

Na římse nade dveřmi do Velké síně seděl Tyrion Lannister a přehlížel odtamtud celý svět jako groteskní chrlič. Skřet se na něj zašklebil. „To zvíře, co máš, to je vlk?“

„Zlovlk,“ odpověděl Jon. „Jmenuje se Duch.“ Hleděl vzhůru na malého muže a na svoje zklamání rázem zapomněl. „Co děláš tam nahoře? Proč nejsi na hostině?“

„Příliš horko, příliš hlučno a vypil jsem příliš mnoho vína,“ odpověděl trpaslík. „Už dávno jsem zjistil, že pozvracet svého bratra je považováno za nezdvořilost. Mohl bych se na tvého vlka podívat zblízka?“

Jon zaváhal, pak pomalu přikývl. „Dokážeš slézt dolů nebo ti mám přinést žebřík?“

„Ach, zapomeň na to,“ odvětil malý muž. Odstrčil se od okraje římsy a skočil do vzduchu. Jon zalapal po dechu a pln obdivu se díval, jak Tyrion Lannister stočený do koule proletěl kolem něho, zlehka přistál na rukou a pozpátku se vyšvihl na nohy.

Duch před ním nejistě odběhl stranou.

Trpaslík se oprášil a dal se do smíchu. „Mám dojem, že jsem tvého vlka vyděsil. Omlouvám se.“

„On se nebojí,“ řekl Jon. Poklekl a zavolal: „Duchu, pojď sem. Pojď. Sem ke mně.“

Vlčí štěně přihopkalo blíž a strčilo čenichem do Jonova obličeje, ale opatrným okem dál pozorovalo Tyriona Lannistera, a když trpaslík natáhl ruku, aby ho pohladil, stáhl se zpátky a obnažil tesáky v bezhlesém zavrčení. „Je plachý, viď?“ poznamenal Lannister.

„Sedni, Duchu,“ nařídil mu Jon. „Hodný, Buď zticha.“ Pohlédl na trpaslíka. „Teď se ho můžeš dotknout. Nepohne se, dokud mu to nenařídím. Cvičím ho.“

„To vidím,“ řekl Lannister. Pocuchal sněhobílou srst mezi Duchovýma ušima a řekl: „Pěkný vlk.“

„Kdybych tu nebyl, roztrhl by ti hrdlo,“ řekl Jon. Ve skutečnosti to zatím nebyla pravda, ale brzy bude.

„V tom případe bys raději měl zůstat poblíž,“ řekl trpaslík. Naklonil svoji příliš velkou hlavu na stranu a pohlédl na Jona svýma odlišně zbarvenýma očima. „Já jsem Tyrion Lannister.“

„Já vím,“ řekl Jon. Vstal. Když stál, byl větší než trpaslík. Navozovalo mu to pocit moci.

„Ty jsi bastard Neda Starka, že?“

Jon cítil, jak jím proběhla vlna chladu. Pevně stiskl rty k sobě a neřekl nic. „Urazil jsem tě?“ zeptal se Lannister. „Omlouvám se. Trpaslíci neumějí být taktní. Generace ztřeštěných šašků ve strakatých šatech mi vysloužily právo nevkusně se oblékat a pronášet neuvážené věci, které mi přicházejí na mysl.“ Zašklebil se. „Ty ale jsi bastard.“

„Lord Eddard Stark je můj otec,“ namítl Jon škrobeně.

Lannister pozoroval jeho obličej. „Ano. Já to vidím. Máš v sobě víc ze severu než tvoji bratři.“

„Nevlastní bratři,“ opravil ho Jon. Byl trpaslíkovou poznámkou potěšen, ale snažil se nedat to najevo.

„Dovol mi dát ti v tom případě radu, bastarde,“ řekl Lannister. „Nikdy nezapomeň, čím jsi, protože svět na to nezapomene určitě. Udělej to svou předností a nedopusť, aby to bylo tvou slabostí. Chovej se, jako bys na to byl hrdý a nikdo nebude schopný použít to k tomu, aby ti ublížil.“

Jon neměl náladu na ničí rady. „Co ty víš o tom, jaké to je být bastardem?“

„Všichni trpaslíci jsou v očích svých otců bastardy.“

„Vždyť jsi synem své matky, rozený Lannister.“

„Opravdu?“ odvětil trpaslík hlasem plným sarkasmu. „Běž to říct mému otci. Moje matka zemřela, když mne přiváděla na svět, a on si tím do teď nebyl jistý.“

„Já dokonce ani nevím, kdo moje matka byla,“ řekl Jon tiše.

„Nějaká žena… zastižená v nevhodnou chvíli. Většinou to tak bývá.“ Obdařil Jona rošťáckým úsměvem. „Pamatuj si tohle, chlapče. Všichni trpaslíci jsou možná bastardy, ale ne všichni bastardi musí být trpaslíky.“ S těmito slovy se otočil a odkráčel zpátky do hodovní síně, pískaje si jakousi melodii. Když otevřel dveře, světlo linoucí se z nich jasně vykreslilo jeho stín přes nádvoří, v tom okamžiku byl Tyrion Lannister obrovský jako král.

CATELYN

Ze všech komnat Zimohradu byly Catelyniny ložnice těmi nejteplejšími. Zřídkakdy v nich musela nechávat rozdělávat oheň. Hrad byl postaven na přírodních horkých pramenech a jejich vroucí vody proudily jeho zdmi a místnostmi jako krev v lidském těle, zaháněly chlad z jeho kamenných síní, plnily prosklené zahrady vlhkým teplem, zabraňovaly zemi promrznout. Na tuctu malých nádvoříček se ve dne v noci kouřilo z hladin malých jezírek. V létě to byla maličkost, která nikomu nestála za pozornost, ovšem v zimě to byl rozdíl mezi životem a smrtí.

Catelynina lázeň byla vždycky horká a plná páry a stěny její ložnice bývaly příjemné na dotek. To teplo jí připomínalo Řekotočí, dny plné slunce s Lysou a Edmurem, ale Ned horko rád neměl. Starkové byli stvořeni pro chlad, zdůrazňoval jí a ona se tomu smála a říkala mu, že v tom případě si hrad postavili na špatném místě.

A tak, když spolu skončili, Ned se od ní odkulil a vstal z jejího lože, tak jako již tisíckrát předtím. Přešel místnost, odhrnul těžké závěsy, jedno po druhém otevřel vysoká vížka okna a vpustil dovnitř chladný noční vzduch.

Vítr kroužil kolem něj, když tam stál obrácen tváří do tmy, nahý a s holýma rukama. Catelyn si přitáhla kožešiny k bradě a pozorovala ho. Vypadal jaksi menší a zranitelnější, jako mladík, za kterého se před patnácti dlouhými lety provdala v septu v Řekotočí. Slabiny ji stále bolely od prudkosti jeho milování. Byla to příjemná bolest. Cítila v sobě jeho semeno. Modlila se, aby se v jejím lůně proměnilo v život. Od té doby, co se narodil Rickon, již uplynuly tři roky. Nebyla ještě tak stará, aby mu nemohla porodit dalšího syna.

„Odmítnu to,“ řekl Ned, když se k ní otočil zpátky. Jeho oči byly vystrašené a hlas měl podivně zastřený.

Catelyn se na loži posadila. „To nemůžeš. Nesmíš.“

„Mou povinností je vládnout zde na severu. Nepřeji si stát se Robertovým pobočníkem.“

„Nepochopí to. Je teď králem a králové nejsou jako ostatní lidé. Když mu odmítneš sloužit, bude se divit, proč tomu tak je, a dříve nebo později začne mít podezření, že se stavíš proti němu. Copak nevidíš, jakému nebezpečí to může nás všechny vystavit?“

Ned zavrtěl hlavou, odmítal tomu věřit. „Robert by nikdy neublížil mně ani nikomu z těch, ktré miluji. Jsme si bližší než bratři. Má mě rád. Když jeho nabídku odmítnu, bude zuřit a proklínat mě, ale za týden se tomu společně zasmějeme. Znám toho muže.“

„Znával jsi muže,“ řekla. „Král je pro tebe cizí člověk.“ Catelyn si vzpomněla na mrtvého zlovlka ve sněhu, na zlomené paroží uvízlé hluboko v jeho chřtánu. Musí ho přinutit pochopit to. „Hrdost pro krále znamená hodně, můj pane. Robert urazil celou tu dlouhou cestu, aby tě navštívil, aby tě obdařil touto významnou poctou. Ty mu ji nemůžeš hodit zpátky do tváře.“

„Poctou?“ Ned se hořce zasmál.

„V jeho očích ano,“ řekla.

„A ve tvých?“

„I v mých,“ vybuchla, nyní již rozhněvaná. Copak to sám nevidí? „Jak jinak chceš říkat tomu, že ti nabízí svého vlastního syna ke sňatku s tvojí dcerou? Sansa se jednoho dne stane královnou. Její synové budou vládnout říši od Zdi až k horám Dorne. Co je na tom tak špatného?“

„Bohové, Catelyn, Sanse je teprve jedenáct,“ zasténal Ned. „A Joffrey... Joffrey je...“

Dopověděla to za něj. „... korunní princ a dědic Železného trůnu. A mně bylo teprve dvanáct, když mne můj otec zaslíbil tvému bratrovi Brandonovi.“

Nedovy rty se zkroutily v trpkém úšklebku. „Brandonovi. Ano. Brandon by věděl, co dělat. Ten to věděl vždycky. Všechno mělo patřit Brandona. Ty, Zimohrad, všechno. On se narodil k tomu, aby se stal královým pobočníkem a otcem královny. Já nikdy nežádal o to, aby tento pohár přešel na mne.“

„Možná ne,“ řekla Catelyn, „ale Brandon je mrtvý, ten pohár na tebe přešel a ty z něj musíš pít, ať se ti to líbí, či ne.“

Ned se od ní odvrátil a pohlédl zpátky do noci. Stál tam a díval se ven do tmy, pozoroval měsíc a možná hvězdy, nebo snad hlídky na hradbách.

Catelyn jeho bolest chápala. Eddard Stark se s ní oženil místo Brandona, jak mu velela povinnost, ale stín jeho mrtvého bratra stále ležel mezi nimi, stejně jako ten druhý, stín ženy, jejíž jméno nikdy neřekl, ženy, která mu porodila jeho nemanželského syna.

Už už se chtěla zvednout a jít za ním, když tu se ozvalo zaklepání na dveře, hlasité a neočekávané. Ned se zamračeně otočil. „Co se děje?“

Přes dveře k nim dolehl Desmondův hlas. „Můj pane, je tady mistr Luwin a prosí o naléhavé slyšení.“

„Pověděl jsi mu, že jsem vydal příkaz, aby mne nikdo nerušil?“

„Ano, můj pane. Trvá na tom.“

„Dobrá tedy. Pošli ho dovnitř.“

Ned přešel k šatníku a vklouzl do těžké róby. Catelyn si najednou uvědomila, jak je v místnosti chladno. Sedíc vzpřímená na loži, přitáhla si kožešiny k bradě. „Snad bychom měli zavřít okna,“ navrhla.

Ned nepřítomně přikývl. Mistr Luwin byl uveden dovnitř.

Byl to malý prošedivělý muž. Šedivé byly jeho oči, které byly rychlé a mnoho viděly. I vlasy měl šedivé, či alespoň ten zbytek, který mu léta ponechala. Šat měl z šedé vlny, olemovaný bílou kožešinou, v barvách Starků. Jeho velké splývavé rukávy měly uvnitř skryté kapsy. Luwin si do těch kapes vždycky zastrkoval různé věci a také z nich rozličné předměty vytahoval: knihy, dopisy, prapodivné věcičky, hračky pro děti, Catelyn se často divila, jak je možné, že se vším, co schovává do svých rukávů, mistr Luwin vůbec dokáže zvednout ruce.

Mistr čekal, dokud se za ním dveře nezavřely, a teprve pak promluvil. „Můj pane,“ řekl Nedovi, „promiň, že tě obtěžuji ve chvílích odpočinku. Byl mi zanechán vzkaz.“

Ned se tvářil podrážděně. „Byl zanechán kým? Přijel k nám snad jezdec? Nikdo mi o tom neřekl.“

„Žádný jezdec tu nebyl, můj pane. Jenom jsem našel vyřezávanou dřevěnou skříňku, položenou na stůl v mé hvězdárně, zatímco jsem odpočíval. Moji služebníci nikoho neviděli, ale musel ji přinést někdo z královy družiny. Žádné jiné návštěvníky z jihu jsme neměli.“

„Dřevěnou skříňku, říkáš?“ zajímala se Catelyn.

„Uvnitř byla jemně broušená nová čočka pro moji hvězdárnu, podle vzhledu z Myru. Výrobcům čoček z Myru se nikdo nevyrovná.“

Ned se zamračil. Catelyn věděla, že pro tento druh věcí má málo porozumění. „Čočka,“ zabručel. „Co to se mnou má společného?“

„Položil jsem sám sobě tutéž otázku,“ řekl mistr Luwin. „Očividně měla znamenat víc než jen to, co bylo patrné na první pohled.“

Catelyn se pod svými kožešinami zachvěla. „Čočka je nástrojem, který nám pomáhá vidět.“

„To vskutku je.“ Zašmátral prsty po náhrdelníku svého řádu; těžkém řetězu nošeném kolem krku pod róbou, jehož každý článek byl ukut z odlišného druhu kovu.

Catelyn cítila, jak se v ní opět pohnul strach. „Co chtějí, abychom viděli zřetelněji?“

„To samé jsem se zeptal sám sebe.“ Mistr Luwin vytáhl ze svého rukávu těsně srolovaný arch papíru. „Skutečný vzkaz jsem našel ukrytý pod falešným dnem, když jsem rozebral skříňku, ve které se čočka nalézala, ale není určen pro moje oči.“

Ned natáhl ruku. „V tom případě mi ho dej.“

Luwin se nepohnul. „Omlouvám se, můj pane. Ten vzkaz není ani pro tebe. Je určen očím lady Catelyn a jenom jí samotné. Mohu jí ho předat?“

Catelyn přikývla, neodvažujíc se promluvit. Mistr položil papír na stolek vedle její postele. Byl zapečetěn malou skvrnou modrého vosku. Luwin se uklonil a začal se pozpátku vzdalovat.

„Zůstaň tady,“ přikázal mu Ned ponurým hlasem. Pohlédl na Catelyn. „Co je? Moje paní, ty se chvěješ.“

„Mám strach,“ připustila. Natáhla se a vzala dopis do svých třesoucích se rukou. Kožešiny zapomenuty spadly z jejího těla a odhalily její nahotu. V modrém vosku byla otisknuta pečeť měsíce a sokola rodu Arrynů. „Je to od Lysy.“ Catelyn pohlédla na svého manžela. „Nepotěší nás to,“ řekla. „V tom dopise je smutek, Nede, cítím to.“

Ned se zamračil, jeho obličej potemněl. „Otevři ho.“

Catelyn rozlomila pečeť.

Její oči přelétaly nad řádky slov. Zpočátku jí nedávala smysl. Pak se rozpomněla. „Lysa nic neponechala náhodě. Když jsme spolu jako děvčata vyrůstaly, měly jsme svoji tajnou řeč, kterou znala jen ona a já.“

„Dokážeš to přečíst?“

„Ano,“ připustila Catelyn.

„V tom případě čti.“

„Asi bych měl odejít,“ ozval se mistr Luwin.

„Ne,“ řekla Catelyn. „Budeme potřebovat tvou radu.“ Odhodila svoje kožešiny a vstala z postele. Když přecházela přes místnost, noční vzduch byl na její holé pokožce studený jako hrob.

Mistr Luwin odvrátil zrak. Dokonce i Ned vypadal šokovaně. „Co to děláš?“ zeptal se.

„Chci zapálit oheň,“ odpověděla mu Catelyn. Našla svůj noční šat a oblékla si ho, pak poklekla před prázdným krbem.

„Mistr Luwin -“ začal Ned.

„Mistr Luwin přivedl na svět všechny moje děti,“ řekla mu Catelyn. „Teď není čas na nějaký falešný stud.“ Vsunula mezi třísky papír a na vrchol hromádky položila těžší polena.

Ned přešel místnost, vzal ji za paži a zvedl ji. Chvíli ji takto držel, s obličejem jen pár palců od jejího. „Moje paní, pověz mi, co stojí v tom dopise?“

Catelyn v jeho sevření ztuhla. „Varování,“ řekla tiše. „Pokud máme tolik rozumu, abychom mu dokázali naslouchat.“

Jeho oči pátraly v jejím obličeji. „Pokračuj.“

„Lysa píše, že Jon Arryn byl zavražděn.“

Jeho prsty na její paži ztuhly. „Kým?“

„Lannistery,“ odpověděla. „Královnou.“

Ned její paži pustil. Na její pokožce zůstaly tmavě červené otlaky. „Bohové,“ zašeptal drsným hlasem. „Tvoje sestra je šílená žalem. Neví, co říká.“

„Ví to,“ namítla Catelyn. „Lysa je impulzivní, to ano, ale tento dopis byl pečlivě promyšlen, chytře ukryt. Věděla, že kdyby padl do špatných rukou, znamenalo by to pro ni smrt. Jestliže tolik riskovala, musela mít víc než pouhé podezření.“ Catelyn pohlédla na svého manžela. „Nyní už skutečně nemáme na výběr. Musíš se stát Robertovým pobočníkem. Musíš s ním odjet na jih a dozvědět se pravdu.“

Okamžitě viděla, že Ned dospěl k jinému rozhodnutí. „Jediné pravdy, co znám, jsou tady. Jih je hnízdem zmijí, kterému je radno vyhýbat se.“

Luwin se zatahal za svůj těžký náhrdelník, tam, kde ho dřel do měkké kůže na krku. „Pobočník krále má velkou moc, můj pane. Moc zjistit pravdu o smrti lorda Arryna a přivést jeho vrahy před královskou spravedlnost. Moc ochránit lady Arryn a jejího syna, pokud by to nejhorší mělo být pravdou.“

Ned se bezmocně rozhlédl po ložnici. Catelyn by se k němu nejraději rozběhla, ale věděla, že v tu chvíli ho nemůže vzít do náruče. Nejdříve musí Ned vyhrát bitvu sám se sebou, kvůli jejich dětem. „Říkáš, že Roberta miluješ jako svého bratra. Nechal bys svého bratra obklopeného Lannistery?“

„Ať vás oba vezmou Jiní,“ zamumlal Ned ponuře. Odvrátil se od nich a přešel k oknu. Nepromluvil, a neudělal to ani jeho mistr. Mlčky vyčkávali, zatímco Eddard Stark odříkával tiché sbohem domovu, který tolik miloval. Když se konečně odvrátil od okna, jeho hlas byl unavený a plný melancholie a koutky jeho očí se vlhce leskly. „Můj otec jednou odešel na jih, aby uposlechl královo předvolání. Nikdy se domů nevrátil -“

„Jiné časy,“ poznamenal mistr Luwin. „Jiný král.“

„Ano,“ přitakal Ned otupěle. Posadil se do křesla vedle krbu. „Catelyn, ty zůstaneš zde na Zimohradu.“

Jeho slova projela jako vlna chladu jejím srdcem. „Ne,“ vyhrkla, najednou plná strachu. Má snad tohle být její trest? Už nikdy nevidět jeho tvář, necítit jeho paže kolem svého těla?

„Ano,“ řekl Ned hlasem, který nepřipouštěl žádné námitky. „Musíš místo mne vládnout severu, zatímco já budu za Roberta obstarávat jeho záležitosti. Na Zimohradu vždycky musí být Stark. Robbovi je čtrnáct. Brzy se stane dospělým mužem. Musí se naučit vládnout a já tady nebudu, abych mu to ukázal. Ať je přítomen všem shromážděním rady. Musí být připraven, až přijde jeho čas.“

„Bohové vědí, že ne za mnoho let,“ zamumlal mistr Luwin.

„Mistře Luwine, důvěřuji ti tolik, jako bych věřil své vlastní krvi. Poskytni mojí ženě svůj hlas ve všech záležitostech malých i velkých. Uč moje syny věcem, které potřebují znát. Zima se blíží.“

Mistr Luwin ponuře přikývl. Pak padlo ticho, dokud Catelyn nesebrala odvahu a nepoložila mu otázku, odpovědi na niž se obávala ze všech nejvíc. „Co ostatní děti?“

Ned vstal, vzal ji do náruče a podržel její obličej blízko svého. „Rickon je ještě velmi malý,“ řekl něžně. „Měl by zůstat tady s tebou a Robbem. Ostatní vezmu s sebou.“

„To nepřežiju,“ zašeptala Catelyn rozechvěle.

„Přežiješ,“ řekl. „Sansa se musí provdat za Joffreye, to je nyní zcela jasné, nesmíme jim poskytnout sebemenší důvod, aby mohli pochybovat o naší oddanosti. A je nejvyšší čas, aby se Arya naučila způsobům jižanského dvora. Za několik let také dosáhne věku na vdávání.“

Sansa na jihu zazáří, řekla si Catelyn v duchu, a bohové vědí, že Arya potřebuje vytříbit mravy. Neochotně je ve svém srdci propustila. Ale ne Brana. Nikdy ne Brana. „Ano,“ řekla, „ale prosím, Nede, pro lásku, kterou ke mně chováš, nech Brana se mnou tady na Zimohradu. Je mu teprve sedm.“

„Mně bylo osm, když mne otec poslal do pěstounské péče na Orlí hnízdo,“ namítl Ned. „Ser Rodrik mi řekl, že mezi Robbem a princem Joffreyem nepanuje žádná náklonost. To není dobré. Bran tu propast mezi nimi může přemostit. Je to milý chlapec, pohotově se směje, člověk si ho snadno zamiluje. Dovol mu vyrůstat s mladými princi, nech ho stát se jejich přítelem, tak jako se Robert stal mým. Náš rod v důsledku toho bude bezpečnější.“

Catelyn věděla, že má pravdu. To vědomí ale nijak nezmírnilo bolest, kterou musela snášet. To znamená, že je ztratí všechny čtyři: Neda, obě děvčata a svého sladkého, roztomilého Brana. Jenom Robb a malý Rickon jí zůstanou. Již nyní se cítila osamělá. Zimohrad byl tak rozlehlým místem. „V tom případě mu nedovol chodit blízko ke zdem,“ řekla statečně. „Víš přece, jak rád Bran šplhá.“

Ned jí slíbal slzy z očí, než stačily stéci. „Děkuji ti, moje paní,“ zašeptal. „Vím, že je to pro tebe těžké.“

„A co Jon Sníh, můj pane?“ zeptal se mistr Luwin.

Catelyn při vyslovení toho jména ztuhla. Ned vycítil její hněv a odtáhl se.

Mnozí mužové zplodili bastardy. Catelyn s tímto vědomím vyrůstala. Nepřekvapilo ji proto, když se v prvním roce svého manželství dozvěděla, že Ned je otcem dítěte jakési dívky, kterou poznal během válečného tažení. Měl svoje mužské potřeby a strávili celá léta od sebe, Ned daleko ve válce na jihu, zatímco ona zůstávala v bezpečí hradu svého otce v Řekotočí. Zaobírala se tehdy spíš Robbem, nemluvňátkem u svého prsu, než myšlenkami na manžela, kterého stěží znala. Přála mu jakoukoli útěchu, které se mu mezi bitvami mohlo dostat. A pokud by se jeho semeno ujalo, očekávala, že se o dítě postará.

Učinil víc než to. Starkové nebyli jako ostatní muži. Ned toho bastarda přivezl s sebou domů a říkal mu „syn“ a všichni na severu věděli. Když konečně válka skončila a Catelyn přijela na Zimohrad, Jon a jeho kojná se již v Nedově sídle zabydleli.

To ji hluboce ranilo. Ned o jeho matce nemluvil, nikdy se o ní ani slovem nezmínil, ale hrad nemá žádná tajemství a Catelyn slyšela svoje služebné opakovat si příběhy, které slyšely z úst vojáků jejího manžela. Šeptaly si o seru Arthuru Dayneovi, Meči jitra, nejnebezpečnějším ze Sedmi rytířů Aerysovy Královské gardy. A o tom, jak ho jejich pán porazil v souboji muže proti muži. Vypravovaly si i o tom, jak Ned přivezl meč sera Arthura zpátky jeho krásné mladé sestře, která jej očekávala v hradu zvaném Hvězdopád na břehu Letního moře. Lady Ašara Dayne, vysoká a bledá, s pronikavýma fialovýma očima. Dva týdny trvalo, než sebrala odvahu, ale nakonec, jednoho večera na loži se Catelyn přece jen zeptala na pravdu o tom, jak to bylo, zeptala se ho přímo do očí.

To bylo jen jednou za celá ta léta, kdy ji Ned vyděsil. „Na Jona se mne nikdy neptej,“ řekl jí hlasem chladným jako led. „Je to moje krev, a to je všechno, co potřebuješ vědět. A teď mí povíš, kde jsi slyšela to jméno, moje paní.“ Byla mu zavázána poslušností, řekla mu to, a od té doby veškeré šeptání ustalo a jméno Ašary Dayne na Zimohradu už nikdo nikdy neslyšel.

Jakákoli žena byla Jonovou matkou, Ned ji musel vášnivé milovat, protože nic, co Catelyn řekla, jej nepřesvědčilo, aby hocha poslal pryč. Byla to jediná věc, kterou mu nikdy neodpustila. Naučila se svého manžela milovat celým svým srdcem, ale nikdy v sobě nenašla lásku, kterou by dala Jonovi. Kvůli Nedovi by kolem sebe strpěla i tucet bastardů, pokud by jí nebyli na očích. Jon jí ale byl na očích stále, a jak vyrůstal, připomínal Neda mnohem víc než kterýkoli z jeho manželských synů, jež mu sama porodila. Tím to bylo horší. „Jon musí odejít,“ řekla nyní.

„On a Robb jsou si blízcí,“ namítl Ned. „Doufal jsem...“

„Tady zůstat nemůže,“ řekla Catelyn, která mu skočila do řeči. „Je to tvůj syn, ne můj. Já ho tady nechci.“ Věděla, že jsou to krutá slova, ale byla to pravda. Ned chlapci neprokáže žádnou laskavost, když ho nechá na Zimohradu.

Pohled, kterým ji Ned obdaroval, byl sklíčený. „Dobře víš, že na jih ho s sebou vzít nemohu. U dvora pro něj nebude místo. Chlapec se jménem bastarda... Víš, co by o něm řekli. Stranili by se ho.“

Catelyn obrnila svoje srdce proti němé prosbě v manželových očích. „Říkají, že tvůj přítel Robert sám zplodil celý tucet bastardů.“

„Ale žádného z nich nikdy nepřivedl ke dvoru!“ vybuchl Ned. „Ta Lannisteřice se o to postarala. Jak můžeš být tak proklatě bezcitná, Catelyn? Vždyť je to jen chlapec. On -“

Nechával se unášet svým hněvem. Možná by řekl víc, nebýt mistra Luwina, který do jejich rozhovoru zasáhl. „Nabízí se zde další řešení,“ řekl mistr tichým hlasem. „Tvůj bratr Benjen za mnou kvůli Jonovi přišel před pár dny. Zdá se, že ten hoch touží stát se jedním z černých.“

Ned se zatvářil šokovaně. „On požádal o to, aby se mohl připojit k Noční hlídce?“

Catelyn neřekla nic. Nechávala Neda, ať si to v klidu promyslí; její hlas by teď nebyl vítán. Ale nejraději by v tom okamžiku mistra políbila. Nabídl jim dokonalé řešení. Benjen Stark byl jedním z bratří, kteří odpřísáhli věrnost Noční hlídce. Jon se mu stane synem, dítětem, které nikdy neměl. A až přijde čas, chlapec sám složí přísahu. Nezplodí žádné děti, které by jednoho dne mohly ohrožovat nárok Catelyniných vlastních vnoučat na Zimohrad.

„Sloužit na Zdi je velkou ctí, můj pane,“ řekl mistr Luwin.

„A dokonce i bastard to v Noční hlídce může dotáhnout daleko,“ uvažoval Ned nahlas. Přesto byl jeho hlas stále plný obav. „Jon je ještě tak mladý. Kdyby mne o to požádal jako dospělý muž, byla by to jiná věc, ale čtrnáctiletý chlapec...“

„Těžká oběť,“ souhlasil mistr Luwin. „Jenomže teď jsou těžké časy, můj pane. Jeho úděl nebude o nic krutější než tvůj nebo tvé paní.”

Catelyn pomyslela na tři děti, které musí ztratit. Bylo těžké mlčet.

Ned se od nich odvrátil a zahleděl se z okna. Jeho dlouhý obličej byl tichý a zamyšlený. Nakonec si povzdechl a otočil se k nim zpátky. „Dobrá tedy,“ řekl mistru Luwinovi. „Myslím, že tohle řešení bude nejlepší. Promluvím s Benem.“

„Kdy to řekneme Jonovi?“ zeptal se mistr.

„Až budeme muset. Je nezbytné vykonat přípravy. Bude to trvat dva týdny, než budeme hotovi k odjezdu. Raději bych Jona nechal těšit se z těchto posledních několika společných dnů. Léto brzy skončí a dětství taky. Až přijde čas, sám mu to řeknu.“

ARYA

Aryiny stehy zase byly křivé. Polekaně se na ně zamračila a pohlédla tam, kde její sestra Sansa seděla mezi ostatními dívkami. Sansina výšivka byla nádherná. Každý to říkal. „Sansina práce je tak krásná jako ona sama,“ vychvalovala ji septa Mordane jednou před její matkou. „Má tak jemné, šikovné ruce.“ Když se lady Catelyn ptala na Aryu, septa si odfrkla. „Arya má ruce kováře.“

Arya pokradmu pohlédla na druhý konec místnosti, s obavami, že septa Mordane by mohla číst její myšlenky, ale septa jí dnešního dne vůbec nevěnovala pozornost. Seděla vedle princezny Myrcelly, usmívala se a rozplývala se obdivem. Nestávalo se často, aby septa byla obdařena privilegiem vyučovat královskou dceru ženským uměním, jak řekla, když královna přivedla Myrcellu, aby se k nim připojila. Arya si pomyslela, že Myrcelliny stehy také vypadají trochu křivě, ale člověk by to rozhodně nepoznal ze způsobu, jakým septa Mordane princezninu práci vychvalovala.

Znovu pohlédla na svou vlastní výšivku, snažíc se přijít na způsob, jak ji zachránit, ale pak si povzdechla a odložila jehlu. Zamračeně se podívala na svoji sestru. Sansa při práci vesele brebentila. Beth Cassel, malá dcerka sera Rodrika, seděla u jejích nohou a hltala každé slovo, které Sansa řekla, a Jeyne Poole se k ní nakláněla a šeptala jí cosi do ucha.

„Co si to tam povídáte?“ zeptala se Arya náhle.

Jeyne se na ni překvapeně podívala, pak se zahihňala. Sansa se zatvářila rozpačitě a Beth se začervenala. Žádná jí neodpověděla.

„Povězte mi to,“ naléhala Arya.

Jeyne se rozhlédla kolem, aby se ujistila, že septa Mordane neposlouchá. Myrcella právě něco řekla a septa se hlasitě zasmála spolu s ostatními dámami.

„Mluvily jsme o princi,“ řekla Sansa, hlasem jemným jako políbení.

Arya věděla, kterého prince má na mysli: Joffreye samozřejmě. Toho vysokého, pohledného. Sansa vedle něho musela sedět na hostině. Aryu posadili vedle toho malého tlustého. Samosebou.

„Joffreymu se tvoje sestra líbí,“ zašeptala Jeyne pyšně, jako by to mělo něco společného s ní. Byla dcerou majordoma Zimohradu a Sansinou nejmilejší přítelkyní. „Řekl jí, že je velmi krásná.“

„Ožení se s ní,“ řekla malá Beth zasněně a objala si kolena rukama. „Pak se Sansa stane královnou celé říše.“

Sansa měla tolik skromnosti, že se začervenala. Červenala se půvabně. Všechno dělá půvabně, pomyslela si Arya s tupým vzdorem. „Beth, neměla by sis vymýšlet,“ usměrnila Sansa mladší dívku, něžně ji hladíc po vlasech, aby vyrovnala příkrost svých slov. Pohlédla na Aryu. „Co ty si myslíš o princi Joffovi, sestro? Je velmi galantní, nemyslíš?“

„Jon říká, že vypadá jako holka,“ odpověděla Arya.

Sansa si nad svým vyšíváním povzdechla. „Ubohý Jon,“ řekla. „Žárlí, protože je bastard.“

„Je to náš bratr,“ řekla Arya až příliš nahlas. Její hlas prořízl odpolední ticho věžní místnosti.

Septa Mordane zvedla oči. Měla kostnatý obličej, pichlavé oči a malá ústa bez rtů, stvořená k mračení. „O čem to tam spolu mluvíte, děti?“

„Náš nevlastní bratr,“ opravila Aryu Sansa, tiše a precizně. Usmála se na septu. „Arya a já jsme se bavily o tom, jak potěšeny jsme, že tu princeznu máme dnes s námi,“ řekla.

Septa Mordane přikývla. „Vskutku. Je to pro nás velká čest.“ Princezna Myrcella se při komplimentu nejistě usmála. „Aryo, proč nepracuješ?“ zeptala se septa. Vstala a zamířila k nim přes místnost, provázena hlasitým šustěním svých naškrobených sukní. „Ukaž mi svoje vyšívání.“

Arya by nejraději začala křičet. To je celá Sansa, takhle probudit septinu pozornost. „Tady je,“ řekla zamračeně a zvedla k ní svou práci.

Septa si prohlížela látku. „Aryo, Aryo, Aryo,“ řekla. „Takhle to nepůjde. Takhle to rozhodně nepůjde.“

Všichni se na ni dívali. Bylo to na ni víc, než dokázala snést. Sansa byla příliš dobře vychovaná, než aby se sestřinu pokoření smála, ale Jeyne se uculovala i za ni. Dokonce i princezna Myrcella vypadala, jako by jí, Aryi, bylo líto. Arya cítila, jak se jí derou slzy do očí. Vstala ze židle a zbrkle se rozběhla ke dveřím.

Septa Mordane za ní zavolala. „Aryo, vrať se zpátky! Neopovaž se udělat další krok! Tvoje matka se o tom dozví. A navíc před zraky královské princezny! Všechny nás před ní zahanbuješ!“

Arya se zastavila u dveří a kousajíc se do rtu, obrátila se zpátky do místnosti. To už jí po tvářích stékaly slzy. Podařilo se jí mírně se uklonit Myrcelle. „Když dovolíš, moje paní.“

Myrcella na ni zamrkala a pohlédla na svoje dámy, aby jí poradily, co má dělat. Pokud však ona byla nejistá, septa Mordane rozhodně nebyla. „Kam máš v úmyslu jít, Aryo?“ zeptala se.

Arya na ni zamračeně pohlédla. „Jdu kovat koně,“ odpověděla sladkým hlasem, výraz šoku na septině tváři pro ni byl alespoň malým zadostiučiněním. Pak se otočila na patě a znovu se rozběhla, berouc schody tak rychle, jak jí to nohy dovolovaly.

Nebylo to spravedlivé. Sansa měla všechno. Sansa byla o dva roky starší; možná že do doby, než se narodila Arya, nic pro ni už nezbylo. Často ji to takto připadalo. Sansa uměla šít, tančit a zpívat. Psala básně. Uměla se oblékat. Zdědila vysoké lícní kosti jejich matky a husté zlatohnědé vlasy Tullyů. Arya se vyvedla po jejich otci. Její vlasy byly matně hnědé a obličej měla dlouhý a vážný. Jeyne jí říkávala Arya Koňská tvář, a tiše ržála pokaždé, když se ocitla v její blízkosti. Bylo bolestivé, že jedinou věcí, kterou Arya zvládala lépe než její sestra, byla pravě jízda na koni. A také vedení domácnosti. Sansa nikdy neměla hlavu na čísla. Pokud se provdá za prince Joffa, Arya doufala, že si kvůli němu opatří dobrého správce.

Nymeria, která na ni čekala ve strážní místnosti u úpatí schodiště, vstala v okamžiku, kdy Aryu spatřila. Arya se na ni usmála. Vlčí štěně ji milovalo, třebaže nikdo jiný ji rád neměl. Všude chodily spolu a Nymeria spala v jejím pokoji, v nohách její postele. Kdyby to matka nezakázala, Arya by si vlče vzala i do věže k vyšívání. Ať si potom septa Mordane stěžuje na její křivé stehy.

Když ji Arya odvazovala, Nymeria radostně chňapala po její ruce. Měla žluté oči. Kdykoli se v nich zachytilo sluneční světlo, zaleskly se jako dvě zlaté mince. Arya ji pojmenovala po válečnické královně Rhoynů, která svůj lid převedla přes úzké moře. I to způsobilo velké pozdvižení, Sansa samozřejmé pojmenovala svoje vlče „Lady“. Arya protáhla obličej a pevně k sobě vlče přitiskla. Nymeria jí olízla ucho a Arya se zahihňala.

Septa Mordane mezitím již určitě poslala vzkaz její matce. Když odejde do své komnaty, najdou ji tam. Arya nechtěla, aby ji našli. Měla lepší nápad. Chlapci se dole na nádvoří procvičovali v šermu. Chtěla zas vidět, jak Robb položí na lopatky toho galantního prince Joffreye. „Pojď,“ zašeptala na Nymeriu. Vstala a rozběhla se, s vlkem běžícím jí těsně v patách.

Na krytém mostě mezi zbrojnicí a Velkou věží bylo okno, ze kterého byl výhled na celé nádvoří. Pravě tam spolu zamířily.

Přiběhly tam, Arya zčervenalá a bez dechu, a nalezly Jona sedícího na okenním sedátku, s nohou nenuceně zvednutou k bradě. Pozoroval dění pod sebou, tak do něj zabrán, že si nevšiml jejich příchodu, dokud jim jeho bílý vlk nevyběhl vstříc. Nymeria se opatrně kradla blíž. Duch, již větší než jeho sourozenci, ji ucítil, láskyplně chňapl po jejím uchu a posadil se zpátky na zem.

Jon se na ni zvědavě podíval. „Neměla bys pracovat na svých stezích, sestřičko?“

Arya na něj protáhla obličej. „Chtěla jsem je vidět bojovat.“

Usmál se. „V tom případě pojď sem ke mně.“

Arya se vyšplhala do okna a posadila se k němu, do chóru úderů, nárazů a hekání zezdola z nádvoří.

K jejímu zklamání probíhal výcvik mladších chlapců. Bran byl mohutně vycpán, takže vypadal, jako by byl přivázán k péřové matraci, a princ Tommen, který byl sám o sobě tlusťoučký, vypadal jako vypasená malá koule. Těžce oddychovali, funěli a naráželi jeden do druhého ocelí vyztuženými dřevěnými meči pod bedlivým dozorem starého sera Rodrika Cassela, zbrojmistra, statného a chrabrého muže s úchvatnými bílými licousy na tvářích. Pokřikoval na ně tucet diváků, mužů a chlapců, aby jim dodali kuráže, a Robbův hlas mezi nimi byl nejsilnější. Za ním viděla Theona Greyjoye, v černém kabátci s vyšitou krakaticí jeho rodu na hrudi a s výrazem suchého pohrdání na tváři. Oba bojovníci se již potáceli. Arya usuzovala, že spolu zápolí už hodnou chvíli.

„O něco větší dřina než vyšívání,“ poznamenal Jon.

„O něco větší zábava než vyšívání,“ oplatila mu to Arya. Jon se zakřenil, natáhl se k ní a pocuchal jí vlasy. Arya se začervenala. Vždycky si byli blízcí, Jon měl obličej jejich otce, stejně jako ona. Byli mezi ostatními jediní. Robb, Sansa, Bran, a dokonce i malý Rickon, ti všichni zdědili podobu Tullyů, příjemné úsměvy a oheň ve vlasech. Když byla Arya malá, vždycky měla strach, že to znamená, že je taky nemanželská. Byl to Jon, za kterým chodívala ve svém strachu, a Jon, který ji zas a znovu ujišťoval, že se nemá čeho obávat.

„Proč nejsi dole na nádvoří?“ zeptala se ho Arya.

Napolo se na ni usmál. „Bastardům není dovoleno ubližovat malým princům,“ řekl. „Jakékoli modřiny, které při výcviku utrží, musí pocházet od urozených protivníků.“

„Ach tak.“ Arya upadla do rozpaků. Měla si to uvědomit. Už podruhé toho dne ji napadlo, že život není spravedlivý.

Pozorovala svého malého bratra, jak mečem sekl do Tommena. „Vedla bych si stejně dobře jako Bran,“ řekla. „Je mu teprve sedm. Mně je devět.“

Jon na ni pohlédl s moudrostí svých čtrnácti let. „Jsi příliš kostnatá,“ řekl. Vzal ji za paži, aby nahmatal její svaly. Pak si povzdechl a zavrtěl hlavou. „Pochybuji, že bys vůbec uzvedla meč, sestřičko, a nevím jak ještě dokázala mávnout.“

Arya vytrhla paži z jeho sevření a zamračila se na něj. Jon jí znovu pocuchal vlasy. Pozorovali Brana a Tommena, jak se v kruhu pohybují jeden kolem druhého.

„Vidíš prince Joffreye?“ zeptal se Jon.

Neviděla ho, ne při prvním pohledu, ale když se podívala znovu, našla ho vzadu, ve stínu vysoké kamenné zdi. Byl obklopen muži, které nepoznávala, mladými panoši oděnými do barev Lannisterů a Baratheonů, a všichni pro ni byli cizinci. Bylo mezi nimi i několik starších mužů; rytířů, jak předpokládala.

„Podívej se na erb na jeho kabátci,“ pobídl ji Jon.

Arya se podívala. Na princově prošívaném kabátci byl vyšit ozdobný erb a ta výšivka byla vskutku jedinečná. Erb byl uprostřed rozdělen na dvě poloviny; na jedné straně byl korunovaný jelen královského rodu, na druhé lev Lannisterů.

„Lannisterové jsou náležitě hrdí,“ poznamenal Jon. „Člověk by si myslel, že královský erb postačí, ale jim ne. Rod jejich matky je pro ně co do cti rovnocenný královu.“

„Prostě je žena v jejich rodině stejně důležitá jako muž!“ protestovala Arya.

Jon se dal do smíchu. „Možná bys měla udělat to samé, sestřičko. Spárovat ve svém erbu Tullye se Starky.“

„Vlk s rybou v tlamě?“ Ta myšlenka ji rozesmála. „To by vypadalo hloupě! Kromě toho, dívka neumí bojovat, tak proč by měla mít kabátec s erbem?“

Jon pokrčil rameny. „Dívky mají erby, ale ne meče. Bastardi mají meče, ale ne erby. Já si to nevymyslel, sestřičko.“

Z nádvoří pod nimi k nim dolehl výkřik. Princ Tommen se válel v hlíně, snažil se vstát a nedařilo se mu to. Se všemi svými vycpávkami vypadal jako želva převržená na záda. Bran nad ním stál se zdviženým dřevěným mečem, hotový udeřit do něj znovu v okamžiku, kdy se zvedne na nohy. Muži se dali do smíchu.

„Stačí!“ zvolal ser Rodrik. Vzal prince za ruku a zvedl ho. „Bojovali jste dobře. Lewe, Donnisi, pomozte jim z brnění.“ Rozhlédl se kolem. „Princi Joffreyi, Robbe, dáte si další kolo?“

Robb, již upocený z předchozího zápasu, dychtivě popošel kupředu. „Rád.“

Joffrey v odpověď na Rodrikovu výzvu přešel do slunečního světla a jeho vlasy v něm zazářily jako tekuté zlato. Tvářil se znuděně. „Tohle je hra pro děti, sere Rodriku.“

Theon Greyjoy vybuchl v hlasitý smích. „Vždyť vy jste děti,“ řekl výsměšně.

„Robb možná dítě je,“ opáčil Joffrey. „Já jsem princ. A už mě unavuje bušit do Starků dřevěným mečem.“

„Utržil jsi víc úderů, než jsi rozdal, Joffe,“ poznamenal Robb. „Ty se mě bojíš?“

Princ Joffrey na něj pohlédl. „Och, jsem z tebe vyděšený. Jsi o tolik starší.“ Někteří z Lannisterových mužů se zasmáli.

Jon zamračené hleděl na výjev pod nimi. „Ten Joffrey je ale pěkný náfuka,“ řekl Arye.

Ser Rodrik se zamyšleně tahal za svoje bílé licousy. „Co navrhuješ?“ zeptal se prince.

„Skutečnou ocel.“

„Přijímám,“ vyhrkl Robb v odpověď. „Budeš litovat!“

Zbrojmistr položil ruku na Robbovo rameno, aby ho uklidnil. „Ocel je příliš nebezpečná. Dovolím vám turnajové meče s tupými hranami.“

Joffrey neřekl nic, ale před prince se protlačil muž, kterého Arya neznala, vysoký rytíř s černými vlasy a obličejem plným jizev po spáleninách. „Toto je tvůj princ. Kdo jsi ty, že se opovažuješ zakazovat mu bojovat ostrým mečem, sere!“

„Jsem zbrojmistr Zimohradu, Clegane, a uděláš dobře, když si to zapamatuješ.“

„Ty tady cvičíš ženy?“ dotazoval se spálený muž. Byl svalnatý jako býk.

„Cvičím rytíře,“ odvětil ser Rodrik jedovatě. „Ocel dostanou, až na to budou připraveni. Až na to budou mít věk.“

Spálený muž pohlédl na Robba. „Jak starý jsi, chlapče?“

„Je mi čtrnáct,“ odpověděl Robb.

„Já zabil člověka ve dvanácti. A můžeš si být jistý, že to nebylo tupým mečem.“

Arya viděla, jak se Robb naježil. Jeho pýcha byla raněna. Otočil se k seru Rodrikovi. „Dovol mi to. Já ho porazím.“

„V tom případě ho poraz turnajovým mečem,“ trval na svém ser Rodrik.

Joffrey pokrčil rameny. „Přijď a utkej se se mnou, až budeš starší, Starku. Pokud nebudeš příliš starý.“ Z hloučku Lannisterových mužů se ozval smích.

Nádvořím se rozlehlo Robbovo klení a nadávky. Šokovaná Arya si přikryla ústa dlaní. Theon Greyjoy popadl Robba za paži, aby ho udržel v bezpečné vzdálenosti od prince, a ser Rodrik se v úleku popotahoval za svoje licousy.

Joffrey potlačil zívnutí a otočil se ke svému mladšímu bratrovi. „Pojď, Tommene,“ řekl. „Hodina her skončila. Nechme dětem jejich skotačení.“

To vyvolalo další vlnu smíchu od Lannisterů, další kletby od Robba. Obličej sera Rodrika byl pod jeho bílými licousy temně rudý. Theon svíral Robba v železném stisku tak dlouho, dokud princ a jeho družina neodešli.

Jon se díval, jak odcházejí, a Arya pozorovala Jona. Jeho obličej byl nehybný jako hladina jezírka v srdci božího háje. Nakonec slezl dolů z okenního parapetu. „Představení skončilo,“ řekl. Sklonil se, aby Ducha podrbal za ušima. Bílý vlk vstal a otřel se mu o nohy. „Měla bys běžet do svého pokoje, sestřičko. Septa Mordane určitě bude na číhané. Čím déle se budeš schovávat, tím přísnější bude trest. Budeš pak muset vyšívat celou zimu. Až přijde jarní tání, najdou tvoje tělo s jehlou stále pevně sevřenou mezi zmrzlými prsty.“

Arya to za vtipné nepovažovala. „Já vyšívání nenávidím!“ řekla rozohněně. „To není spravedlivé!“

„Nic není spravedlivé,“ řekl Jon. Znovu pocuchal její vlasy a zamířil pryč. Duch se neslyšně vydal za ním. Nymeria také šla za nimi, ale když viděla, že Arya stojí na místě, zastavila se a ohlédla se na ni.

Neochotně se otočila a vydala se opačným směrem.

Bylo to horší, než si Jon myslel. Nebyla to jen septa Mordane, kdo na ni čekal v jejím pokoji. Byla to septa Mordane a její matka.

BRAN

Lovci vyjeli z hradu již za svítání. Král toužil po divokém kanci k hostině naplánované na dnešní večer. Princ Joffrey jel se svým otcem a Robbovi také dovolili připojit se k lovecké družině. Strýc Benjen, Jory, Theon Greyjoy, ser Rodrik, a dokonce i královnin legrační malý bratr, ti všichni vyjeli s nimi. Koneckonců, byl to poslední lov. Zítra časně zrána se všichni vydají na dalekou cestu na jih.

Brana nechali doma s Jonem, děvčaty a Rickonem. Jenomže Rickon byl ještě maličký a děvčata byla jenom děvčata a Jon a jeho vlk nebyli nikde k nalezení. Bran je ovšem nijak usilovně nehledal. Myslel si, že Jon se na něho zlobí. Zdálo se, že Jon má poslední dobou vztek na každého. Bran netušil proč. Odjede se strýcem Benem na Zeď, aby se připojil k Noční hlídce. Podle Brana to bylo téměř stejně dobré jako odjet na jih s králem. To Robb byl jediným, koho tu nechají, ne Jon.

Celé dny se Bran stěží mohl dočkat, až bude pryč. Pojede po královské cestě na svém vlastním koni, ne na poníkovi, ale na opravdovém koni. Jeho otec se stane pobočníkem krále a budou žít v červeném hradě v Králově přístavišti, v hradě, který postavili dračí lordi. Stará chůva povídala, že tam straší, že ve sklepeních byly spáchány strašlivé věci a na zdech tam visí dračí hlavy. Stačilo, když na to Bran pomyslel, a začal se celý třást, ale strach neměl. Jak by se mohl bát? Jeho otec tam bude s ním, a rovněž král se všemi svými rytíři a zbrojnoši.

Bran se jednoho dne také stane rytířem, jedním z příslušníků Královské gardy. Stará chůva mu říkala, že ji tvoří ti nejlepší šermíři v celé říši. Je jich jen sedm, nosí bílou zbroj a nemají manželky ani děti, ale žijí jen proto, aby sloužili králi. Bran všechny ty příběhy znal. Jména těch rytířů mu zněla jako hudba. Serwyn se Zrcadlovým štítem. Ser Hyam Redwyne. Princ Aemon Dračí rytíř. Dvojčata ser Erryk a ser Arryk, která zemřela jedno mečem druhého před stovkami let, když bratr bojoval proti sestře ve válce, již zpěváci nazývali Tancem draků. Bílý býk, Gerold Hightower. Ser Arthur Dayne, Meč jitra. Ser Barristan Chrabrý.

Dva muži z Královské gardy přijeli na sever s králem Robertem. Bran je pozoroval fascinován, ale nikdy v sobě nenašel odvahu oslovit je. Ser Boros byl holohlavý muž s masitými tvářemi a ser Meryn měl hluboko vpadlé oči a vous v barvě rzi. Rytíře z příběhů mu víc připomínal ser Jaime Lannister, který také byl příslušníkem Královské gardy, ale Robb říkal, že Lannister zabil starého šíleného krále a neměl by se mezi ně již počítat. Nejvýznamnějším žijícím rytířem byl ser Barristan Selmy, Barristan Chrabrý, velitel Královské gardy. Otec mu slíbil, že se se serem Barristanem setkají, jakmile dorazí do Králova přístaviště, a Bran si odškrtával čárky dnů, které si nakreslil na zeď, tak dychtivý odjet, vidět svět, o kterém dosud jen snil, a začít nový život, který si stěží dokázal představit.

A přesto, když teď zbýval už jen poslední den, Bran si najednou připadal ztracený. Zimohrad mu byl jediným domovem, který kdy znal. Jeho otec mu řekl, že by se s ním dnes měl náležitě rozloučit, a on se o to pokoušel. Jakmile lovci vyjeli, procházel hradem se svým vlkem po boku, s úmyslem zajít za těmi, kteří měli zůstat. Za starou chůvou a kuchařem Gagem, za Mikkenem v jeho kovárně, za pacholkem Hodorem, který se stále usmíval a staral se o jeho poníka a nikdy neřekl nic jiného než jen „Hodor“, za mužem v prosklených zahradách, který mu dával ostružiny, když ho přišel navštívit...

Nebylo to k ničemu. Nejdříve šel do stáje a uviděl tam svého poníka v jeho stání, až na to, že už to nebyl jeho poník, protože dostane opravdového koně a poníka tady nechá, a najednou Bran netoužil po ničem jiném než sednout si tam na zem a dát se do pláče. Otočil se a vyběhl ze stáje předtím, než mohli Hodor a ostatní pacholci spatřit slzy v jeho očích. To byl konec veškerého jeho loučení. Místo toho Bran strávil celé dopoledne v božím háji, kde se pokoušel naučit svého vlka přinášet mu hozený klacík, ale nedařilo se mu to. Vlče bylo šikovnější než kterýkoli z psů v otcově psinci a Bran by přísahal, že rozumí každému slovu, které mu řekne, ale o přinášení klacíků projevovalo pramalý zájem.

Stále se pokoušel vymyslet pro něho jméno. Robb tomu svému říkal Šedivý vítr, protože uměl tak rychle běhat. Sansa svého pojmenovala Lady, Arya svému dala jméno po jakési pradávné čarodějnické královně, co se o ní zpívá v písních, a malý Rickon tomu svému říkal Chundeláč, což Branovi připadalo jako pěkně hloupé jméno pro zlovlka. Jonův vlk, ten bílý, se jmenoval Duch. Bran si říkal, kéž by na to jméno tak přišel první, i když jeho vlk bílý nebyl. Během uplynulých čtrnácti dnů ho napadla stovka jmen, ale ani jedno mu neznělo správně.

Nakonec ho házení klacíků omrzelo a rozhodl se, že si půjde zašplhat. Nebyl nahoře na polozbořené věži už celé týdny, protože se dělo tolik zajímavých věcí, a tohle možná bude jeho poslední příležitost.

Rozběhl se přes boží háj, dlouhou oklikou, aby se vyhnul jezírku, u kterého rostl strom srdce. Ten strom ho vždycky děsil; strom by přece neměl mít oči, říkal si Bran, ani listy, co vypadají jako ruce. Jeho vlk mu uháněl v patách. „Zůstaň tady,“ nařídil mu Bran u úpatí strážního stromu blízko stěny zbrojnice. „Lehni. Tak je to správné. A teď zůstaň.“

Vlk udělal, jak mu Bran řekl. Bran jej podrbal za ušima, pak se odvrátil, vyskočil, sevřel nízko visící větev a vytáhl se po ní. Byl v polovině cesty vzhůru po stromě, lehce přelézal z větve na větev, když tu vlk pod stromem vstal a začal výt.

Bran pohlédl dolů na zvíře. Jeho vlk zmlkl, ale dál na něj hleděl vzhůru do větví štěrbinami svých žlutých očí. Projelo jím podivné zamrazení. Vlk ještě jednou zavyl. „Ticho!“ okřikl ho. „Sedni. Zůstaň. Ty jsi horší než matka.“ Vytí jej pronásledovalo celou cestu vzhůru po stromě, až nakonec přeskočil na střechu zbrojnice, pryč z vlkových očí.

Střechy Zimohradu byly Branovi druhým domovem. Jeho matka často říkávala, že Bran uměl šplhat ještě předtím, než se naučil chodit. Bran si nepamatoval, kdy poprvé zvládl chůzi, ani si ale nevzpomínal, kdy se naučil šplhat, takže předpokládal, že to asi bude pravda.

Pro chlapce byl Zimohrad velkým kamenným labyrintem stěn, věží, nádvoří a tunelů prostírajícím se do všech stran. Ve starších částech hradu se síně svažovaly nahoru a dolů, takže člověk si dokonce ani nemohl být jistý, na kterém podlaží se nachází. Mistr Luwin mu řekl, že to místo během staletí rostlo a zvětšovalo se jako nějaký monstrózní kamenný strom. Jeho větve jsou pokroucené, silné a sukovité a jeho kořeny vrostlé hluboko do země.

Když se dostal nahoru a vyšplhal blízko k obloze, Bran spatřil Zimohrad v celé jeho kráse. Líbilo se mu, jak vypadá, když se prostíral pod ním, jenom s ptáky kroužícími mu nad hlavou, zatímco hluboko dole se odehrával život hradu. Bran dokázal celé hodiny dřepět mezi beztvarými, deštěm a větrem ohlodanými chrliči, které dumaly nad První věží, a pozorovat veškeré dění kolem. Muže cvičící se v šermu s dřevem a ocelí dole na nádvoří, kuchaře obdělávající svoji zeleninu v prosklené zahradě, psy neúnavně pobíhající sem a tam v psinci, ticho božího háje, děvečky klevetící u studny na praní. Navozovalo mu to pocit, jako by byl pánem celého hradu, takovým způsobem, jaký dokonce ani Robb nikdy nepozná.

Odhalilo mu to také tajemství Zimohradu. Stavitelé se dokonce ani nenamáhali srovnat zemi; hned za zdmi Zimohradu se nacházely kopce a údolí. Byl tam krytý most, který se vzpínal mezi čtvrtým podlažím zvonice a druhým podlažím ptačí věže. Bran o tom věděl. A věděl taky, že jižní bránou by se dostal za vnitřní hradby, vylezl by do výše tří pater a proběhl by celou cestu kolem Zimohradu úzkým tunelem ve skále a pak by vyšel na úrovni přízemí u severní brány, kde by se nad ním tyčila sto stop vysoká stěna. Bran byl přesvědčen, že o tomhle neví dokonce ani mistr Luwin.

Jeho matka žila v ustavičné hrůze, že Bran jednoho dne na zdi uklouzne, spadne a zabije se. On jí tvrdil, že se to nikdy nestane, ale ona mu stejně nevěřila. Jednou ho přinutila slíbit ji, že zůstane na zemi a do žádných výšek šplhat nebude, a jemu se ten slib dařilo dodržovat téměř čtrnáct dnů, kdy pro něj jeden den byl delší než druhý, až nakonec jednoho dne vylezl oknem své ložnice, když všichni jeho bratři tvrdě spali.

Druhého dne se ke svému zločinu pln pocitu viny přiznal. Lord Eddard mu nařídil jít do božího háje, aby se tam kál. Nechal tam postavit stráže, které měly dohlédnout na to, aby Bran zůstal o samotě celou noc a přemýšlel o své neposlušnosti. Příštího rána nebyl Bran k nalezení. Nakonec ho našli spícího v horních větvích nejvyššího strážního stromu v háji.

Třebaže byl rozčílen na nejvyšší míru, jeho otec nemohl jinak než se tomu smát. „Ty nejsi můj syn,“ řekl Branovi, když ho přiměli slézt dolů, „ty jsi veverka. Tak jí buď. Když musíš šplhat, šplhej si, ale snaž se alespoň, aby tě přitom tvoje matka neviděla.“

Bran se snažil, jak mohl, třebaže ne pokaždé se mu podařilo oklamat ji. Protože jeho otec mu to výslovně nezakázal, obrátila se o pomoc k ostatním. Stará chůva mu vypravovala příběh o neposlušném malém chlapci, který vyšplhal příliš vysoko a srazil ho k zemi blesk, a potom přilétly vrány a vyklovaly mu oči. Na Brana to nijak nezapůsobilo. Vraní hnízda byla na vrcholu polozbořené věže, kam nechodíval nikdo jiný než on, a někdy si naplnil kapsy obilím, než se dal do lezení, a vrány je pak zobaly přímo z jeho natažených dlaní. Žádná nikdy neprojevila sebemenší zájem o jeho oči.

Později mistr Luwin vyrobil malého chlapce z hlíny, oblékl ho do Branových šatů a svrhl ho z hradeb dolů na nádvoří, aby mu názorně předvedl, co by stalo, kdyby takto spadl Bran. Bylo to legrační, ale Bran se potom podíval na mistra a řekl jen: „Já nejsem z hlíny. A kromě toho, já nikdy nespadnu.“

Pak ho nějakou dobu pronásledovaly stráže, kdykoli jej zpozorovaly na některé ze střech, a pokoušely se ho zahnat zpátky na zem. To bylo vůbec nejlepší období ze všech. Bylo to jako hra na honěnou s jeho bratry, až na to, že Bran vždycky vyhrál. Žádný ze strážných by nikdy nevylezl ani do poloviny věže tak rychle jako Bran, dokonce ani Jory. Po většinu času ho stejně nezpozorovali. Lidé se vzhůru nikdy nedívají. To byla další věc, která se mu na šplhání líbila; měl přitom pocit, jako by byl neviditelný. Také se mu líbily hmatové vjemy, které přitom měl, když se kámen po kameni vytahoval vzhůru po zdi a zarýval špičky prstů hluboko do mělkých spár mezi nimi. Vždycky si před šplháním sundal boty a vydal se vzhůru bosý; navozovalo mu to pocit, jako by místo dvou rukou měl čtyři. Miloval pronikavou, sladkou bolest, kterou šplhání zanechávalo v jeho svalech. Líbilo se mu, jak je tam vysoko nahoře cítit vzduch, sladký a studený jako zimní broskev. Měl rád ptáky: vrány v polozbořené věži, malé droboučké vrabčáky, kteří hnízdili v puklinách mezi kameny, prastarou sovu, co spala v prašném podkroví nad starou zbrojnicí. Bran je všechny znal.

Nejvíc ze všeho se mu líbilo šplhat na místa, kam se nemohl dostat nikdo jiný, a vidět šedivý propletenec Zimohradu způsobem, jakým ho nemohl vidět nikdo jiný. Celý hrad jako by se tím stával Branovým tajným místem.

Jeho oblíbeným úkrytem byla polozbořená věž. Kdysi to byla strážní věž, nejvyšší z celého Zimohradu. Před dlouhou dobou, sto let předtím, než se narodil dokonce i jeho otec, do ní udeřil blesk a zapálil ji. Celá horní třetina věže se zbortila dovnitř a věž nikdy nebyla opravena. Někdy jeho otec poslal k úpatí věže krysaře, aby vyčistili hnízda, která nacházeli ukrytá mezi změtí spadaných kamenů a sežehnutých a uhnilých trámů. Nikdo se ale nedostal vzhůru na rozježený vrchol stavby, nikdo kromě Brana a vran.

Znal dva způsoby, jak se tam dostat. Mohl šplhat přímo po stěně věže samotné, ale kameny tam byly uvolněné, malta, která je držela pohromadě, se již dávno změnila v prach a Bran nikdy neměl dobrý pocit, když se do nich měl opírat plnou vahou.

Nejlepším způsobem bylo začít z božího háje, vyšplhat vzhůru po starém strážním stromě a přejít přes zbrojnici a strážnici, kde přeskočil ze střechy na střechu, bos, aby ho stráže nad svými hlavami neslyšely. Tak se dostal na slepou stranu První věže, nejstarší části hradu, bachraté kulaté bašty, která byla vyšší, než na první pohled vypadala. Teď už tam žili jen krysy a pavouci, ale po starých kamenech se stále dobře šplhalo. Mohl se vydat rovnou vzhůru, kde se chrliče slepě nakláněly do prázdného prostoru, a přehoupávat se z chrliče na chrlič, ruku přes ruku, kolem severní strany. Odtamtud, když se skutečné napnul, mohl natáhnout ruku a vytáhnout se na polozbořenou věž, která se skláněla blízko k němu. Nakonec zbývalo vyškrábat se po zčernalých kamenech až na samý vrcholek, ne víc než deset stop, a to už se k němu začaly snášet vrány, aby se podívaly, zda jim přinesl zrní.

Bran se dokonale nacvičenými pohyby s lehkostí přehupoval od chrliče k chrliči, když vtom uslyšel hlasy. Tolik ho překvapily, že téměř uvolnil svůj stisk. Co žil, První věž vždycky bývala prázdná.

„Nelíbí se mi to,“ říkal ženský hlas. Pod Branem byla řada oken a hlas se ozýval z posledního okna na jeho straně. „Ty ses měl stát pobočníkem.“

„Bohové, nedopusťte,“ odpověděl mužský hlas nenuceně. „Není to pocta, o kterou bych zrovna stál. Obnáší až příliš mnoho povinností.“

Bran tam visel na chrliči, naslouchal, najednou dostal strach pokračovat dál. Mohli by zahlédnout jeho chodidla, kdyby se pokusil přehoupnout.

„Copak nevidíš nebezpečí, do kterého nás to staví?“ řekla žena. „Robert toho muže miluje jako svého bratra.“

„Robert svoje bratry nesnáší. Ne že bych ho z něčeho vinil. Stannis dokáže pokazit trávení každému.“

„Nehraj si na blázna. Stannis a Renly jsou jedna věc a Eddard Stark je něco docela jiného. Robert bude Starka poslouchat. Prokleti budiž oba. Měla jsem trvat na tom, aby pobočníkem jmenoval tebe, ale byla jsem si jistá, že Stark jeho nabídku odmítne.“

„Měli bychom se považovat za šťastlivce,“ řekl muž. „Král mohl docela dobře jmenovat pobočníkem jednoho ze svých bratrů nebo možná dokonce Malíčka, bohové, chraňte nás. Dej mi raději čestného nepřítele než ambiciózního a budu v noci spát klidněji.“

Oni hovoří o otci, uvědomil si Bran. Chtěl toho slyšet víc. Jen pár dalších stop..., jenomže kdyby se přehoupl kolem okna, uviděli by ho.

„Budeme ho muset pozorně sledovat,“ řekla žena.

„Já bych se raději díval na tebe,“ pronesl muž znuděným hlasem. „Pojď sem ke mně.“

„Lord Eddard se nikdy nezajímal o nic, co se přihodilo jižně od Šíje,“ řekla žena. „Nikdy. Říkám ti, má v úmyslu zakročit proti nám. Proč jinak by opouštěl sídlo své moci?“

„Ze stovky možných důvodů. Povinnost. Pocta. Touží vepsat své jméno velkým písmem do knihy historie, dostat se pryč od své ženy, nebo obojí. Nebo možná jenom chce, aby mu jednou v životě bylo taky teplo.“

„Jeho paní je sestrou lady Arryn. Divím se, že Lysa není tady, aby nás zahrnula svými obviněními.“

Bran pohlédl dolů. Pod oknem byla úzká římsa, jen několik palců široká. Pokoušel se k ní dolů natáhnout, ale byla příliš daleko. Nikdy na ni nedosáhne.

„Děláš si zbytečné starosti. Lysa Arryn je vystrašená kráva.“

„Ta vystrašená kráva sdílela lože s Jonem Arrynem.“

„Kdyby něco věděla, šla by s tím za Robertem, než utekla z Králova přístaviště.“

„Poté, co na moje naléhání souhlasil s tím, že toho jejího neduživého syna pošle do pěstounské péče na Skálu? Já si to nemyslím. Věděla, že život jejího chlapce by byl rukojmím za její mlčení. Teď je možná odvážnější, když je v bezpečí nahoře na Orlím hnízdě.“

„Matky.“ Muž ho slovo vyplivl jako nějakou nadávku. „Řekl bych, že porody jakýmsi divným způsobem deformují vaši mysl. Všechny jste šílené.“ Zasmál se. Byl to hořký zvuk. „Ať si je lady Arryn odvážná, jak jen chce. Cokoli ví, cokoli si myslí, že ví, nemá žádný důkaz.“ Na okamžik se odmlčel. „Nebo snad má?“

„Myslíš, že král bude chtít důkaz?“ opáčila žena. „Vždyť ti to říkám, on už mě nemiluje.“

„A čí je to chyba, drahá sestro?“

Bran si prohlížel okenní římsu. Mohl by seskočit dolů. Byla příliš úzká, než aby na ní mohl přistát, ale kdyby se mu podařilo chytit se jí, až by letěl kolem, pak se vytáhnout nahoru... Až na to, že by ho přitom mohli uslyšet a přejít k oknu. Nebyl si jistý, co si to vlastně povídají, ale věděl, že to není určeno pro jeho uši.

„Jsi stejně slepý jako Robert,“ říkala žena.

„Pokud tím chceš říct, že vidím stejné věci, pak ano,“ odvětil muž. „Vidím muže, který by raději zemřel, než by zradil svého krále.“

„Jednoho už zradil, nebo jsi zapomněl?“ řekla žena. „Ach, nepopírám, že je vůči Robertovi loajální, to je zřejmé. Co se ale stane, až Robert zemře a Joff po něm zdědí trůn? A čím dřív k tomu dojde, tím bezpečnější budeme my všichni. Můj manžel je den ode dne nepokojnější. Když vedle sebe bude mít Starka, bude to tím horší. Stále je zamilovaný do jeho sestry, té nanicovaté mrtvé šestnáctileté holky. Jak dlouho to potrvá, než se rozhodne zavrhnout mne a přivést si místo mne nějakou novou Lyannu?“

Bran byl najednou velmi vystrašený. Netoužil po ničem jiném než se co nejrychleji vrátit stejnou cestou, kterou přišel a vyhledat svoje bratry. Jenomže co by jim řekl? Najednou si uvědomil, že se za každou cenu musí dostat blíž. Musí vědět, kdo si to spolu ve věži povídá.

Muž si povzdechl. „Měla bys méně myslet na budoucnost a víc se soustředit na potěšení, která ti nabízí přítomnost.“

„Přestaň s tím!“ okřikla ho žena. Bran slyšel náhlé plesknutí těla o tělo, pak mužův smích.

Vytáhl se, přelezl přes chrlič a vyšplhal na střechu. Byla to snadná cesta. Po střeše se dostal k dalšímu chrliči, přímo nad oknem místnosti, kde spolu rozmlouvali.

„Tenhle náš hovor začíná být velmi únavný, sestro,“ řekl muž. „Pojď sem a zmlkni už konečně.“

Bran se obkročmo posadil na chrlič, sevřel ho nohama a zhoupl se hlavou dolů. Visel tam za nohy a pomalu natahoval hlavu směrem k oknu. Svět vypadal podivně vzhůru nohama. Nádvoří se pod ním kolébalo, až se mu z toho točila hlava, jeho kameny byly vlhké roztátým sněhem.

Bran se podíval do okna.

Uvnitř místnosti spolu zápasili muž a žena. Oba byli nazí. Bran nepoznal, o koho se jedná. Muž k němu byl otočen zády a jeho tělo před ním zakrývalo ženu, kterou prudkým pohybem přirazil vzhůru proti zdi.

Bylo slyšet tiché, vlhké zvuky. Bran si uvědomil, že se líbají.

Díval se, s očima rozšířenýma a vystrašený, s dechem staženým v hrdle. Muž měl ruku dole mezi jejími stehny a zřejmě jí ubližoval, protože žena začala přidušeně sténat. „Nech toho,“ říkala, „nech toho, nech toho. Och, prosím...“ Ale její hlas byl tichý a slabý a neodstrčila ho od sebe. Ruce měla pohřbené v jeho vlasech, v pletencích dlouhých zlatých kadeří. Pak muž sklonil obličej dolů k jejím ňadrům.

Bran uviděl její tvář. Oči měla zavřené, ústa otevřená a sténala. Její zlaté vlasy se houpaly sem a tam, zatímco její hlava se pohybovala dozadu a dopředu, ale přesto v ní nakonec poznal královnu.

Zřejmě vydal nějaký zvuk. Najednou otevřela oči a podívala se přímo na něho. Vykřikla.

Všechno to pak bylo dílem okamžiku. Žena muže prudce odstrčila, křičela a ukazovala před sebe. Bran se snažil vytáhnout, ohnul se vpůli a natáhl ruce vzhůru k chrliči. Příliš pospíchal. Jeho ruka zašmátrala po hladkém kameni, v panice povolilo sevření jeho nohou kolem chrliče a najednou padal. Následoval okamžik závratě a pak už letěl kolem okna. Vystrčil ruku, popadl římsu, ale minul ji. Chňapl po ní znovu druhou rukou. Prudce se zhoupl proti stěně budovy. Ten náraz mu málem vyrazil dech z těla. Visel tam za jednu ruku a prudce oddychoval.

V okně nad ním se objevily obličeje.

Královna. A nyní Bran poznal i muže vedle ní. Byli si tak podobni, že vypadali jako odrazy jeden druhého v zrcadle.

„Viděl nás,“ řekla žena příkře.

„No tak viděl,“ opáčil muž.

Branovi začaly sklouzávat prsty. Popadl římsu druhou rukou. Jeho nehty se zaryly do nepoddajného kamene. Muž k němu natáhl ruku. „Chyť se mne,“ řekl. „Než spadneš.“

Bran ho uchopil za ruku a držel se ho vší silou. Muž jej vytáhl na římsu. „Co to děláš?“ ptala se žena.

Muž ji ignoroval. Byl velmi silný. Posadil Brana na parapet. „Jak starý jsi, chlapče?“

„Je mi sedm,“odpověděl Bran, který se třásl úlevou. Jeho prsty zanechaly hluboké otisky v mužově předloktí. Vystrašeně je pustil.

Muž pohlédl na ženu. „Co za věci to dělám pro lásku,“ řekl znechuceně. Pak do Brana strčil.

Bran se s výkřikem zvrátil z okna do prázdna. Nebylo tam nic, čeho by se chytil. Kamenné nádvoří se mu řítilo vstříc.

Někde v dálce zavyl vlk. Nad polozbořenou věží zakroužily vrány, marně čekající na zrní.

TYRION

Někde ve velké kamenné změti Zimohradu zavyl vlk. Ten zvuk visel nad hradem jako smuteční vlajka. Tyrion Lannister vzhlédl od svých knih a zachvěl se, přestože v knihovně bylo teplo a útulno. Něco na vlčím vytí přenášelo člověka rovnou z teď a tady a zanechávalo ho v temném lese mysli, kde nahý prchal před celou smečkou.

Když zlovlk zavyl znovu, Tyrion zavřel těžkou, v kůži vázanou knihu, kterou četl, sto let starou rozpravu o střídání ročních období od jednoho dávno zemřelého mistra. Zvedl si ruku k ústům a hřbetem dlaně přikryl zívnutí. Jeho čtecí lampa skomírala, téměř všechen olej v ní již vyhořel, vysokými okny se do místnosti pomalu začalo vkrádat světlo úsvitu. Četl si takto celou noc, ale to u něho nebylo nic neobvyklého. Tyrion Lannister nebyl zrovna spáčem.

Když sundal nohy dolů z lavice, měl je ztuhlé a bolavé. Chvíli si je masíroval, aby se mu do nich vrátil život, a pak ztěžka překulhal ke stolu, kde hlasitě chrápal septon, s hlavou položenou na otevřené knize před sebou. Tyrion pohlédl na titul. Život velmistra Aethelmura, samosebou. „Chayle,“ řekl tiše. Mladý muž sebou trhl, zmateně zamrkal a krystal jeho řádu na stříbrném řetězu se prudce zhoupl. „Jdu se nasnídat. Dohlédni na to, aby knihy byly vráceny na svá místa na policích. S valyrijskými svitky zacházej s tou nejvyšší opatrností, pergamen je velmi vyschlý a křehký. Ayrmidonovy Válečné stroje jsou poměrně vzácné, a tvoje je jediná kompletní kopie, kterou jsem kdy viděl.“

Chayle na něj hleděl, stále napolo spící, Tyrion mu trpělivě zopakoval svoje instrukce, pak septona poplácal po rameni a zanechal ho jeho úkolům.

Venku se z plných plic nadechl chladného ranního vzduchu a započal svůj pracný sestup po příkrých kamenných schodech, které se spirálovitě vinuly kolem vnější stěny věže knihovny. Byla to pomalá cesta; kamenné schody byly vysoké a úzké, zatímco jeho nohy byly krátké a pokroucené. Vycházející slunce zatím neprojasnilo zdi Zimohradu, ale na nádvoří pod ním již pobíhali lidé. Až nahoru k němu se donesl skřípavý hlas Sandora Clegana. „Ten chlapec umírá už dlouho. Kéž by to měl za sebou co nejrychleji.“

Tyrion pohlédl dolů a uviděl Ohaře stát vedle mladého Joffreye, zatímco kolem nich se hemžili panoši. „Alespoň umírá klidně,“ odpověděl princ. „To ten vlk dělá takový rámus. Stěží jsem v noci zamhouřil oči.“

Clegane, kterému panoš nasazoval na hlavu jeho černou přilbici, vrhal dlouhý stín přes udusanou hlínu nádvoří. „Pokud si to přeješ, mohu toho tvora umlčet,“ řekl skrze otevřené hledí své přilbice. Jeho sluha mu vložil do ruky meč. Potěžkal ho a se zasvištěním jím prosekl chladný ranní vzduch. Na nádvoří za ním se rozléhalo zvonění oceli o ocel.

Ta myšlenka prince nadchla. „Pošli psa, aby zabil psa!“ zvolal. „Zimohrad je tak zamořený vlky, že Starkové určitě nebudou jednoho postrádat.“

Tyrion shopkal po posledních schodech na nádvoří. „Já bych neřekl, synovče,“ poznamenal. „Starkové umějí počítat víc než do šesti. Na rozdíl od některých princů, které bych mohl jmenovat.“

Joffrey měl alespoň tolik grácie, že se začervenal.

„Hlas odnikud,“ řekl Sandor. Podíval se skrze hledí své přilbice, rozhlížeje se na jednu stranu a na druhou. „Duch vzduchu!“

Princ se zasmál, tak jako se smál vždycky, když jeho tělesný strážce pronesl nějaký vtip. Tyrion na to byl zvyklý. „Tady dole.“

Vysoký muž pohlédl na zem a předstíral, že ho teprve nyní uviděl. „Malý lord Tyrion,“ zvolal. „Omlouvám se. Neviděl jsem tě tu stát.“

„Dnes nemám na tvoje drzé poznámky náladu.“ Tyrion se otočil ke svému synovci. „Joffreyi, je nejvyšší čas, abys navštívil lorda Eddarda a jeho paní a vyjádřil jim svoji soustrast.“

Joffrey vypadal tak nedůtklivě, jak jenom mladý princ může vypadat. „K čemu jim moje soustrast bude?“

„K ničemu,“ odpověděl Tyrion. „Očekává se od tebe. Už si tvé nepřítomnosti určitě všimli.“

„Do toho Starka mi nic není,“ odsekl Joffrey. „Nesnáším ženské kvílení.“

Tyrion Lannister se natáhl a uštědřil svému synovci prudký políček. Chlapcova tvář začala rudnout.

„Ještě slovo,“ varoval ho Tyrion, „a udeřím tě znovu.“

„Povím to matce!“ vykřikl Joffrey.

Tyrion mu vyťal druhý políček. Nyní měl chlapec červené obě tváře.

„Klidně si to matce požaluj,“ řekl mu Tyrion. „Ale nejdřív půjdeš za lordem a lady Starkovými, padneš před nimi na kolena a řekneš jim, jak velmi je ti to líto a že jsi jim k službám, kdyby existovala ta nejmenší věc, kterou můžeš udělat pro ně nebo jejich blízké v tuto zoufalou hodinu, a že na ně budeš myslet ve svých modlitbách. Rozumíš mi? Rozumíš?“

Chlapec vypadal, jako by se měl co nevidět rozplakat. Místo toho se mu podařilo slabě kývnout hlavou. Pak se otočil a zbrkle zamířil pryč z nádvoří, s rukou na tváři. Tyrion se za ním díval, jak odchází.

Přes jeho obličej padl stín. Otočil se a spatřil Clegana tyčícího se nad ním jako skála. Jeho sazově tmavé brnění jako by zatemňovalo slunce. Spustil si přes tvář hledí svojí přilbice. Byla vykovaná do podoby černého psa s vyceněnými zuby, hrůzostrašná na pohled, nicméně Tyrion to vždycky považoval za velké vylepšení Cleganova ošklivě spáleného obličeje.

„Tohle si princ bude pamatovat, malý pane,“ varoval ho Ohař. Přilbice utlumila jeho smích do dutého rachotu.

„Modlím se, aby tomu tak bylo,“ odpověděl Tyrion Lannister. „Pokud na to zapomene, buď dobrým psem a připomeň mu to.“ Rozhlédl se kolem sebe po nádvoří. „Nevíš náhodou, kde bych nalezl svého bratra?“

„Snídá s královnou.“

„Ach,“ řekl Tyrion jen. Zběžně Sandoru Cleganovi pokývl a s pískáním odkráčel tak rychle, jak mu to jeho zakrslé nohy dovolovaly. Litoval prvního rytíře, který dnes přijde Ohařovi do rány. Ten muž měl velice zlou náladu.

V ranní síni hostinského domu byla servírována studená, neveselá krmě. Jaime seděl u stolu s Cersei a dětmi a mluvili spolu tichými, tlumenými hlasy.

„Robert je ještě v posteli?“ zeptal se Tyrion, když se sám posadil, nikým nezván, ke stolu.

Jeho sestra ho provrtala stejným výrazem neskrývaného odporu, který pro něj nosila na tváři ode dne, kdy přišel na svět. „Je s lordem Eddardem. Jejich žal se usadil hluboko v jeho srdci.“

„Má vskutku velké srdce, náš Robert,“ řekl Jaime s líným úsměvem. Na světě toho existovalo velmi málo, co Jaime bral vážně. Tyrion to o svém bratrovi věděl a odpouštěl mu to. Během všech těch strašlivých dlouhých let jeho dětství to byl jenom Jaime, kdo mu prokazoval alespoň tu nejmenší míru náklonnosti či respektu, a za to byl Tyrion ochoten odpustit mu téměř cokoli.

Přiblížil se k nim sluha. „Chléb,“ poručil mu Tyrion, „dvě z těch malých ryb a džbán dobrého tmavého piva na spláchnutí. Och, kousek slaniny. Opečte mi ji hezky dočerna.“ Muž se uklonil a vzdálil se. Tyrion se otočil zpátky ke svým sourozencům, Dvojčata, muž a žena. Dnešního rána velmi připomínali jedinou rozdělenou bytost. Oba si vybrali tmavě zelené šaty, které podtrhovaly barvu jejich očí. Jejich blonďaté kadeře byly umně načesané podle poslední módy a na zápěstích, prstech a hrdlech se jim leskly zlaté ozdoby.

Tyriona napadlo, jaké by to bylo, kdyby sám byl něčím dvojčetem, a pomyslel si, že to raději nechce vědět. Stačí, když každého dne vidí v prohlížecím skle sám sebe. Představa dalšího já byla příliš ponurá, než aby o ní přemítal.

Promluvil princ Tommen. „Máš nějaké zprávy o Branovi, strýčku?“

„Včera večer jsem se zastavil v pokoji, kde leží,“ odpověděl mu Tyrion. „Na jeho stavu se nic nezměnilo. Mistr doufá, že to je nadějným znamením.“

„Já nechci, aby Brandon zemřel,“ hlesl Tommen ustrašeně. Byl to milý chlapec. Úplně jiný než jeho bratr, ale Jaime a Tyrion také rozhodně nevypadali jako hrášky z jednoho lusku.

„Lord Eddard měl bratra, co se jmenoval Brandon,“ uvažoval nahlas Jaime. „Jedno z rukojmí zavražděných starým Targaryenem. Zdá se, že to jméno nosí smůlu.“

„Och, jistě není tak nešťastné, jak se zdá,“ namítl Tyrion. Sluha mu přinesl tác s jídlem. Tyrion si ulomil kus černého chleba.

Cersei ho studovala pátravým pohledem. „Co tím chceš říct?“

Tyrion ji obdařil pokřiveným úsměvem. „Nu, jen to, že Tommenovi se jeho přání možná splní. Mistr si myslí, že chlapec by to mohl přežít.“ Napil se z číše piva.

Myrcella si šťastně vydechla a Tommen se nervózně usmál, jenže to nebyly děti, koho Tyrion v tu chvíli pozoroval. Pohled, který prolétl mezi Jaimem a Cersei, netrval déle než vteřinu, ale jeho očím neušel. Pak jeho sestra sklopila zrak k desce stolu. „To není správné. Ti severští bohové jsou krutí, když nechávají dítě prodlévat v takových bolestech.“

„Co přesně o chlapcově stavu říkal mistr?“ zajímal se Jaime.

Slanina, do které se zakousl, mu zakřupala mezi zuby. Tyrion ji chvíli zamyšleně přežvykoval, pak řekl: „Myslí si, že pokud by chlapec měl zemřít, už by se tak stalo. Trvá to čtyři dny a jeho stav je stále beze změny.“

„Uzdraví se Bran, strýčku?“ zeptala se malá Myrcella. Zdědila po matce všechnu její krásu, třebaže ne její povahu.

„Přerazil si páteř, maličká,“ odpověděl jí Tyrion. „Při pádu si také zlámal obě nohy. Udržují ho naživu medem a vodou, jinak by vyhladověl k smrti. Možná, pokud se probere, bude schopný jíst normální jídlo, ale už nikdy nebude chodit.“

„Pokud se probere,“ opakovala Cersei. „Je to pravděpodobné?“

„To vědí jen bohové,“ odpověděl jí Tyrion. „Mistr v to doufá.“ Ukousl si další sousto chleba. „Přísahal bych, že chlapce udržuje naživu ten jeho vlk. To zvíře je venku před jeho oknem ve dne v noci a stále vyje. Pokaždé, když ho odeženou, vrátí se. Mistr říká, že jednou okno zavřeli, aby měl chlapec uvnitř větší klid, ale zdálo se, že Branův stav se zhoršil. Když okno znovu otevřeli, jeho srdce začalo být zřetelněji.“

Královna se zachvěla. „Na těch zvířatech je něco nepřirozeného,“ řekla, „Jsou nebezpečná a já nedovolím, aby kterékoli z nich odjelo na jih s námi.“

„Těžko je zastavíš, sestro,“ řekl Jaime. „Chodí za těmi děvčaty, kam se jen hnou.“

Tyrion se pustil do své ryby. „Odjíždíte brzy?“

„Ne dost brzy,“ odpověděla Cersei. Pak se zamračila. „Odjíždíte?“ řekla jako v ozvěně. „A co ty? Bohové, neříkej, že hodláš zůstat tady!“

Tyrion pokrčil rameny. „Benjen Stark se vrací k Noční hlídce s bastardem svého bratra. Mám v úmyslu jet s nimi a podívat se na Zeď, o které jsme toho tolik slyšeli.“

Jaime se usmál. „Doufám, že se nehodláš stát jedním z černých, drahý bratře.“

Tyrion se dal do smíchu. „Já a celibát? To by se sem začaly sjíždět a doprošovat se děvky od Dorne až po Casterlyovu skálu. Ne, jenom chci stanout na Zdi a vymočit se z okraje světa.“

Cersei prudce vstala. „Není nutné, aby děti poslouchaly tvoje oplzlosti. Tommene, Myrcello, jdeme.“ Spěšně vyšla z ranní síně, se svým doprovodem a dětmi táhnoucími se za ní.

Jaime Lannister svého bratra zamyšleně pozoroval chladnýma zelenýma očima. „Stark nikdy nebude ochoten odjet ze Zimohradu, když jeden z jeho synů prodlévá ve stínu smrti.“

„Odjede, pokud mu to Robert nařídí,“ řekl Tyrion. „A Robert to udělá. Beztak neexistuje nic, co by lord Eddard mohl pro toho chlapce udělat.“

„Mohl by jeho trápení ukončit.“ řekl Jaime. „Já bych to udělal, kdyby šlo o mého syna. Bylo by to pro něj milosrdenstvím.“

„Radím ti nepředkládat tento názor lordu Eddardovi, drahý bratře,“ řekl Tyrion. „Nepřijal by jej dobře.”

„Dokonce i když ten chlapec zůstane naživu, do smrti bude mrzákem, víc než mrzákem. Netvorem. Já bych dal přednost rychlé, čisté smrti.“

Tyrion odpověděl pokrčením ramen, které zdůraznilo pokřivení jeho zad. „Mohu-li já mluvit za netvory,“ řekl, „dovol mi vyslovit odlišný názor. Smrt je tak strašlivě definitivní, zatímco život je plný možností.“

Jaime se usmál. „Ty jsi ale pokřivený malý skrček, víš?“

„Ach ano,“ připustil Tyrion. „Doufám, že ten chlapec přijde k vědomí. Nesmírně by mne zajímalo, co by k této naší rozpravě mohl říct on.“

Úsměv jeho bratra se zkřivil jako zkyslé mléko. „Tyrione, můj milý bratře,“ řekl ponuře, „jsou chvíle, kdy mne nutíš přemýšlet, na čí straně vlastně jsi.“

Tyrion měl ústa plná chleba a ryby. Polkl doušek silného černého piva, aby to všechno spláchl, pak se na Jaimeho zašklebil vlčím úsměvem. „Ale, ale, Jaime, můj drahý bratře,“ řekl, „ty mi křivdíš. Víš přece, jak miluji svou rodinu.“

JON

Jon pomalu vycházel po schodech a snažil se přitom nemyslet na to, že už je to možná naposledy. Duch tiše ťapkal vedle něho. Venku poryvy větru metaly chuchvalce sněhových vloček do bran hradu a nádvoří bylo samý hluk a shon, ale uvnitř, za silnými kamennými zdmi, bylo teplo a ticho. Na Jonův vkus až příliš ticho.

Přišel na podestu a dlouho tam bez hnutí stál, se srdcem plným strachu. Duch mu začal strkat čenich do dlaně, jako by ho chtěl povzbudit. Jon z toho načerpal odvahu. Napřímil se a vešel do místnosti.

Lady Stark seděla u jeho postele. Byla u něj stále, dnem i nocí, bezmála už čtrnáct dní. Ani na okamžik neopouštěla Branovo lože. Nechávala si tam přinášet jídlo a také nočníky a měla tam malou tvrdou postel ke spaní, třebaže říkali, že i tak sotva zamhouří oči. Sama ho krmila, vodou s medem a bylinnou směsí, která ho udržovala naživu. Ani jednou z místnosti nevyšla. Proto tam Jon nechodíval.

Nyní už však déle čekat nemohl.

Chvíli stál ve dveřích, bál se promluvit, měl strach popojít blíž. Okno bylo otevřené. Zezdola se ozvalo vlčí zavytí. Duch je uslyšel a zvedl hlavu.

Lady Stark vzhlédla. Na okamžik se zdálo, jako by ho vůbec nepoznávala. Nakonec zamrkala. „Co ty tady děláš?“ zeptala se hlasem podivně bezvýrazným, prostým jakýchkoli emocí.

„Přišel jsem se podívat na Brana,“ řekl Jon. „Říct mu sbohem.“

Výraz jejího obličeje se nezměnil. Její dlouhé zlatohnědé vlasy byly matné a zacuchané a vypadala, jako by zestárla o dvacet let. „Už jsi to řekl. Teď jdi.“

Část v něm se chtěla otočit a utéci, jak nejrychleji by mohl, jenomže Jon věděl, že když to udělá, už by Brana nemusel nikdy spatřit. Udělal jeden nervózní krok do místnosti. „Prosím,“ řekl tiše.

V jejích očích se pohnulo cosi chladného. „Řekla jsem ti, abys odešel,“ pronesla. „My tě tady nechceme.“

Kdysi by ho její příkrá slova přiměla k útěku. Kdysi by se kvůli nim dokonce rozplakal. Teď jej pouze naplnila hněvem. Brzy se stane bratrem Noční hlídky a bude muset čelit horším nebezpečenstvím, než je Catelyn Tully Stark. „Je to můj bratr,“ řekl.

„Mám zavolat stráže?“

„Zavolej je,“ řekl Jon vzdorovitě. „Nemůžeš mi zabránit, abych se s ním rozloučil.“ Přešel místnost a pohlédl dolů, tam, kde ležel Bran. Mezi ním a Catelyn bylo jen jeho lože.

Držela ho za ruku, která vypadala jako klepítko. Nebyl to Bran, kterého si pamatoval. Všechno maso z něj zmizelo. Jeho pokožka se napínala přes kosti, které z něj vyčnívaly jako klacíky. Jeho nohy pod pokrývkou byly ohnuté v úhlech, ze kterých se Jonovi dělalo zle. Oči měl vpadlé hluboko v černých jámách, otevřené, ale neviděly nic. Tím pádem jako by se celý scvrkl do sebe. Vypadal teď poloviční, jako by ho první silnější poryv větru měl odnést rovnou do hrobu.

A přesto se pod křehkou klíckou těch dobitých žeber zvedal a klesal jeho hrudník s každým mělkým nádechem a výdechem.

„Brane,“ řekl, „je mi moc líto, že jsem za tebou nepřišel už dřív. Měl jsem strach.“ Cítil, jak mu po tvářích stékají slzy. Jon si z toho nic nedělal. „Neumírej, Brane. Prosím. Všichni čekáme jen na to, až se probudíš. Já a Robb a děvčata, všichni...“

Lady Stark se dívala. Neokřikla jej a neposlala ho pryč. Jon si to vyložil jako gesto souhlasu. Venku za oknem znovu zavyl zlovlk, pro kterého Bran zatím neměl čas vymyslet jméno.

„Musím teď jít,“ řekl Jon. „Strýc Benjen na mě čeká. Jedu na sever ke Zdi. Musíme odjet už dnes, než přijde sníh.“ Vzpomínal si, jak vzrušený byl Bran při představě cesty na jih. Pomyšlení, že sám má odjet a nechat ho tady v takovém stavu, na něj bylo víc, než dokázal snést. Jon si otřel slzy z tváří, sklonil se a lehce svého bratra políbil na rty.

„Chtěla jsem, aby tady zůstal se mnou,“ řekla lady Stark tiše.

Jon ji opatrně pozoroval. Dokonce se na něj ani nedívala. Mluvila s ním, ale co se jí týkalo, jako by vůbec nebyl s ní ve stejné místnosti.

„Modlila jsem se za to,“ řekla otupěle. „Byl to můj nejmilejší syn. Šla jsem do septa a sedmkrát jsem se modlila k sedmi tvářím boha, aby Ned změnil svoje rozhodnutí a nechal ho tady se mnou. Mých sedm modliteb bylo vyslyšeno.“

Jon nevěděl, co na to říci. „Nebyla to tvoje chyba,“ podařilo se mu zamumlat po chvíli rozpačitého ticha.

Její oči ho našly. Byly plné jedu. „Tvoje rozhřešení nepotřebuju, bastarde.“

Jon sklopil oči. Držela jednu z Branových dlaní. Vzal druhou, stiskl ji. Branovy prsty byly křehké jako ptačí kostičky. „Sbohem,“ řekl mu.

Byl už u dveří, když na něj zavolala. „Jone,“ řekla. Měl jít dál, jenomže ona ho nikdy předtím neoslovila jeho jménem. Otočil se a zjistil, že se mu dívá do obličeje, jako by ho viděla poprvé v životě.

„Ano?“ hlesl.

„Mělo se to stát tobě,“ řekla mu. Pak se otočila zpátky k Branovi a dala se do pláče, až se celé její tělo otřásalo vzlyky. Jon ji nikdy předtím plakat neviděl.

Dolů na nádvoří to byla dlouhá cesta.

Venku panoval hluk a zmatek. Byly nakládány povozy, muži křičeli a volali na sebe, koně dostávali postroje a sedla a byli vyváděni ze stájí. K zemi se z šedivé oblohy snášely lehké vločky sněhu a všichni začali zmatkovat, už aby byli co nejrychleji pryč.

Robb stál ve středu vší té vřavy, obklopen těmi nejlepšími z nich, a volal příkazy. Zdálo se, jako by poslední dobou vyspěl, jako by ho Branův pád a zhroucení jeho matky učinily silnějším. Šedý vítr byl po jeho boku.

„Strýc Benjen tě hledá,“ řekl Jonovi. „Chtěl odjet už před hodinou.“

„Já vím,“ odpověděl Jon. „Hned to bude.“ Rozhlédl se kolem sebe po nádvoří“. „Odejít je těžší, než jsem si myslel.“

„Ani pro mne to není lehké,“ řekl Robb. Měl ve vlasech sníh, který roztával teplem jeho těla. „Viděl jsi ho?“

Jon přikývl. Nedůvěřoval sám sobě natolik, aby promluvil.

„On nezemře,“ řekl Robb. „Já to vím.“

„Vy Starkové máte tuhý kořínek,“ souhlasil Jon. Jeho hlas byl prázdný a unavený. Návštěva u Brana jako by ho obrala o všechnu sílu.

Robb poznal, že něco není v pořádku. „Moje matka...“

„Byla... velmi laskavá,“ ujistil ho Jon.

Zdálo se, že Robbovi se ulevilo. „Dobře.“ Usmál se. „Až tě uvidím příště, budeš celý v černém.“

Jon se přinutil oplatit mu jeho úsměv. „Vždycky to byla moje oblíbená barva. Jak dlouho si myslíš, že to bude trvat?“

„Ne moc dlouho,“ slíbil mu Robb. Přitáhl Jona k sobě a prudce ho objal. „Na viděnou, Sněhu.“

Jon ho stiskl stejně prudce. „Na viděnou, Starku. Postarej se o Brana.“

„Postarám.“ Odstoupili od sebe a zaraženě pohlédli jeden na druhého. „Strýc Benjen říkal, že tě mám poslat do stájí, až tě uvidím,“ řekl Robb nakonec.

„Musím se ještě s někým rozloučit,“ řekl mu Jon.

„V tom případě jsem tě neviděl,“ odvětil Robb. Jon ho nechal stát ve sněhu, obklopeného povozy, vlky a koňmi. Do zbrojnice to byla krátká cesta. Vzal si vak se svými věcmi a po krytém mostě zamířil ke věži.

Arya byla ve svém pokoji, skládala si věci do leštěné truhlice ze dřeva železostromů, která byla větší než ona. Nymeria jí pomáhala. Arye stačilo ukázat a vlk skočil, popadl do zubů chomáč hedvábí a přitáhl ho k Arye. Když však Nymeria ucítila Ducha, posadila se a začala na něj štěkat.

Arya se podívala za sebe, uviděla Jona a vyskočila. Vrhla se k němu a prudce ho svými kostnatými pažemi objala kolem krku. „Měla jsem strach, že už jsi pryč,“ řekla a dech se jí přitom zadrhával v hrdle. „Nedovolili by mi jít ven a rozloučit se s tebou.“

„Co jsi dělala doposud?“ zeptal se Jon pobaveně. Arya se od něj odtáhla a udělala na něj obličej. „Nic. Jen jsem si balila věci na cestu a tak.“ Ukázala na svoji obrovskou truhlici, ne víc než z třetiny plnou a na šaty, které byly roztahané po celé místnosti. „Septa Mordane řekla, že to všechno musím udělat znovu. Tvrdí, že moje věci nebyly dobře poskládané. Řádná jižanská dáma by prý svoje šaty nenaházela do truhlice jako nějaké staré hadry.“

„A právě tohle jsi dělala, sestřičko?“

„Nu, stejně se to cestou zas všechno proháže,“ řekla. „Komu záleží na tom, jak jsou šaty poskládané?“

„Septě Mordane,“ odpověděl jí Jon. „Také si nemyslím, že by se jí líbilo, že ti při balení pomáhá Nymeria.“ Vlčice jej tiše pozorovala svýma tmavě zlatýma očima. „I tak je dobře. Přinesl jsem ti něco, co by sis měla vzít s sebou, je třeba pečlivě to zabalit a uschovat.“

Její obličej se rozzářil. „Dárek?“

„Dá se tomu tak říkat. Zavři dveře.“

Vzrušená, ale opatrná, Arya vyhlédla ven do chodby. „Nymerio, ke mně. Budeš hlídat.“ Nechala vlka venku, aby je varoval před případnými vetřelci, a zavřela za ním dveře. Jon svůj dárek mezitím vyndal z hadrů, do kterých jej zabalil. Natáhl ho k ní.

Aryiny oči se rozšířily. Tmavé oči, stejné jako jeho. „Meč,“ vydechla nevěřícně.

Pochva byla z měkké šedé kůže, hladké a hebké jako hřích. Jon pomalu vytahoval čepel, aby viděla tmavě modrý lesk oceli. „Tohle není hračka,“ řekl jí. „Dávej pozor, ať se neřízneš. Hrany jsou tak ostré, že by se jím muž mohl holit.“

„Děvčata se neholí,“ řekla Arya.

„Možná by měla. Viděla jsi někdy septiny nohy?“

Zahihňala se na něj. „Je tak tenký.“

„Stejně jako ty,“ řekl jí Jon. „To Mikken pro mě vykoval tenhle zvláštní meč. Zbraň, jako je tahle, používají hrdlořezové v Pentosu, Myru a dalších svobodných městech. Nesetneš jím sice člověku hlavu, ale když budeš dostatečně rychlá, můžeš ho s ním provrtat jako řešeto.“

„Já umím být rychlá,“ řekla Arya.

„Budeš s ním muset cvičit každý den.“ Vložil jí meč do dlaně, ukázal jí, jak ho má držet, a ustoupil od ní. „Jaký je to pocit? Vyhovuje ti jeho váha?“

„Myslím, že ano,“ odpověděla Arya.

„První lekce,“ řekl Jon. „Bodej ostrým koncem.“

Arya ho plochou meče pleskla po paži. Úder ho štípl, ale Jon zjistil, že se tomu kření jako blázen. „Já vím, který konec používat,“ řekla Arya. Jejím obličejem přelétl stín pochybností. „Septa Mordane mi ho stejně vezme.“

„Ne, když nebude vědět, kde ho máš,“ řekl Jon.

„S kým budu cvičit?“

„Někoho si najdeš,“ ujistil ji Jon. „Královo přístaviště je skutečné město, tisíckrát větší než Zimohrad. Než si najdeš partnera, pozoruj muže, jak spolu bojují na nádvoří. Věnuj se běhu a jízdě na koni, snaž posilovat. A cokoli uděláš...“

Arya věděla, co bude následovat. Dořekli to společně.

„…neříkej... to... Sanse!“

Jon jí prohrábl vlasy. „Budeš mi chybět, sestřičko.“

Najednou se zdálo, že Arya se rozpláče. „Přála bych si, abys jel na jih s námi.“

„Odlišné cesty někdy vedou ke stejnému hradu. Kdoví?“ Cítil se nyní lépe. Nedovolí sám sobě podlehnout smutku. „Měl bych jít. Jestli strýčka Bena nechám ještě čekat, strávím první rok na Zdi vyprazdňováním nočníků.“

Arya se k němu rozběhla pro poslední objetí. „Nejdřív odlož svůj meč,“ varoval ji Jon se smíchem. Odložila ho stranou téměř ostýchavě a zasypala Jona polibky.

Když se otočil zpátky ke dveřím, už meč zas držela, potěžkávala ho v ruce. „Málem jsem zapomněl,“ řekl jí. „Všechny dobré meče mají jména.“

„Jako Led,“ řekla. Pohlédla na čepel ve své ruce. „Má i tenhle jméno? Ach, pověz mi ho.“

„Copak to neuhádneš?“ škádlil ji Jon. „Tvoje nejoblíbenější věc.“

Arya se zpočátku tvářila zmateně. Pak jí to došlo. Byla velmi chápavá. Řekli to společně.

„Jehla!“

Vzpomínka na její smích ho hřála během dlouhé cesty na sever.

DAENERYS

Daenerys Targaryen se provdala za khala Droga plna strachu, obklopena barbarskou nádherou na planině za hradbami Pentosu, protože Dothrakové věřili, že všechny věci pro člověka důležité se musí odehrávat pod širým nebem.

Drogo svolal svůj khalasar, aby se k němu připojil, a oni přišli, čtyřicet tisíc dothrackých válečníků a nepočítané množství žen, dětí a otroků. Před městskými hradbami pak tábořili se svými početnými stády, stavěli si paláce z trávových rohoží, jedli všechno, co bylo k mání, a činili dobré občany Pentosu podrážděnějšími s každým míjejícím dnem.

„Moji druhové magistři zdvojnásobili počet městských stráží,“ řekl jim Illyrio nad tácy medové kachny a pomeranči nadívaných paprik jednoho večera v paláci, který býval Drogův. Khal se připojil ke svému khalasaru a svoje sídlo předal až do svatby Daenerys a jejímu bratrovi.

„Nejlépe bude, když princeznu Daenerys provdáme hezky rychle, dřív než dají polovinu bohatství Pentosu najatým vrahům a hrdlořezům,“ vtipkoval ser Jorah Mormont. Rytíř ve vyhnanství nabídl jejímu bratrovi svůj meč ještě té noci, kdy Dany byla prodána khalu Drogovi; Viserys jej s nadšením přijal. Mormont byl od té doby jejich nerozlučným společníkem.

Magistr Illyrio se tiše zasmál skrze svůj vidlicovitý vous, ale Viserys se příliš neusmíval. „Může ji mít zítra, bude-li chtít,“ řekl její bratr. Pohlédl na Dany a ona sklopila oči. „Pokud zaplatí požadovanou cenu.“

Illyrio lenivě mávl rukou a na jeho tlustých prstech se při tom pohybu zaleskly prsteny. „Říkal jsem ti, že všechno je ujednáno. Věř mi. Khal ti slíbil korunu a budeš ji mít.“

„Ano, ale kdy?“

„Až se khal uráčí,“ odpověděl Illyrio. „Nejdříve mu dáme děvče, a jakmile budou oddáni, musí se v procesí odebrat do Vaes Dothrak, kde ji představí stařenám dosh khaleenu. Potom možná. Pokud znamení budou příznivě nakloněna válce.“

Viserys překypoval netrpělivostí. „Já na dothracká znamení kašlu. Na trůně mého otce sedí Uchvatitel. Jak dlouho ještě budu muset čekat?“

Illyrio mocně pokrčil rameny. „Čekal jsi po většinu svého života, velký králi. Co znamená dalších pár měsíců nebo i let?“

Ser Jorah, který cestoval daleko na východ, až do Vaes Dothrak, souhlasně přikývl. „Radím ti být trpělivý, Tvoje Výsosti. Dothrakové umějí dostát svému slovu, ale často si s plněním dávají načas. Méně významní mužové mohou od khala žádat službu, ale nikdy se nesmějí uchýlit k tomu, že by ho začali častovat výčitkami.“

Viserys se naježil. „Dávej si pozor na jazyk, Mormonte, nebo ti ho nechám vytrhnout. Já nejsem žádný méně významný muž, ale pravoplatný vladař Sedmi království. Drak nikdy nežebrá.“

Ser Jorah uctivě sklopil oči. Illyrio se nevyzpytatelně usmál a utrhl si křidýlko z kachny. Když okusoval křehoučké maso, po jeho tlustých prstech stékal med a omastek a odkapával do jeho vousů. Draci už neexistují, pomyslela si Dany s pohledem upřeným na svého bratra, ale neodvážila se říci to nahlas.

Té noci však o jednom měla sen. Viserys ji bil, ubližoval jí. Byla nahá, neohrabaná strachy. Utíkala před ním, ale její tělo jako by bylo podivně zavalité a nemotorné. Znovu ji udeřil. Zakopla a upadla na zem. „Probudila jsi draka,“ křičel na ni, když do ní kopal. „Probudila jsi draka, probudila jsi draka.“ Její stehna byla lepkavá krví. Zavřela oči a zasténala bolestí. Jakoby v odpověď se ozval příšerný trhavý zvuk a praskání jako od velkého ohně. Když znovu vzhlédla, Viserys byl pryč, všude kolem se zvedaly vysoké sloupce plamenů a v jejich středu byl drak. Pomalu otáčel hlavu. Když jeho žhavé oči našly její, probudila se, celá rozechvělá a zbrocená potem. Nikdy předtím nepoznala takový strach...

... až do dne, kdy konečně nastal její svatební den.

Obřad začal za svítání a pokračoval až do soumraku, nekonečný den pití, hodování a zápolení. Uprostřed paláců z trávy bylo navršeno rozměrné vyvýšené pódium z hlíny a tam byla Dany usazena vedle khala Droga, nad vlnícím se mořem Dothraků. Nikdy neviděla takové množství lidí na jednom místě, ani lidí tak podivných a tak děsivého vzhledu. Při návštěvách Svobodných měst se páni koní možná halili do bohatých látek a voněli se těžkými parfémy, ale venku pod širým nebem zachovávali svoje staré zvyklosti. Jak muži, tak ženy, na sobě měli pomalované kožené vesty oblečené přes holé hrudníky, kamaše z koňských žíní a opasky s bronzovými medailony a válečníci si pomazali svoje dlouhé copy tukem z poražených vepřů. Cpali se koňským masem rožněným s medem a paprikami, opíjeli se do němoty kvašeným kobylím mlékem a Mlýnovými jemnými víny, u ohňů na sebe pokřikovali žerty a oplzlosti jazykem, který Danyiným uším zněl drsně a cize.

Viseryse usadili pod ni, nádherného v jeho nové černé vlněné tunice s šarlatovým drakem na hrudi. Illyrio a ser Jorah seděli vedle něho. Náležela jim velmi čestná místa, hned pod khalovými vlastními pokrevními jezdci, ale Dany ve fialových očích svého bratra viděla hněv. Nelíbilo se mu, že sedí pod ní, a zuřil, když otroci pokaždé nabídli jídlo nejdříve khalovi a jeho nevěstě a jemu pak servírovali porce, které oni odmítli. Nemohl dělat nic, než si jen hýčkat svůj vzdor, a tak si jej hýčkal a jeho nálada byla hodinu od hodiny černější s každou další urážkou jeho majestátu.

Dany se nikdy necítila tak osamělá, jako když seděla uprostřed té nezměrné hordy. Její bratr jí řekl, aby se usmívala, a tak se usmívala, dokud ji obličej nebolel a do očí jí proti její vůli nevnikly slzy. Snažila se ze všech sil, aby je ukryla, vědouc, jak rozzuřený by Viserys byl, kdyby ji viděl plakat, plna strachu, jak by mohl reagovat khal Drogo. Přinášeli jí jídlo, kouřící hromady masa a silných černých klobás a dothrackých krvavých sekaných a později ovoce a stonky sladkých trav a jemné pečivo z kuchyní Pentosu, ale ona všechno mávnutím ruky odmítala. Žaludek měla jako na vodě a věděla, že nic z toho, co by pozřela, by v něm neudržela.

Nebyl tam nikdo, s kým by mohla promluvit. Khal Drogo halekal příkazy a vtipy dolů na svoje pokrevní jezdce, a smál se jejich odpovědím, ale zřídkakdy pohlédl na Dany sedící vedle něho. Neměli společný jazyk. Dothračtina pro ni byla nesrozumitelná a khal znal jen pár slov ze smíšené valyrijštiny Svobodných měst a nic ze Společného jazyka Sedmi království. Uvítala by dokonce i rozhovor s Illyriem a svým bratrem, jenže ti od ní byli příliš daleko, než aby je slyšela.

A tak tam seděla ve svých svatebních šatech z hedvábí, svírala v dlaních číši vína s medem, bála se jíst a tiše mluvila sama se sebou. Jsem krev draka, opakovala si. Jsem Daenerys za bouře zrozená, princezna Dračího kamene, z krve a rodu Aegona I. Dobyvatele.

Slunce urazilo teprve čtvrtinu své cesty vzhůru po obloze, když viděla zemřít prvního muže. Všude kolem zněl divoký rytmus bubnů a některé z žen tančily pro khala. Drogo je pozoroval bez výrazu, ale jeho oči sledovaly jejich pohyby a čas od času hodil dolů bronzový medailon, aby se o něj ženy popraly.

Válečníci se na ženy dívali taky. Nakonec jeden z nich vkročil do kruhu, popadl jednu tanečnici za paži, stlačil ji k zemi a přímo na místě se jí zmocnil, tak jako se hřebec páří s klisnou. Illyrio ji varoval, že k něčemu takovému možná dojde. „Dothrakové se páří jako zvířata z jejich stád. V khalasaru neexistuje žádné soukromí a oni nechápou hřích nebo stud v tom smyslu jako my.“

Když si Dany zděšeně uvědomila, co se děje, odvrátila od souložící dvojice zrak, ale to už mezi ženy vešel druhý válečník a třetí a brzy neměla kam odvrátit oči. Pak dva muži popadli stejnou ženu. Uslyšela výkřik, uviděla, jak jeden strčil do druhého a v okamžiku byly venku arakhy, dlouhé, jako břitva ostré čepele, napůl meče, napůl kosy. Započal tanec smrti, při kterém válečníci kroužili jeden kolem druhého a sekali po sobě, skákali proti sobě, točili svými arakhy nad hlavami a křičeli na sebe urážky při každém střetu jejich čepelí. Nikdo neudělal jediný pohyb, aby mezi ně zasáhl.

Skončilo to tak rychle, jako to začalo. Arakhy třeskly o sebe v okamžiku rychlejším, než Dany stačila sledovat, pak jeden z mužů šlápl vedle a druhý mávl svou zbraní v plochém oblouku. Ocel se zahryzla do masa těsně nad pasem Dothraka a otevřela jeho tělo od páteře až k pupku. Jeho vnitřnosti vyhřezly na zem do prachu. Když poražený zemřel, vítěz popadl nejbližší ženu - dokonce ani ne tu, kvůli které se začali bít - a vzal si ji přímo na místě. Otroci odnesli tělo a znovu začal tanec.

Na tohle magistr Illyrio Dany také upozornil předem. „Dothracká svatba bez nejméně tří úmrtí je považována za nudnou událost,“ řekl. Její svatba musela být poctěna zvlášť výjimečně; než den skončil, o život přišel celý tucet mužů.

Jak hodiny míjely, v Dany narůstalo zděšení a jediné, nač dokázala myslet, bylo přání dát se do hlasitého pláče. Bála se Dothraků, jejíchž způsoby jí připadaly cizí a barbarské, jako by to byla spíš zvířata v lidských kůžích než skuteční lidé. Bála se svého bratra, toho, co by mohl udělat, kdyby ho zklamala. Ze všeho nejvíc se bála toho, co se možná stane dnešní noci pod hvězdami, až ji její bratr odevzdá tomu mohutnému obrovi, který seděl vedle ní a pil, s obličejem nehybným a krutým jako bronzová maska.

Jsem krev draka, řekla si v duchu znovu.

Když konečně slunce stálo nízko nad obzorem, khal Drogo tleskl a bubny, výkřiky a zvuky hodování náhle ustaly. Drogo vstal, zvedl Dany na nohy a postavil ji vedle sebe. Byl čas na dary pro jeho nevěstu.

A po darech, věděla, poté, co slunce zapadne, nastane jejich svatební noc, jejich první spojení mezi mužem a ženou. Dany se pokoušela zaplašil tu myšlenku, ale ona ji neopouštěla. Objala sama sebe, ve snaze zabránit chvění celého těla.

Její bratr Viserys jí daroval tři služebné. Dany věděla, že ho to nic nestálo; ty dívky mu nepochybně dal Illyrio. Irri a Jhiqui byly Dothrakijky s bronzovou pletí, černými vlasy a mandlově tvarovanýma očima, zatímco Doreah byla světlovlasá modrooká dívka z Lysu. „To nejsou obyčejné služky, drahá sestro,“ řekl jí bratr, když před ni jedna po druhé byly předvedeny. „Illyrio a já jsme je pro tebe vybrali osobně. Irri tě bude učit jízdě na koni, Jhiqui dothrackému jazyku a Doreah tě vyškolí v ženském umění lásky.“ Mírně se usmál. „Je velmi dobrá, jak Illyrio, tak já to můžeme dosvědčit.“

Ser Jorah Mormont se za svůj dar omlouval. „Je to jen maličkost, moje princezno, ale je to jediné, co si ubohý exulant může dovolit,“ řekl, když před ni položil malou hromádku starých knih. Viděla, že jsou to historické spisy a písně Sedmi království napsané ve Společném jazyce. Poděkovala mu za ně z celého srdce.

Magistr Illyrio zamumlal příkaz a kupředu se rozběhli čtyři statní otroci, nesoucí mezi sebou velkou truhlici z cedrového dřeva, zpevněnou bronzovými obručemi. Když ji otevřela, nalezla v ní hromady nejjemnějšího sametu a damašku, jaký ve Svobodných městech dokáží vytvořit... a nahoře, v hnízdě z měkké látky, tři obrovská vejce. Dany zalapala po dechu. Byly to ty nejkrásnější věci, jaké kdy viděla: každé bylo jiné než to druhé, vzorované tak bohatými barvami, že si zpočátku myslela, že jsou vykládaná drahokamy, a tak velká, že musela každé držet v obou dlaních. Opatrně je jedno po druhém zvedla, přesvědčená, že budou vyrobená z nějakého jemného porcelánu nebo emailu, či dokonce z foukaného skla, ale vejce byla mnohem těžší, jako by všechna byla z kamene. Povrch skořápek byl pokrytý droboučkými šupinami, a když vejce obracela mezi prsty, leskla se v paprscích zapadajícího slunce jako leštěný kov. Jedno vejce bylo tmavě zelené, s blýskavými bronzovými skvrnami, které se objevovaly a ztrácely, podle toho, jak Dany vejce natočila. Další bylo světle krémové se zlatými proužky. Poslední bylo černé, stejně černé jako půlnoční moře, a přece živé šarlatovými vlnkami a spirálami. „Co je to?“ zeptala se, hlasem tichým a plným údivu.

„Dračí vejce ze Stínozemí za Ašajem,“ odpověděl magistr Illyrio. „Věky je proměnily v kámen, a přesto stále jasně planou krásou.“

„Budu je dobře opatrovat.“ Dany slýchala pověsti o takových vejcích, ale nikdy žádné neviděla, ani si nemyslela, že někdy nějaké spatří na vlastní oči. Byl to skutečně skvostný dar, i když věděla, že Illyrio si může dovolit být navýsost štědrý. On sám za to, že ji prodal khalu Drogovi, získal mnoho koní a otroků.

Khalovi pokrevní jezdci jí nabídli tři tradiční zbraně a byly to zbraně vskutku nádherné. Haggo ji obdaroval velkým koženým bičem se stříbrnou rukojetí, Cohollo nádherným arakhem z tepaného zlata a Qotho dvojitě zaobleným lukem z dračí kosti, větším, než byla sama. Magistr Illyrio a ser Jorah ji naučili tradičnímu odmítnutí těchto darů. „Toto je dar hodný velkého válečníka, ó krvi mé krve, a já jsem jenom žena. Dovolte mému muži přijmout je místo mne.“ A tak tyto „dary pro nevěstu“ získal khal Drogo.

Následovalo množství darů od ostatních Dothraků: sandály a šperky a stříbrné kroužky do vlasů, opasky s medailony, malované vesty a hebké kožešiny, oděvy z pískového hedvábí a nádobky s vůněmi, jehly a pera a droboučké lahvičky z purpurového skla a šaty ušité z tisíce myších kožíšků. „Pěkný dar, khaleesi“ poznamenal magistr Illyrio nad tím posledním, když se dozvěděl, co to je. „Měli šťastnou ruku.“ Dary se kupily kolem ní ve velkých hromadách, víc darů, než si vůbec dokázala představit, víc, než mohla chtít nebo potřebovat.

Jako úplně poslední jí svůj dar předal samotný khal Drogo. Když opustil místo po jejím boku, ze středu tábora se v očekávání zvedla vlna mumláni, která narůstala, dokud nepřestoupila celý khalasar. Když se vrátil, hustý shluk těl Dothraků se před ním rozdělil a on před Dany jejich středem provedl koně.

Byla to mladá kobylka, živá a nádherná. Dany toho věděla o koních právě tolik, aby pochopila, že to není jen nějaké obyčejné zvíře. Bylo na ní něco, co jí bralo dech. Byla šedivá jako zimní moře, s hřívou jako stříbrný kouř.

Váhavě natáhla ruku, pohladila koně po krku a prohrábla prsty stříbro jeho hřívy. Khal Drogo řekl něco v dothračtině a magistr Illyrio překládal. „Stříbro ke stříbru tvých vlasů, říká khal.“

„Je krásná,“ zamumlala Dany.

„Je pýchou khalasaru,“ řekl Illyrio. „Zvyk velí, že khaleesi se musí projet na koni důstojném jejího postavení po boku khala.“

Drogo popošel kupředu a položil dlaně kolem jejího pasu. Zvedl ji vzhůru tak lehce, jako by byla malým dítětem, a posadil ji do úzkého dothrackého sedla, o tolik menšího, než na jaké byla zvyklá. Dany tam chvíli seděla nejistá. O téhle části obřadu jí nikdo předem neřekl. „Kam mám jet?“ zeptala se Illyria.

Odpověděl jí ser Jorah Mormont. „Vezmi otěže a jeď. Není třeba jet daleko.“

Dany nervózně vzala do rukou otěže a vklouzla chodidly do krátkých třmenů. Byla jen sváteční jezdkyní, mnohem víc času strávila cestováním lodí, povozem a nosítky než na koňském hřbetě. S modlitbou, aby nespadla a neutržila ostudu, koně velmi lehce a co nejšetrněji stiskla koleny.

A poprvé po celých hodinách zapomněla mít strach. Nebo to možná bylo vůbec poprvé v jejím životě.

Stříbrohnědá kobylka se pohybovala hladkou a hedvábnou chůzí a dav se před ní dělil, oči všech přítomných upřené na jezdkyni a jejího koně. Dany zjistila, že se pohybuje rychleji, než měla v úmyslu, a přesto to bylo spíš vzrušující než děsivé. Kůň přešel v klus a ona se smála. Dothrakové před ní ustupovali, vyklízeli jí cestu. Stačil nejjemnější stisk koleny, to nejlehčí zatahání za otěže, a kobylka reagovala. Zrychlila do cvalu a Dothrakové křičeli nadšením, vesele se smáli, povzbuzovali ji a uskakovali jí z cesty. Když koně otočila nazpět, zvedalo se před ní ohniště, přímo v její dráze. Dothrakové byli natěsnáni z obou stran a nebylo kde zastavit. Tehdy Daenerys naplnila odvaha, jakou nikdy nepoznala, a ona ke koni sklonila hlavu.

Stříbrná kobylka plameny přeskočila, jako by měla křídla.

Když zastavila před magistrem Illyriem, řekla: „Pověz khalu Drogovi, že mi daroval vítr.“ Zatímco její slova překládal khalu Drogovi, tlustý Pentosan si hladil svůj žlutý vous a Dany poprvé viděla svého manžela usmát se na ni.

Právě tehdy za vysokými zdmi Pentosu na západě zmizel poslední oblouček slunce. Dany úplně ztratila pojem o čase. Khal Drogo svým pokrevním jezdcům poručil přivést před něj jeho vlastního koně, štíhlého rudého hřebce. Když khal koně sedlal, Viserys se naklonil blízko k Dany na její stříbrné kobylce, zaryl jí prsty do nohy a řekl: „Potěš ho, sladká sestro, nebo ti přísahám, že uvidíš probouzet se draka, tak jako se neprobudil nikdy předtím.“

Tehdy se k ní její strach vrátil, s bratrovými slovy. Znovu si připadala jako dítě, teprve třináctiletá a zcela opuštěná, vůbec nepřipravená na to, co mělo následovat.

Vyjeli společně, když na nebi vyšly hvězdy, opouštějíce khalasar a paláce z trávy za nimi. Khal Drogo k ní nepromluvil ani slovo, jenom jel na svém hřebci pevným klusem v houstnoucím šeru. Droboučké stříbře zvonky v jeho dlouhém copu při jízdě tiše cinkaly. „Jsem krev draka,“ šeptala nahlas, když ho následovala, ve snaze dodat odvahu sama sobě. „Jsem krev draka, jsem krev draka.“ Drak nikdy nemá strach.

Potom nebyla schopná říci, jak daleko nebo jak dlouho jeli, ale když zastavili na travnatém místě blízko malé bystřiny, byla již tma. Drogo sesedl ze svého koně a sundal ji dolů z jejího. Cítila se v jeho rukou křehká jako sklo a končetiny měla slabé jako voda. Stála tam bezmocná a rozechvělá ve svých svatebních šatech, zatímco on uvazoval koně, a když se otočil a podíval se na ni, dala se do pláče.

Khal Drogo hleděl na její uslzenou tvář a jeho obličej byl podivně prázdný a bez výrazu. „Ne,“ řekl. Zvedl ruku a neohrabaně jí slzy otřel zmozolnatělým palcem.

„Ty hovoříš Společným jazykem?“ vydechla Dany udiveně.

„Ne,“ řekl znovu.

Možná zná jen to jediné slovo, pomyslela si, ale bylo to o slovo víc, než si myslela, že umí, a to jí maličko pozvedlo náladu. Drogo se lehce dotkl jejích vlasů, nechal si stříbrosvětlé prameny klouzat mezi prsty a tiše něco mumlal v dothračtině. Dany jeho slovům nerozuměla, a přesto z jejich tónu zaznívala vřelost a něha, které od toho muže nikdy neočekávala.

Dal jí palec pod bradu a zvedl jí hlavu, takže se dívala vzhůru do jeho očí. Drogo se nad ní tyčil, tak jako se tyčil nad každým. Něžně ji vzal v podpaždí, zvedl ji a posadil ji na oblý kámen vedle potoka. Pak si sedl na zem proti ni, s nohama zkříženýma pod sebou. Jejich obličeje se konečně ocitly ve stejné úrovni. „Ne,“ řekl.

„To je jediné slovo, které znáš?“ zeptala se ho.

Drogo neodpověděl. Jeho dlouhý těžký cop ležel stočený na zemi vedle něho. Přehodil si ho přes pravé rameno a začal si sundávat zvonečky z vlasů, jeden po druhém. Dany se k němu po chvíli naklonila, aby mu pomohla. Když byli hotovi, Drogo jí naznačil, co má dělat. Rozuměla. Pomalu, opatrně, začala rozplétat jeho cop.

Trvalo to dlouho. Po celou tu dobu tam tiše seděl a pozoroval ji. Když byla hotová, zavrtěl hlavou a jeho vlasy se rozprostřely kolem něho jako řeka tmy, naolejovaná a lesknoucí se. Nikdy neviděla vlasy tak dlouhé, tak černé a tak husté.

Pak byl na řadě on. Začal ji svlékat.

Jeho prsty byly hbité a podivně něžné. Jeden po druhém z ní opatrně svlékal kousky hedvábí, zatímco Dany tam jen seděla, nehýbala se a mlčky mu hleděla do očí. Když obnažil její malá ňadra, odvrátila pohled a zakryla si je dlaněmi. „Ne,“ řekl Drogo. Odtáhl jí ruce z hrudi, něžně, ale pevně, pak znovu zvedl její obličej, aby ji přiměl dívat se na něho. „Ne,“ opakoval.

„Ne,“ řekla v ozvěně.

Postavil ji a přitáhl ji k sobě, aby jí sundal poslední kousek oděvu. Noční vzduch ji chladil na holé pokožce. Zachvěla se a na pažích a nohou jí naskákala husí kůže. Tolik se obávala toho, co mělo přijít, ale dlouho se nedělo nic. Khal Drogo dál seděl s nohama zkříženýma, díval se na ni, vpíjel se do jejího těla očima.

Po chvíli se jí začal dotýkat. Nejdříve lehce, pak naléhavěji. Cítila prudkou sílu jeho rukou, ale neubližoval jí. Držel její dlaň ve své a hladil jí prsty, jeden po druhém. Něžně sjel rukou dolů po její noze. Hladil jí obličej, objel křivku jejích uší, jemně jezdil prstem kolem jejích úst. Otočil ji, masíroval jí ramena, pak sjel kotníkem dolů po její páteři.

Připadalo jí to jako celé hodiny, než jeho ruce konečně zabloudily k jejím prsům. Hladil hebkou pokožku pod nimi, dokud se jí netetelila. Palci dělal kroužky kolem jejích bradavek, bral je mezi palec a ukazováček, pak za ně začal tahat, nejdříve velmi jemně, pak silněji, dokud jí bradavky neztvrdly a nezačaly bolet.

Pak vstal a přitáhl ji k sobě na klín. Dany byla celá zčervenalá a bez dechu, srdce jí splašeně bilo v hrudi. Vzal její obličej do dlaní a pohlédl jí do očí. „Ne?“ řekl a ona věděla, že to byla otázka.

Vzala ho za ruku a vedla ji dolů do vlhka mezi svými stehny. „Ano,“ zašeptala, když do ní vložil prst.

EDDARD

Příkaz dostavit se ke králi mu vyřídili hodinu před svítáním, kdy svět byl ještě šedivý a nehybný. Alyn jím neurvale zatřásl a probral ho ze sna a Ned se vypotácel ven do chladu, otupělý spánkem, aby našel svého koně osedlaného a krále již v sedle. Robert měl na sobě silné hnědé rukavice a těžký kožešinový plášť s kapucí, která zakrývala jeho uši a pro celý svět vypadal jako mohutný medvěd sedící na koni. „Vstávat, Starku!“ halekal. „Vstávat, vstávat! Je nutno probrat státní záležitosti.“

„Jak si přeješ,“ řekl Ned. „Pojď dovnitř, Tvoje Výsosti.“ Alyn zvedl plentu stanu.

„Ne, ne, ne,“ řekl Robert a z úst se mu při každém slově mocně zakouřilo. „Tábor je plný uší. Kromě toho, chci se projet a pokochat se pohledem na tvoji zem.“ Ned si všiml, že za králem čekají ser Boros a ser Meryn s tuctem stráží. Nezbývalo mu než si vymnout spánek z očí, obléci se a vysednout na koně.

Robert udával krok, rychle jel kupředu na svém mohutném černém oři, zatímco Ned cválal za ním a snažil se udržet s ním tempo. Zavolal na něj při jízdě otázku, ale vítr mu urval slova od úst a odnesl je pryč, takže král ho neslyšel. Potom už Ned jel v tichosti. Brzy sjeli z královské cesty a vydali se přes zvlněnou planinu, která byla tmavá mlhou. Do té doby byli muži stráže o kus za nimi, bezpečně z doslechu, ale Robert jel bez zastavení dál.

Když přejeli nízký pahorek, rozbřesklo se a král konečně zastavil. Tehdy byli již celé míle na jih od jejich družiny. Když Ned zastavil svého koně vedle králova, Robert byl celý zrudlý a vyčerpaný. „Bohové,“ zaklel se smíchem, „je to skvělý pocit takhle vypadnout a jet si jen tak, jak má muž na koni jet! Říkám ti, Nede, to plahočení po královské cestě by člověka dohnalo k šílenství.“ Co se trpělivosti týkalo, Robert Baratheon jí moc neměl. „Ten zatracený kolový dům, to jeho ustavičné klepání a skřípání a šplhání přes každý hrbolek na cestě, jako by to byla hora... ujišťuju tě, že jestli se u té proklaté věci ještě jednou zlomí náprava, zapálím ji a Cersei půjde pěšky!“

Ned se zasmál. „Rád ti připálím pochodeň.“

„Dobrý člověk!“ Král ho poplácal po rameni. „Nejraději bych je všechny nechal za sebou a prostě ujel pryč.“

Nedových rtů se dotkl úsměv. „Věřím, že to myslíš vážně.“

„Myslím, myslím,“ ujišťoval ho král. „Co říkáš, Nede? Jen ty a já, dva potulní rytíři na královské cestě, s meči po boku, jen bohové by věděli, co nás čeká druhý den, a večer by nám postel zahřála nějaká hospodská děvka nebo selská dcerka.“

„Kéž by to tak bylo možné,“ řekl Ned, „jenomže my máme své povinnosti, můj pane... vůči říši, našim dětem. Já vůči své manželce a ty vůči královně. Už nejsme mladíci, kterými jsme byli kdysi.“

„Ty jsi nikdy nebyl mladík, jak se patří,“ zabručel Robert. „Teď už člověk může všeho jen litovat. A přesto byla doba, kdy... jak se jmenovala ta tvoje holka? Becca? Ne, to byla ta moje, bohové, mějte ji rádi, černé vlasy a ty sladké velké oči, ve kterých se člověk utopil. Tvoje byla... Aleena? Ne. Kdysi jsi mi to říkal. Byla to Merryl? Víš přece, kterou myslím, matka tvého bastarda?“

„Jmenovala se Wylla,“ odpověděl Ned s chladnou zdvořilostí, „a raději bych o ní nemluvil.“

„Wylla. Ano.“ Král se usmál. „Musela to být výjimečná děvka, když dokázala přimět lorda Eddarda Starka zapomenout na jeho čest, byť jen na hodinu. Nikdy jsi mi ani neřekl, jak vypadala.“

Nedova ústa se v hněvu přísně stáhla k sobě. „Ani to neudělám. Nech toho, Roberte, pro lásku, kterou, jak říkáš, ke mně chováš. Zneuctil jsem sebe a zneuctil jsem Catelyn, v očích bohů i lidí.“

„Bohové, smilujte se, vždyť Catelyn jsi tehdy stěží znal.“

„Vzal jsem si ji za manželku. Nosila v sobě moje dítě.“

„Jsi na sebe příliš tvrdý, Nede. Vždycky jsi byl. Proklatě, žádná ženská nechce mít v posteli Baelora Požehnaného.“ Plácl se dlaní přes koleno. „Nu, nebudu na tebe naléhat, když jsi tak odhodlaný nemluvit o tom, ale rád bych ti doporučil, aby sis v době, kdy jsi takhle naježený, dával do erbu ježka místo zlovlka.“

Vycházející slunce vyslalo prsty světla skrze bledé mlhy úsvitu. Před jejich očima se rozprostřela širá planina, holá a hnědá, jen tu a tam ve své plochosti oživená dlouhými, nízkými pahrbky. Ned na ně ukázal a řekl svému králi: „Mohylové hroby Prvních lidí.“

Robert se zamračil. „To jsme vjeli na hřbitov?“

„Mohylové hroby jsou na severu všude, kam se podíváš, Tvoje Výsosti,“ řekl mu Ned. „Je to stará země.“

„A studená,“ zabručel Robert a přitáhl si plášť těsněji k tělu. Stráže zastavily o kus cesty za nimi, na úpatí pahorku. „Nu, nepřivedl jsem tě sem proto, abychom si povídali o hrobech nebo se hašteřili kvůli tvému bastardovi. V noci za mnou přijel jezdec od lorda Varyse z Králova přístaviště. Tady.“ Král vytáhl z opasku srolovaný papírek a podal ho Nedovi.

Eunuch Varys byl královým mistrem našeptávačů, špehů a slídilů. Sloužil Robertovi, stejně jako kdysi sloužil Aerysu Targaryenovi, Ned rozvinul papír s rozechvělým očekáváním, s myšlenkami na Lysu a její strašlivá obvinění, ale dopis se lady Arryn netýkal. „Jaký je zdroj těch informací?“

„Znáš sera Joraha Mormonta?“

„Kéž bych tak o tom muži nikdy neslyšel,“ řekl Ned odměřeně. Mormontové z Medvědího ostrova byli starým rodem, hrdým a váženým, ale jejich panství bylo odlehlé, chladné a chudobné. Ser Jorah se snažil zaplnit rodinné truhlice tím, že prodával pytláky jakémusi tyrošskému otrokáři. Protože byli Mormontové vazaly Starků, pošpinil tento zločin celý sever. Ned vykonal dlouhou cestu na západ na Medvědí ostrov, jen aby po svém příjezdu zjistil, že ser Mormont prchl lodí mimo dosah Ledu a královy spravedlnosti. Od té doby uplynulo pět let.

„Ser Jorah je teď v Pentosu, dychtí si vysloužit královské odpuštění, které by mu umožnilo vrátit se z exilu,“ vysvětloval Robert. „Lord Varys pro něj našel využítí.“

„Takže otrokář se stal donašečem,“ utrousil Ned pohrdavě. Podal dopis zpět králi. „Bylo by nejlepší, kdyby se stal mrtvolou.“

„Varys říká, že donašeči jsou užitečnější než mrtvoly,“ opáčil Robert. „Když pomineme Joraha, co si o té zprávě myslíš?“

„Daenerys Targaryen se provdala za jakéhosi dothrackého koňáka. A co s tím? Máme jí snad poslat svatební dar?“

Král se zamračil. „Nejlépe nůž. Pěkně ostrý, a neohroženého muže, který ví, jak s ním zacházet.“

Ned nepředstíral překvapení; Robert byl nenávistí vůči Targaryenům přímo posedlý. Vzpomínal si na hněvivá slova, která si vyměnili, když Tywin Lannister Robertovi ukázal mrtvoly Rhaegarovy ženy a jejich dětí jako důkaz své věrnosti. Ned to označil za vraždu; podle Roberta to byla válka. Když protestoval, že mladý princ a princezna byli ještě děti, nově dosazený král na to odpověděl: „Já žádné děti nevidím. Jenom dračí potěr.“ Dokonce ani Jon Arryn nebyl schopen uklidnit tu bouři. Eddard Stark téhož dne odjel pln chladné zuřivosti, aby se zúčastnil posledních bitev války na jihu. Vyžádalo si to další smrt, aby je smířila; Lyanninu, a zármutek, který sdíleli nad jejím odchodem.

Tentokrát se Ned rozhodl držet svůj hněv na uzdě. „Tvoje Výsosti, ta dívka je ještě dítě. Ty přece nejsi Tywin Lannister, abys vraždil nevinné.“ Slyšel vyprávět, jak prý Rhaegarova malá dcerka plakala a křičela, když ji vytáhli z postele a ubodávali jí. Chlapec nebyl víc než miminko chované v náruči, ale zbrojnoši lorda Tywina ho vyrvali matce od prsu a mrštili jím hlavou proti zdi.

„A jak dlouho to děťátko zůstane nevinné?“ Robertova ústa na sebe vzala tvrdý výraz. „To děťáko brzy roztáhne nohy a začne chrlit další dračí potěr, který pak zamoří moji říši.“

„Nicméně,“ řekl Ned, „zabít dítě... to je zločin... to je neslýchané...“

„Neslýchané?“ zahřímal král. „To, co Aerys udělal tvému bratrovi Brandonovi, bylo neslýchané. Způsob, jakým popravil tvého otce, to bylo neslýchané. A Rhaegar... kolikrát si myslíš, že znásilnil tvoji sestru? Kolik stovek krát?“ Jeho hlas natolik zesílil, že jeho kůň pod ním nervózně zaržál. Král prudce zatáhl za otěže, utišil zvíře a rozčileně na Neda namířil prst. „Zabiju každýho Targaryena, kterej se mi dostane do rukou, dokud nebudou mrtví stejně jako ti jejich draci, a pak se ještě vychčiju na jejich hroby.“

Ned věděl, že králi takto rozezlenému není radno odporovat. Pokud léta neotupila Robertovu touhu po pomstě, žádná jeho slova na tom nemohla nic změnit. „Tahle se do tvých rukou asi nedostane, že?“ řekl tiše.

Králova ústa se zkřivila v trpké grimase. „Ne, bohové buďte proklati. Jakýsi od neštovic poďobaný pentoský zbohatlík vydržoval ji a jejího bratra na svém panství s těmi eunuchy se špičatými přilbami všude kolem a teď ji prodal Dothrakům. Měl jsem je oba zabít už před lety, když bylo snažší dostat se k nim, jenomže Jon byl stejně pošetilý jako ty. A já byl ještě větší blázen, protože jsem ho poslouchal.“

„Jon Arryn byl moudrý muž a dobrý pobočník.“

Robert si odfrkl. Hněv jej obvykle opouštěl tak náhle, jako přicházíval. „Říká se, že ten khal Drogo má ve své hordě sto tisíc mužů. Co by modrý muž a dobrý pobočník řekl na tohle?“

„Řekl by, že dokonce ani milion Dothraků nepředstavuje pro říši hrozbu, dokud stojí na druhé straně Úzkého moře.“ odpověděl Ned klidně. „Ti barbaři nemají lodě. Nenávidí otevřené moře a mají z něho strach.“

Král se nepohodlně zavrtěl v sedle. „Snad. Nicméně lodě se ve Svobodných městech dají koupit. Říkám ti, Nede, tenhle sňatek se mi nelíbí, v Sedmi královstvích jsou stále tací, kteří mne nazývají uchvatitelem. Zapomněl jsi, kolik rodů bojovalo ve válce na straně Targaryenů? Teď čekají na svou příležitost, dej jim jen poloviční šanci a zavraždí mě v mojí vlastní posteli a moje syny se mnou. Pokud se žebrácký král přeplaví přes moře s hordou dothracků za zády, ti zrádci se k němu připojí.“

„Nepřeplaví se,“ ujišťoval ho Ned. „A i kdyby se přeplavil, svrhneme ho zpátky do moře. Jakmile jmenuješ nového strážce východu -“

Král zasténal. „Naposledy ti říkám, že toho malého kluka strážcem neudělám. Vím, že ten chlapec je tvým synovcem, ale když Targaryeni lezou do postele s Dothraky, byl bych blázen, kdybych nechal ochranu čtvrtiny říše na ramennou neduživého dítěte.“

Ned na to byl připravený. „Strážce východu přesto musíš jmenovat. Pokud na to Robert Arryn podle tebe nestačí, jmenuj některého ze svých bratrů. Stannis ti nepochybně dokázal své kvality při obléhání Bouřlivého konce.“

Nechal to jméno chvíli viset ve vzduchu. Král se zamračil a neřekl nic. Z jeho výrazu bylo patrné, že se necítí právě příjemně.

„Pokud ovšem,“ pokračoval Ned tiše, nespouštěje z krále oči. „jsi tu poctu už neslíbil někomu jinému.“

Robert měl alespoň na okamžik tolik skromnosti, že se zatvářil rozpačitě. Rozpaky však rychle přešly ve výraz podráždění. „A co když ano?“

„Je to Jaime Lannister, že?“

Robert kopnutím popohnal svého koně do klusu a zamířil dolů po svahu k pohřebním mohylám. Ned s ním udržoval krok. Král jel dál, oči upřené přímo před sebe. „Ano,“ řekl nakonec. To jediné strohé slovo mělo celou záležitost ukončit.

„Králokat“ řekl Ned. To znamená, že ty řeči jsou pravdivé. Pokračoval dál, věda, že teď má tenkou půdu pod nohama. „Nepochybně je to odvážný a energický muž,“ řekl opatrně, „ale jeho otec je strážcem západu, Roberte. Časem po něm toto postavení zdědí ser Jaime. Žádný člověk nemůže střežit zároveň východ i západ.“ Nechal nevyslovenou svoji skutečnou obavu, že toto jmenování by vložilo Lannisterům do rukou velení nad armádami poloviny říše, třebaže jen nominálně.

„Jsem to já, kdo povede armády do války, když se na poli objeví nepřítel,“ řekl král tvrdohlavě. „V tomto okamžiku se lord Tywin těší zdraví stejně pevnému, jako je Casterlyova skála, takže pochybuji o tom, že Jaime by po něm postavení měl převzít brzy. Nerozčiluj mě tím, Nede, už jsem se rozhodl.“

„Tvoje Výsosti, mohu mluvit upřímně?“

„Zdá se, že není v mé moci tě umlčet,“ zabručel Robert. Jeli nyní vysokou hnědou trávou.

„Dá se Jaimemu Lannisterovi důvěřovat?“

„Je to bratr mojí ženy, příslušník Královské gardy. Jeho život, majetek i čest, to všechno je svázáno s mým.“

„Stejně jako to bylo svázáno se životem, majetkem a ctí Aeryse Targaryena,“ poznamenal Ned.

„Proč bych mu neměl důvěřovat? Udělal všechno, co jsem po něm kdy chtěl a jeho meč mi pomohl získat trůn, na kterém teď sedím.“

Jeho meč pomohl poskvrnit trůn, na kterém sedíš, pomyslel si Ned, ale nedovolil těm slovům projít přes své rty. „Přísahal, že bude život svého krále chránit svým vlastním. Pak králi otevřel hrdlo svým vlastním mečem.“

„Sedm pekel, někdo Aeryse musel zabít!“ řekl Robert, který svého koně prudce zastavil vedle prastarého mohylového hrobu. „Kdyby to neudělal Jaime, zbylo by to na tebe nebo na mě.“

„My jsme nebyli členy Královské gardy,“ namítl Ned. Rozhodl se, že přišel čas, aby si Robert vyslechl celou pravdu. „Vzpomínáš si na Trojzubec, Výsosti?“

„Tam jsem získal svoji korunu. Jak bych na něj mohl zapomenout?“

„Utržil jsi tehdy zranění od Rhaegara,“ připomněl mu Ned. „Takže když se targaryenské vojsko obrátilo na útěk, pověřil jsi pronásledováním mne. Zbytky Rhaegarovy armády uprchly zpátky do Králova přístaviště. Pronásledovali jsme je. Aerys byl v Rudé baště obklopen několika tisíci svých věrných. Čekal jsem, že brány města nalezneme pevně zavřené.“

Robert netrpělivě zavrtěl hlavou. „Místo toho jsi zjistil, že naši muži město již dobyli. No a co z toho?“

„Ne naši muži,“ řekl Ned trpělivě. „Lannisterští. Přes hradby se dostal zlatý lev, ne korunovaný jelen. Jenomže oni do města vnikli zradou.“

Válka tehdy zuřila víc než rok. Lordi velcí i malí se shlukli k Robertovým zástavám; jiní zůstali věrní Targaryenům. Mocní Lannisterové z Casterlyovy skály, strážci západu, se však drželi stranou od všeho dění, ignorovali volání o pomoc jak od krále, tak od vzbouřenců. Aerys Targaryen si musel myslet, že to bohové vyslyšeli jeho modlitby, když se lord Tywin Lannister objevil před branami Králova přístaviště s armádou dvanácti tisíc mužů, kteří mu odpřísáhli věrnost. A tak šílený král vydal svůj poslední šílený rozkaz. Otevřel své město lvům před branami. „Zrada byla mincí Targaryenům dobře známou,“ řekl Robert. Znovu se v něm hromadil hněv. „Lannister jim to pouze svým způsobem oplatil. Nebylo to nic víc, než si zasluhovali. Já kvůli tomu nepokojným spánkem rozhodně netrpím.“

„Ty jsi tam taky tehdy nebyl,“ řekl Ned s hořkostí v hlase. Nepokojný spánek pro něj nebyl ničím neznámým. Žil se svými lžemi čtrnáct let, a přesto ho stále pronásledovaly ve snách. „To dobytí bylo proradné a nečestné.“

„Tvoji čest ať vezmou Jiní!“ zaklel Robert. „Co kdy jakýkoli Targaryen vůbec věděl o cti? Jdi dolů do té svojí krypty a zeptej se Lyanny na dračí čest!“

„Ty jsi Lyannu přece na Trojzubci pomstil,“ řekl Ned, který zastavil vedle krále. Slib mi to, Nede, šeptala tehdy.

„To mi ji zpátky nepřineslo.“ Robert pohlédl stranou, pryč do šedě v dáli. „Bohové budiž proklati. Bylo to bezútěšné vítězství, co mi to dali. Koruna... já jsem chtěl to děvče. Tvoji sestru..., aby byla jenom moje, tak jak mi byla souzená. Ptám se tě, Nede, co je dobrého na tom nosit korunu? Bohové se vysmívají přáním jak pasáků krav, tak králů.“

„Já za bohy mluvit nemohu, Tvoje Výsosti... jenom za to, co jsem viděl, když jsem toho dne vstoupil do trůnní síně,“ řekl Ned. „Aerys ležel mrtvý na podlaze, v kaluži vlastní krve. Ze stěn na něj shlížely jeho dračí lebky. Všude kolem byli lannisterští vojáci. Jaime na sobě měl bílý plášť Královské gardy přes to svoje zlaté brnění. Stále ho mám živě před očima. Dokonce i jeho meč byl zlatem vykládaný. Seděl na Železném trůně, vysoko nad svými rytíři, na hlavě měl přilbici ve tvaru lví hlavy. Jak se jen třpytila!“

„To je všeobecně známo,“ zabručel král.

„Já stále seděl na koni. V tichosti jsem projel celou síní, mezi dlouhými řadami dračích lebek. Zastavil jsem se před trůnem a pohlédl vzhůru na Lannistera. Zlatý meč měl položeny přes nohy a jeho čepel byla rudá královou krví. Moji muži se za mnou hrnuli do místnosti. Lannisterovi vojáci se stáhli. Neřekl jsem ani slovo. Hleděl jsem na něho, jak tam sedí na trůně, a čekal jsem. Nakonec se Jaime zasmál a vstal. Sundal si přilbici a řekl mi: „Neměj strach, Starku. Jenom jsem ho zahříval pro našeho přítele Roberta. Obávám se, že to není zrovna pohodlné posezení.“

Král zvrátil hlavu dozadu a zařičel. Jeho smích vyděsil hejno vran, které vyletěly z vysokých hnědých trav. S divokým bitím křidel se vznesly do vzduchu. „Ty myslíš, že bych měl nedůvěřovat Lannisterovi proto, že si chvíli poseděl na mém trůně?“ Jeho tělo se znovu roztřáslo hlasitým smíchem. „Jaimemu tehdy bylo teprve sedmnáct, Nede. Stěží byl víc než chlapcem.“

„Chlapec či muž, neměl právo posadit se na ten trůn.“

„Možná byl unavený,“ poznamenal Robert. „Zabíjení králů je těžká práce. Bohové vědí, že v té zatracené síni není jiné místo, kde bys mohl dát své zadnici odpočinout. A mluvil pravdu, skutečně je to hrozně nepohodlné křeslo. V mnohem víc ohledech než jednom.“

Král zavrtěl hlavou. „Nu, teď vím o Jaimeho strašlivém hříchu a celá záležitost může být zapomenuta. Už je mi upřímně špatně ze všech těch tajností, malicherných hádek a státních záležitostí, Nede. Všechno je to stejně únavné jako počítaní měďáků. Pojď, projedeme se, tak jako jsme to dělávali kdysi. Chci znovu cítit vítr ve vlasech.“ Kopl svého koně do slabin a pustil se cvalem přes pahorek, vykopávaje pod sebou ve sprškách hlínu.

Ned chvíli zůstal stát. Došla mu slova a byl plný nezměrného pocitu bezmoci. Nebylo to poprvé, kdy uvažoval, co tam vlastně dělá a proč se rozhodl vydat se s Robertem na jih. Nebyl Jon Arryn, aby dokázal držet na uzdě divokost svého krále a učit ho trpělivosti. Robert si bude dělat, co se mu zlíbí, tak jak to dělával vždycky, a nic, co Ned řekne nebo udělá, na tom nic nezmění. On patří na Zimohrad. Měl by teď být u Catelyn v jejím smutku a u Brana.

Člověk ale nemůže vždycky být tam, kam patří, Eddard Stark odevzdaně kopl svého koně botami do slabin a rozjel se za svým králem.

TYRION

Sever se táhl donekonečna. Tyrion Lannister znal mapy stejně dobře jako kdokoli jiný, ale čtrnáct dní na divoké stezce, která vystřídala královskou cestu, ho tady na severu naučilo, že mapa je jednou věcí a skutečná země docela jinou.

Rozloučili se ze Zimohradem stejného dne jako král, uprostřed shonu a vřavy odjezdu královské družiny, vyjíždějíce z jeho bran do zvuku pokřikujících mužů a frkajících koní, do kodrcání povozů a sténání královnina velkého kolového domu, zatímco kolem nich se k zemi snášely lehké sněhové vločky. Královská cesta začínala hned za propletencem hradu a městečka v podhradí. Tam se povozy, zástupy rytířů a jezdců a muži s praporci stočili k jihu a odvezli s sebou veškerý hluk a zmatek, zatímco Tyrion se vydal na sever s Benjenem Starkem a jeho synovcem.

Brzy se citelně ochladilo a kolem nich panovalo mnohem větší ticho.

Na západě cestu lemovaly pazourkové kopce, šedivé a rozeklané, s vysokými strážními věžemi na kamenitých vrcholcích. Na východě byla krajina nižší, země se zplošťovala ke zvlněné planině, která se táhla do dáli, kam až oko dohlédlo. Přes dravé, úzké říčky a potoky se klenuly kamenné mosty a uspořádané do prstenců kolem tvrzí obehnaných hradbami ze dřeva se prostíraly malé farmy ze dřeva a kamene. Na cestě panoval čilý cestovní ruch a tu a tam u ní stály drsné venkovské hostince.

Avšak po třech dnech cesty od Zimohradu farmářská krajina ustoupila hustému lesu a královská cesta osaměla. Pazourkové kopce byly s každou ujetou mílí vyšší a divočejší, dokud nakonec pátého dne nezabočili do hor, chladných modrošedých obrů s rozježenými útesy a sněhem na ramennou. Když zavál vítr ze severu, z vysokých vrcholků jako praporce vlály dlouhé chocholy ledových krystalů.

S horami tvořícími zeď po jejich pravici se cesta stočila ze severního směru do severovýchodního a vedla lesem mohutných dubů, věčně zelených jehličnanů a černých vřesovců stromovitých, které vypadaly starší a tmavší než kterékoli, co Tyrion dosud viděl. Vlčí les, říkal mu Benjen Stark, a skutečně, noci ožívaly vytím vzdálených smeček, a některých, co tak vzdálené nebyly. Bílý zlovlk Jona Sněha při tom nočním vytí špicoval uši a ježila se mu srst, ale nikdy nezvedl svůj vlastní hlas v odpověď. Na tom zvířeti je něco velmi znepokojivého, říkal si Tyrion.

Do té doby jich ve skupině bylo osm, nepočítaje v to vlka. Tyrion cestoval se dvěma ze svých vlastních mužů, jak se příslušelo na Lannistera. Benjen Stark s sebou měl jen svého synovce bastarda a pár čerstvých koní pro Noční hlídku, ale na okraji vlčího lesa strávili noc za dřevěnými zdmi lesní pevnosti a tam se k nim připojil další z černých bratři, Yoren. Yoren byl shrbený a divného vzhledu, rysy jeho tváře byly ukryté za vousem stejně černým jako jeho oděv, ale vypadal pevně jako starý kořen a tvrdě jako kámen. S ním k jejich výpravě přibyl pár otrhaných selských hochů z Prstů. „Násilníci,“ řekl Yoren s chladným pohledem na svoje svěřence. Tyrion pochopil. Říkalo se, že život na Zdi je krutý, ale určitě byl lepší než kastrace.

Pět mužů, tři chlapci, zlovlk, dvacet koní a klec havranů, kterou Benjenu Starkovi věnoval mistr Luwin. Nepochybně byli podivným společenstvím pro královskou cestu nebo jakoukoli jinou.

Tyrion si všiml, že Jon Sníh pozoruje Yorena a jeho pochmurné společníky se zvláštním výrazem v obličeji, který hodně připomínal zděšení. Yoren měl pokroucená záda a kysele páchl, jeho vlasy a vous byly mastné a plné vší, jeho šaty staré, záplatované a zřídkakdy prané. Jeho dva mladí rekruti páchli dokonce ještě hůř a připadali mu stejně hloupí, jako byli neurvalí.

Nebylo pochyb o tom, že hoch se mylně domníval, že Noční hlídka je složena výhradně z mužů, jako je jeho strýc. Pokud ano, Yoren a jeho společníci pro něj byli krutým procitnutím. Tyrionovi bylo chlapce líto. Zvolil si tvrdý život... nebo by se snad dalo říci, že pro něj tvrdý život byl vybrán.

Mnohem méně sympatií choval k jeho strýci. Zdálo se, že Benjen Stark sdílí odpor svého bratra vůči Lannisterům, takže nebyl potěšen, když mu Tyrion sdělil svůj úmysl. „Varuji tě, Lannistere, na Zdi žádné putyky nejsou,“ řekl, shlížeje na něj z výše.

„Nepochybuji o tom, že se určitě najde místečko, kam se vejdu,“ odpověděl mu na to Tyrion. „Jak sis možná všiml, jsem poněkud menšího vzrůstu.“

Královninu bratrovi samozřejmě nikdo neřekl ne, čímž byla celá záležitost vyřešena, třebaže Stark z toho nebyl šťastný. „Jízda se ti líbit nebude, o tom tě mohu ujistit,“ řekl mu stroze, a od okamžiku, kdy se vydali na cestu, snažil se ze všech sil, aby jeho slib nevyšel naplano.

Ke konci prvního týdne byla Tyrionova stehna odřená od celodenních jízd, v nohách pociťoval strašlivé křeče a byl promrzlý na kost. Nestěžoval si. Byl by proklatý, kdyby měl Benjenu Starkovi poskytnout takové uspokojení.

Určitého zadostiučinění se mu dostalo v záležitosti s jeho pokrývkou, otrhanou medvědí kožešinou, starou a páchnoucí zatuchlinou. Stark mu ji nabídl v návalu galantnosti Noční hlídky, nepochybně s naději, že ji blahosklonně odmítne. Tyrion ji s úsměvem přijal. Když vyjížděli ze Zimohradu, vzal si na sebe svoje nejteplejší oblečení, ale brzy zjistil, že není ani zdaleka dost teplé. Tam nahoře panovala zima, a chlad byl stále pronikavější. Za nocí nyní teplota klesala pod bod mrazu, a když foukal vítr, bylo to jako nůž prořezávající se rovnou skrze jeho nejteplejší vlněný oděv. Do té doby Stark svého rytířského impulsu nepochybně litoval. Možná si z toho vzal ponaučení, Lannisterové nikdy nic neodmítli, blahosklonně ani jinak. Vždycky si vzali, co jim bylo nabídnuto.

Farem a pevností bylo stále méně a zmenšovaly se, zatímco jezdci pospíchali dál na sever, stále hlouběji do temnoty vlčího lesa, až tam nakonec nebyla žádná další přístřeší, kam by se mohli schovat, a museli spoléhat jen na svoje vlastní zdroje.

Tyrion nikdy nebyl příliš užitečný při stavění tábora nebo jeho bourání. Příliš malý, příliš kulhavý, příliš překážející. A tak zatímco Stark, Yoren a ostatní vztyčovali hrubé přístřešky, obstarávali koně a rozdělávali oheň, stalo se jeho zvykem vzít si svoji kožešinu a vinný měch a odejít někam do ústraní číst si.

Večer osmnáctého dne cesty si vzal víno, vzácný sladký nektar z Letních ostrovů, který s sebou vezl celou cestu na sever od Casterlyovy skály, a vybral si knihu úvah o historii a vlastnostech draků. S laskavým svolením lorda Eddarda Starka si Tyrion půjčil pár vzácných svazků z knihovny Zimohradu a přibalil si je do zavazadla na cestu na sever.

Našel si pohodlné místečko, kam nedoléhal hluk z tábora, vedle bystřiny s vodou průzračnou a studenou jako led. Groteskně tvarovaný starý dub mu poskytl útočiště před kousavým větrem. Tyrion se schoulil do své kožešiny, zády opřený o kmen stromu, napil se doušku vína a začal číst o vlastnostech dračí kosti. Dračí kost je černá v důsledku vysokého obsahu železa, četl v knize. Je pevná jako ocel, a přesto lehčí, mnohem pružnější, a samozřejmě naprosto ohnivzdorná. Luky z dračích kostí jsou nesmírně ceněny mezi Dothraky, a není divu. Lukostřelec vyzbrojený lukem z dračí kosti překoná všechny s luky dřevěnými.

Tyrion byl draky až chorobně posedlý. Když poprvé přišel do Králova přístaviště, na svatbu své sestry s Robertem Baratheonem, byl rozhodnutý vyhledat dračí lebky, které předtím visely na zdech Targaryenovy trůnní síně. Král Robert je nechal nahradit praporci a tapiseriemi, ale Tyrion byl vytrvalý, dokud lebky nenalezl v tmavém sklepení, kde byly všechny uskladněny.

Očekával, že budou působivé, možná dokonce děsivé. Nepředpokládal, že je shledá krásnými. A přesto takové byly. Černé jako onyx, vyleštěné dohladka, až se zdálo, že jejich kost se ve světle jeho pochodně leskne. Cítil, že milovali oheň. Vrazil pochodeň do tlamy jedné z větších lebek a nechal stíny poskakovat a tančit na stěně za ním. Plamen pochodně pro ně nic neznamenal; koupaly se v žáru mnohem větších plamenů. Když od nich odcházel, Tyrion by mohl přísahat, že prázdné oční důlky monster jej na odchodu pozorují.

Bylo tam devatenáct lebek. Nejstarší z nich byla víc než tři tisíce let stará; nejmladší pouze století a půl. Ty nejnovější byly také nejmenší; pár jich nebyl větší než lebky mastifa a byly podivně znetvořené, pozůstatek posledních dvou dráčat narozených v Dračím kameni. Byli to poslední z targaryenských draků, možná poslední draci vůbec, a nežili moc dlouho.

V závislosti na svém stáří se lebky různily co do velikosti až ke třem obrovitým monstrům z písní a bájí, k drakům, které Aegon Targaryen a jeho sestry vypustili ze řetězu na Sedm království starých. Zpěváci jim dali jména bohů: Balerion, Meraxes, Vhaghar. Tyrion beze slova stál mezi jejich rozevřenými čelistmi, přemožen bázni. Do Vhagharova chřtánu by člověk mohl sjet na koni, ale zpátky ven by už nevyjel. Meraxes byl dokonce ještě větší. A největší z nich, Balerion Černý děs, byl schopný polykat najednou celé pratury, nebo dokonce některého z chlupatých mamutů, o kterých se říkalo, že se prohánějí po mrazivých pustinách za přístavem Ibben.

Tyrion stál v tom chladném sklepení dlouhou dobu, hleděl na Balerionovu obrovitou lebku s prázdnými očními důlky, dokud jeho pochodeň nezačala skomírat, a snažil se pochopit velikost živého zvířete, představit si, jak muselo vypadat, když rozprostřelo svoje obrovitá černá křídla a vzneslo se do oblohy, dštíc oheň.

Jeho vlastní vzdálený předek, král Loren ze Skály, se proti tomuto ohni pokoušel postavit, když se připojil ke králi Mernovi z Roviny, aby bojovali proti targaryenským dobyvatelům. To bylo bezmála před třemi sty lety, kdy Sedm království ještě bylo královstvími, ne pouhými provinciemi jedné velké říše. Tito dva králové měli šest set vlajících praporců, pět tisíc rytířů na koních a desetkrát tolik svobodných jezdců a zbrojnošů. Aegon Dračí pán měl možná pětinu té síly, stojí psáno ve starých kronikách, a většina z nich byli odvedenci z řad armády posledního krále, kterého porazil, a jejich loajalita byla nejistá.

Vojska se utkala na širých planinách Roviny, mezi zlatými lány pšenice zralé ke sklizni. Když dva králové zaútočili, targaryenská armáda se zachvěla, její řady se rozpadly a začala se rozutíkávat. Za pár chvil, stojí v kronikách, byla bitva u konce... Ale jen na těch pár okamžiků, než se k ní připojili Aegon Targaryen a jeho sestry.

Bylo to jedinkrát, co byli Vhaghar, Meraxes a Balerion vypuštěni všichni najednou. Zpěváci o tom mluví jako o Ohnivém poli.

Téměř čtyři tisíce mužů toho dne uhořelo, mezi nimi král Mern z Roviny. Králi Lorenovi se podařilo uprchnout a žil dost dlouho, aby se nakonec vzdal, odpřísáhl věrnost Targaryenům a zplodil syna, za což byl Tyrion náležitě vděčný.

„Proč tolik čteš?“

Tyrion při zvuku hlasu vzhlédl. Pár stop od něj stál Jon Sníh a zvědavě ho pozoroval. Vložil do knihy prst, zavřel ji a řekl: „Podívej se a řekni mi, co vidíš?“

Chlapec na něj podezřívavě pohlédl. „Je to nějaký trik? Vidím tebe. Tyriona Lannistera.“

Tyrion si povzdechl. „Na bastarda jsi až pozoruhodně zdvořilý, Sněhu. Vidíš trpaslíka. Kolik je ti, dvanáct?“

„Čtrnáct,“ odpověděl chlapec.

„Čtrnáct a jsi větší, než kdy budu já. Moje nohy jsou krátké a pokroucené a chodím jen s obtížemi. Potřebuju zvláštně tvarované sedlo, abych nespadl z koně. Sedlo mého vlastního návrhu, kdyby tě to zajímalo. Buď musím mít tohle sedlo, nebo jet na poníkovi. Paže mám poměrné silné, ale zas příliš krátké. Nikdy ze mne nebude šermíř. Kdybych se narodil v rodině sedláka, možná by mě vyhodili a nechali zemřít nebo by mě prodali do nějakého potulného cirkusu. Jenomže já se narodil jako Lannister z Casterlyovy skály a cirkusy jsou o to chudobnější. Očekávají se od mne různé věci. Můj otec byl dvacet let pobočníkem krále. Můj bratr později zabil téhož krále, jak se ukázalo, ale život je plný malých ironií. Moje sestra se provdala za nového krále a můj vzdorovitý synovec se stane králem po něm. Musím hrát svoji roli kvůli cti svého rodu, není-liž pravda? Jenomže jak? Moje nohy jsou na moje tělo příliš malé, ale hlavu mám až moc velkou, třebaže si rád říkávám, že na moji mysl je velká akorát. Zcela realisticky chápu všechny svoje přednosti i slabosti. Moje mysl je mojí zbraní. Můj bratr má svůj meč, král Robert má svoji armádu a já mám svoji mysl... a mysl potřebuje knihy, tak jako meč potřebuje brus, pokud má svoje hrany udržovat nabroušené.“ Tyrion poklepal na koženou vazbu svojí knihy. „Proto tolik čtu, Jone Sněhu.“

Chlapec to všechno vstřebával v tichosti. Měl obličej Starků, i když ne jejich jméno: dlouhý, vážný, přísně ovládaný obličej, který nic neprozradil. Kterákoli byla jeho matkou, zanechala ve svém synovi ze své podoby pramálo. „O čem to čteš?“ zeptal se.

„O dracích,“ odpověděl mu Tyrion.

„A k čemu ti to je? Draci už neexistují,“ řekl chlapec s jistotou mládí.

„Říká se to,“ odpověděl Tyrion. „Je to smutné, viď? Když já byl ve tvém věku, snil jsem o tom, že mám svého vlastního draka.“

„Opravdu?“ řekl chlapec nevěřícně. Zřejmě si myslel, že Tyrion si z něho dělá legraci.

„Ach, ano. Dokonce i zakrnělý, pokroucený, ošklivý malý kluk může shlížet dolů na svět, když sedí na zádech draka.“ Tyrion odstrčil medvědí kůži stranou a vstal. „Zakládal jsem ohně v útrobách Casterlyovy skály a celé hodiny jsem hleděl do plamenů a namlouval si, že to je dračí oheň. Někdy jsem si představoval, že v nich hoří můj otec. Jindy zas moje sestra.“ Jon Sníh na něho hleděl s výrazem, který vyjadřoval zděšení a fascinaci zároveň. Tyrion se zařehtal. „Nedívej se na mě tak, bastarde. Znám tvoje tajemství. Zdávají se ti úplně stejné sny.“

„Ne,“ řekl Jon Sníh zděšeně. „Já bych nikdy...!“

„Ne? Nikdy?“ Tyrion zvedl obočí. „Nu, v tom případě není pochyb o tom, že Starkové se k tobě chovají neuvěřitelně dobře. Jsem si například jistý, že lady Stark tě má ráda, jako bys byl jedním z jejích vlastních dětí. A tvůj bratr Robb byl vždycky laskavý a proč taky ne? On dostane Zimohrad, ty dostaneš Zeď. A tvůj otec... musel mít zatraceně dobré důvody, když tě poslal do Noční hlídky...“

„Přestaň s tím,“ okřikl ho Jon Sníh s obličejem rudým vzteky. „Sloužit v Noční hlídce je vznešeným povoláním.“

Tyrion se dal do smíchu. „Jsi příliš chytrý, než abys tomu věřil. Noční hlídka je hromadou hnoje pro všechny ztracené existence říše. Viděl jsem, jak se díváš na Yorena a ty jeho kluky. Jsou to tvoji noví bratři, Jone Sněhu, jak se ti líbí? Mrzoutští sedláci, dlužníci, pytláci, násilníci, zloději a bastardi jako ty, ti všichni skončí nahoře na Zdi, kde číhají na měchohubce, ostrozubé a všechna ostatní monstra, před kterými tě varovala tvoje kojná. Dobrou věcí na tom je, že žádní měchohubci ani ostrozubí neexistují, takže to je sotva nebezpečná práce. Špatné na tom je to, že ti tam umrznou koule, ale protože se stejně nebudeš smět rozmnožovat, nepředpokládám, že by na tom záleželo.“

„Nech toho!“ vykřikl chlapec. Udělal krok vpřed, s rukama zaťatýma v pěst a slzami na krajíčku.

Najednou, zcela absurdně, Tyriona přepadl pocit viny. Popošel kupředu, s úmyslem poklepat chlapce v ujišťujícím gestu na rameno nebo zamumlat slůvko omluvy.

Vůbec toho vlka neviděl a nechápal, jak se najednou ocitl u něj. V jednom okamžiku šel směrem ke Sněhovi, ve druhém ležel rozplácnutý na zádech na tvrdé kamenité půdě, kniha mu při pádu vylétla z ruky a při náhlém nárazu si vyrazil dech. Zůstal tam ležet s ústy plnými hlíny, krve a tlejícího listí. Když se pokoušel vstát, zády mu projela bolestivá křeč. Musel si je při pádu pokroutit. Frustrovaně zaskřípal zuby, popadl kořen a vytáhl se do sedu. „Pomoz mi,“ řekl chlapci a natáhl k němu ruku.

A najednou byl vlk mezi nimi. Nevrčel. To zatracené zvíře nikdy nevydalo sebemenší zvuk. Jenom ho pozorovalo těma svýma jasně rudýma očima a cenilo na něj zuby, a to bylo víc než dost. Tyrion se zasténáním klesl zpátky na zem. „V tom případě mi raději nepomáhej. Budu tady sedět, dokud neodejdeš.“

Jon Sníh pohladil Duchovu hustou bílou srst, teď už s úsměvem. „Pěkně popros.“

Tyrion Lannister cítil, jak se v něm svíjí hněv, a násilím se jej přiměl potlačit. Nebylo to poprvé, kdy byl pokořen, a nebude to ani naposledy. Možná si to tentokrát dokonce zasloužil. „Byl bych velmi vděčný za tvoji pomoc, Jone,“ řekl mírně.

„Sedni, Duchu,“ řekl chlapec. Zlovlk se posadil. Jeho červené oči přitom ani na okamžik nesklouzly z Tyriona. Jon Tyriona obešel, vklouzl rukama pod jeho paže a lehce ho zvedl na nohy. Pak ze země sebral knihu a podal mu ji.

„Proč mě napadl?“ zeptal se Tyrion s postranním pohledem na zlovlka. Hřbetem ruky si otřel krev a hlínu z úst.

„Možná si myslel, že jsi měchohubec.“

Tyrion na něj ostře pohlédl. Pak se zasmál, drsným pobaveným odfrknutím, které mu vylétlo nosem dočista bez jeho vůle. „Och, bohové,“ řekl, zalykaje se smíchy a potřásaje hlavou, „předpokládám, že jako měchohubec skutečně vypadám. Co dělá s ostrozubými?“

„To raději nechtěj vědět.“ Jon sebral vinný měch a podal jej Tyrionovi.

Tyrion z něj vytáhl zátku, zvrátil hlavu, stiskl jej a nechal z něj vytéci dlouhý pramen do svých úst. Víno, které mu stékalo dolů hrdlem a zahřívalo žaludek, bylo jako chladný oheň. Zvedl měch k Jonu Sněhovi. „Dáš si?“

Chlapec si měch vzal a opatrně víno ochutnal. „Je to pravda, že ano?“ řekl, když se napil. „To, co jsi říkal o Noční hlídce?“

Tyrion přikývl.

Jon Sníh stáhl ústa do přísné čáry. „Pokud tomu tak je, ať si je.“

Tyrion se na něj usmál. „Dobře děláš, bastarde. Většina lidí by pravdu raději popřela, než by se s ní smířila.“

„Většina lidí,“ řekl chlapec. „Ale ne ty.“

„Ne,“ připustil Tyrion, „já ne. Také už zřídkakdy sním o dracích. Draci neexistuji,“ Zvedl na zem spadlou medvědí kůži. „Pojď, měli bychom se vrátit do tábora, než nás tvůj strýc nechá hledat.“

Cesta byla krátká, ale půda pod jejich nohama byla drsná a nerovná, a než se dostali na dohled od tábora, Tyrion měl v nohách hrozné křeče. Jon Sníh mu podal ruku, aby mu pomohl přes hustý propletenec kořenů, ale Tyrion ji setřásl. Poradí si a půjde sám, tak jako si poradil vždycky, po celý svůj život. Přesto byl pro něj tábor vítaným pohledem. Proti rozpadající se stěně dávno opuštěné pevnůstky, která byla štítem proti větru, stály postaveny jednoduché přístřešky. Koně byli obstaráni a byl rozdělán oheň. Yoren seděl na kameni, stahoval z kůže veverku. Tyrionovo chřípí zaplnila lahodná vůně pečínky. Dobelhal se na místo, kde jeho muž Morrec obhospodařoval hrnec nad ohništěm. Morrec mu beze slova podal naběračku. Tyrion ochutnal a podal mu ji zpátky. „Víc pepře,“ řekl.

Benjen Stark se vynořil z přístřešku, o který se dělil se svým synovcem. „Tady jsi. Jone, proklatě, netoulej se kolem sám. Už jsem si myslel, že tě dostali Jiní.“

„To spíš měchohubci,“ řekl mu Tyrion se smíchem. Jon Sníh se usmál, Stark vystřelil zmatený pohled k Yorenovi. Starý muž zabručel, pokrčil rameny a vrátil se ke své krvavé práci.

Veverka obohatila jejich pečeni a oni ji toho večera kolem ohně jedli s černým chlebem a tvrdým sýrem. Tyrion nechal kolovat svůj měch s vínem, dokud nebyl podnapilý dokonce i Yoren. Jeden po druhém se společnost rozcházela do svých přístřešků ke spánku, všichni kromě Jona, který si té noci vylosoval první hlídku.

Tyrion byl poslední, kdo odešel, jako vždycky. Než vstoupil do přístřešku, který pro něj postavili jeho muži, zastavil se a ohlédl se zpátky na Jona Sněha. Chlapec stál blízko ohně, s obličejem nehybným a upíral pohled do plamenů.

Tyrion Lannister se smutně usmál a šel spát.

CATELYN

Ned a děvčata byli pryč již osm dní, když mistr Luwin jednoho večera přišel do Branova pokoje s čtecí lampou a účetními knihami v rukou. „Je nejvyšší čas, abychom si prošli cifry, moje paní,“ řekl. „Nepochybně bys ráda věděla, kolik nás králova návštěva stála.“

Catelyn pohlédla na Brana v jeho loži a odhrnula mu vlasy z čela. Uvědomila si, že mu narostly velmi dlouhé. Měla by mu je ostříhat. „Nepotřebuju se na ta čísla dívat, mistře Luwine,“ řekla, aniž zvedla oči od Brana. „Vím, co nás ta návštěva stála. Odnes si svoje knihy pryč.“

„Moje paní, králova družina měla vskutku zdravou chuť k jídlu. Musíme zaplnit naše spíže, než -“

„Řekla jsem, aby sis ty knihy odnesl,“ přerušila ho. „Majordomus se o naše potřeby postará.“

„Žádného majordoma nemáme,“ připomněl jí mistr Luwin. Je jako malá šedivá krysa, pomyslela si, nenechá toho a nenechá. „Poole odjel na jih, aby spravoval domácnost lorda Eddarda v Králově přístavišti.“

Catelyn nepřítomně přikývla. „Ach, ano, vzpomínám si.“ Bran vypadal tak bledý. Napadlo ji, zda by neměla jeho postel přestěhovat pod okno, aby k němu mohlo dopolední slunce.

Mistr Luwin postavil lampu do výklenku u dveří a nervózně si pohrával s jejím knotem. „Je zde několik záležitostí, které si vyžadují tvoji neodkladnou pozornost, moje paní. Kromě majordoma potřebujeme také kapitána stráží, který by nastoupil na Joryho místo, nového vrchního podkoního -“

Její oči přelétly přes místnost a zabodly se do jeho. „Vrchního podkoního?“ Její hlas zněl jako šlehnutí biče.

Mistr byl šokován. „Ano, moje paní. Hullen odjel na jih s lordem Eddardem, takže -“

„Můj syn tady leží zlámaný a umírá, Luwine, a ty se mnou chceš povídat o novém vrchním podkoním! Copak si myslíš, že mě zajímá, co se děje ve stájích? Myslíš si, že mi na tom špetičku záleží? Klidně bych vlastníma rukama podřezala krk všem koním na Zimohradu, kdyby to mělo Branovi otevřít oči, rozumíš? Rozumíš?“

Sklonil hlavu. „Ano, moje paní, ale tato místa -“

„Já se o to postarám,“ řekl Robb.

Catelyn ho neslyšela vejít, ale najednou stál ve dveřích a díval se na ni. S náhlým záchvěvem hanby si uvědomila, že předtím křičela. Co se to s ní děje? Byla tak unavená a po celou dobu ji bez přestání bolela hlava.

Mistr Luwin pohlédl z Catelyn na jejího syna. „Vypracoval jsem seznam těch, kdo by mohl přicházet v úvahu na uvolněné úřady,“ řekl a podal Robbovi papír, který vytáhl ze svého rukávu.

Její syn přelétl očima seznam jmen. Catelyn viděla, že přišel zvenku: jeho tváře byly zčervenalé chladem, vlasy měl rozcuchané a rozváté větrem. „Dobří muži,“ řekl. „Promluvíme si o nich zítra.“ Podal seznam zpátky mistru Luwinovi.

„Jak si přeješ, můj pane.“ Papír zmizel v jeho rukávu.

„Nyní nás nech o samotě,“ řekl Robb. Mistr Luwin se uklonil a odešel. Robb za ním zavřel dveře a otočil se k ní. Všimla si, že u sebe má meč. „Matko, co to děláš?“

Catelyn si vždycky myslela, že Robb vypadá jako ona; stejně jako Bran, Rickon a Sansa zdědil po Tullyích barvu pleti, světlehnědé vlasy a modré oči. Přesto nyní vůbec poprvé viděla v jeho obličeji cosi z Eddarda Starka, cosi tak strohého a tvrdého jako sever sám. „Co dělám?“ řekla v ozvěně, zmatená. „Jak se můžeš tak ptát? Co si myslíš, že dělám? Starám se o tvého bratra. Pečuji o Brana.“

„Takto tomu říkáš? Nevyšla jsi z této místnosti od té doby, co se to Branovi stalo. Dokonce jsi ani nepřišla k bráně, když otec s děvčaty odjížděl na jih.“

„Řekla jsem jim sbohem odsud a z okna jsem se dívala, jak odjíždějí.“ Prosila Neda, aby neodjížděl, ne teď, ne po tom, co se stalo; všechno se nyní změnilo, copak to nechápe? Nebylo to k ničemu. Řekl jí, že nemá na výběr a odjel. „Já ho nemohu opustit, dokonce ani na chvilku, ne teď, když by každý okamžik mohl být jeho posledním. Musím tu být s ním, kdyby... kdyby...“ Vzala bezvládnou ruku svého syna, prohrábla jeho prsty svoje vlastní. Byl tak křehký a hubený, žádná síla mu v ruce nezůstala, ale ona přes jeho pokožku stále cítila teplo života.

Robbův hlas zněžněl. „On nezemře, matko. Mistr Luwin říká, že čas největšího nebezpečí pominul.“

„A co když se mistr Luwin mýlí? Co když mě Bran bude potřebovat, zrovna když tu nebudu?“

„Rickon tě potřebuje,“ řekl Robb ostře. „Jsou mu teprve tři. Nechápe, co se děje. Myslí si, že ho všichni opustili, a tak za mnou chodí celý den, drží mě za nohu a pláče. Nevím, co s ním mám dělat.“ Na okamžik se odmlčel, kousaje se do spodního rtu, tak jak to dělával, když byl malý. „Matko, já tě taky potřebuju. Snažím se, ale nejde to... nezvládnu to všechno sám.“ Jeho hlas se zlomil náhlým přívalem emocí a Catelyn si uvědomila, že je mu teprve čtrnáct. Chtěla vstát a jít k němu, ale Bran ji stále držel za ruku a ona se nemohla hnout.

Venku před věží začal výt vlk. Catelyn se zachvěla, jen kratičce.

„To je Branův.“ Robb otevřel okno a vpustil do dusné věžní místnosti noční vzduch. Vytí zesílilo. Byl to táhlý a osamělý zvuk, plný melancholie a zoufalství.

„Zavři je,“ řekla mu. „Bran musí zůstat v teple.“

„Potřebuje je slyšet zpívat,“ řekl Robb. Někde venku na Zimohradu začal druhý vlk výt v chóru s prvním. Pak třetí, o něco blíž. „Chundeláč a Šedý vítr,“ řekl Robb, když jejich hlasy zesílily a sjednotily se. „Jde je rozeznat jednoho od druhého, když pozorně nasloucháš.“

Catelyn se chvěla. Bylo to žalem, chladem a vytím zlovlků. Další noc plná vytí, studeného větru a šedivého prázdného hradu, další z mnoha stále stejných, a její chlapec tam ležel polámaný, to nejsladší z jejích dětí, to nejněžnější. Bran, který se tak rád smál a šplhal a snil o rytířích, to všechno je teď pryč a ona už ho nikdy znovu neuslyší smát se. Se vzlykáním vyprostila ruku z jeho slabé hůlčičky a přikryla si uši, aby neslyšela to strašlivé vytí. „Umlč je!“ vykřikla. „Já to nevydržím, umlč je, umlč je, zabij je všechny, budeš-li muset, jen je prostě umlč!“

Nepamatovala si, že by spadla na podlahu, ale najednou na ní ležela a Robb ji zvedal, držel ji ve svých silných pažích. „Neboj se, matko. Oni by mu neublížili.“ Pomohl jí na úzké lože v rohu místnosti. „Zavři oči,“ řekl jí něžně. „Odpočiň si. Mistr Luwin mi řekl, že od Branova pádu skoro nespíš.“

„Nemohu,“ naříkala. „Bohové ať mi odpustí, Robbe, nemohu, co kdyby zemřel, zatímco budu spát, co kdyby zemřel, co kdyby zemřel...“ Vlci stále vyli. Vykřikla a znovu si uši přikryla dlaněmi. „Ach, bohové, zavři to okno!“

„Jen když mi slíbíš, že půjdeš spát.“ Robb přešel k oknu, ale když se natáhl k okenicím, k truchlivému vytí zlovlků přibyl další zvuk. „Psi,“ řekl a zaposlouchal se do noci. „Všichni psi štěkají. To nikdy předtím nedělali...“ Catelyn slyšela, jak zatajil dech. Když vzhlédla, jeho obličej byl ve světle lampy bledý jako stěna. „Oheň,“ zašeptal.

Oheň, pomyslela si, a pak Bran! „Pomoz mi,“ řekla naléhavě a posadila se. „Pomoz mi s Branem.“

Zdálo se, jako by ji Robb neslyšel. „Hoří věž knihovny,“ řekl.

Catelyn již také viděla červené světlo probleskující otevřeným oknem. Vydechla si úlevou. Bran byl v bezpečí. Mezi knihovnou a jejich věží se prostíralo nádvoří a neexistoval způsob, jak by se oheň mohl dostat až k nim. „Díky bohům,“ zašeptala.

Robb na ni pohlédl, jako by se byla zbláznila. „Matko, zůstaň tady. Vrátím se zpátky, jakmile bude oheň uhašen.“ S těmito slovy vyběhl z místnosti. Slyšela ho, jak venku přede dveřmi volá na stráže a jak se společně o překot hrnou dolů z věže, berouce schody po dvou, po třech najednou.

Zvenčí z nádvoří se ozvaly výkřiky „Hoří!“, volání, běžící kroky, ržání vystrašených koní a zmatené štěkání hradních psů. Naslouchajíc kakofonii zvuků, uvědomila si, že vytí přestalo. Zlovlci utichli.

Když přecházela k oknu, Catelyn odříkala tichou modlitbu k sedmi tvářím boha. Z oken knihovny přes nádvoří šlehaly k nebi dlouhé jazyky plamenů. Pozorovala kouř stoupající k obloze a se smutkem myslela na všechny ty knihy, které Starkové nashromáždili během staletí. Pak zavřela okenice.

Když se od okna odvrátila, v místnosti s ní byl muž.

„Neměla jsi tu být,“ zamumlal trpce. „Neměl tu být nikdo.“

Byl to malý, ošklivý muž ve špinavém hnědém šatu a páchl koňmi. Catelyn znala všechny štolby, kteří pracovali v jejich stájích a tento nebyl žádným z nich. Byl vychrtlý, s řídkými světlými vlasy a bledýma očima hluboko vpadlýma do kostnatého obličeje. V ruce držel dýku.

Catelyn pohlédla na jeho zbraň, pak na Brana. „Ne,“ hlesla. To slovo jí uvízlo v hrdle, změnilo se v pouhé zašeptání.

Musel ji slyšet. „Bude to pro něj vykoupením,“ řekl. „Beztak už je mrtvý.“

„Ne,“ opakovala Catelyn, když opět nalezla hlas. „Ne, to nesmíš.“ Otočila se zpátky k oknu, aby zavolala o pomoc, ale muž se pohyboval rychleji, než by věřila, že je možné. Jednou rukou ji popadl přes ústa a zvrátil jí hlavu dozadu, druhou přiložil nůž k její dýchací trubici. Do nosu ji naplno udeřil jeho nesnesitelný pach.

Zvedla obě ruce vzhůru, vší silou uchopila čepel a odtáhla ji od svého hrdla. Slyšela ho, jak jí kleje do ucha. Prsty měla kluzké vlastní krví, ale čepel dýky nepustila. Ruka přes její ústa se sevřela těsněji, uzavřela jí přívod vzduchu. Catelyn prudce škubla hlavou na stranu a podařilo se jí uchopit do zubů kousek masa jeho dlaně. Prudce se do ní zakousla. Muž zasténal bolestí. Stiskla zuby k sobě, škubla a najednou byla volná. Její ústa plnila chuť jeho krve. Nadechla se a vykřikla, on ji popadl za vlasy a smýkl jí pryč od sebe. Zapotácela se a spadla na zem, a když pak vzhlédla, stál nad ní, namáhavě dýchal a celý se třásl. Dýku kluzkou krví stále pevně svíral v pravé ruce. „Ty jsi tu být neměla,“ opakoval stupidně.

Catelyn uviděla otevřenými dveřmi za ním vklouznout stín. Ozval se tichý zvuk, méně než zavrčení, to nejslabší výhružné zašeptání, ale muž zřejmě něco slyšel, protože se začal otáčet právě v okamžiku, kdy se vlk odrazil a skočil. Společně padli k zemi, napolo přes Catelyn, tam kde ležela, nejdříve muž, na něm vlk. Vrahův výkřik trval necelou vteřinu, jen do té doby, než zvíře trhlo hlavou vzhůru a vyrvalo mu polovinu hrdla.

Jeho krev, která jí potřísnila obličej, byla cítit jako teplý déšť.

Vlk se na ni podíval. Tlamu měl rudou a vlhkou a jeho oči zlatě žhnuly v temné místnosti. Uvědomila si, že to je Branův vlk. Samozřejmě že to byl on. „Děkuji ti,“ zašeptala Catelyn, hlasem slabým a sotva slyšitelným. Rozechvěle zvedla ruku. Vlk přiťapkal blíž, očichal jí prsty, pak z nich svým vlhkým drsným jazykem začal olizovat krev. Když ji všechnu slízal, tiše se otočil, vyskočil na Branovo lůžko a lehl si vedle něho. Catelyn se začala hystericky smát.

Tak ji tam potom našli, když Robb, mistr Luwin a ser Rodrik vtrhli do místnosti se všemi strážnými Zimohradu. Když smích v jejím hrdle konečně odezněl, zabalili ji do teplých pokrývek a odvedli ji do Velké věže, do jejích vlastních pokojů. Stará chůva ji svlékla, pomohla jí do voňavé horké lázně a umyla z ní krev měkkým plátýnkem.

Poté přispěchal mistr Luwin, aby ji ošetřil. Řezné rány v jejích prstech byly hluboké, téměř na kost, a na hlavě, tam kde jí vrah vytrhl hrst plnou vlasů, měla krvácející místečko. Mistr jí řekl, že bolest se právě probouzí, a dal jí makové mléko, aby lépe spala.

Konečně zavřela oči.

Když je znovu otevřela, řekli jí, že spala čtyři dny. Catelyn přikývla a posadila se na loži. Všechno jí nyní připadalo jako noční můra, všechno od Branova pádu, jako strašlivý sen plný krve a žalu, ale bolest v prstech jí připomínala, že to je pravda. Cítila se slabá a hlavu měla lehkou, a přesto byla podivně odhodlaná, jako by z ní byla sňata obrovitá tíha.

„Přineste mi chléb a med,“ řekla svým služebníkům, „a vyřiďte mistru Luwinovi, že moje obvazy potřebují vyměnit.“ Pohlédli na ni plni překvapení a odběhli vykonat, oč je požádala.

Catelyn si vzpomněla na to, jak se chovala předtím, a cítila se zahanbena. Otočila se k nim všem zády, ke svým dětem, ke svému manželovi, svému domovu. Už nikdy se to nebude opakovat. Ukáže těm seveřanům, jak silní Tullyové z Řekotočí umějí být.

Robb ji navštívil před časem jídla. Rodrik Cassel přišel s ním, také svěřenec jejího manžela Theon Greyjoy a nakonec Hallis Mollen, svalnatý strážný s čtvercovitě zastřiženým hnědým vousem. Robb jí řekl, že to je nový kapitán stráží. Všimla si, že její syn je oděn ve vařené kůži a drátěné košili a u pasu mu visel meč.

„Kdo to byl?“ zeptala se jich Catelyn.

„Nikdo nezná jeho jméno,“ odpověděl jí Hallis Mollen. „Nebyl to člověk ze Zimohradu, moje paní, ale někteří říkají, že ho tady na hradě tu a tam viděli během uplynulých několika týdnů.“

„V tom případě je to jeden z králových mužů,“ řekla, „nebo jeden z Lannisterů. Možná tu zůstal poté, co všichni ostatní odjeli.“

„Možná,“ přitakal Hal. „Vezmeme-li v úvahu, kolik se poslední dobou na Zimohradě vyskytovalo cizinců, neexistuje způsob, jak se dozvědět, ke komu patřil.“

„Skrýval se ve vašich stájích,“ řekl Greyjoy. „Bylo to z něho cítit.“

„Jak je možné, že si ho nikdo nevšiml?“ zeptala se příkře.

Hallis Mollen se zatvářil rozpačitě. „Mezi koňmi, které si lord Eddard vzal s sebou na jih, a těmi, co jsme poslali na sever Noční hlídce, byla stání zpola prázdná. Nevyžadovalo to přílišné úsilí schovat se tam před štolby. Je možné, že ho viděl Hodor, říkají, že ten kluk se poslední dobou chová divně, jenomže přitom, jak mdlého je rozumu...“ Hal zavrtěl hlavou.

„Objevili jsme místo, kde přespával,“ vložil se do rozhovoru Robb. „Měl devadesát stříbrňáků v koženém měšci zahrabaném pod slámou.“

„Je dobré vědět, že život mého syna nebyl prodán lacino,“ řekla Catelyn s hořkostí v hlase.

Hallis Mollen na ni pohlédl se zmateným výrazem. „Prosím o tvoje milosrdenství, moje paní, chceš říct, že tady byl proto, aby zabil tvého chlapce!“

Greyjoy byl plný pochyb. „To je šílené.“

„Přišel zavraždit Brana,“ řekla Catelyn pevným hlasem. „Stále mumlal cosi o tom, že jsem tam neměla být. Založil požár v knihovně, protože si myslel, že se vyřítím ven, abych ho pomáhala hasit, stráže že vezmu s sebou. Kdybych nebyla napolo šílená žalem, vyšlo by mu to.“

„Proč by někdo chtěl zabít Brana?“ divil se Robb. „Bohové, vždyť je to malý kluk, bezmocný, spící...“

Catelyn svého prvorozeného syna obdařila vyzývavým pohledem. „Pokud máš vládnout severu, musíš nad takovými věcmi přemýšlet, Robbe. Odpověz si na svoji vlastní otázku. Proč by někdo měl chtít zabít spící dítě?“

Než jí stačil odpovědět, služebnictvo se vrátilo s tácem plným čerstvě připraveného jídla z kuchyně. Bylo toho mnohem víc, než oč požádala: teplý chléb, máslo, med a borůvková zavařenina, plátek slaniny a naměkko vařené vejce, klínek sýra, hrnek mátového čaje. A s tím vším přišel mistr Luwin.

„Jak se vede mému synovi?“ Catelyn pohlédla na jídlo a zjistila, že na něj vůbec nemá chuť.

Mistr Luwin sklopil oči. „Jeho stav se nezměnil, moje paní.“

Byla to odpověď, kterou očekávala, nic víc a nic méně. V prstech jí cukalo bolestí, jako by v nich stále měla zaseknuté ostří, zaťaté hluboko do masa. Poslala služebnictvo pryč a pohlédla zpátky na Robba. „Máš už odpověď na svou otázku?“

„Někdo se bojí, že Bran by se mohl probrat,“ řekl Robb, „bojí se toho, co by mohl říct nebo udělat, bojí se něčeho, co Bran ví.”

Catelyn na něj byla pyšná. „Velmi dobře.“ Otočila se k novému kapitánovi stráží. „Musíme Brana držet v bezpečí. Pokud tu byl jeden vrah, mohou se objevit další.“

„Kolik stráží chceš, moje paní?“ zeptal se Hal.

„Po dobu nepřítomnosti lorda Eddarda je pánem Zimohradu můj syn,“ řekla mu.

Robb jako by najednou byl o něco vyšší. „Postav jednoho muže do Branova pokoje, jednoho ven před dveře, dva dole ke schodišti. Nikdo Brana nenavštíví bez svolení mého nebo mé matky.“

„Jak poroučíš, můj pane.“

„Udělej to ihned,“ řekla Catelyn.

„A vlk ať zůstane v místnosti s Branem,“ dodal Robb.

„Ano,“ přikývla Catelyn. A pak ještě jednou: „Ano.“

Hallis Mollen se uklonil a vyšel z místnosti.

„Lady Stark,“ řekl ser Rodrik, když byl strážný pryč, „nevšimla sis náhodou dýky, kterou vrah použil?“ „Okolnosti mi nedovolily prohlédnout si ji zblízka, ale její čepel bych popsat dokázala,“ odpověděla Catelyn se suchým úsměvem. „Proč se ptáš?“

„Našli jsme ji stále spočívající v zlosynově dlani. Zdálo se mi, že to je příliš krásná zbraň na takového muže, tak jsem si ji prohlížel dlouho a důkladně. Čepel je z valyrijské oceli, jílec z dračí kosti. Zbraň jako tahle neměla v rukou takového padoucha co pohledávat. To znamená, že mu ji někdo dal.“

Catelyn zamyšleně přikývla. „Robbe, zavři dveře.“

Nechápavě se na ni podíval, ale udělal, co mu nařídila.

„To, co teď řeknu, nesmí opustit zdi této místnosti,“ pověděla jim. „Chci, abyste mi na to přísahali. Pokud je dokonce i jen část mého podezření pravdivá, Ned a moje děvčata vjeli do smrtelného nebezpečí a slovo ve špatných uších by mohlo ohrozit jejich životy.“

„Lord Eddard je mi druhým otcem,“ řekl Theon Greyjoy. „Proto přísahám.“

„Máš moji přísahu,“ řekl mistr Luwin.

„Moji také, paní,“ řekl ser Rodrik v ozvěně.

Pohlédla na svého syna. „A ty, Robbe?“

Přikývl na souhlas.

„Moje sestra Lysa je přesvědčena, že Lannisterové zavraždili jejího manžela, lorda Arryna, pobočníka krále,“ řekla jim Catelyn. „Vzpomínám si, že Jaime Lannister se toho osudného dne, kdy Bran spadl, nepřipojil k lovu. Zůstal tady na hradě.“ V místnosti zavládlo hrobové ticho. „Jsem přesvědčená, že Bran z té věže nespadl,“ řekla. „Myslím, že ho shodili.“

Na jejich obličejích se rozprostřel výraz šoku. „Moje paní, to je obludná myšlenka,“ řekl Rodrik Cassel. „Dokonce i Králokat by couvl před smrtí nevinného dítěte.“

„Och, skutečně?“ opáčil Theon Greyjoy. „Já bych na to krk nevsadil.“

„Neexistuje hranice lannisterské pýchy ani lannisterských ambicí,“ řekla Catelyn.

„Ten chlapec vždycky býval velice šikovný a měl pevné ruce,“ řekl mistr Luwin zamyšleně. „Znal tady na Zimohradu každičký kámen.“

„Bohové,“ zaklel Robb. Jeho mladý obličej byl temný hněvem. „Jestli je tohle pravda, zaplatí za to.“ Tasil svůj meč a zamával jím ve vzduchu. „Vlastnoručně ho zabiju!“

„Dej to pryč!“ obořil se na něj ser Rodrik. „Lannisterové jsou sto lig daleko. Nikdy netas meč, pokud jej nechceš použít. Kolikrát ti to mám opakovat, pošetilý chlapče?“

Robb zahanbeně strčil meč do pochvy, najednou opět dítě. „Vidím, že můj syn teď nosí ocel,“ obrátila se Catelyn k seru Rodrikovi.

„Myslel jsem, že je na to čas,“ řekl starý zbrojmistr.

Robb se na ni díval s obavami v očích. „Nejvyšší čas,“ řekla. „Zimohrad možná brzy bude potřebovat všechny svoje meče a bude lépe, nebudou-li vyrobeny ze dřeva.“

Theon Greyjoy položil ruku na jílec svého meče a řekl: „Moje paní, pokud na to dojde, můj rod je ti velkým dlužníkem.“

Mistr Luwin se znovu zatahal za svůj náhrdelník, tam kde ho dřel do krku. „Jediné, z čeho můžeme vycházet, jsou domněnky. Chceme obvinit milovaného bratra naší královny. Nepřijme to s laskavostí. Musíme mít důkaz, nebo navždy mlčet.“

„Tvým důkazem je ta dýka,“ řekl ser Rodrik. „Tak nádherná čepel nemůže zmizet bez povšimnutí.“

Catelyn si uvědomila, že existuje jen jedno místo, kde o ní lze zjistit pravdu. „Někdo se musí vydat do Králova přístaviště.“

„Půjdu já,“ prohlásil Robb.

„Ne,“ řekla mu. „Tvoje místo je tady. Na Zimohradu vždycky musí být Stark.“ Pohlédla na sera Rodrika s jeho velkými bílými licousy, na mistra Luwina v jeho šedivé róbě, na mladého Greyjoye, štíhlého, snědého a impulzivního. Koho poslat? Komu se dá věřit? Pak to najednou věděla. Zafačovanými prsty, tuhými a nepoddajnými jako kámen, ze sebe odhrnula pokrývky a slezla z postele. „Musím jet sama.“

„Moje paní,“ řekl mistr Luwin, „je to moudré? Lannisterové zajisté budou na tvůj příjezd pohlížet s nemalým podezřením.“

„A co Bran?“ zeptal se Robb. Ten ubohý chlapec se tvářil zcela zmateně. „Snad ho nechceš opustit?“

„Pro Brana jsem udělala všechno, co bylo v mých silách,“ řekla a položila svou zraněnou ruku na jeho rameno. „Jeho život je teď v rukou bohů a mistra Luwina. Jak jsi mi sám připomněl, Robbe, musím teď myslet taky na ostatní svoje děti.“

„Budeš potřebovat silný doprovod,“ řekl Theon.

„Pošlu s tebou na cestu Hala a skupinu strážných,“ řekl Robb.

„Ne,“ namítla Catelyn. „Velká skupina přitahuje nevítanou pozornost. Nechci, aby Lannisterové věděli, že tam jedu.“

Ser Rodrik protestoval. „Moje paní, dovol tedy alespoň mne provázet tě. Královská cesta je pro ženu cestující osamoceně nebezpečná.“

„Já nepojedu po královské cestě,“ odpověděla Catelyn. Na okamžik se zamyslela, pak přikývla na souhlas. „Dva jezdci jsou schopni jet stejně rychle jako jeden a o mnoho rychleji než dlouhá kolona zatížená povozy a kolovými domy. Uvítám tvoji společnost, sere Rodriku. Poputujeme podél Bílého nože dolů na jih a v Bílém přístavu si najmeme loď. Za pomoci silných koní a rychlých větrů bychom do Králova přístaviště měli dorazit mnohem dřív než Ned a Lannisterové.“ A pak, pomyslela si, pak uvidíme, co se vidět dá.

SANSA

Eddard Stark odjel před svítáním, informovala septa Mordane Sansu při snídani. „Král pro něj poslal. Předpokládám, že si vyjeli na další lov. Řekli mi, že v těchto končinách se stále vyskytují divocí pratuři.“

„Já jsem pratura nikdy neviděla,“ řekla Sansa, krmíc Lady pod stolem plátkem slaniny. Zlovlk si ji vzal z jejích prstů, vznešeně jako královna sama.

Septa Mordane si nesouhlasně odfrkla. „Urozená dáma nekrmí psy u stolu,“ řekla, utrhla si další kousek plástve a nechala med skapat na svůj chléb.

„Ona není pes, je to zlovlk,“ namítla Sansa, zatímco Lady jí olizovala prsty drsným jazykem. „Otec přece řekl, že si je můžeme vzít s sebou, když chceme.“

Septu nešlo uchlácholit tak snadno. „Jsi hodné děvče, Sanso, ale to ti říkám, co se toho stvoření týče, jsi stejně umíněná jako tvoje sestra Arya.“ Zamračila se. „A vůbec, kde je dnes ráno Arya?“

„Neměla hlad,“ odpověděla Sansa, dobře vědouc, že její sestra se pravděpodobně vkradla do kuchyně před celými hodinami a vyškemrala si snídani od nějakého kuchtíka.

„Připomeň jí, aby se dnes pěkně oblékla. Nejlépe do zeleného sametu. Jsme všechny pozvány do královského kolového domu, abychom jely kus cesty s královnou a princeznou Myrcellou, musíme vypadat, jak nejlépe můžeme.“

Sansa již vypadala, jak nejlépe mohla. Kartáčovala si svoje dlouhé zlatohnědé vlasy tak dlouho, dokud se jí neleskly, a vybrala si svoje nejkrásnější modré hedvábí. Těšila se na dnešní den déle než týden. Byla to pro ni velká čest cestovat s královnou, a kromě toho, možná tam bude i princ Joffrey. Její snoubenec. Stačilo na to pomyslet a cítila podivné třepetání v břiše, i když neměli být sezdáni ještě celá léta. Sansa ve skutečnosti Joffreye ještě neznala, ale už do něho byla zamilovaná. Byl vším, o čem kdy snila, že by její princ měl být, vysoký, krásný a silný, s vlasy jako zlato. Cenila si každé příležitosti, kdy s ním mohla strávit chvilku, přestože jich bylo poskrovnu. Jediná věc, která ji na dnešku děsila, byla Arya. Její sestra dokázala všechno zkazit. Člověk nikdy nevěděl, co provede příště. „Já jí to vyřídím,“ řekla Sansa nejistě, „jenomže ona se stejně oblékne tak, jako se obléká vždycky.“ Doufala, že to nebude příliš trapné. „Mohu teď odejít?“

„Můžeš.“ Septa Mordane si vzala další chléb a med a Sansa sklouzla z lavice. Když vycházela z jídelny hostince, Lady jí běžela v patách.

Venku na okamžik postála mezi výkřiky, klením a praskáním dřevěných kol, zatímco muži kolem ní strhávali stany a pavilony a nakládali povozy pro další celodenní jízdu. Hostinec byl bachratou dvoupatrovou stavbou z bledého kamene, větší, než Sansa kdy viděla, ale dokonce i přesto mohl nabídnout ubytování necelé třetině královy skupiny, která se nafoukla na více než čtyři sta osob díky otcovu služebnictvu a svobodným jezdcům, co se k nim připojili po cestě.

Našla Aryu na březích Trojzubce, kde se snažila udržet Nymeriu v klidu, zatímco kartáčovala zaschlé bláto z její srsti. Zlovlkovi se ta procedura vůbec nezamlouvala. Arya na sobě měla kožený jezdecký oděv, stejný jako měla včera i den předtím.

„Máš si dnes obléknout něco hezkého,“ řekla jí Sansa. „Vzkazuje ti to septa Mordane. Pocestujeme v královnině kolovém domě s princeznou Myrcellou.“

„Já ne,“ odsekla Arya, která se pokoušela vyčesat slepený chuchvalec z Nymeriiny mdlé šedé srsti. „Mycah a já pojedeme proti proudu a budeme na mělčině hledat rubíny.“

„Rubíny?“ řekla Sansa nechápavě. „Jaké rubíny?“

Arya se na ni podívala, jako by byla strašně hloupá. „Rhaegarovy rubíny. V těchto místech ho král Robert zabil a vyhrál korunu.“

Sansa nevěřícně pozorovala svoji malou sestru. „Nemůžeš hledat rubíny, princezna nás očekává. Královna nás pozvala obě.“

„Mě to nezajímá,“ odsekla Arya. „Kolový dům nemá okna, nic z něho po cestě nevidíš.“

„A co bys chtěla vidět?“ vyhrkla Sansa rozčíleně. Ona tím pozváním byla tak vzrušená a její pitomá sestra všechno zkazí, přesně jak se obávala. „Vždyť jsou tu jenom pole, farmy a tvrze.“

„To není pravda,“ řekla Arya tvrdohlavě. „Kdybys někdy jela s námi, sama bys viděla.“

„Nesnáším jízdu na koni,“ řekla Sansa. „Jediné, co z toho máš, je to, že jsi celá špinavá, upocená a vyprahlá.“

Arya pokrčila rameny. „Drž,“ okřikla Nymeriu. „Vždyť ti neubližuju.“ Pak se obrátila k Sanse a řekla: Když jsme přejížděli Šíji, napočítala jsem třicet šest květin, které jsem nikdy předtím neviděla, a Mycah mi ukázal ještěrkolva.“

Sansa se otřásla. Šíji přejížděli celých dvanáct dní, kodrcali se po křivolaké dlážděné cestě skrze nekonečnou mlhu a ona přitom nenáviděla každý okamžik každého dne. Vzduch tam byl vlhký a lepkavý, stezka příliš úzká, takže v noci nemohli postavit řádné tábořiště a museli stát přímo na královské cestě. Všude kolem se tísnily husté křoviny napolo utopených stromů, z jejichž větví visely přízračné záclony bledé plísně. V blátě tam kvetly obrovské květy a pluly na hladině jezírek se stojatou vodou, ale když byl člověk natolik hloupý, že sešel z cesty, aby si je utrhl, pohyblivé písky ho stáhly dolů; na stromech tam číhali hadi a napolo ponoření ve vodě, jako černé klády s očima a ostrými zuby, tam pluli ještěrkolvi.

Nic z toho Arye samozřejmě nevadilo. Jednoho dne se vrátila se svým koňským úsměvem na tváři a nesla v rukou neuspořádanou kytici červených a zelených květin pro otce. Sansa stále doufala, že Arye řekne, aby se už konečně začala chovat jako urozená dáma, kterou měla být, ale on to neudělal, jenom ji k sobě přitiskl a poděkoval jí za květiny. Tím celou situaci jen zhoršil.

Pak vyšlo najevo, že ty rudé květiny se jmenují jedovaté polibky a Arye naskákala ošklivá vyrážka na rukou. Sansa si říkala, že si z toho možná vezme ponaučení, ale Arya se tomu jen smála a druhého dne si celé ruce pomazala bahnem jako nějaká hloupá ženština z mokřad, a to jen proto, že její přítel Mycah jí řekl, že to zastaví svědění. Také měla modřiny na pažích a na ramennou, temně červené podlitiny a vybledlé žlutozelené fleky. Sansa je viděla, když se její sestra svlékala ke spánku. Jak k nim jen mohla přijít, to vědělo jen sedm bohů.

Arya dál kartáčovala Nymeriinu zacuchanou srst a švitořila o věcech, které viděla během cesty na jih. „Minulý týden jsme našli opuštěnou strážní věž a den předtím jsme honili stádo divokých koní. Měla jsi je vidět, jak pádili, když zachytili Nymeriin pach.“ Zlovlk se v jejím sevření zavrtěl a Arya ho okřikla. „Nech toho, musím udělat ještě druhou stranu, jsi celá od bahna.“

„Neměla bys opouštět kolonu,“ připomněla jí Sansa. „Otec to říkal.“

Arya pokrčila rameny. „Nebyla jsem daleko. Kromě toho, Nymeria chodí všude se mnou. Stejně nejezdím pryč pokaždé. Je zábavné jet jen tak vedle povozů a povídat si s lidmi.“

Sansa věděla, jací to jsou lidé, co si s nimi Arya tak ráda povídá: panoši, čeledíni a děvečky, staří lidé, polonahé děti a hrubě mluvící svobodní jezdci pochybného původu. Arya se přátelila s kýmkoli. Ten Mycah byl ze všech nejhorší; syn řezníka, třináctiletý a divoký, spával ve voze s masem a páchl řeznickým špalkem. Z pouhého pohledu na něj se Sanse vždycky udělalo špatně, ale zdálo se, že Arya dává přednost jeho společnosti před její.

Sanse už začínala docházet trpělivost. „Musíš jít se mnou,“ řekla své sestře nesmlouvavě. „Nemůžeš odmítnout královnino pozvání. Septa Mordane tě očekává.“

Arya ji ignorovala. Prudce škubla svým kartáčem. Nymeria zavrčela a uraženě uskočila stranou. „Pojď sem!“

„Budou tam mít citrónové zákusky a čaj,“ pokračovala Sansa, tak dospělá a rozumná. Lady se jí otřela o nohy. Sansa ji poškrábala za ušima, tak jak to měla ráda, a Lady se posadila vedle ní, pozorujíc Aryu, která honila Nymeriu. „Proč bys měla jet na páchnoucím starém koni a být celá bolavá a upocená, když můžeš sedět na péřových polštářích a jíst zákusky s královnou?“

„Mně se královna nelíbí,“ odpověděla Arya bez obalu. Sansa zatajila dech, šokovaná, jak může její sestra říci něco takového, ale Arya bezstarostně mluvila dál. „A stejně by mi nedovolila vzít si se sebou Nymeriu.“ Zastrčila si kartáč za opasek a plížila se za svým vlkem. Nymeria ji ostražitě pozorovala.

„Královský kolový dům není místem pro vlka,“ namítla Sansa. „A princezna Myrcella se jich bojí, to přece víš.“

„Myrcella je jako dítě.“ Arya popadla Nymeriu kolem krku, ale v okamžiku, kdy znovu vytáhla zpoza opasku kartáč, zlovlk se z jejího sevření vykroutil a uskočil stranou. Arya frustrovaně hodila kartáč na zem. „Ošklivý vlk!“ vykřikla.

Sansa si nemohla pomoci, ale musela se usmát. Správce psince jí kdysi řekl, že zvíře se vždy vyvede po svém pánovi. Rychle a zlehka objala svou Lady. Zlovlk jí olízl tvář a Sansa se zahihňala. Arya to uslyšela a zamračeně se otočila na patě. „Mně je jedno, kam půjdeš ty, já se jedu projet.“ Její dlouhý koňský obličej na sebe vzal zarputilý výraz, což znamenalo, že má v úmyslu provést nějakou lumpárnu.

„Bohové buďte milostivi, Aryo, ty se někdy chováš jako malé děcko,“ řekla Sansa, „já tam tedy půjdu sama. Takhle to tam bude mnohem příjemnější, Lady a já budeme jíst citrónové zákusky a budeme se bez tebe skvěle bavit.“

Otočila se k odchodu, ale Arya za ní křikla: „Tobě taky nedovolí vzít si Lady s sebou.“ Byla pryč, než si Sansa stačila vymyslet odpověď, honíc Nymeriu podél řeky.

Samotná a pokořená, Sansa se vydala na dlouhou zpáteční cestu do hostince, kde, jak věděla, na ni bude čekat septa Mordane. Lady tiše ťapkala vedle ní, Sansa měla slzy na krajíčku. Chtěla jen, aby všechno bylo hezké a příjemné, tak jak se o tom zpívalo v písních. Proč nemůže být Arya milá, jemná a laskavá tak jako princezna Myrcella? Jak ráda by měla takovou sestru.

Sansa nikdy nepochopila, jak mohou být dvě sestry, narozené jen dva roky po sobě, tak odlišné. O co by to všechno bylo snadnější, kdyby Arya byla bastard jako jejich nevlastní bratr Jon. Vždyť dokonce jako Jon vypadala, s dlouhým obličejem a hnědými vlasy Starků, a neměla nic z tváře ani barvy očí či vlasů jejich matky. Jonova matka byla obyčejného původu, či alespoň si to tak lidé šeptali. Jednou, když byla menší. Sansa se dokonce matky ptala, zda náhodou nedošlo k omylu. Možná její opravdovou sestru ukradl měchohubec. Ale matka se jenom smála a řekla, že ne, Arya je její dcera a Sansina pravá sestra, krev jejich krve. Sansu nenapadal jediný důvod, proč by jí matka v této záležitosti měla lhát, takže předpokládala, že to je pravda.

Když se blížila ke středu tábora, rychle na svoje zoufalství zapomněla. Kolem královnina kolového domu se shlukl dav. Sansa slyšela vzrušené hlasy bzučící jako včelí roj. Viděla, že dveře domu jsou otevřené dokořán, královna stojí na vrcholu dřevěného schodiště a usmívá se na kohosi dole. Slyšela ji, jak říká: „Rada nám prokazuje velkou čest, moji dobří pánové.“

„Co se děje?“ zeptala se Sansa panoše, kterého znala.

„Rada poslala jezdce z Králova přístaviště, aby nás provázeli po zbytek cesty,“ řekl ji. „Čestnou stráž pro krále.“

Dychtivá vidět je, Sansa nechala Lady vyklidit jí cestu skrze dav. Lidé před zlovlkem spěšně uhýbali stranou. Když se dostala blíž, uviděla dva rytíře klečící před královnou, v brnění tak skvostném a oslnivém, že z toho začala mrkat.

Jeden z rytířů na sobě měl emailovanou šupinovou zbroj, běloskvoucí jako pole čerstvě padlého sněhu, se stříbrnými cizelovanými ozdobami a sponami, které se leskly v paprscích slunce. Když si sundal přilbici z hlavy, Sansa viděla, že to je starý muž, s vlasy stejně bílými jako jeho brnění, a přesto vypadal silně a vznešeně. Z jeho ramennou visel čistě bílý plášť Královské gardy.

Jeho druh byl muž kolem dvacítky, který na sobě měl plátovou zbroj v barvě hluboké lesní zeleni. Byl to ten nejkrásnější muž, na jakém kdy spočinuly Sansiny oči; vysoký a mocně stavěný, s vlasy černými jako havraní křídla, které mu spadaly na ramena a rámovaly čistě oholený obličej a usměvavé zelené oči, jejichž barva odpovídala jeho brnění. Pod paží držel přilbici s parožím, mřížka jejíhož hledí se leskla zlatem.

Třetího cizince si Sansa zpočátku nevšimla. Neklečel s ostatními před královnou, ale stál stranou, vedle jejich koní, hubený zamračený muž, který tiše sledoval ceremonii před sebou. Jeho obličej byl poďobaný od neštovic a bez vousů, s hluboko vpadlýma očima a propadlými tvářemi. Třebaže to nebyl starý člověk, na hlavě mu zbývalo jen pár chumáčů vlasů, vyrůstajících mu nad ušima, a měl je dlouhé jako žena. Na sobě měl kovově šedou kroužkovou zbroj nad vrstvami vařené kůže, holou a bez ozdob, která vypovídala o stáří a častém používání. Nad jeho pravým ramenem vyčnívala skvrnitá kůže jílce meče připevněného popruhy k jeho zádům; byl to obrovský dvouruční meč s čepelí příliš dlouhou na to, aby se dal nosit na boku.

„Král odjel na lov, ale jsem si jistá, že bude potěšen, až vás tu po návratu uvidí,“ říkala královna dvěma rytířům, kteří klečeli před ní, ale Sansa nedokázala odtrhnout oči od toho třetího. Zdálo se, že ucítil tíhu jejího pohledu. Pomalu otočil hlavu. Lady zavrčela. Sansu najednou naplnil pocit hrůzy tak strašlivé, jakou necítila nikdy předtím. Udělala krok zpátky a do kohosi narazila.

Za ramena ji popadly silné ruce a Sansa si na okamžik myslela, že to je její otec, ale když se otočila, shlížel na ni sežehlý obličej Sandora Clegana, jehož ústa byla zkřivená ve strašlivé imitaci úsměvu. „Ty se třeseš, děvče,“ řekl skřípavým hlasem. „To ze mě máš takový strach?“

Měla a měla ho od té doby, kdy poprvé uviděla zbytek toho, co oheň udělal s jeho obličejem, třebaže nyní měla pocit, že není ani zpoloviny tak strašlivý jako ten druhý. Přesto se vykroutila z jeho sevření, Ohař se zasmál a Lady se přesunula mezi ně a výhružně zavrčela. Sansa klesla na kolena, aby vlka objala pažemi kolem krku. Všichni se shromáždili kolem ní, hleděli na ni s ústy otevřenými. Cítila na sobě jejich oči a tu a tam slyšela mumlané poznámky a útržky tlumeného smíchu.

„Vlk,“ řekl jakýsi muž a někdo jiný zvolal: „Sedm pekel, vždyť to je zlovlk,“ a první muž řekl: „Co dělá tady v táboře?“, načež Ohařův skřípavý hlas odpověděl: „Starkové je používají místo chův,“ a Sansa si uvědomila, že dva cizí rytíři se dívají na ni a na Lady s meči v rukou, a byla tak vystrašená a zahanbená, že jí po tvářích začaly stékat slzy.

„Joffreyi, jdi za ní,“ slyšela říci královnu.

A její princ najednou byl vedle ní.

„Nechte ji být,“ řekl Joffrey. Stál nad ní, nádherný v oděvu z modré vlny a černé kůže a jeho zlaté kadeře se leskly ve slunci jako koruna. Podal jí ruku a zvedl ji. „Co se děje, moje sladká paní? Koho se bojíš? Nikdo ti neublíží. Odložte meče, všichni, co jste tady. Ten vlk je její mazlíček, to je všechno.“ Pohlédl na Sandora Clegana. „A ty, pse, budiž zatracen, děsíš moji snoubenku.“

Ohař, vždy věrný, se uklonil a tiše proklouzl pryč davem. Sansa se snažila vzpamatovat se. Připadala si jako naprostý blázen. Byla Stark ze Zimohradu, vznešená dáma a jednoho dne se stane královnou. „On mne nevyděsil, můj drahý princi,“ snažila se to vysvětlit. „To ten druhý.“

Dva cizí rytíři si vyměnili pohled. „Payne?“ Uchechtl se mladý muž v zelené zbroji.

„Ser Ilyn často vystraší i mne, drahá paní,“ promluvil k ní laskavě starší muž v bílém. „Je cosi děsivého v jeho vzhledu i chováni.”

„Tak to přece má být.“ Královna sestoupila ze svého kolového domu. Diváci se rozestoupili, aby jí vyklidili cestu. „Pokud by se zlosynové neměli bát vykonavatele královy spravedlnosti, pak jste do úřadu dosadili špatného muže.“

Sansa konečně nalezla slova. „V tom případě jste si zajisté vybrali správného, Tvoje Výsosti,“ řekla a ze všech hrdel kolem ní vybuchla bouře smíchu.

„Dobře řečeno, dítě,“ pravil starý muž v bílém. „Jak se patří na dceru Eddarda Starka. Jsem poctěn, že jsem tě mohl poznat, jakkoli neobvyklé byly okolnosti našeho seznámení. Jsem ser Barristan Selmy z Královské gardy.“ Uklonil se jí.

Sansa to jméno znala a nyní se jí vybavily všechny zdvořilosti, které jí septa Mordane vštěpovala do hlavy po celá léta. „Velitel Královské gardy,“ zazářila, „a rádce Roberta, našeho krále, a Aeryse Targaryena před ním. Potěšení je na mé straně, dobrý rytíři. Dokonce i na dalekém severu pěvci oslavují činy Barristana Chrabrého.“

Zelený rytíř se opět zasmál. „Barristana Starého, chceš říct. Nelichoť mu příliš, dítě, už tak si o sobě myslí příliš.“ Usmál se na ni. „A teď, vlčí dívko, pokud dokážeš přijít na jméno i mne, musím uznat, že jsi pravá dcera našeho pobočníka.“

Joffrey vedle ní ztuhl. „Dávej si pozor na to, jak oslovuješ moji snoubenku.“

„Znám odpověď,“ řekla Sansa spěšně, aby utišila hněv svého prince. Usmála se na zeleného rytíře. „Tvoje přilbice nese zlaté paroží, můj pane. Jelen je symbolem královského rodu. Král Robert má dva bratry. Podle tvého přílišného mládí můžeš být jenom Renly Baratheon, pán Bouřlivého konce a rádce králův, takové je tvoje jméno a úřad.“

Ser Barristan potlačil smích. „Podle jeho přílišného mládí to může být jen ztřeštěný náfuka, a takový je jeho úřad.“

Okolostojící se dali do smíchu, včetně lorda Renlyho samého. Napětí zpřed několika okamžiků povolilo a Sansa se začínala opět cítit příjemně... Dokud se před oba rytíře neprotlačil ser Ilyn Payne, který s úsměvem stanul před ní. Neřekl ani slovo. Lady na něj vycenila zuby a začala vrčet, tichým zlověstným zvukem, ale tentokrát Sansa vlka umlčela jemným položením ruky na jeho hlavu. „Omlouvám se, že jsem tě urazila, sere Ilyne,“ řekla.

Čekala na odpověď, ale žádná nepřicházela. Když na ni kat pohlédl, jeho bledé bezbarvé oči jako by z ní strhávaly šaty a pak i kůži, až nezbylo nic než její obnažená duše. Mlčky se odvrátil a odešel.

Sansa to nechápala. Pohlédla na svého prince. „Řekla jsem snad něco špatného, Tvoje Výsosti? Proč se mnou nechce mluvit?“

„Ser Ilyn nepromluvil už celých čtrnáct let,“ poznamenal lord Renly s mírným úsměvem.

Joffrey svého strýce obdařil pohledem plným krajního odporu, pak vzal Sansiny dlaně do svých. „Aerys Targaryen mu nechal vytrhnout jazyk žhavými kleštěmi.“

„Nicméně, dokáže tím nejvýmluvnějším způsobem hovořit svým mečem,“ řekla královna, „a o jeho oddanosti naší říši nemůže být pochyb.“ Pak se velkodušně usmála a řekla: „Sanso, moji dobří rádci a já si spolu musíme promluvit, dokud se král s tvým otcem nevrátí. Obávám se, že tvůj den s Myrcellou budeme muset odložit. Vyřiď laskavě moji omluvu i své nejdražší sestře. Joffreyi, snad bys mohl být tak laskav a zabavit dnes našeho vzácného hosta sám.“

„Bude mi potěšením, matko,“ řekl Joffrey formálně. Nabídl jí své rámě, zamířil s ní pryč od kolového domu a Sansa najednou měla chuť zpívat. Celičký den s princem! Pohlédla na něj plna obdivu. Jak je galantní, pomyslela si. To jak ji zachránil před serem Ilynem a Ohařem, bohové, vždyť to bylo téměř jako v písních, jako v časech Serwyna se Zrcadlovým štítem, který zachránil princeznu Daeryssu před obry a prince Aemona Dračího rytíře, který ochránil čest královny Naerys proti zneuctění zlovolným serem Morgilem.

Při doteku Joffreyovy ruky na jejím rukávu se jí srdce rozbušilo prudčeji. „Co bys chtěla dělat?“

Být s tebou, pomyslela si Sansa, ale nahlas řekla: „Cokoli bys chtěl dělat ty, můj princi.“

Joffrey chvíli přemýšlel. „Mohli bychom se jít projet.“

„Och, já miluju projížďky,“ rozplývala se Sansa.

Joffrey se otočil a pohlédl na Lady, která jim běžela v patách. „Tvůj vlk by koně pravděpodobně vystrašil a zdá se, že můj pes děsí tebe. Nechme je oba tady a vyjeďme si sami, co říkáš?“

Sansa váhala. „Když si to přeješ,“ řekla nejistě. „Myslela jsem, že bych Lady mohla uvázat.“ Jaksi jeho slovům nerozuměla. „Já nevěděla, že i ty máš psa...“

Joffrey se zasmál. „Ve skutečnosti je to pes mé matky. Nařídila mu, aby mě hlídal, a tak to dělá.“

„Ty myslíš Ohaře,“ řekla. Nejraději by sama sebe uhodila za to, že tak pomalu chápe. Její princ ji nikdy nebude milovat, pokud mu bude připadat hloupá. „Je bezpečné nechat ho tady?“

Princ Joffrey vypadal rozčíleně, že se může dokonce jen ptát. „Neměj strach, moje paní. Jsem téměř dospělý muž a nebojuji se dřevem jako tvoji bratři. Jediné, co potřebuji, je tohle.“ Vytáhl svůj meč a ukázal jí ho; dlouhý meč šikovně zmenšený, aby odpovídal dvanáctiletému chlapci, lesklá modrá ocel mistrovsky ukovaná, s dvojitým ostřím, jílcem pokrytým kůží a zlatou hruškou ve tvaru lví hlavy. Sansa nad ním obdivně vykřikla a Joffrey se tvářil potěšeně. „Říkám mu Lví zub,“ pochlubil se.

A tak nechali jejího vlka a jeho tělesného strážce v táboře a sami se vydali na východ podél severního břehu Trojzubce s žádnou jinou společností kromě Lvího zubu.

Byl to nádherný den, kouzelný den. Vzduch byl teplý a těžký vůní květin a lesy tam oplývaly něžnou krásou, kterou Sansa na severu nikdy neviděla. Kůň prince Joffreye byl ušlechtilý plnokrevný hnědák, rychlý jako vítr a on na něm jel s lehkomyslnou bezstarostností, tak rychle, že Sansa měla co dělat, aby mu na svojí klisně stačila. Byl to den jako stvořený pro dobrodružství. Prozkoumávali jeskyně podél břehu řeky a stopovali stínokočku do jejího doupěte, a když dostali hlad, Joffrey podle kouře našel tvrz a nařídil jejím obyvatelům, aby přinesli jídlo a víno pro jejich prince a jeho lady. Pojedli úhoře čerstvě vylovené z řeky a Sansa vypila mnohem víc vína než kdy předtím. „Můj otec nám při hostinách dovoluje pít jen jednu číši,“ přiznala se princi.

„Moje snoubenka může pít tolik vína, kolik se jí zachce,“ řekl Joffrey a znovu jí dolil pohár.

Poté, co se najedli, jeli mnohem pomaleji. Joffrey jí zpíval, hlasem vysokým, sladkým a čistým. Sanse se po vínu maličko točila hlava. „Neměli bychom se už vrátit?“ zeptala se.

„Brzy,“ odpověděl Joffrey. „Přímo před námi, tam, kde se řeka stáčí, je bitevní pole. Právě tam můj otec zabil Rhaegara Targaryena, víš? Udeřil ho do hrudníku, křup, rovnou přes jeho pancíř.“ Joffrey mávl imaginárním válečným kladivem, aby jí ukázal, jak se to stalo. „Pak můj strýc Jaime zabil starého Aeryse a můj otec se stal králem. Co to bylo za zvuk?“

Sansa to slyšela taky, jakési dřevené klapání, které se k nim neslo přes les, klik klak klik. „Já nevím,“ odpověděla. Probudilo to v ní však malou dušičku. „Joffreyi, vraťme se už zpátky.“

„Chci se podívat, co to je.“ Joffrey obrátil svého koně po směru zvuků a Sansa neměla jinou možnost, než ho následovat. Zvuky byly stále hlasitější a zřetelnější, klik klak dřeva o dřevo, a jak přijížděli blíž, slyšeli také těžké oddychování a tu a tam zamručení.

„Někdo tam je,“ řekla Sansa nervózně. Zjistila, že myslí na Lady, a v duchu si přála, aby tam vlk byl s ní.

„Se mnou jsi v bezpečí,“ ujistil ji Joffrey. Vytáhl Lví zub z pochvy. Když uslyšela tření oceli o kůži, zachvěla se. „Tudy,“ řekl a zamířil ke skupince stromů.

Za nimi, na mýtině nad řekou, nalezli chlapce a dívku hrající si na šermíře. Místo mečů měli dřevené hole, podle vzhledu násady od košťat. Honili se trávou a dychtivě svými klacky sekali jeden po druhém. Chlapec byl o roky starší, o hlavu větší a mnohem silnější a právě on nyní útočil. Dívka, kostnaté stvoření ve zmazaných kůžích, před ním uskakovala a většinou se jí dařilo odrážet svojí holí chlapcovy výpady, ale ne vždycky. Když se na něj pokoušela vrhnout, odrazil její hůl svojí vlastní, smetl ji stranou a tvrdě svým dřevem sjel dolů k jejím prstům. Vykřikla a upustila zbraň.

Princ Joffrey se dal do smíchu. Chlapec se otočil, s očima rozšířenýma a ohromený, a upustil svoji hůl do trávy. Dívka se na něj mračila, cucala si kotníky v ústech, aby z nich vysála bolest a Sansa si zděšeně uvědomila, že to je její sestra. „Aryo?“ vyhrkla nevěřícně.

„Jeďte pryč!“ vykřikla na ně Arya se slzami zlosti v očích. „Co tady děláte? Nechte nás být.“

Joffrey pohlédl z Aryi na Sansu a zase zpátky. „Tvoje sestra?“ Celá červená přikývla. Joffrey si prohlížel chlapce, obyčejného kluka s hrubým pihovatým obličejem a hustými rezavými vlasy. „A kdo jsi ty, chlapče?“ zeptal se velitelským tónem, ve kterém nebylo ani známky po skutečnosti, že ten druhý je přinejmenším o rok starší.

„Mycah,“ zamumlal chlapec. Poznal prince a sklopil oči. „Můj pane.“

„Je to řezníkův syn,“ řekla Sansa.

„Je to můj přítel,“ vyhrkla Arya ostře. „Nechte ho na pokoji.“

„Řezníkův syn, který chce být rytířem, je to tak?“ Joffrey seskočil dolů ze svého koně, s mečem v ruce. „Seber svůj meč, řeznický kluku,“ řekl s očima lesknoucíma se pobavením. „Uvidíme, jak dobrý jsi.“

Mycah tam stál ztuhlý strachy.

Joffrey kráčel k němu. „Tak dělej, seber ho. Nebo bojuješ jenom s malými holkami?“

„Ona to po mně chtěla, můj pane,“ omlouval se Mycah. „Ona to chtěla.“

Sanse stačilo pohlédnout na Aryu a vidět její zrudlý obličej, aby poznala, že chlapec mluví pravdu, ale Joffrey neměl náladu něco poslouchat. Víno v něm probudilo divokost. „Tak zvedneš ten meč, nebo ne?“

Mycah zavrtěl hlavou. „Je to jenom hůl, můj pane. To není meč, je to jenom hůl.”

„A ty jsi jenom řeznický kluk a ne rytíř.“ Joffrey zvedl Lví zub a položil jeho hrot pod oko na Mycahovu tvář, zatímco řezníkův syn tam stál a celý se třásl. „To je sestra mojí paní, do které jsi udeřil, víš to?“ Tam, kde meč zatlačil do Mycahova masa, vytryskla jasná krůpěj a po chlapcově tváři začala stékat pomalá rudá stružka.

„Nech toho!“ vykřikla Arya. Zvedla svoji spadlou hůl.

Sansa dostala strach. „Aryo, ty se do toho nepleť.“

„Já mu neublížím... ne moc,“ řekl princ Joffrey Arye, nespouštěje oči z řezníkova syna.

Arya zamířila k nim.

Sansa sklouzla ze své klisny, ale byla příliš pomalá. Arya mávla oběma rukama. Ozvalo se hlasité prásk, když se dřevo roztříštilo o zadní část princovy hlavy a pak se před Sansinýma vyděšenýma očima seběhlo všechno najednou. Joffrey zavrávoral a otočil se, ústa plná nadávek. Mycah se rozběhl ke stromům, tak rychle, jak mu to nohy dovolovaly. Arya do prince svou holí udeřila znovu, ale tentokrát Joffrey její úder odrazil Lvím zubem a vyrazil jí zlomenou hůl z ruky. Zadní část jeho hlavy byla samá krev a v očích měl oheň. Sansa křičela: „Ne, ne, nechte toho, nechte toho oba, všechno zkazíte,“ ale žádný z nich jí nevěnoval pozornost. Arya zvedla kámen a mrštila jím po Joffreyově hlavě. Místo toho zasáhla jeho koně a ušlechtilý hnědák se vzepjal na zadních a rozběhl se pryč za Mycahem. „Nechte toho, nechte toho, přestaňte!“ křičela Sansa marně. Joffrey švihl po Arye svým mečem a začal ji častovat nadávkami, strašlivými slovy a oplzlostmi. Arya začala couvat, nyní vystrašená, ale Joffrey ji hnal před sebou, pronásledoval ji směrem k lesu, kde ji svým mečem přitiskl zády ke stromu. Sansa nevěděla, co má dělat. Bezmocně se dívala, téměř slepá slzami.

Pak se kolem ní mihla šedivá skvrna a najednou tam byla Nymeria, vyskočila a její čelisti se těsně sevřely kolem ruky, ve které Joffrey svíral meč. Ocel mu vypadla z ruky, zatímco vlk ho srazil k zemi a spolu se kutáleli v trávě, vlk na něj cenil zuby a dorážel a princ řval bolestí. „Sundej to ze mě!“ křičel. „Sundej to!“

Aryin hlas zapráskal jako bič. „Nymerio!“

Zlovlk Joffreye pustil a přeběhl k Arye. Princ ležel v trávě, naříkal, tiskl si k hrudi svoji zraněnou ruku. Jeho košile byla nasáklá krví, Arya řekla: „Neublížila ti... ne moc.“ Sebrala Lví zub z místa, kde spadl, a držíc meč oběma rukama, stála nad princem.

Joffrey na ni pohlédl a vydal vystrašený naříkavý zvuk. „Ne,“ řekl, „neubližuj mi. Povím to matce.“

„Nech ho být!“ vykřikla Sansa na svoji sestru.

Arya se otočila a vší silou vyhodila meč do vzduchu. Modrá ocel se zableskla ve slunci. Meč vyletěl daleko nad řeku, rozrazil hladinu a se šplouchnutím jim zmizel z očí, Joffrey zasténal. Arya se rozběhla ke svému koni, s Nymerií poskakující jí v patách.

Jakmile byly pryč, Sansa přešla k princi Joffreyovi. Měl oči zavřené bolestí, jeho dech byl přerývaný. Sansa si klekla vedle něho. „Joffreyi,“ zavzlykala. „Och, podívej se, co ti udělali, podívej se na to. Můj ubohý princi. Neboj se. Odjedu do tvrze a přivedu pro tebe pomoc.“ Jemně natáhla ruku a odhrnula mu z obličeje jeho hebké světlé vlasy.

Jeho oči se otevřely a pohlédly na ni, ale nebylo v nich nic než nenávist, nic než to nejhlubší pohrdání. „Tak si jeď,“ zasyčel na ni. „A nedotýkej se mě.“

EDDARD

„Už ji našli, můj pane.“ Ned rychle vstal. „Naši muži nebo Lannisterští?“ „Byl to Jory,“ odpověděl jeho majordomus Vayon Poole. „Nic se jí nestalo.“

„Díky bohům,“ řekl Ned. Jeho muži Aryu hledali celé čtyři dny, ale královnini zbrojnoši se na hon na jeho dceru vydali také. „Kde je? Vyřiď Jorymu, aby ji sem ihned přivedl.“

„Moc mě to mrzí, můj pane,“ řekl mu Poole, „ale strážní v bráně byli muži Lannisterů a ti neprodleně informovali královnu, když ji Jory přivedl. Odvedli ji rovnou před krále a...“

„Zatracená ženská!“ zaklel Ned a rozběhl se ke dveřím. „Najdi Sansu a okamžitě ji přiveď do audienční síně. Jejího hlasu možná bude zapotřebí.“ Rudý vzteky sbíhal po schodech věže. První tři dny sám jezdil v čele pátračů, sotva hodinu zamhouřil oka. Dnešního rána byl tak skleslý na duchu a tak unavený, že se stěží držel na nohou, ale teď cítil vztek jako nikdy předtím, který jej plnil energií.

Když kráčel přes nádvoří hradu, muži na něj volali, ale Ned je ve spěchu ignoroval. Nejraději by se rozběhl, ale byl stále pobočníkem krále a muž jeho hodnosti si musel uchovávat svou důstojnost. Byl si vědom očí, které ho pozorovaly, tichých hlasů, divících se, co pobočník teď udělá.

Hrad byl skromnou pevností půl dne jízdy na jih od Trojzubce. Královská skupina učinila sama sebe nezvanými hosty jeho pána, sera Raymuna Darryho, zatímco po obou stranách řeky probíhal lov na Aryu a řezníkova syna. Nebyli zde vítanými hosty. Ser Raymun žil s králem v míru, ale jeho rodina bojovala u Trojzubce pod Rhaegarovými dračími zástavami a jeho tři starší bratři tam padli, což byla skutečnost, na kterou ani Robert, ani ser Raymun nikdy nezapomněli. S královými muži, Darryho muži, Lannisterskými muži a Starkovými muži všemi natěsnanými do jednoho hradu, který pro ně byl příliš malý, tam panovalo dusno a těžké napětí.

Král si přivlastnil audienční síň sera Raymuna a právě v té je Ned teď našel. Když vtrhl dovnitř, místnost byla plná lidí. Až příliš plná, pomyslel si; kdyby byli o samotě, on a Robert by celou záležitost mohli vyřešit přátelsky.

Robert byl vmáčklý v Darryho vysokém křesle na vzdáleném konci síně a jeho obličej byl nepřístupný a zamračený. Cersei Lannister a její syn stáli vedle něho. Královna měla ruku na Joffreyově rameni. Chlapec měl ruku stále zafačovanou hedvábnými obvazy.

Arya stála uprostřed místnosti, sama až na Joryho Cassela, a upíraly se na ni oči všech přítomných. „Aryo,“ zvolal Ned. Zamířil k ní, provázen zvoněním ostruh svých vysokých kožených bot na kamenné podlaze. Když ho uviděla, vykřikla a začala vzlykat.

Ned poklekl na koleno a vzal ji do náruče. Celá se třásla. „Je mi to líto,“ štkala. „Je mi to líto. Je mi to tak líto.“

„Já vím,“ řekl. Byla v jeho náručí tak droboučká, ne víc než hubená malá dívenka. Bylo těžké pochopit, jak mohla způsobit tolik potíží. „Není ti nic?“

„Ne.“ Obličej měla špinavý a slzy jí malovaly růžové stezičky na tvářích. „Jenom mám hlad. Měla jsem nějaké bobule, ale nic jiného jsem nejedla.“

„Brzy dostaneš najíst,“ slíbil jí Ned. Zvedl obličej ke králi. „Co tohle všechno má znamenat?“ Jeho oči přelétly místnost, pátrajíce po přátelských obličejích. Ale co se týkalo jeho vlastních mužů, bylo jich tam poskrovnu. Ser Raymun Darry si také dával pozor na svoje vzezření. Lord Renly měl na tváři poloúsměv, který mohl znamenat cokoli, a starý ser Barristan byl vážný; zbytek byli Lannisterovi muži a všichni se tvářili nepřátelsky. Jejich jediným štěstím bylo, že jak Jaime Lannister, tak Sandor Clegane nebyli přítomni, vedli pátrací skupinu na sever od Trojzubce. „Proč mi nikdo neřekl, že jste moji dceru našli?“ dožadoval se Ned, hlasem stále silnějším. „Proč ji okamžitě nepřivedli ke mně?“

Mluvil k Robertovi, ale byla to Cersei Lannister, kdo mu odpověděl. „Jak se opovažuješ mluvit se svým králem tímto tónem?“

Král se při jejích slovech zavrtěl. „Zmlkni, ženo,“ vyštěkl a napřímil se ve svém křesle. „Omlouvám se, Nede. Nechtěl jsem to děvče vystrašit. Připadalo mi nejlepší přivést ji rovnou sem, abychom celou záležitost měli co nejrychleji z krku.“

„A o jakou záležitost jde?“ Ned do svého hlasu vložil led.

Královna udělala krok kupředu. „Ty to dobře víš, Starku. Tvoje dcera napadla mého syna. Ona a ten řeznický kluk. Její zvíře mu chtělo urvat ruku.“

„To není pravda,“ řekla Arya nahlas. „Jen ho trochu kousla. On Mycahovi ubližoval.“

„Joff nám pověděl, co se tam stalo,“ řekla královna. „Ty a ten řeznický kluk jste se na něho vrhli s holemi a tys na něj poštvala toho svého vlka.“

„Tak to nebylo,“ protestovala Arya, opět se slzami na krajíčku. Ned své dceři položil ruku na rameno.

„Ano, bylo to tak!“ trval na svém princ Joffrey. „Všichni se na mě vrhli a ona pak hodila Lví zub do řeky!“ Ned si všiml, že když mluvil, nežhnulo mu přitom v očích tak jako Arye.

„Lháři!“ vykřikla Arya.

„Zmlkni!“ křikl na ni princ zpátky.

„Dost!“ zahřímal král, který vstal ze svého trůnu, hlasem plným podráždění. Rozhostilo se ticho. Pohlédl na Aryu nad svým hustým vousem. „Teď nám dítě povíš, jak se to stalo. Pověz to a pověz to podle pravdy. Je velkým hříchem lhát králi.“ Pak pohlédl na svého syna. „Až skončí, bude řada na tobě. Do té doby drž jazyk za zuby.“

Když Arya začala vyprávět svůj příběh, Ned uslyšel, jak se za ním otevřely dveře. Otočil se a uviděl Vayona Poolea vedoucího dovnitř Sansu. Tiše stáli vzadu v síni, zatímco Arya mluvila. Když se dostala k části, kdy hodila Joffreyův meč do středu Trojzubce, Renly Baratheon se začal smát. Král se naježil. „Sere Barristane, vyprovoď mého bratra ze síně, než se zadusí smíchy.“

Lord Renly svůj smích potlačil. „Můj bratr je příliš laskavý. Dokážu dveře najít sám.“ Uklonil se Joffreyovi. „Možná mi později řekneš, jak se devítileté holce velikosti kostelní myši podařilo odzbrojit tě násadou od koštěte a hodit tvůj meč do řeky.“ Než se za ním dveře zavřely, Ned ho ještě slyšel utrousit: „Lví zub,“ a znovu se zachechtat.

Když začal vyprávět svoji velmi odlišnou verzi příběhu princ Joffrey, byl velmi bledý. Jakmile s vyprávěním skončil, král ztěžka vstal ze svého křesla, vyhlížeje jako muž, který touží být kdekoli jinde, jen ne v audienční síni. „U sedmi pekel, jak z toho všeho mám být moudrý? On říká jednu věc, ona tvrdí jinou.“

„Ti dva nebyli jediní přítomní,“ ozval se Ned. „Sanso, pojď sem.“ Ned si její verzi příběhu vyslechl ještě toho večera, kdy Arya zmizela. Znal pravdu. „Pověz nám, co se tam stalo!'

Jeho starší dcera váhavě postoupila kupředu. Byla oblečená v modrém, bíle lemovaném sametu, se stříbrným řetězem kolem krku. Její husté zlatohnědé vlasy byly kartáčovány, dokud se neleskly jako zlato. Zamrkala na svoji sestru, pak na mladého prince. „Já nevím,“ řekla plačtivě a tvářila se přitom, jako by nejraději utekla. „Já si nic nepamatuji. Všechno se seběhlo tak rychle, neviděla jsem...“

„Ty lhářko!“ zavřeštěla Arya. Vrhla se na svoji sestru jako šíp, srazila Sansu k zemi a začala do ní bušit. „Lhářko, lhářko, lhářko, lhářko!“

„Aryo, nech toho!“ vykřikl Ned. Jory ji kopající odtrhl od její sestry. Když ji Ned zvedal zpátky na nohy, Sansa byla bledá a chvěla se. „Ublížila ti?“ zeptal se, ale ona jen hleděla na Aryu, jako by ho vůbec neslyšela.

„Ta holka je stejně divoká jako to její špinavé zvíře,“ řekla Cersei Lannister. „Roberte, chci abys ji potrestal.“

„U sedmi pekel,“ zaklel Robert. „Cersei, podívej se na ni. Vždyť je to dítě. Co po mně chceš, abych udělal, nechal ji zmrskat? Proklatě, děti se spolu poprali. Je po všem. Nikomu se nic hrozného nestalo.“

Královna zuřila. „Joff ponese ty jizvy po zbytek života.“

Robert Baratheon pohlédl na svého nejstaršího potomka. „Tak ponese. Možná si z nich vezme ponaučení.“ Nede, dohlédni na to, aby propříště tvoje dcera byla ukázněnější. Já se o totéž postarám u svého syna.“

„S radostí, Tvoje Výsosti,“ řekl Ned s nesmírnou úlevou.

Robert začal kráčet pryč, ale královna ještě neskončila. „A co ten zlovlk?“ zavolala za ním. „Co ta bestie, co napadla tvého syna?“

Král se zastavil a otočil se, zamračený. „Na toho zatraceného vlka jsem zapomněl.“

Ned cítil, jak Arya v Joryho náručí ztuhla. Jory rychle promluvil. „Po vlkovi jsme nenašli ani stopy, Tvoje Výsosti.“

Robert z toho nevypadal nešťastně. „Ne? Tak to nechte být.“

Královna zvedla hlas. „Sto zlatých dragonů muži, který mi přinese jeho kůži!“

„Drahá kožešina,“ zabručel Robert. „Já s tím nechci mít nic společného, ženo. Plať si ty svoje zatracené kožešiny lannisterským zlatem.“

Královna na něj chladně pohlédla. „Nepovažovala jsem tě za takového lakomce. Král, o kterém jsem doufala, že se za něj provdám, by mi položil vlčí kůži přes postel, než by slunce zapadlo.“

Robertův obličej potemněl hněvem. „A jak to asi mám udělat, bez vlka.“

„Vlk tu je,“ řekla Cersei Lannister. Její hlas velmi ztichl, ale její zelené oči zářily triumfem.

Všem chvíli trvalo, než její slova pochopili, ale když jim to konečně došlo, král podrážděně pokrčil rameny. „Jak chceš. Ať to ser Ilyn udělá.“

„Roberte, to přece nemůžeš myslet vážně,“ protestoval Ned.

Král neměl náladu na další argumenty. „Dost, Nede, už nechci nic slyšet. Zlovlk je nebezpečné zvíře. Dřív nebo později by napadl tvoje děvče stejným způsobem, jako se ten druhý vrhl na mého syna. Opatři jí psa, bude to pro ni lepší.“

Právě tehdy to konečně pochopila i Sansa. Její oči zalétly k jejímu otci, plné strachu. „On nemyslí Lady, že ne?“ Viděla v jeho obličeji pravdu. „Ne!“ vyhrkla. „Ne, Lady ne, Lady nikoho nepokousala, je hodná...“

„Lady tam nebyla!“ vykřikla Arya hněvivě. „Nechte ji na pokoji!“

„Zastav je,“ prosila Sansa otce, „nedovol jim to udělat, prosím, prosím, to nebyla Lady, to byla Nymeria, udělala to Nymeria, to přece nemohou, to nebyla Lady, nenech je ublížit jí, dohlédnu na to, aby byla hodná, slibuju, slibuju...“ Dala se do pláče.

Jediné, co Ned mohl udělat, bylo vzít ji do náruče a držet ji u sebe, zatímco plakala. Pohlédl přes místnost na Roberta. Svého starého přítele, který mu byl bližší než kterýkoli bratr. „Prosím, Roberte. Pro lásku, kterou ke mně chováš. Pro lásku k mé sestře. Prosím.“

Král se na ni dlouho díval, pak stočil oči ke své ženě. „K čertu s tebou, Cersei,“ řekl s nenávistí v hlase.

Ned vstal, něžně se vyprostil ze Sansina sevření. Všechna únava uplynulých čtyř dnů na něj dolehla plnou silou. „V tom případě to udělej ty, Roberte,“ řekl hlasem chladným jako ocel. „Alespoň měj odvahu vykonat to sám.“

Robert pohlédl na Neda prázdnýma, mrtvýma očima a beze slova odešel, kroky těžkými jako olovo. Síň vyplnilo ticho.

„Kde je ten zlovlk?“ zeptala se Cersei Lannister, když její manžel byl pryč. Princ Joffrey vedle ní se usmíval.

„To zvíře je uvázané venku před bránou, Tvoje Výsosti,“ odpověděl neochotně ser Barristan Selmy.

„Pošli pro Ilyna Paynea.“

„Ne,“ řekl Ned. Otočil se k Jorymu. „Odveď děvčata do jejich pokojů a přines mi Led.“ Slova v jeho hrdle chutnala žlučí, ale přinutil je vyjít přes jeho rty. „Když se to musí udělat, udělám to sám.“

Cersei Lannister na něj podezřívavě pohlédla. „Ty, Starku? Máš za lubem nějakou lest? Proč bys to měl udělat ty?“

Všichni na něho hleděli, ale byl to Sansin pohled, který pálil ze všech nejvíc. „Je ze severu. Zasluhuje si lepší smrt než rukou řezníka.“

Odešel ze síně s očima žhnoucíma a nářkem jeho dcery odrážejícím se mu ozvěnou v uších. Štěně zlovlka našel tam, kde ho uvázali. Ned si k němu na okamžik sedl. „Lady,“ řekl, vychutnávaje zvuk toho jména. Nikdy nevěnoval příliš pozornosti jménům, která si jeho děti pro zlovlky vybraly, ale když se na ni teď díval, věděl, že Sansa si zvolila dobře. Byla nejmenší ze smečky, nejhezčí, nejněžnější a nejdůvěřivější. Pohlédla na něj svýma jasnýma zlatýma očima a on pohladil její hustou šedivou srst.

Zakrátko nato mu Jory přinesl Led.

Když bylo po všem, nařídil mu: „Vyber čtyři muže a řekni jim, ať tělo odvezou na sever. Pohřběte ji na Zimohradu.“

„Tak daleko?“ hlesl Jory, ohromen.

„Tak daleko,“ přikývl Ned. „Žádnou kůži ta Lannisteřice nedostane.“

Kráčel zpět ke věži, aby se konečně odebral ke spánku, když tu se do hradu bránou vhrnul Sandor Clegane a jeho družina, vracející se z pátrací výpravy.

Přes záda jeho koně něco viselo, těžký tvar v zakrvácené látce. „Po tvé dceři není nikde ani vidu, ani slechu, pobočníku,“ zaskřípal na něj dolů Ohař, „ale den přece jen nevyšel nazmar. Dostali jsme to její malé zvířátko.“ Sáhl dozadu a shodil náklad ze zad koně. S žuchnutím dopadl na zem před Neda.

Ned se sklonil a stáhl látku, obávaje se slov, která bude muset říci Arye, ale nebyla to Nymeria. Byl to řezníkův syn, Mycah. Jeho tělo bylo pokryté zaschlou krví. Byl rozseknut téměř vpůli od ramene k pasu strašlivou ranou vedenou seshora.

„Vy jste ho uštvali,“ řekl Ned.

V Ohařových očích za ocelí jeho strašlivé, do podoby psí hlavy tvarované přilbice, se zablesklo. „Utíkal.“ Pohlédl Nedovi do obličeje a dal se do smíchu. „Ale ne dost rychle.“

BRAN

Měl pocit, jako by takto padal už celá léta. Leť, zašeptal hlas v temnotě, ale Bran nevěděl, jak létat, a jediné, čeho byl schopen, bylo padat.

Mistr Luwin vyrobil malého chlapce z hlíny, vypálil ho v peci, dokud nebyl tvrdý a křehký, oblékl ho do Branových šatů a shodil ho ze střechy. Bran si vzpomínal na to, jak se dole pod zdí roztříštil na kusy. „Jenomže já nikdy nespadnu,“ řekl a dál padal.

Země byla tak hluboko, že na ni skrze šedivou mlhu, která se vlnila kolem něho, stěží dohlédl, ale cítil, jak rychle padá, a věděl, že na něho tam dole čeká. Dokonce ani ve snech člověk nemůže padat donekonečna. Věděl, že se probudí v okamžiku těsně před dopadem na zem. Člověk se vždycky probudí těsně předtím, než dopadne.

A co když ne? zeptal se hlas.

Země teď byla blíž, třebaže stále velmi daleko, tisíc mil daleko, ale blíž, než byla předtím. Tady v temnotě byla zima. Nebylo tam slunce ani hvězdy, jenom země hluboko pod ním, která se blížila, aby se o ni rozmáčkl na kaši a šedivá mlha a šeptající hlas. Nejraději by se rozplakal.

Neplač, Leť.

„Já létat neumím,“ namítl Bran. „Neumím, neumím...“

Jak to můžeš vědět? Copak jsi to někdy zkoušel?

Hlas byl vysoký a tenký. Bran se rozhlédl kolem sebe, aby se podíval, odkud přichází. Spirálovitě dolů se s ním k zemi řítila vrána, těsně mimo jeho dosah, provázela ho při pádu. „Pomoz mi,“ řekl.

Já se o to snažím, odpověděla vrána. Řekni, máš nějaké zrní?

Bran sáhl do kapsy a temnota kolem něj se podivně točila dokola. Když ruku vyndal, mezi jeho prsty klouzala do prázdna zlatá zrníčka. Padala s ním.

Vrána přistála na jeho ruce a začala zobat.

„Ty jsi opravdu vrána?“ zeptal se Bran.

A ty opravdu padáš? zeptala se vrána jeho.

„Je to jenom sen,“ řekl Bran.

Opravdu? zeptala se vrána.

„Probudím se, až dopadnu na zem,“ řekl Bran ptákovi.

Až dopadneš na zem, zemřeš, řekla vrána a začala znovu zobat zrní.

Bran pohlédl dolů. Nyní pod sebou viděl hory, jejichž vrcholky byly okrášlené sněhem a stříbrná vlákna řek v temných lesích. Zavřel oči a dal se do pláče.

Tohle nikam nevede, řekla vrána. Už jsem ti to říkala, odpověd je létání, ne pláč. Co je na tom těžkého? Já to taky dělám. Vrána nabrala vzduch a zatřepetala křídly kolem Branovy ruky.

„Ty máš křídla,“ namítl Bran.

Možná je máš taky.

Bran si hmátl na ramena, marně pátraje po peří.

Jsou různé druhy křídel, řekla vrána.

Bran pohlédl na svoje ruce, na své nohy. Byl tak vyhublý, jenom kůže těsně obepínající kosti. Byl vždycky takhle hubený? Pokoušel se vzpomenout si. V šedivé mlze před ním se objevil obličej, jasně zářící zlatem. „Co za věci to dělám pro lásku,“ řekl.

Bran vykřikl.

Vrána zamávala křídly, zakrákala. Tohle ne, křikla na něj. Zapomeň na to, nepotřebuješ to, odlož to stranou, zapomeň na to. Přistála na Branově rameni, klofla do něj a zářící zlatý obličej zmizel.

Bran teď padal rychleji než předtím. Šedivá mlha skučela kolem něho, když se řítil směrem k zemi pod sebou. „Co mi to děláš?“ zeptal se vrány se slzami v očích.

Učím tě létat.

„Já neumím létat!“

Letíš právě teď.

„Já padám!“

Každý let začíná pádem, řekla vrána. Podívej se dolů.

„Já mám strach...“

PODÍVEJ SE DOLŮ!

Bran se podíval dolů a ucítil, jak se jeho vnitřnosti mění ve vodu. Země se k němu teď přímo řítila. Celý svět se prostíral pod ním, tapiserie běloby, hnědi a zeleně. Viděl všechno tak jasně, že na okamžik zapomněl na strach. Viděl celou říši a každého v ní.

Viděl Zimohrad, tak jak jej vidí orlové, vysoké věže vyhlížející seshora bachratě a nemotorně, zdi hradního opevněni, které byly jen tenkými čárkami na hnědé hlíně. Viděl mistra Luwina na jeho balkoně, studujícího oblohu svojí naleštěnou bronzovou trubicí a zamračeně píšícího poznámky do svojí knihy. Viděl svého bratra Robba, vyššího a silnějšího, než si ho pamatoval, procvičujícího se na nádvoří v šermu, s mečem z opravdové oceli. Viděl Hodora, prostoduchého obra nesoucího kovadlinu do Mikkenovy kovárny, zvedajícího si ji na rameno tak lehce, jako by si jiný muž zvedl pytel sena. V srdci božího háje velký bílý čarostrom přemítal nad svým odrazem na hladině černého jezírka a jeho listy ševelily v chladném větru. Když vycítil padajícího Brana, zvedl oči od tiché vody a vědoucně se na něho zahleděl.

Pohlédl na východ a spatřil galéru brázdící vody Kousanec. Viděl svoji matku sedící samotnou v kajutě, hledící na krví potřísněnou čepel dýky na stole před ni, zatímco veslaři se mocně opírali do vesel a ser Rodrik se nakláněl přes zábradlí, celý se třásl a prudce oddychoval. Před nimi se kupily temné bouřkové mraky, rozléhalo se temné hromobití a černou oblohu bičovaly provazce blesků, ale zvláštní bylo, že oni to neviděli.

Pohlédl na jih a uviděl širé modrozelené řítící se vody Trojzubce. Viděl svého otce hádajícího se s králem, jeho obličej poznamenaný žalem. Viděl Sansu, jak v noci pláče až do usnutí, a spatřil Aryu hledící do ticha a střežící ve svém srdci tajemství. Všude kolem nich byly stíny. Jeden stín byl temný jako saze, se strašlivým obličejem psa. Další byl oděn ve zbroji lesknoucí se jako slunce, zlatý a krásný. Nad oběma z nich se tyčil obr ve zbroji vyrobené z kamene, ale když otevřel hledí, uvnitř nebylo nic než tma a hustá černá krev.

Zvedl oči a zahleděl se do dáli přes úzké moře, do Svobodných měst a k zelenému Dothrackému moři a ještě dál, do Vaes Dothrak pod jeho horou, do bájných zemí za Nefritovým mořem, do Ašaje u Stínozemí, kde se draci probouzejí do východu slunce.

Nakonec pohlédl na sever. Uviděl Zeď zářící jako modrý krystal a svého nevlastního bratra Jona spícího samotného v chladném loži, s pokožkou blednoucí a tvrdnoucí, jak z něj vyprchávaly vzpomínky na teplo. A pohlédl dál za Zeď, přes nekonečné hvozdy oděné sněhem, přes zamrzlé pobřeží a velké modrobílé řeky ledu a mrtvé planiny, kde nic nerostlo a nežilo. Dál a dál a dál na sever se díval, až k zácloně světla na samém konci světa a pak ještě dál. Pohlédl hluboko do srdce zimy a pak vykřikl, pln strachu, a na tvářích ho zapálilo teplo jeho slz.

Teď to víš, zašeptala vrána, která seděla na jeho rameni. Teď víš, proč musíš žít.

„Proč?“ zvolal Bran, který nic nechápal a jen dál padal a padal.

Protože zima se blíží.

Bran pohlédl na vránu na svém rameni a vrána se podívala na něho. Měla tři oči a to třetí oko bylo plné strašlivých vědomostí. Bran se podíval dolů. Teď pod ním nebylo nic než sníh a zima a smrt, zmrzlá pustina, kde zubaté modrobílé věže ledu čekaly, aby ho objaly. Řítily se k němu jako oštěpy. Uviděl kosti tisíce dalších snílků nabodaných na jejich hroty a pocítil zoufalý strach.

„Může člověk vůbec být statečný, když má z něčeho strach?“ slyšel říkat svůj vlastní hlas, tichý a vzdálený.

A hlas jeho otce mu odpověděl: „To je jediná chvíle, kdy může být statečný.“

Teď, Brane, pobídla ho vrána. Rozhodni se. Leť nebo zemři.

Smrt se k němu natahovala, ječela a řvala.

Bran roztáhl paže a letěl.

Neviditelná křídla nabrala vzduch, naplnila se a vynesla ho vzhůru. Strašlivé ledové jehly začaly ustupovat do hloubky pod ním. Obloha se nad ním otevřela. Bran vzlétl. Bylo to lepší než šplhání. Bylo to lepší než cokoli jiného. Svět pod ním se zmenšoval.

„Já letím!“ zvolal potěšeně.

To jsem si všimla, poznamenala tříoká vrána. Vznesla se do vzduchu a zatřepetala křídly proti jeho obličeji, zpomalujíc ho, oslepujíc ho. Když její perutě začaly bít do jeho tváře, zachvěl se. Její zobák ho prudce klofl a Bran pocítil náhlou oslepující bolest uprostřed čela, mezi očima.

„Co to děláš?“ vykřikl.

Vrána otevřela zobák a zakrákala na něho, strašidelným výkřikem hrůzy, a šedivá mlha kolem nich se zachvěla, zavlnila a roztrhla se jako závoj a on uviděl, že vrána je ve skutečnosti žena, služka s dlouhými černými vlasy, kterou odněkud znal, ze Zimohradu, ano, tak tomu bylo, už si na ni vzpomínal a pak si uvědomil, že je v Zimohradu, ve vysoké posteli v nějaké studené věžní místnosti a ta černovlasá žena upustila na podlahu nádobku s vodou, kde se rozbila, a rozběhla se dolů po schodech s výkřikem: „On se probral, on se probral, on se probral!“

Bran se dotkl svého čela mezi očima. Místo, kde ho vrána klofla, ho stále pálilo, ale nic tam nebylo, žádná krev, žádná rána. Cítil nesmírnou slabost a točila se mu hlava. Pokoušel se vstát z postele, ale nedokázal to.

A pak se vedle postele něco mihlo a lehce to přistálo na jeho nohou. Necítil nic. Pár žlutých očí pohlédl do jeho vlastních, očí zářících jako slunce. Okno bylo otevřené a v místnosti byla zima, ale teplo, které vycházelo z vlka, ho obklopilo jako horká lázeň. Moje štěně, uvědomil si Bran... nebo to není ono? Bylo tak velké. Natáhl se k němu, aby ho pohladil, rukou, která se mu chvěla jako list.

Když do místnosti vtrhl jeho bratr Robb, bez dechu, jak se řítil vzhůru po schodech věže, zlovlk olizoval Branův obličej. Bran klidně zvedl oči a pohlédl na Robba. „Jmenuje se Léto,“ řekl.

CATELYN

„Do Králova přístaviště dorazíme za hodinu.“ Catelyn se odvrátila od zábradlí a přinutila se usmát. „Tvoji veslaři si vedli dobře, kapitáne. Každý z nich dostane stříbrňák, na znamení mé vděčnosti.“

Kapitán Moreo Tumitis ji obdařil poloviční úklonou. „Jsi až příliš štědrá, lady Stark. Pocta z toho, že mohou přepravovat tak urozenou paní jako ty, je pro ně veškerou odměnou, po které by mohli toužit.“

„Stříbro dostanou též.“

Morco se usmál. „Jak si přeješ.“ Hovořil plynule Společným jazykem, jenom se slabým náznakem tyrošského přízvuku. Řekl jí, že po mořích se plaví už třicet let, nejdříve jako veslař, pak kormidelník a nakonec kapitán své vlastní obchodní galéry. Bouřlivá tanečnice byla jeho čtvrtou lodí a nejrychlejší ze všech, dvoustěžňovou galérou s šedesáti vesly.

Zajisté to byla nejrychlejší z lodí dostupných v Bílém přístavu, kam Catelyn a ser Rodrik Cassel dorazili po svém bezhlavém cvalu dolů na jih podél řeky. Tyrošané jsou pověstní svou lakotou a ser Rodrik ji přemlouval, aby si najali rybářskou šalupu z ostrovů Tři sestry, ale Catelyn trvala na galéře a dobře udělala. Po většinu cesty vály větry proti nim a bez vesel galéry by se stále ještě plahočili na moři za Prsty, místo, aby se blížili ke Královu přístavišti a konci své cesty.

Tak blízko, pomyslela si. Pod plátěnými obvazy, tam, kde se do nich zakousla ocel dýky, jí v prstech stále bolestně cukalo. Ta bolest je mým bičem, říkala si Catelyn, kdybych náhodou zapomněla. Nedokázala ohnout dva poslední prsty na levé ruce a ty ostatní už nikdy nebudou tak ohebné jako dřív. Jistě, byla to malá cena za Branův život.

V tu chvíli na palubu vyšel ser Rodrik. „Můj dobrý příteli,“ řekl Moreo přes svůj vidlicovitě tvarovaný zelený vous. Tyrošané milovali zářivé barvy, dokonce i na vlasech a vousech. „Rád vidím, že už se ti vede lépe.“

„Ano,“ přikývl ser Rodrik. „Už celé dva dny netoužím umřít.“ Uklonil se Catelyn. „Moje paní.”

Skutečně vypadal lépe. O odstín hubenější, než když vypluli z Bílého přístavu, ale již takřka opět sám sebou. Silné větry v Kousanci a rozbouřené úzké moře se s ním neshodly a on takřka spadl přes palubu, když je nečekaně zasáhla bouře za Dračím kamenem, ale jaksi se mu podařilo chytit se provazu a držet se, dokud jej tři z Moreových mužů nezachránili a neodnesli do bezpečí v podpalubí.

„Kapitán mi pravě sdělil, že naše cesta je téměř u konce,“ řekla.

Seru Rodrikovi se podařilo suše usmát. „Tak brzy?“ Bez svých velkých bílých licousů vypadal podivně; jaksi menší, méně dychtivý a o deset let starší. Nicméně, tam v Kousanci se zdálo nanejvýš rozumným podřídit se břitvě muže z posádky, poté co licousy byly už potřetí beznadějně potřísněny, když se nakláněl přes zábradlí a zvracel do rozbouřených vod.

„Ponechám vás o samotě, abyste mohli probrat svoje záležitosti,“ řekl kapitán Moreo. Uklonil se a vzdálil se.

Galéra letěla po vodě jako vážka, její vesla se zvedala a padala v dokonalém rytmu. Ser Rodrik se opřel o zábradlí a zahleděl se na ubíhající pobřeží. „Nepatřím mezi nejchrabřejší ochránce.“

Catelyn se jemně dotkla jeho paže. „Jsme tady, sere Rodriku, a jsme v pořádku. To je jediné, na čem teď záleží.“ Rukou zajela pod svůj plášť, kde tuhými prsty zašmátrala po dýce visící u jejího pasu. Zjistila, že se jí musí tu a tam dotknout, aby sama sebe ujistila. „Nyní musíme najít králova zbrojmistra a modlit se, aby to byl člověk, kterému lze důvěřovat.“

„Ser Aron Santagar je ješitný muž, ale čestný.“ Ser Rodrik si zvedl ruku k obličeji, s úmyslem uhladit si licousy, jen aby znovu zjistil, že je tam nemá. Zatvářil se rozpačitě. „Možná tu dýku zná, ano... ale moje paní, od okamžiku, kdy vystoupíme na břeh, budeme vystaveni nebezpečí. A u dvora jsou takoví, kteří tě poznají podle vzhledu.“

Catelynina ústa se pevně stáhla. „Malíček,“ zamumlala. Před očima se jí zjevil jeho obličej; chlapecký obličej, třebaže chlapec už to dávno nebyl. Jeho otec zemřel před několika lety, takže nyní to byl lord Baeliš, ale přesto se mu stále říká Malíček. To její bratr Edmure mu dal to jméno, před dávnou dobou v Řekotočí. Skromné pozemky, kde se nacházelo sídlo jeho rodu, byly na nejmenším z Prstů a i Petyr byl na svůj věk hubený a malý.

Ser Rodrik si odkašlal. „Lord Baeliš kdysi, ehm...“ Odmlčel se při hledání vhodného výrazu.

Catelyn byla nad veškerou jemnost povznesená. „Byl to svěřenec mého otce. Vyrůstali jsme spolu v Řekotočí. Já ho považovala za svého bratra, ale jeho city vůči mně byly... více než bratrské. Když bylo oznámeno, že se provdám za Brandona Starka, Petyr si začal činit nárok na mou ruku. Bylo to šílené. Brandonovi bylo dvacet, Petyrovi sotva patnáct. Musela jsem Brandona prosit, aby ušetřil Petyrův život. Nechal ho ze souboje vyjít s pouhou jizvou. Potom ho můj otec poslal pryč. Od té doby jsem ho neviděla.“ Nastavila obličej vodní spršce, jako by rychlý vítr byl schopný odvát ty vzpomínky pryč. „Napsal mi, že se se mnou chce setkat v Řekotočí, poté co byl Brandon zabit, ale já jsem ten dopis spálila. Tehdy už jsem věděla, že se se mnou ožení Ned namísto svého bratra.“

Prsty sera Rodrika opět zašmátraly po neexistujících licousech. „Malíček je teď členem Malé rady.“

„Věděla jsem, že to dotáhne vysoko,“ řekla Catelyn. „Vždycky byl chytrý, dokonce jako chlapec, ale jednou věcí je být chytrý, a jinou moudrý. Přemýšlím, co se z něho za ta léta stalo.“

Vysoko nad jejich hlavami zavolal muž hlídky ze svého koše. Kapitán Moreo se vyškrábal na palubu, začal chrlit příkazy a všude kolem nich na Bouřlivé tanečnici vypukla zuřivá aktivita, když před sebou spatřili Královo přístaviště rozložené na vrcholu jeho tří vysokých kopců. Catelyn věděla, že před třemi sty lety byly tyto kopce porostlé lesy a jenom hrstka rybářů žila na severním břehu Černovodého proudu, kde se vody hluboké, rychlé řeky řítily do moře. Pak z Dračího kamene připlul Aegon Dobyvatel. Tehdy se jeho armády vylodily na břeh a na nejvyšším z kopců postavily svou první hrubou pevnůstku ze dřeva a hlíny.

Nyní město pokrývalo pobřeží tak daleko, kam až Catelyn dohlédla; paláce, arboreta a sýpky, cihlová skladiště, dřevené hospody a kupecké krámky, putyky, hřbitovy a nevěstince, všechno nakupené jedno na druhém. Dokonce i na tuto vzdálenost slyšela hluk doléhající k nim z rybího trhu. Mezi budovami se táhly široké cesty lemované stromy, hrbolaté uličky pro pěší i chodníčky tak úzké, že dva lidé tam nemohli jít vedle sebe. Visenyin kopec byl korunován Velkým Baelorovým septem s jeho sedmi krystalovými věžemi. Za městem na Rhaenysině kopci stály zčernalé zdi Dračího doupěte, jehož obrovitý dóm se zřítil v ruinu a jehož bronzová vrata byla již po století zavřená. Mezi nimi běžela Ulice sester, rovná jako šíp. V dálce se zvedaly městské hradby, vysoké a mocné.

Nábřeží lemovala stovka mol a přístav byl přeplněný kotvícími loděmi. Rybářské čluny pro hluboké vody i říční čluny připlouvaly a odplouvaly, převozníci se odstrkovali bidly sem a tam přes Černovodý proud, obchodní galéry vykládaly zboží z Braavosu, Pentosu a Lysu. Catelyn spatřila královninu přepychově zdobenou veslici, kotvící vedle bachraté velrybářské lodi z přístavu Ibben, jejíž trup byl černý dehtem, a o kus dál po řece odpočíval u svých mol tucet štíhlých zlatých válečných lodí, s plachtami vykasanými a strašlivými železnými klouny oblévanými vodou.

A nad tím vším, zahlížející dolů z Aegonova vysokého kopce, stála Rudá bašta; sedm obrovitých bubnovitých věží korunovaných železným cimbuřím, rozměrný ponurý barbakán, síně s klenutými stropy a kryté mosty, kasárna, sklepení, sýpky a masivní parkánová zeď prošpikovaná střílnami pro lučištníky, to vše z bledě červeného kamene. Baštu nařídil postavit sám Aegon Dobyvatel. Dokončena byla za jeho syna Maegora Krutého, který posléze nechal stít hlavy všem kameníkům, tesařům a zedníkům, co na ní pracovali. Zapřísahal se, že jenom krev draka bude znát všechna tajemství této pevnosti Dračích pánů.

A přesto nyní praporce, které vlály z jejích hradeb, byly zlaté, ne černé, a tam, kde kdysi dštil oheň tříhlavý drak, nyní skotačil korunovaný jelen rodu Baratheonů.

Z přístavu právě vyplouvala loď z Letních ostrovů, štíhlá jako labuť, s vysokým stěžněm a obrovitými bílými plachtami obtěžkanými větrem. Bouřlivá tanečnice proplula kolem ní, neúnavně míříc k pobřeží.

„Moje paní,“ řekl ser Rodrik, „zatímco jsem odpočíval, promyslel jsem si, jak nejlépe postupovat. Ty nesmíš vstoupit do hradu. Já tam půjdu místo tebe a přivedu sera Arona na nějaké bezpečné místo.“

Pozorovala starého rytíře, zatímco galéra se blížila k molu. Moreo svým mužům udílel příkazy v drsné valyrijštině, řeči Svobodných měst. „Vystavil bys tím svůj život stejnému riziku jako já svůj.“

Ser Rodrik se usmál. „Já myslím, že ne. Díval jsem se předtím na svůj odraz ve vodě a stěží jsem sám sebe poznal. Moje matka byla posledním člověkem na světě, který mne viděl bez licousů, a ta už je čtyřicet let mrtvá. Věřím, že jsem v bezpečí, moje paní.”

Moreo zahalekal rozkaz. Jako jedno se čtyřicet vesel zvedlo nad hladinu, pak se ponořilo a zabralo opačným směrem. Galéra zastavila. Další výkřik. Vesla zajela do trupu. Když přiráželi k molu, tyrošští muži vyskočili, aby loď uvázali. Na palubu přichvátal Moreo, samý úsměv. „Královo přístaviště, moje paní, jak jsi přikázala, a mohu tě ujistit, že moje loď nikdy nevykonala rychlejší ani bezpečnější plavbu. Budeš potřebovat pomoc při přenesení svých zavazadel do hradu?“

„My do hradu nepůjdeme. Snad bys mi mohl navrhnout hostinec, něco čistého, pohodlného a nepříliš vzdáleného od řeky.“

Tyrošan si prsty prohrábl svůj zelený vous. „Přesně tak. Znám několik podniků, které by mohly vyhovovat tvým potřebám. Ovšem nejdříve, mohu-li být tak troufalý, je zde záležitost vyplacení druhé půle platby, na níž jsme se dohodli. A samozřejmě stříbrňáky navíc, které jsi tak laskavě slíbila. Myslím, že to bylo šedesát stříbrných.“

„Pro veslaře,“ připomněla mu Catelyn.

„Och, to zajisté,“ řekl Moreo. „Napadlo mě, že bych je pro ně mohl uschovat, dokud se nevrátíme do Tyroše. To kvůli jejich ženám a dětem. Když jim stříbro dáš lady, moje paní, prohrají je v kostkách nebo budou celou noc holdovat neřestem.“

„Existují horší věci, za které se dají utrácet peníze,“ vložil se do rozhovoru ser Rodrik. „Zima se blíží.“

„Každý z nich ať se rozhodne sám za sebe,“ řekla Catelyn. „Zasloužili si to stříbro. Jak je utratí, to už není moje starost.“

„Jak pravíš, moje paní,“ odpověděl Moreo, samá úklona a úsměv.

Jen pro jistotu Catelyn vyplatila veslaře sama, stříbrňák každému muži a po měďáku navíc dvěma, kteří vynesli jejich truhlice polovinu cesty do Visenyina kopce, do hostince, který jim Moreo doporučil. Byla to stará stavba nepravidelného půdorysu v Úhoří ulici. Žena, která hostinec vlastnila, byla zapšklá čarodějnice s bloudivým okem, jež si je podezřívavé změřila a kousla do mince, kterou jí Catelyn nabídla, aby se ujistila, že není falešná. Místnosti však byly prostorné a vzdušné a Moreo přísahal, že její rybí guláš je ten nejšťavnatější v celých Sedmi královstvích. A co bylo nejlepší, ani v nejmenším se nezajímala o jejich jména.

„Myslím, že bude nejlépe, když se budeš zdržovat mimo společnou jídelnu,“ řekl jí ser Rodrik, jakmile se nastěhovali. Měl na sobě kroužkovou zbroj, dýku a dlouhý meč pod tmavým pláštěm s kapucí, kterou si mohl přetáhnout přes hlavu. „Vrátím se do setmění, společně se serem Aronem,“ slíbil. „Nyní si odpočiň, moje paní.“

Catelyn byla unavená. Cesta byla dlouhá a vyčerpávající, a ona již nebyla tak mladá, jako bývala kdysi, Z jejího okna byl výhled přes uličku a střechy na Černovodý proud za nimi. Dívala se, jak ser Rodrik odchází, spěšně kráčí rušnými ulicemi, dokud se neztratil v davu, a pak se rozhodla dát na jeho radu. Matrace byla vycpaná slámou místo peřím, ale Catelyn nečinilo potíže usnout na ni.

Probudilo ji naléhavé bušení na dveře.

Catelyn se prudce posadila. Střechy Králova přístaviště za oknem se koupaly v červené záři zapadajícího slunce. Spala déle, než měla v úmyslu. Na dveře znovu udeřila čísi pěst a cizí hlas zvolal: „Otevřte ve jménu krále.“

„Okamžik,“ odpověděla. Zahalila se do svého pláště. Na stolku vedle postele ležela dýka. Vzala ji a otevřela petlici těžkých dřevěných dveří.

Muži, kteří vtrhli dovnitř, na sobě měli černou kroužkovou zbroj a zlaté pláště Městské hlídky. Jejich velitel se při pohledu na dýku v její ruce usmál a řekl: „To není třeba, moje paní. Jsme tady, abychom tě doprovodili do hradu.“

„Na čí příkaz?“ zeptala se.

Ukázal jí stuhu. Catelyn zatajila dech. Pečeť byla z šedivého vosku a na ní drozd. „Petyr,“ vydechla. Tak brzy! Seru Rodrikovi se určitě něco stalo. Pohlédla na velitele stráží. „Víte, kdo jsem?“

„Ne, moje paní,“ odpověděl. „Náš pán Malíček nám pouze nařídil přivést tě k němu a dohlédnout na to, aby se ti nic nestalo.“

Catelyn přikývla. „Mohli byste počkat venku, než se obléknu?“

Vykoupala si ruce v míse a omotala je čistým plátnem. Když se snažila sešněrovat si korzet kolem těla a zavázat olivově hnědý plášť kolem krku, prsty měla obhroublé a podivně cizí. Jak se Malíček mohl dozvědět, že je tady? Ser Rodrik by mu to sám nikdy neřekl. Třebaže starý, byl tvrdohlavý a dokázal být věrný až za hrob. Dorazili příliš pozdě, takže Lannisterové se do Králova přístaviště dostali před ní? Ne, pokud by tohle byla pravda, Ned by tu byl také a určitě by za ní přišel. Jak...?

Pak si vzpomněla. Moreo. Tyrošan věděl, kdo jsou a kde jsou, proklatec. Doufala, že za tu informaci dostal řádně zaplaceno.

Poslali pro ni koně. Když vyrazili, podél ulic byly zapalovány lampy a Catelyn jedoucí obklopena muži hlídky ve zlatých pláštích na sobě cítila oči města. Když přijeli k Rudé baště, padací mříž byla spuštěná a velká brána na noc zavřená, ale okna hradu byla stále živá blikajícími světýlky. Strážní nechali svoje koně venku před hradbami a doprovodili ji dovnitř úzkým postranním vchodem a pak vzhůru po nekonečných schodech k jedné z věží.

Byl sám v místnosti, seděl na těžkém dřevěném stolci a vedle něj stála olejová lampa, v jejímž světle cosi psal. Když ji přivedli dovnitř, odložil brk a pohlédl na ni. „Cat,“ řekl tiše.

„Proč jsem sem byla přivedena tímto způsobem?“

Vstal a briskně pokynul strážím. „Nechte nás o samotě.“ Muži se vzdálili. „Doufám, že s tebou nezacházeli špatně,“ řekl, jakmile muži odešli. „Dal jsem jim výslovné příkazy.“ Všiml si jejích obvazů. „Tvoje ruce...“

Catelyn ignorovala naznačenou otázku. „Nejsem zvyklá být před někoho předváděna jako nějaká poslední služka,“ řekla ledovým hlasem. „Jako chlapec jsi ještě věděl, co je to zdvořilost.“

„Vidím, že jsem tě rozzlobil, moje paní. To nebylo mým úmyslem.“ Zatvářil se zkroušeně. Ten pohled přinesl Catelyn na mysl živé vzpomínky. Býval to uličnický chlapec, ale po svých neplechách se vždycky tvářil jako velký kajícník; byl to dar, kterým byl obdařen. Léta ho příliš nezměnila. Petyr býval malým chlapcem a vyrostl v malého muže, o palec či dva menšího než Catelyn, štíhlého a hbitého, s ostrými rysy, které si pamatovala, a stejnýma usměvavýma šedozelenýma očima. Měl nyní malou špičatou bradku a bílé nitky ve vlasech, třebaže teprve nedávno dovršil třicítku. Hodila se k stříbrnému drozdovi, který zdobil jeho plášť. Dokonce i jako dítě vždycky miloval stříbro.

„Jak ses dozvěděl, že jsem ve městě?“ zeptala se ho.

„Lord Varys ví všechno,“ odpověděl Petyr s prohnaným úsměvem. „Zakrátko nás navštíví, ale já jsem se s tebou chtěl nejdříve setkat o samotě. Už je to tak dlouho, Cat. Kolik let?“

Catelyn jeho srdečnost ignorovala. Měla na srdci mnohem důležitější otázky. „Takže to byl králův Pavouk, kdo mě našel?“

Malíček zamrkal. „Raději mu tak neříkej. Je na to velmi háklivý. Tuším to bude tím, že je eunuch. V tomto městě se nestane nic, o čem by Varys nevěděl. Často dokonce ví věci ještě předtím, než k nim dojde. Má svoje informátory všude. Svoje ptáčky, jak jim říká. Jeden z těch jeho ptáčků se doslechl o tvojí návštěvě. Můžeme děkovat náhodě, že Varys s tím přišel nejdříve za mnou.“

„Proč za tebou?“

Pokrčil rameny. „Proč ne za mnou? Jsem správce pokladny, králův rádce. Selmy a lord Renly odjeli na sever naproti Robertovi, lord Stannis se už delší dobu zdržuje na Dračím kameni, takže zbývá jen mistr Pycelle a já. Zcela přirozeně se rozhodl pro mne. Vždycky jsem byl přítelem tvé sestry Lysy, Varys to ví.”

„Ví Varys o...“

„Lord Varys ví všechno... až na to, proč jsi tady.“ Zvedl obočí. „Proč jsi tady?“

„Ženě je dovoleno tesknit po svém muži, a když matka zatouží mít své dcery nablízku, kdo jí to může mít za zlé?“

Malíček se zasmál. „Och, dobře řečeno, moje paní, ale neočekávej ode mne, prosím, že tomu uvěřím. Znám tě až příliš dobře. Připomeň mi, jak znějí slova Tullyů.“

Její hrdlo bylo vyschlé. „Rodina. Povinnost. Čest“ zarecitovala škrobeně.

„Rodina. Povinnost. Čest,“ opakoval v ozvěně. „To všechno od tebe bylo zapotřebí na Zimohradu, kam si tě náš pobočník odvedl. Ne, moje paní, něco se stalo. Tato tvoje náhlá cesta vypovídá o jisté naléhavosti. Prosím, dovol mi pomoci ti. Staří dobří přátelé by nikdy neměli váhat spoléhat se jeden na druhého.“ Jeho slova přerušilo tiché zaklepání na dveře. „Dále,“ zvolal Malíček.

Muž, který prošel dveřmi, byl otylý, navoněný, napudrovaný a holohlavý jako vejce. Měl na sobě zlatými vlákny protkávanou vestu oblečenou přes volnou róbu z purpurového hedvábí a na nohou měl špičaté trepky z měkkého sametu. „Lady Stark!“ zvolal a vzal její ruku do obou svých, „vidět vás po tolika letech je pro mne nesmírným potěšením.“ Jeho dlaně byly měkké a vlhké a jeho dech voněl liliemi. „Och, tvoje ubohé ruce. Spálila ses, drahá paní? Prsty jsou delikátní věc... Náš dobrý mistr Pycelle vyrábí vynikající hojivou mast, mám poslat pro džbánek?“

Catelyn jemně vytáhla prsty z jeho sevření. „Děkuji ti, můj pane, ale můj vlastní mistr Luwin má zranění již ošetřil.“

Varys sklonil hlavu na stranu. „S velkým zármutkem jsem si vyslechl zvěsti o tvém synovi. Je ještě tak mladý. Bohové jsou krutí.“

„V tom se spolu shodneme, lorde Varysi,“ řekla. To oslovení bylo spíš jen zdvořilostí náležející mu jako členovi rady, jinak Varys nebyl lordem ničeho, snad jenom pavoučí sítě, pánem ničeho než svých našeptávačů.

Eunuch rozepjal svoje měkké ruce. „Doufám, že ve více věcech než jenom v téhle, drahá paní. Chovám ve vysoké úctě tvého manžela, našeho nového pobočníka, a vím, že oba milujeme krále Roberta.“

„Ano,“ byla nucena říci. „To jistě.“

„Nikdy nežil král tak milovaný jako náš Robert,“ zavtipkoval Malíček. Prohnaně se usmál. „Alespoň co lord Varys slyšel.“

„Milá paní,“ řekl Varys s velkou starostlivostí. „Ve Svobodných městech žijí muži se zázračnými léčivými schopnostmi. Řekni jediné slovo a já některého pošlu ke tvému drahému Branovi.“

„Mistr Luwin dělá pro Brana všechno, co pro něj udělat lze,“ řekla mu. Nechtěla mluvit o Branovi, ne tady, ne s těmito muži. Malíčkovi důvěřovala jen málo a Varysovi vůbec ne. Nenechá je pást se na vlastním žalu. „Lord Baeliš říká, že ti mám poděkovat za to, že jsi mne sem dal přivést.“

Varys se zasmál jako malé děvčátko. „Ach, ano. Předpokládám, že já jsem vším vinen. Doufám, že mi odpustíš, laskavá paní.“ Usadil se do křesla a složil si ruce v klíně. „Napadlo mě, zda bychom tě mohli požádat, abys nám ukázala tu dýku?“

Catelyn Stark hleděla na eunucha v ohromené nevíře. On je opravdu pavouk, pomyslela si zděšeně, čaroděj nebo něco ještě horšího. Ví věci, které nikdo vědět nemůže, pokud ovšem... „Co jste udělali seru Rodrikovi?“ zeptala se.

Malíček byl zmaten. „Připadám si jako rytíř, který přijel do bitvy bez svého brnění. O jaké dýce to mluvíte? Kdo je to ser Rodrik?“

„Ser Rodrik Cassel je zbrojmistrem na Zimohradu,“ informoval ho Varys. „Ujišťuji tě, lady Stark, že tomu dobrému rytíři se nic nestalo. Navštívil nás dnešního odpoledne. Se serem Aronem Santagarem byli ve zbrojnici a hovořili spolu o jisté dýce. Kolem západu slunce společně vyšli z hradu a odebrali se k tomu strašlivému doupěti, kde jsi přebývala. Stále tam jsou, pijí v jídelně a čekají na tvůj návrat. Ser Rodrik byl velmi rozrušen, když zjistil, že jsi pryč.“

„Jak to všechno víš?“

„Švitoření malých ptáčků,“ řekl Varys s úsměvem. „Já vím hodně věcí, urozená paní. Je to podstata mého povoláni.“ Pokrčil rameny. „Tu dýku máš u sebe, viď?“

Catelyn ji vytáhla zpod svého pláště a položila ji na stůl před něho. „Tady. Možná ti tvoji ptáčkové pošeptají jméno člověka, kterému patří.“

Varys dýku zvedl s přehnanou jemností a projel palcem podél jejího ostří. Vytryskla krev a on maličko vykřikl a upustil zbraň zpátky na stůl.

„Opatrně,“ řekla mu Catelyn, „je velmi ostrá.“

„Nic nemá čepel tak ostrou jako valyrijská ocel,“ řekl Malíček, když Varys začal sát svůj krvácející palec, zahlížeje na Catelyn s tichou výtkou. Malíček vzal dýku do ruky, sevřel její jílec. Vyhodil ji do vzduchu, pak ji chytil druhou rukou. „Skvělé vyvážení. A ty hledáš majitele? Je tohle důvod tvojí návštěvy? K tomu nepotřebuješ sera Arona, moje paní. Měla jsi rovnou přijít za mnou.“

„A kdybych přišla,“ řekla, „co bys mi řekl?“

„Řekl bych ti, že v Králově přístavišti existuje jen jedna dýka jako tahle.“ Uchopil čepel mezi palec a ukazováček, zvedl dýku nad svoje rameno a mrštil jí přes místnost nacvičeným pohybem zápěstí. Narazila na dřevo a zabodla se hluboko do dubu. „Je moje.“

„Tvoje?“ Nedávalo to smysl, Petyr vůbec nebyl v Zimohradu.

„Až do turnaje v den jména prince Joffreye,“ řekl, přešel místnost a vykroutil dýku ze dřeva. „Vsadil jsem si na sera Jaimeho při rytířském klání, společně s polovinou dvora.“ Petyr se rozpačitě usmál a v tu chvíli vypadal opět jako napůl chlapec. „Když ho Loras Tyrell shodil z koně, mnozí z nás o něco zchudli. Ser Jaime prohrál sto zlatých dragonů, královna přišla o svůj smaragdový přívěsek a já musel odevzdat svou dýku. Její Výsost dostala svoje smaragdy zpátky, ovšem zbytek si vítěz ponechal.”

„Kdo?“ naléhala na něj Catelyn, s ústy vyprahlými strachem. V prstech jí cukalo připomenutou bolestí.

„Skřet,“ odpověděl Malíček, zatímco lord Varys pozoroval její obličej. „Tyrion Lannister.“

JON

Nádvoří zvonilo písní mečů. Když zaútočil, pod černou vlnou, vařenou kůží a kroužkovou zbrojí Jonovi stékal po hrudníku ledový pot. Grenn zakopl a zvrátil se dozadu, stěží schopen bránit se. Když zvedl svůj meč, Jon se sklonil pod něj a uštědřil svému protivníkovi rozmáchlý úder, při kterém meč narazil do chlapcovy nohy. Grenn se zapotácel. Sekl po Jonovi zezdola a Jon odpověděl odražením seshora, kterým promáčkl Grennovu přilbici. Když se snažil o úder ze strany, Jon čepel jeho meče smetl stranou a udeřil ho do hrudníku předloktím v drátěné košili. Grenn ztratil rovnováhu a tvrdě dosedl do sněhu. Jon mu vyrazil meč z prstů sekem do zápěstí, provázeným výkřikem bolesti. „Dost!“ Ser Alliser Thorne měl hlas ostrý jako valyrijská ocel. Grenn si tiskl ruku. „Ten bastard mi zlomil zápěstí.“ „Ten bastard ti přeťal podkolenní šlachy, otevřel ti lebku a usekl ti ruku. Nebo by to udělal, kdyby tyhle meče měly ostré hrany. Máš štěstí, že Noční hlídka potřebuje nejenom strážné a průzkumníky, ale také štolby ke koním.“ Ser Alliser pokynul Jerenovi a Žábě. „Zvedněte Pratura na nohy, musí si vyřídit pohřební záležitosti.“

Jon si sundal přilbici z hlavy, zatímco druzí dva hoši zvedali Grenna. Mrazivý ranní vzduch na jeho obličeji byl příjemný. Opřel se o svůj meč, zhluboka se nadechl a na okamžik si dovolil vychutnávat svoje vítězství.

„To je meč, ne stařecká berla,“ napomenul ho ser Alliser příkře. „Bolí tě nohy, lorde Sněhu?“

Jon to jméno nesnášel, bral je jako urážku, kterou jej ser Alliser počastoval již prvního dne, kdy k němu přišel na výcvik. Chlapcům se zalíbila a teď ji slýchal ode všech. Zasunul meč zpátky do pochvy. „Ne,“ odpověděl.

Thorne k němu zamířil a jeho oděv z lesklé černé kůže při chůzi tiše šeptal. Byl to pevně stavěný muž kolem padesátky, štíhlý a tvrdý, s bíle prokvetlými černými vlasy a očima jako odštěpky onyxu. „Teď pravdu,“ přikázal mu.

„Jsem unavený,“ přiznal se Jon. Paže ho pálily od tíhy meče a teď, když boj skončil, začínal cítit také rány, které utržil.

„Jsi prostě slaboch.“

„Vyhrál jsem.“

„Ne. Pratur prohrál.“

Jeden z chlapců se zahihňal. Jon věděl, že bude lépe neodpovídat mu. Porazil každého, koho proti němu ser Alliser postavil, a přesto z toho nic neměl, Zbrojmistr jej častoval jen posměšky. Jon dospěl k rozhodnutí, že Thorne ho nenávidí; samozřejmě, ostatní chlapce nenáviděl ještě víc.

„To bude pro dnešek stačit,“ řekl jim Thorne. „Na víc té vaší stupidity už dneska nemám žaludek. Kdyby si pro nás někdy přišli Jiní, modlím se, aby měli lukostřelce, protože vy dřeva líná se nehodíte na nic jiného než na potravu pro šípy.“

Jon následoval ostatní do zbrojnice, ale kráčel hodný kus cesty za nimi. Často tamtudy chodíval sám. Ve skupině, se kterou cvičil, jich bylo téměř dvacet, ale žádného z nich nemohl zvát svým přítelem. Většina jich byla o dva tři roky starší než on, a přesto žádný z nich nebyl takovým šermířem, jakým byl Robb ve čtrnácti. Dareon byl rychlý, ale měl strach z úderů. Pyp svůj meč používal jako dýku, Jeren byl slabý jako holka, Grenn pomalý a neobratný. Halderovy údery byly brutálně tvrdé, ale vřítil se člověku rovnou do rány. Čím víc času s nimi strávil, tím více jimi Jon pohrdal.

Uvnitř zbrojnice pověsil svůj meč v pochvě na hák na kamenné zdi. Chlapce kolem sebe ignoroval. Metodicky si začal svlékat svoji kroužkovou zbroj, kůže a potem nasáklý vlněný oděv. Na obou koncích dlouhé místnosti hořely v železných koších kusy uhlí, ale Jon zjistil, že se chvěje. Chlad jej tam provázel všude. Za pár let úplně zapomene na to, jaké to je, když je člověku teplo.

Když si oblékal šaty z hrubě tkané černé látky, které byly jeho každodenním oděvem, přepadla ho náhlá únava. Posadil se na lavici, jeho prsty zápolily s přezkami na jeho plášti. Taková zima, pomyslel si, vzpomínaje na teplé síně Zimohradu, kde horká voda protékala zdmi jako krev lidským tělem. Na Černém hradě bylo tepla poskrovnu; stěny tam byly studené a lidé ještě studenější.

Nikdo ho nevaroval, že život u Noční hlídky bude takový; nikdo kromě Tyriona Lannistera. Skřet mu pověděl pravdu během cesty na sever, jenomže tehdy už bylo příliš pozdě. Jon přemýšlel, zda jeho otec věděl, jaká Zeď bude. Musel to vědět, pomyslel si; a s tímto vědomím to bolelo tím víc.

Dokonce i jeho strýc ho na tomto chladném místě na konci světa opustil. Tady nahoře se žoviální Benjen Stark stal docela jiným člověkem. Byl prvním průzkumníkem a trávil dny a noci s lordem velitelem Mormontem, s mistrem Aemonem a dalšími vysokými důstojníky, zatímco Jona předal do ne zrovna něžné a laskavé péče sera Allisera Thorna.

Tři dny po jejich příjezdu se Jon doslechl, že Benjen Stark má velet půltuctů mužů při průzkumné výpravě do začarovaného hvozdu. Toho večera svého strýce vyhledal ve velké, dřevem obložené jídelně a prosil ho, aby ho vzal s sebou. Benjen ho stroze odmítl. „Tohle není Zimohrad,“ řekl mu, zatímco si krájel maso dýkou a napichoval je na vidličku. „Na Zdi muž dostane jen to, co si zaslouží. Ty ještě nejsi průzkumník, Jone, jenom zelenáč, na kterém lpí pach léta.“

Jon se s ním docela hloupě začal hádat. „V den jména mi bude patnáct,“ namítl. „Budu téměř dospělým mužem.“

Benjen Stark se zamračil. „Jsi chlapec a chlapcem zůstaneš, dokud ser Alliser neřekne, že jsi připravený stát se mužem Noční hlídky. Pokud si myslíš, že krev Starků tě opravňuje k nějakým snadno získaným výhodám, jsi na omylu. Tvůj otec vždycky bude zaujímat místo v mém srdci, ale mými bratry jsou teď tihle.“ Ukázal dýkou na muže kolem sebe, všechno chladnokrevné příslušníky Noční hlídky oděné v černém.

Druhého dne Jon vstal za svítání, aby se podíval, jak jeho strýc odjíždí. Jeden z jeho průzkumníků, velký ošklivý muž, si při sedláni svého koně hlasitě zpíval oplzlou písničku a jeho dech se srážel v chladném ranním vzduchu. Ben Stark se při ní usmíval, ale pro svého synovce úsměv neměl. „Kolikrát ti to mám říkat, Jone? Promluvíme si, až se vrátím.“

Když pozoroval svého strýce, jak odvádí svého koně do tunelu v ledu, Jon si vzpomněl na věci, které mu Tyrion Lannister řekl na královské cestě, a v duchu si Bena Starka představil, jak leží mrtvý na sněhu rudém jeho krví. Při tom pomyšlení se mu udělalo zle. Snad to svému strýci skutečně nepřeje? Vyhledal Ducha ve své osamělé cele a pohřbil obličej do jeho husté bílé srsti.

Pokud musí být sám, učiní osamělost svým brněním. Černý hrad neměl žádný boží háj, jenom malé septum a věčně opilého septona, ale Jon stejně sám sebe nedokázal přimět modlit se k bohům, starým nebo novým. Pokud jsou skuteční, říkal si, jsou stejně krutí a neúprosní jako zima sama.

Postrádal svoje opravdové bratry: malého Rickona, s jasnýma očkama, lesknoucíma se šibalstvím, když žadonil o pamlsek; Robba, svého soka v šermu, nejlepšího přítele a nerozlučného společníka; Brana, umíněného a zvídavého, vždycky toužícího následovat je a připojit se k čemukoli, co Jon a Robb právě dělali. Postrádal také děvčata, dokonce i Sansu, která mu nikdy neřekla jinak než „můj nevlastní bratr“, protože byla dost stará na to, aby pochopila, co to znamená bastard. A Aryu... tu postrádal dokonce víc než Robba, tu kostnatou malou holku s ustavičně odřenými koleny, rozcuchanými vlasy a otrhanými šaty, tak divokou a uličnickou. Arya jako by se nikdy nedokázala přizpůsobit o nic víc než on..., a přesto Jona vždycky uměla rozesmát. Dal by cokoli za to, aby teď mohl být s ní, aby jí znovu mohl pocuchat vlasy a dívat se, jak na něho dělá obličej, slyšet ji, jak dokončuje větu zároveň s ním.

„Tys mi zlomil zápěstí, bastarde jeden.“

Při nevlídném hlase nad sebou Jon zvedl oči. Tyčil se nad ním Grenn, se silným krkem a rudým obličejem, se třemi svými přáteli stojícími za ním. Znal Toddera, ošklivého malého chlapce s nepříjemným hlasem. Všichni rekruti mu říkali Žába. Jon si uvědomil, že ti druzí dva jsou chlapci, co je s nimi na sever přivedl Yoren, násilníci, které chytili na Prstech. Jejich jména zapomněl. Sotva s nimi promluvil, když se tomu mohl vyhnout. Byli to lotři a bezcitní tyrani a ani jeden z nich v sobě neměl špetku cti.

„Zlomil jsi mi zápěstí, bastarde.“

Jon vstal. „Když hezky poprosíš, zlomím ti i to druhé.“ Grennovi bylo šestnáct a byl o hlavu větší než Jon. Všichni čtyři byli větší než on, ale Jon z nich strach neměl. Na nádvoří je porazil všechny do jednoho.

„Možná my zlomíme jedno tobě,“ řekl jeden z násilníků.

„Zkuste to.“ Jon sáhl dozadu po svém meči, ale jeden z nich ho popadl za ruku a zkroutil mu ji za zády.

„Chceš, abychom před Thornem vypadali k ničemu,“ stěžoval si Žába.

„Byli jste k ničemu ještě předtím, než jsem vás vůbec poznal,“ odsekl Jon. Chlapec, který ho držel za ruku, mu s ní trhl vzhůru. Jonovým ramenem projela prudká bolest, ale nevykřikl.

Žába přistoupil blíž. „Naše lorďátko si na něj otevírá hubu,“ řekl. Měl prasečí očka, malá a lesklá. „Zdědil jsi ji po svojí mamičce, bastarde? Co byla zač, nějaká běhna? Pověz nám její jméno. Možná jsem ho jednou či dvakrát zaslechl.“ Dal se do smíchu.

Jon se zakroutil jako úhoř a vší silou dupl patou přes nárt chlapce, který ho držel. Ozval se náhlý výkřik bolesti a Jon byl volný. Vrhl se na Žábu, ohnul ho dolů přes lavici a přistál na jeho hrudníku s oběma rukama kolem jeho krku. Začal mu hlavou bušit o udusanou hlínu.

Ti dva z Prstů ho odtrhli a neurvale jím smýkli o zem. Grenn do něj začal kopat. Jon se kutálel pryč od úderů, když tu šero zbrojnice prořízl burácivý hlas. „NECHTE TOHO! OKAMŽITĚ!“

Jon se zvedl na nohy. Ve dveřích stál Donal Noye a zahlížel na ně. „Na bojování máte nádvoří,“ řekl zbrojíř. „V mojí zbrojnici nechci ty vaše bojůvky vidět, nebo je udělám svými bojůvkami a zaručuju vám, že to by se vám nelíbilo.“

Žába seděl na podlaze a s přehnanou opatrností si osahával zadní část hlavy. Když sundal prsty, měl je vlhké krví. „Chtěl mě zabít.“

„To je pravda. Já jsem to viděl,“ ozval se jeden z násilníků.

„Mně zlomil zápěstí,“ řekl Grenn a strčil je před Noyeho, aby se podíval.

Zbrojíř obdařil zvednuté zápěstí tím nejzběžnějším pohledem. „Pohmožděné. Možná naražené. Mistr Aemon ti na to dá mast. Jdi s ním, Toddere, na tu hlavu je třeba taky se podívat. Vy ostatní se vraťte do svých cel. Ty ne, Sněhu. Ty tu zůstaň.“

Jon se ztěžka posadil na dlouhou dřevěnou lavici, zatímco ostatní odcházeli, lhostejný k pohledům, které mu uštědřovali, tichým slibům odplaty v budoucnosti. V paži mu to cukalo bolestí.

„Hlídka potřebuje každého muže, kterého je schopná získat,“ řekl mu Donal Noye, když odešli. „Dokonce i muže, jako je Žába. Když ho zabiješ, na cti ti to nepřidá.“

V Jonově nitru se rozhořel prudký hněv. „On řekl, že moje matka byla -“

„Běhna. Já ho slyšel. No a co?“

„Lord Eddard není muž, co spí s běhnami,“ řekl Jon ledově. „Jeho čest-“

„- mu nebránila v tom, aby zplodil bastarda. Nebo snad ano?“

Jon byl rudý vzteky. „Mohu odejít?“

„Odejdeš, až ti řeknu, abys šel.“

Jon zamračeně hleděl na kouř stoupající z koše, dokud ho Noye nevzal pod bradou a silnými prsty mu neotočil hlavu.

„Dívej se na mě, když s tebou mluvím, chlapče.“

Jon se podíval. Zbrojíř měl hrudník jako sud piva a objemem odpovídající břicho. Jeho nos byl plochý a rozpláclý, a ustavičně jako by potřeboval oholit. Levý rukáv svojí černé vlněné tuniky měl připevněný k rameni stříbrnou sponou ve tvaru meče. „Slova tvoji matku běhnou nedělají. Byla tím, čím byla, a nic, co Žába říká, na tom nemůže nic změnit. Víš, my tady na Zdi opravdu máme muže, jejichž matky byly běhnami.“

Ne moje matka, pomyslel si Jon umíněně. O své matce nevěděl vůbec nic; Eddard Stark o ní nikdy nemluvil. A přesto o ní Jon tu a tam snil, tak často, že svým vnitřním zrakem téměř viděl její obličej. V jeho snech byla krásná a urozená a měla laskavé oči.

„Myslíš si, že to máš těžké, když jsi bastardem urozeného pána?“ pokračoval zbrojíř. „Ten chlapec, Jeren, je panchartem septona a Cotter Pyke je nemanželským synem hospodské děvky. Nyní je velitelem Východní hlídky u moře.“

„Mně na tom nezáleží,“ řekl Jon. „Nezajímají mě a nezajímáš mě ani ty nebo Thorne nebo Benjen Stark nebo kdokoli z vás. Nenávidím to tady. Je to tu příliš... je to tu studené.“

„Ano. Studené a kruté a tvrdé a ošklivé, taková je Zeď a muži, kteří po ní chodí. Ne jako pohádky, co ti vyprávěla tvoje chůva. Jo, my kašleme na povídačky a kašleme na tvoji chůvu. Tak to tady prostě chodí a ty jsi tady kvůli životu, stejně jako my ostatní.“

„Životu,“ opakoval Jon s hořkostí v hlase. Zbrojíř by o životě mohl vyprávět. Prožil si ho. Dal se k černým, až když ztratil ruku při obléhání Bouřlivého konce. Předtím byl kovářem Stannise Baratheona, králova bratra. Viděl Sedm království od jednoho konce ke druhému; hodoval a děvkařil a bojoval ve stovce bitev. Říkalo se, že to byl Donal Noye, kdo ukoval válečné kladivo krále Roberta, to, které vyrazilo život z Rhaegara Targaryena na Trojzubci. Dělal všechny věci, které Jon nikdy nebude moci dělat, a teprve pak, když byl starý, hodně po třicítce, utržil ránu sekyrou do paže, ta se mu podebrala a nebylo mu pomoci, dokud mu celá ruka neuhnila. Teprve tehdy, když jeho předchozí divoký život skončil, Donal Noye jako mrzák přišel na sever na Zeď.

„Ano, životu,“ řekl Noye. „Dlouhému životu nebo krátkému, to je na tobě, Sněhu. Půjdeš-li dál cestou, po které kráčíš, některý z tvých bratří ti jednou v noci podřízne krk.“

„To nejsou moji bratři,“ vyštěkl Jon. „Nenávidí mě, protože jsem lepší než oni.”

„Ne. Nenávidí tě proto, že se chováš, jako bys byl lepší než oni. Podívají se na tebe a vidí na hradě vychovaného bastarda, který si myslí, že je malým lordem.“ Zbrojíř se k němu naklonil blíž. „Ty žádný malý lord nejsi. Pamatuj si to. Jsi Sníh, ne Stark. Jsi bastard a rváč.“

„Rváč?“ Jon se tím slovem málem zadusil. To obvinění bylo tak nespravedlivé, že mu málem vyrazilo dech. „To oni se na mě zničehonic vrhli. Byli čtyři na jednoho.“

„Čtyři, které jsi pokořil na nádvoří. Čtyři, kteří z tebe pravděpodobně mají strach. Díval jsem se, jak bojuješ. S tebou to není žádný výcvik. Dát tvému meči ostří, nadělal bys z nich mrtvoly; ty to víš, já to vím a vědí to i oni. Nedáváš jim žádnou příležitost. Zahanbuješ je. Myslíš, že to je důvod, abys na sebe byl hrdý?“

Jon zaváhal. Pokaždé když zvítězil, cítil se hrdý. Proč by taky neměl? Jenomže zbrojíř mu teď chtěl vzít dokonce i tohle, a z jeho úst to znělo, jako by se Jon dopouštěl kdovíjaké špatnosti. „Jsou starší než já,“ namítl v sebeobraně.

„Starší, větší a silnější, to všechno je pravda. Vsadil bych se ale, že tvůj zbrojmistr na Zimohradu tě naučil, jak bojovat proti větším mužům. Kdo to byl, nějaký starý rytíř?“

„Ser Rodrik Cassel,“ odpověděl Jon opatrně. Napadlo ho, že to bude past. Cítil, jak se kolem něj zavírá.

Donal Noye se naklonil kupředu, blízko k Jonovu obličeji. „A teď se zamysli nad tímhle, chlapče. Před serem Alisserem žádný z nich v životě neměl svého zbrojmistra. Jejich otcové byli farmáři, povozníci, pytláci, kováři, horníci a veslaři na obchodních galérách. To, co vědí o boji, se naučili mezi palubami, v uličkách Starého města a Lannisportu, v zastrčených nevěstincích a hospodách podél královské cesty. Možná se cvičili v souboji s holemi, než sem přišli, ale ujišťuju tě, že žádný z nich nikdy nebyl tak bohatý, aby si mohl dovolit vlastnit opravdový meč.“ Jeho pohled byl ponurý. „Tak jak ti chutná vítězství teď, lorde Sněhu?“

„Neříkej mi tak!“ vyhrkl Jon ostře, ale prudkost jeho hněvu byla pryč. Najednou se cítil zahanbený a plný viny. „Nikdy jsem... nemyslel jsem si...“

„V tom případě je načase, abys začal přemýšlet,“ varoval ho Noye. „Buď tohle, nebo spi s dýkou u své postele. Teď jdi.“

Než Jon odešel ze zbrojnice, bylo téměř poledne. Mezi mraky vysvitlo slunce. Otočil se k němu zády a zvedl oči ke Zdi, lesknoucí se modře a křišťálově ve slunečním svitu. Dokonce i po všech těch týdnech ho pohled na ni stále naplňoval bázní. Staletí větrem navátých nečistot ji poskvrnila a vymlela, pokryla ji tenkou vrstvičkou a často vypadala spíš světle šedá jako zatažená obloha..., ale když se od ní odráželo slunce v jasný den, svítila, oživlá světlem, kolosální modrobílý útes, který plnil polovinu oblohy.

„Největší struktura kdy postavená rukama lidí,“ řekl Benjen Stark Jonovi na královské cestě, když Zeď poprvé spatřili z dálky. „A nade vší pochybnost také nejužitečnější,“ dodal Tyrion Lannister s úšklebkem, třebaže dokonce i Skřet ztichl, když se k ní blížili. Bylo ji vidět na míle daleko, světle modrou čáru přes severní obzor, táhnoucí se na východ a na západ a ztrácející se v dálce, nezměrnou a ničím nepřerušovanou. Tohle je konec světa, jako by všem říkala.

Když konečně spatřili Černý hrad, jeho roubené strážnice a kamenné věže vypadaly jako pouhá hrstka dětských kostek pohozených na sněhu pod nezměrnou stěnou z ledu. Prastará pevnost Černých bratří nebyla Zimohradem, vůbec nebyla skutečným hradem. Postrádala hradby, a proto nebylo možné bránit ji, ne z jihu, ani z východu nebo západu; ale byl to pouze sever, který Noční hlídku zajímal, a na severu se tyčila Zeď. Byla vysoká téměř sedm set stop, třikrát vyšší než nejvyšší věže pevnosti, kterou štítila. Jeho strýc řekl, že vrchol je dost široký na to, aby tam dvanáct rytířů ve zbroji mohlo jet vedle sebe. Na stráži tam stály ponuré obrysy obřích katapultů a monstrózních dřevěných jeřábů, jako kostry velkých ptáků, a mezi nimi procházeli muži v černém, malí jako mravenci.

Jak tak stál před zbrojnicí s hlavou vyvrácenou vzhůru, Jon se cítil přemožen takřka stejně jako toho dne na královské cestě, v den, kdy ji spatřil poprvé. Zeď byla taková. Někdy téměř dokázal zapomenout, že tam je, tak jako člověk zapomíná na oblohu nebo půdu pod nohama, ale byly také chvíle, kdy se zdálo, jako by na světě nebylo nic jiného než jen Zeď. Byla starší než Sedm království, a když stál pod ní a díval se vzhůru, Jona z ní začínala přepadat závrať. Cítil nezměrnou tíži mas ledu tisknoucích se dolů na něj, jako by se měla převrhnout, a Jon jaksi věděl, že kdyby se převrhla, celý svět by spadl s ní.

„Člověk musí přemýšlet, co se asi nalézá za ní,“ ozval se známý hlas.

Jon se ohlédl. „Lannister. Neviděl jsem - chci říct, myslel jsem, že jsem sám.“

Tyrion Lannister byl zachumlaný v tolika vrstvách kožešin, že vypadal jako medvídě. „Je toho hodně, co by se dalo říci o lidské nevšímavosti. Nikdy nevíš, čemu se můžeš přiučit.“

„Ode mě se nepřiučíš ničemu,“ řekl mu Jon. Od té doby, co skončila jejich cesta, vídal trpaslíka zřídkakdy. Jako královnin bratr byl Lannister čestným hostem Noční hlídky. Lord velitel mu dal svoje pokoje v Králově věži - takzvané, třebaže žádný král ji nenavštívil už celých sto let - a Lannister večeřel u Mormontova vlastního stolu. Dny trávil projížděním se po Zdi a noci hraním kostek a pitkami se serem Alliserem, Bowenem Marshem a dalšími vysoce postavenými důstojníky.

„Och, já se učím, kamkoli jdu.“ Malý mužík ukázal na Zeď svojí sukovitou černou vycházkovou holí. „Jak jsem již řekl..., co způsobuje, že když jeden člověk postaví zeď, druhý okamžitě chce vědět, co je za ní?“ Naklonil hlavu na stranu a pohlédl na Jona svýma podivně nespárovanýma očima. „Ty bys chtěl vědět, co je na druhé straně, viď?“

„Není to nic zvláštního,“ řekl Jon. Tolik toužil jezdit s Benjenem Starkem na jeho výpravy, pronikat hluboko do tajemství a záhad začarovaného hvozdu, chtěl bojovat s divokými Manceho Nájezdníka a strážit říši proti Jiným, ale tady bylo lepší nemluvit o věcech, po kterých člověk toužil. „Průzkumníci říkají, že tam jsou jenom lesy, hory a zamrzlá jezera se spoustou sněhu a ledu.“

„A měchohubci a ostrozubové,“ řekl Tyrion. „Na ty nezapomínejme, lorde Sněhu, k čemu jinému by tady stála ta velká věc?“

„Neříkej mi lorde Sněhu.“

Trpaslík zvedl obočí. „Byl bys raději, kdyby ti říkali Skřete? Dej jim vědět, že jejich slova ti ubližují, a nikdy nebudeš mít pokoj od urážek. Když ti chtějí dát jméno, vezmi si je, učiň je svým vlastním. Pak ti jím už nebudou moci ubližovat.“ Pokynul mu svojí holí. „Pojď se mnou. V jídelně teď budou podávat jakési mrzké maso a mně by miska něčeho horkého prospěla.“

Jon měl taky hlad, a tak přešel k Lannisterovi a zpomalil krok, aby se přizpůsobil trpaslíkově podivné, kolébavé chůzi. Zvedal se vítr a oni slyšeli staré dřevěné budovy praskající kolem nich a bouchání zapomenuté okenice v dálce, zas a znovu. Jednou se ozvalo tlumené žuch, když ze střechy sklouzla pokrývka sněhu a přistála blízko nich.

„Nikde nevidím tvého vlka,“ řekl mu Lannister.

„Uvázal jsem ho ve starých stájích, když jsme se cvičili v šermu. Všichni koně teď mají stání ve východních stájích, takže ho tam nikdo neobtěžuje. Po zbytek času zůstává se mnou. Moje spací cela je v Hardinově věži.“

„To je ta se zborceným cimbuřím, viď? Se zvětralými kameny dole na nádvoří a nahnutá jako náš vznešený král Robert po dlouhé noční pitce. Myslel jsem, že všechny ty budovy jsou opuštěné.“

Jon pokrčil rameny. „Nikoho nezajímá, kde spíš. Většina starých strážních věží je prázdná, můžeš si vybrat jakoukoli celu chceš.“ Kdysi Černý hrad hostil pět tisíc bojovníků s jejich koňmi, služebnictvem a zbraněmi. Nyní to byl domov pouhé desetiny toho počtu a jednotlivé jeho části se rozpadaly v ruiny.

Tyrion Lannister se dal do smíchu a u jeho úst se v mrazivém vzduchu tvořily obláčky bílé páry. „Nesmím zapomenout říci tvému otci, aby uvěznil víc kameníků, než se tvoje věž zhroutí.“

Jon v jeho slovech cítil urážku, ale nemělo smysl popírat pravdu. Noční hlídka postavila podél Zdi devatenáct velkých pevností, ale jenom tři z nich byly stále obývané: Východní hlídka na šedivém, větry ošlehávaném pobřeží. Stínová věž vysoko v horách, kde Zeď končila, a mezi nimi Černý hrad, na konci královské cesty. Ostatní pevnosti, dávno opuštěné, byly osamocenými místy, kde strašilo, kde chladné větry hvízdaly skrze černá okna a duchové mrtvých přebývali na hradbách.

„Je lepší, když spávám sám,“ řekl Jon tvrdohlavě. „Ostatní se Ducha bojí.“

„Moudří hoši,“ řekl Lannister. Pak změnil téma. „Povídá se, že tvůj strýc je pryč už příliš dlouho.“

Jon si vzpomněl na přání, které k němu přišlo v hněvu, na vizi Benjena Starka mrtvého ve sněhu, a rychle se odvrátil. Trpaslík často uměl vycítit ty nejskrytější věci a Jon nechtěl, aby v jeho očích spatřil vinu. „Řekl, že bude zpátky do mého dne jména,“ připustil. Jeho den jména přišel a odešel, nepovšimnut, už před čtrnácti dny. „Hledali sera Waymara Royceho, jehož otec je vazalem lorda Arryna. Strýc Benjen řekl, že možná budou muset jet pátrat až ke Stínové věži. To znamená celou cestu vzhůru do hor.“

„Slyšel jsem, že poslední dobou zmizelo mnoho dobrých průzkumníků,“ řekl Lannister, když vystupovali po schodech vedoucích k jídelně. Usmál se a otevřel dveře. „Možná jsou letos měchohubci hladovější než obvykle.“

Jídelna byla rozlehlá a chladná, i přesto, že v jejím velkém krbu burácel oheň. V krovech vysokého stropu hnízdily vrány. Jon slyšel, jak mu krákorají nad hlavou, když si bral misku dušeniny a skývu černého chleba od jejich denních kuchařů. Grenn, Žába a někteří z ostatních seděli na lavici blízko nejteplejšího místa, smáli se a jeden na druhého pokřikovali drsnými hlasy. Jon se na ně na okamžik zamyšleně podíval. Pak si vybral místo na vzdáleném konci síně, daleko od ostatních strávníků.

Tyrion Lannister se posadil proti němu a podezřívavě přičichl k pokrmu. „Oves, cibule, mrkev,“ mumlal. „Někdo by měl kuchaři vyřídit, že tuřín není maso.“

„Je to skopový guláš.“ Jon si stáhl rukavice a hřál si ruce nad párou stoupající z misky. Při té vůni se mu začaly v ústech sbíhat sliny.

„Sněhu!“

Jon poznal hlas Allisera Thorna, ale zazníval z něj podivný tón, který v něm neslyšel nikdy předtím. Otočil se.

„Lord velitel tě chce vidět. Hned.“

Na okamžik byl Jon příliš vyděšený, než aby se dokázal pohnout. Proč by ho velitel měl chtít vidět? Dozvěděli se něco o Benjenovi, pomyslel si divoce, je mrtvý, jeho vize se naplnila. „Jde o mého strýce?“ vyhrkl. „Vrátil se v pořádku?“

„Lord velitel není zvyklý čekat,“ zněla odpověď sera Allisera. „A já nejsem zvyklý na to, aby o mých rozkazech pochybovali bastardi.“

Tyrion Lannister se zhoupl z lavice a vstal. „Nech toho, Thorne. Vždyť toho chlapce děsíš.“

„Nepleť se do záležitostí, do kterých ti nic není, Lannistere. Ty tady nemáš co pohledávat.“

„Mám však co pohledávat u dvora,“ řekl trpaslík s úsměvem. „Slovo do správného ucha, a než dostaneš dalšího hocha k výcviku, zemřeš jako zapšklý stařec. Teď Sněhovi řekni, proč s ním Starý medvěd chce mluvit. Týká se to jeho strýce?“

„Ne,“ odpověděl ser Alliser. „Jde o zcela jinou záležitost. Dnešního rána přiletěl pták ze Zimohradu se vzkazem, který se týká jeho bratra.“ Pak sám sebe opravil. „Jeho nevlastního bratra.“

„Bran,“ vydechl Jon a zbrkle vstal. „Něco se stalo Branovi.“

Tyrion Lannister mu položil ruku na paži. „Jone,“ řekl. „Je mi to opravdu líto.“

Jon ho stěží slyšel. Smetl Tyrionovu ruku a pospíchal ven ze síně. Než dorazil ke dveřím, utíkal. Běžel k velitelově věži, brodil se skrze závěje starého sněhu. Když jej strážný vpustil, bral schody věže po dvou. Než vtrhl do přítomnosti lorda velitele, jeho boty byly nasáklé vodou, oči měl rozšířené a prudce oddychoval. „Bran,“ vyhrkl. „Co tam stojí o Branovi?“

Jeor Mormont, lord velitel Noční hlídky, byl nevrlý starý muž s obrovitou holou hlavou a rozcuchaným šedým vousem. Na jeho rameni seděl havran, kterého krmil zrníčky obilí. „Bylo mi řečeno, že umíš číst.“ Setřásl havrana a ten zamával křídly a přeletěl k oknu, kde se posadil a díval se, jak Mormont zpoza svého opasku vytáhl roličku papíru a podal ji Jonovi. „Zrrní,“ zakrákal chrčivým hlasem. „Zrrní, zrrní.“

Jonův prst přejel po obrysech zlovlka na bílém vosku rozlomené pečeti. Poznal Robbův rukopis, ale písmena jako by se mu rozplývala před očima a kamsi utíkala, když se je snažil číst. Uvědomil si, že pláče. A pak, skrze slzy, pochopil význam těch slov a zvedl hlavu. „Probral se,“ vydechl. „Bohové mu vrátili život.“

„Jako mrzákovi,“ řekl Mormont. „Je mi to líto, chlapče. Přečti si zbytek dopisu.“

Díval se na ta slova, ale nezáleželo mu na nich. Na ničem nezáleželo. Bran bude žít. „Můj bratr bude žít,“ řekl Mormontovi. Lord velitel zavrtěl hlavou, nabral si plnou hrst obilí a zapískal. Havran přeletěl na jeho rameno a zakrákal: „Žít! Žít!“

Jon utíkal dolů po schodech, s úsměvem na obličeji a Robbovým dopisem v ruce. „Můj bratr bude žít,“ řekl strážným. Vyměnili si zmatené pohledy. Vběhl do jídelny, kde našel Tyriona Lannistera právě dojídajícího svoji krmi. Popadl malého muže v podpaždí, zvedl ho do vzduchu a otáčel se s ním dokola. „Bran bude žít!“ jásal. Lannister vypadal ohromeně. Jon ho položil na zem a vrazil mu papír do ruky. „Tady, přečti si to,“ řekl.

Ostatní se shromáždili kolem a zvědavě ho pozorovali. Jon si všiml Grenna stojícího jen pár stop od něj. Kolem jedné ruky měl omotaný silný plátěný obvaz. Tvářil se vystrašeně, vůbec ne výhružně. Jon šel k němu. Grenn před ním couvl a zvedl ruce. „Nepřibližuj se ke mně, bastarde.“

Jon se na něj usmál. „Mrzí mě, co jsem ti udělal se zápěstím. Robb jednou použil stejný výpad proti mně, jenomže to bylo s dřevěným mečem. Bolelo to jako sedm pekel, ale tebe musí ruka bolet mnohem víc. Poslyš, jestli chceš, ukážu ti, jak se proti tomu bránit.“

Alliser Thorne to slyšel. „Lord Sníh by chtěl zaujmout moje místo.“ Ušklíbl se. „Měl bych to snadnější, kdybych měl tvého vlka učit žonglovat, než ty, kdybys cvičil tohodle pratura.“

„Přijímám tu sázku, sere Allisere,“ řekl Jon. „Rád bych viděl Ducha žonglovat.“

Jon slyšel, jak Grenn zatajil dech překvapením. Rozhostilo se ticho.

Pak se Tyrion Lannister rozchechtal. Tři z černých bratří u blízkého stolu se k němu připojili. Smích se šířil nahoru a dolů po lavicích, dokud se k němu nepřipojili dokonce i kuchaři. Nahoře v krokvích se nepohodlně zavrtěli ptáci a nakonec se začal chechtat i Grenn.

Ser Alliser ani na okamžik nespustil oči z Jona. Zatímco se smích valil kolem něho, jeho obličej potemněl a ruka, ve které držíval meč, se zaťala v pěst. „Dopustil ses politováníhodného omylu, lorde Sněhu,“ řekl nakonec kyselým tónem nepřítele.

EDDARD

Eddard Stark projel vysokou bronzovou bránou Rudé bašty celý vyprahlý, unavený, hladový a podrážděný. Ještě seděl na koni a snil o dlouhé horké lázni, pečeni a péřové posteli, když mu králův majordomus vyřídil, že velmistr Pycelle svolal naléhavou schůzku malé rady. Čestná přítomnost pobočníka je vyžadována ihned, jakmile to bude možné. „Bude to možné zítra ráno,“ odsekl Ned, když sesedal z koně. Majordomus mu vysekl hlubokou poklonu. „Vyřídím členům rady tvou omluvu, můj pane.“

„Ne, proklatě,“ řekl Ned. Neprospělo by mu urazit radu ještě předtím, než se svého úřadu vůbec zhostil. „Přijdu za nimi. Jen mi laskavě dej pár chvil, abych se mohl převléknout do něčeho pohodlnějšího.“

„Ano, můj pane,“ řekl majordomus. „Byly ti dány k užívání bývalé komnaty lorda Arryna v Pobočníkově věži, pokud ti to vyhovuje. Nechám tam odnést tvoje věci.“

„Děkuji ti,“ řekl Ned, který si sundal jezdecké rukavice a zastrčil si je za pas. Bránou za ním projížděli ostatní z jeho družiny. Ned uviděl Vayona Poolea, svého vlastního majordoma, a zavolal na něj. „Zdá se, že rada mě naléhavě potřebuje. Dohlédni na to, aby moje dcery našly svoje pokoje, a řekni Jorymu, ať je tam ohlídá. Arya rozhodně nesmí jít na průzkum.“ Poole se uklonil. Ned se otočil zpátky ke královskému majordomovi. „Moje povozy zatím jedou přes město. Potřebuji vhodné oblečení.”

„Bude mi nesmírným potěšením,“ odvětil majordomus.

A tak Ned rázným krokem vešel do sněmovní síně, unavený jako kotě a oblečený ve vypůjčených šatech, aby tam nalezl čtyři členy malé rady čekající na něho.

Síň byla bohatě zařízená. Podlahy byly místo rohoží pokryty valyrijskými koberci a v jednom rohu skotačila na vyřezávaném paravánu stovka bájných zvířat z Letních ostrovů vyvedená v jasných barvách. Stěny byly ověšeny tapiseriemi z Norvosu, Qohoru a Lysu a dveře střežil pár valyrijských sfing, s očima z leštěných granátů zasazenýma v obličejích z černého mramoru.

V okamžiku, kdy vstoupil, ho oslovil rádce, kterého Ned miloval nejméně ze všech, eunuch Varys. „Lorde Starku, byl jsem žalostně zarmoucen, když jsem se dozvěděl o vašich nesnázích na královské cestě. Všichni jsme navštívili septum, abychom za prince Joffreye zapálili svíce. Modlil jsem se za jeho uzdravení.“ Na místě, kde se jeho ruka dotkla Nedova rukávu, zůstala skvrna od pudru a eunuch sám páchl smrdutě a sladce jako květiny na hrobě.

„Tvoji bohové tě vyslyšeli,“ odpověděl Ned chladně, třebaže zdvořile. „Princi se vede každým dnem lépe.“ Vyprostil se z eunuchova sevření a přešel síní tam, kde u paravánu stál lord Renly a tiše hovořil s malým mužem, jenž nemohl být nikým jiným než Malíčkem. Renly byl osmiletým chlapcem, když Robert získal trůn, ale vyrostl v muže tolik podobného svému bratrovi, že to Neda vyvádělo z míry. Kdykoli ho uviděl, bylo to, jako by se léta rozběhla pozpátku a před ním stál Robert, čerstvý vítěz bitvy na Trojzubci.

„Vidím, že jsi bezpečně dorazil, lorde Starku,“ řekl Renly.

„Ty také,“ odpověděl Ned. „Musíš mi odpustit, ale někdy vypadáš jako podobizna svého bratra Roberta.“

„Ale ne zas tak vydařená.“ řekl Renly s pokrčením ramen.

„Třebaže mnohem lépe oblečená,“ zavtipkoval Malíček. „Lord Renly utrácí za šaty víc než polovina dam u dvora.“

Zřejmě to byla pravda. Lord Renly byl oděn v tmavě zeleném sametu, s tuctem jelenů zlatě vyšitých na jeho kabátci. Kolem jednoho ramene měl ležérně nařasen krátký plášť ze zlatého brokátu, sepnutý broží se smaragdem. „Existují horší zločiny,“ opáčil Renly se smíchem. „Například způsob, jakým se oblékáš ty.“

Malíček jeho narážku ignoroval. Prohlížel si Neda s úsměvem na rtech, který hraničil s nestydatostí. „Už pár let doufám, že se s tebou konečně setkám, lorde Starku. Lady Catelyn se ti o mně nepochybně zmínila.“

„Zmínila,“ odpověděl Ned s chladem v hlase. Zlomyslná arogantnost Malíčkovy poznámky ho popudila. „Pochopil jsem z toho, že jsi dobře znal také mého bratra Brandona.“

Renly Baratheon se zasmál. Varys se k nim přišoupal ve svých měkkých trepkách, aby slyšel, o čem si povídají.

„Až moc dobře,“ řekl Malíček. „Stále nosím symbol jeho náklonnosti ke mně. Mluvil o mně Brandon taky?“

„Často a s nemalým zápalem,“ odpověděl Ned v naději, že tím toto téma ukončí. Neoplýval trpělivostí pro hru, kterou hráli, pro jejich souboj vedený slovy.

„Já bych řekl, že vám Starkům horko dobře nedělá,“ poznamenal Malíček. „Tady na jihu říkají, že jste stvoření z ledu, a když sjedete dolů pod Šíji, roztajete.“

„Já nemám v úmyslu roztát tak brzy, lorde Baeliši. Na to se spolehni.“ Ned přešel ke sněmovnímu stolu a řekl: „Mistře Pycelle, doufám, že se ti vede dobře.“

Velmistr se mírně usmál ze svého vysokého křesla v nohách stolu. „Dost dobře na muže v mých letech, můj pane,“ odpověděl, „třebaže se obávám, že se již snadno unavím.“ Širokou holou kopuli jeho čela nad laskavým obličejem lemovaly chomáčovité prameny bílých vlasů. Jeho mistrovský řetěz nebyl obyčejným kovovým náhrdelníkem, jaký nosil Luwin, ale dvěma tucty článků spojených dohromady ve velmi těžký kovový řetěz, který jej pokrýval od hrdla k hrudi. Články byly vykovány ze všech kovů člověku známých: černého železa a rudého zlata, zářivé mědi a matného olova, oceli, cínu a bledého stříbra, mosazi, bronzu a platiny. Kov zdobily granáty, ametysty a černé perly a tu a tam dokonce smaragd či rubín. „Snad bychom mohli co nejdříve začít,“ řekl velmistr, který si spletl ruce dohromady na báni svého objemného břicha. „Obávám se, že usnu, budeme-li příliš otálet.“

„Jak si přeješ.“ Královo křeslo, na jehož čalounění byl zlatou nití vyšitý korunovaný jelen rodu Baratheonů, spočívalo prázdné v čele stolu. Ned se posadil do křesla vedle něj, po pravici nepřítomného krále. „Moji pánové,“ oslovil je formálně, „omlouvám se, že jste kvůli mně museli čekat.“

„Jsi pobočníkem krále,“ řekl Varys. „Všichni jsme tady k tvým službám, lorde Starku.“

Zatímco ostatní zaujímali svá místa, Eddarda Starka plnou silou zasáhla myšlenka, že do té místnosti s těmi muži vůbec nepatří. Vzpomněl si na to, co mu řekl Robert v kryptách pod Zimohradem. Jsem obklopen pochlebovači a blázny, tvrdil král, Ned se rozhlédl kolem sněmovního stolu a uvažoval, kteříž nich jsou pochlebovači a kteří blázni. Pomyslel si, že to ví. „Jenomže je nás jenom pět,“ poznamenal.

„Lord Stannis nedlouho poté, co král odcestoval na sever, odjel na Dračí kámen,“ informoval ho Varys, „a náš statečný ser Barristan nepochybně jede po boku krále, který projíždí městem, jak přísluší lordu veliteli Královské gardy.“

„Možná by bylo lépe, kdybychom na sera Barristana a krále počkali, až se k nám připojí,“ navrhl Ned.

Renly Baratheon se nahlas zasmál. „Kdybychom čekali, až nás můj bratr obdaří svou královskou přítomností, seděli bychom tu hodně dlouho.“

„Náš dobrý král Robert má příliš mnoho starostí,“ řekl Varys. „Některé menší záležitosti svěřuje nám, aby svému břemeni odlehčil.“

„Lord Varys tím chce říci, že veškeré záležitosti týkající se peněz, úrody a výkonu spravedlnosti mého bratra nudí až k pláči,“ řekl lord Renly, „takže připadá nám, abychom vládli říši. Čas od času nám pošle nějaký příkaz.“ Vyndal ze svého rukávu těsně srolovaný papír a položil ho na stůl. „Dnešního rána mi přikázal jet co nejrychleji napřed a požádat velmistra Pycelleho, aby okamžitě svolal zasedání rady. Má pro nás naléhavý úkol.“

Malíček se usmál a podal papír Nedovi. Nesl královskou pečeť. Ned ji rozlomil palcem a vyrovnal dopis, aby zvážil králův naléhavý příkaz. Slovo od slova četl s narůstající nevírou. Copak Robertovu bláznovství nikdy nebude konec? A udělat to v jeho jménu, to bylo přímo solí v ráně. „Bohové, buďte milostivi,“ zaklel.

„Lord Eddard tím hodlá říct,“ oznámil lord Renly, „že Jeho Veličenstvo nám nařídilo uspořádat velký turnaj na počest jeho jmenování pobočníkem krále.“

„Kolik?“ zeptal se Malíček nevzrušeně.

Ned přečetl odpověď z dopisu. „Čtyřicet tisíc zlatých dragonů vítězi. Dvacet tisíc muži, který se umístí jako druhý, dalších dvacet tisíc vítězi pranice a deset tisíc tomu, kdo zvítězí v lukostřelbě.“

„Devadesát tisíc zlaťáků,“ vydechl Malíček. „A nesmíme zapomenout na ostatní výdaje. Robert bude chtít velkou hostinu. To znamená kuchaře, tesaře, obsluhovačky, zpěváky, žongléře, šašky...“

„Šašků tu máme dost,“ poznamenal lord Renly.

Velmistr Pycelle pohlédl na Malíčka a zeptal se: „Unese pokladna takové výdaje?“

„O jaké pokladně to mluvíš?“ odpověděl Malíček a posměšně zkřivil ústa. „Ušetři mne pošetilosti, mistře. Stejně jako já dobře víš, že pokladna už léta zeje prázdnotou. Ty peníze si budeme muset zapůjčit. Nepochybuji o tom, že Lannisterové nám vyjdou vstříc. Momentálně lordu Tywinovi dlužíme takové tři miliony zlatých, tak co záleží na dalších sto tisících?“

Ned se nestačil divit. „Chcete říci, že Koruna dluží tři miliony zlatých?“

„Koruna dluží víc než šest milionů zlatých, lorde Starku. Nejvíc jsme zadluženi u Lannisterů, ale půjčili jsme si také od lorda Tyrella, Železné banky Braavosu a několika tyrošských obchodních spolků. Nedávno jsem se musel obrátit k církvi. Nejvyšší septon umí smlouvat hůř než dornský trhovec.“

Ned byl zděšený. „Aerys Targaryen po sobě zanechal pokladnici přetékající zlatem. Jak jste tohle mohli dopustit?“

Malíček pokrčil rameny. „Správce pokladny peníze shání, král a pobočník je utrácejí.“

„Já nevěřím, že Jon Arryn by Robertovi dovolil ožebračovat říši,“ řekl Ned rozohněně.

Velmistr Pycelle zavrtěl svou velkou lysou hlavou a jeho řetězy při tom pohybu tiše zacinkaly. „Lord Arryn byl obezřetný muž, ale já se obávám, že Jeho Veličenstvo ne vždy naslouchá moudrým radám.“

„Můj královský bratr miluje turnaje a oslavy,“ řekl Renly Baratheon, „a nesnáší to, čemu říká 'počítání měďáků'.“

„Já s Jeho Veličenstvem promluvím,“ řekl Ned. „Tenhle turnaj je výstřelkem, který si říše nemůže dovolit.“

„Promluv s ním, jestli chceš,“ řekl lord Renly, „ale přesto bychom naše plány ohledně turnaje měli raději probrat.“

„Až jindy,“ řekl Ned. Možná až příliš ostře, podle pohledů, kterými jej obdařili. Musí pamatovat na to, že už není na Zimohradu, kde nad ním stál jenom král; zde je pouze prvním mezi sobě rovnými. „Promiňte, pánové,“ řekl měkčím tónem. „Jsem unavený. Udělejme si dnes přestávku a pokračujme, až budeme osvěženi.“ Neptal se na jejich souhlas, ale spěšně vstal, všem jim pokývl a zamířil ke dveřím.

Venku se bránou do hradu stále hrnuli jezdci a povozy a nádvoří bylo chaosem bahna, koňského trusu a pokřikujících mužů. Oznámili mu, že král zatím nedorazil. Od toho incidentu na Trojzubci Starkové a jejich služebnictvo jeli o kus vpředu před hlavní kolonou, co nejdál od Lannisterů a narůstajícího napětí. Robert byl zřídkakdy k vidění; říkalo se, že cestuje ve velkém kolovém domě, častěji opilý než střízlivý. Pokud je tomu tak, může dorazit o celé hodiny později, ale přesto zde bude mnohem dřív, než by se Nedovi zamlouvalo. Stačilo pohlédnout na Sansin obličej a cítil, jak se v něm znovu hýbe hněv. Posledních čtrnáct dnů jejich cesty bylo utrpením. Sansa obviňovala Aryu a vyčítala jí, že to měla být Nymeria, kdo měl zemřít. A Arya sama se proměnila v hromádku neštěstí, když se doslechla o strašlivém osudu řezníkova syna. Sansa plakávala tak dlouho, až z toho vždycky usnula, Arya celé dny mlčky zamyšlená seděla a Eddard Stark snil o mrazivém pekle vyhrazeném pro Starky ze Zimohradu.

Přešel vnější nádvoří, pod padací mříží prošel do prostoru mezi hradbami a vydal se směrem k tomu, o čem se domníval, že je Pobočníkovou věží, když tu se před ním objevil Malíček. „Jdeš špatným směrem, Starku. Pojď se mnou.“

Ned ho váhavě následoval. Malíček ho vedl k věži, dolů po schodech, přes malé zanedbané nádvoříčko a opuštěnou chodbou, kde na stráži podél zdí stála prázdná brnění. Byly to pozůstatky Targaryenů, černá ocel s dračími šupinami pokrývajícími jejich přilbice, nyní celá zaprášená a zapomenutá. „Tohle není cesta do mých komnat,“ ozval se Ned.

„Řekl jsem snad, že je? Já tě vedu do žalářů, abych ti tam podřízl krk a zazdil tvoje tělo do zdi,“ odpověděl Malíček hlasem plným sarkasmu. „Na tohle ale bohužel nemáme čas, Starku. Tvoje žena čeká.“

„Jakou hru to se mnou hraješ, Malíčku? Catelyn je na Zimohradu, stovky lig odsud.“

„Skutečně?“ Malíčkovy šedozelené oči se pobaveně leskly. „V tom případě se zřejmě někomu podařilo ohromující převtělení. Naposledy tě vyzývám, pojď se mnou. Nebo nechoď a já si ji nechám pro sebe.“ Pospíchal dolů po schodech.

Ned ho opatrně následoval a v duchu se divil, zda tento den vůbec někdy skončí. Neměl na takové hrátky chuť, ale začínal si uvědomovat, že pro člověka jako je Malíček jsou smyslem života.

Na úpatí schodiště byly těžké dubové dveře s železnými obručemi. Petyr Baeliš zvedl závoru a pokynul Nedovi, aby jimi prošel. Vstoupili do narudlé záře soumraku, na skalnatý útes vysoko nad řekou. „Vyšli jsme ven z hradu,“ řekl Ned ohromeně.

„Tebe člověk těžko ošálí, Starku,“ řekl Malíček a uculil se. „Prozradilo ti to slunce nebo obloha? Následuj mě. Ve skále jsou vytesané schody. Snaž se nespadnout a nezabít se, protože Catelyn by mi to nikdy neodpustila.“ S těmito slovy byl najednou na stěně srázu a rychle jako opice začal sestupovat dolů.

Ned si chvíli prohlížel skalnaté čelo srázu, pak jej o něco pomaleji následoval. Jak Malíček řekl, byly tam schody, mělké záseky, které zezdola určitě byly neviditelné, pokud člověk nevěděl, kde přesně je hledat. Řeka byla hluboko pod nimi, tak hluboko, že jej z toho málem jímala závrať. Ned držel obličej přitisknutý ke skále a snažil se nedívat dolů o nic častěji, než musel.

Když konečně dosáhl úpatí skály, úzké, blátivé cesty podél břehu řeky, Malíček se líně opíral o kámen a jedl jablko. Už byl téměř na ohryzku. „Stárneš a jsi stále pomalejší, Starku,“ řekl a nenuceně zbytek jablka hodil do řítících se vod řeky. „Na tom ale nezáleží, zbytek cesty pojedeme.“ U skály čekali dva koně. Ned nasedl a vyjel za ním, po cestě do města.

Konečně Baeliš zastavil před zchátralou budovou, dvoupatrovou, dřevem roubenou, s okny jasnými světly lamp v padajícím soumraku. Linuly se z nich zvuky hudby a nevázaného smíchu a vznášely se nad vodou. Vedle dveří se houpala zdobená olejová lampa na těžkém řetěze, s koulí z tvrzeného červeného skla.

Ned Stark sesedl pln hněvu. „Nevěstinec,“ řekl, popadl Malíčka za rameno a otočil ho k sobě. „Tys mě vedl celou tu cestu jen proto, abys mě vzal do bordelu?“

„Tvoje žena je uvnitř,“ řekl Malíček.

To byla ta nejtroufalejší ze všech urážek. „Brandon k tobě byl příliš laskavý,“ řekl Ned, když malého muže prudce přitiskl ke zdi a přiložil pod jeho špičatou bradku svou dýku.

„Ne, můj pane,“ zvolal naléhavý hlas. „On mluví pravdu.“ Uslyšel za sebou kroky.

Ned se s nožem pod Malíčkovou bradou otočil a spatřil k nim pospíchat bělovlasého muže. Byl oblečený v oděvu z hrubého hnědého plátna, a když běžel, měkké laloky pod jeho bradou se třásly. „Ty se do toho nepleť,“ začal Ned, ale záhy ho zasáhlo poznání. Ohromeně sundal dýku z Malíčkova krku. „Ser Rodrik?“

Rodrik Cassel přikývl. „Tvoje paní čeká nahoře.“

Ned byl zmaten. „Catelyn je opravdu zde? To není Malíčkův nejapný žert?“ Zasunul svoji dýku do pochvy.

„Kéž by tomu tak bylo,“ řekl Malíček. „Následuj mne a snaž se vypadat alespoň o maličko chlípněji a o něco méně vznešeně než pobočník krále. Rozhodně by ti nebylo ku prospěchu, kdyby tě někdo poznal. Snad bys mohl zmáčknout ňadro či dvě, až kolem nich budeš procházet.“

Vešli dovnitř, prošli nálevnou, kde jakási tlustá ženština zpívala oplzlé písně, zatímco pohledné mladé dívky se ve lněných spodničkách a kouscích barevného hedvábí tiskly ke svým milencům a houpaly se na jejich klínech. Žádné z nich Ned nevěnoval ani krapet pozornosti. Ser Rodrik zůstal dole, zatímco Malíček ho vedl nahoru do druhého patra, po chodbě a dveřmi do jednoho z pokojíků.

Uvnitř čekala Catelyn. Když ho uviděla, vykřikla, rozběhla se k němu a prudce ho objala. „Moje paní,“ zašeptal Ned pln údivu.

„Ach, to jsem rád,“ řekl Malíček a zavřel za nimi dveře. „Poznal jsi ji.“

„Měla jsem strach, že nepřijdeš, můj pane,“ šeptala proti jeho hrudi. „Petyr mi přináší zprávy. Pověděl mi o problémech s Aryou a mladým princem. Jak se mají moje děvčata?“

„Obě truchlí a jsou plny hněvu,“ odpověděl jí. „Cat, já to nechápu. Co děláš zde, v Králově přístavišti? Co se stalo?“ vyptával se Ned své ženy. „Jsi tu kvůli Branovi? Je...“ Mrtvý bylo slovo, které se dralo na jeho rty, ale on je nedokázal vyslovit.

„Jsem tu kvůli Branovi, ale příčinou není to, co si myslíš,“ odpověděla Catelyn.

Ned byl zmaten. „Co tedy? Proč jsi tady, moje lásko? Co je tohle za místo?“

„Je tím, čím se jeví být,“ řekl Malíček, který se uklidil do okenního sedátka. „Nevěstincem. Napadlo by tě snad méně příhodné místo, kde hledat Catelyn Tully?“ Usmál se. „Náhoda tomu chtěla, že tohle výjimečné útočiště patří mně, takže vše potřebné šlo snadno zařídit. Nepřeji si nic jiného než zabránit tomu, aby se Lannisterové dozvěděli o Catelynině přítomnosti v Králově přístavišti.“

„Proč?“ naléhal Ned. Pak spatřil její ruce, podivný způsob, jakým je držela, uviděl rudé jizvy, všiml si, jak ztuhlé má poslední dva prsty na levé ruce. „Ty jsi zraněná.“ Vzal její ruce do svých, otočil je dlaněmi vzhůru. „Bohové. To jsou hluboké zářezy... rozťaté mečem nebo... jak se to stalo, moje paní?“

Catelyn ze svého pláště vyndala dýku a vložila mu ji do ruky. „Tuto dýku někdo poslal, aby Branovi podřízla hrdlo a on vykrvácel.“

Ned šokovaně zvedl oči od jejích rukou. „Ale... kdo... kdo by mohl...“

Umlčela ho prstem položeným přes jeho rty. „Dovol mi povědět ti to všechno, moje lásko. Takhle to bude nejrychlejší. Poslouchej.“

A tak poslouchal a ona mu všechno vyprávěla, od požáru ve věži knihovny až k Varysovi, strážím a Malíčkovi. Když skončila, Eddard Stark seděl ohromen vedle stolu, dýku v ruce. Branův vlk zachránil chlapci život, pomyslel si otupeně. Měl snad tohle Jon na mysli, když tehdy nalezli vlčí mláďata ve sněhu? To osud chce, aby tvoje děti měly ta vlčata, můj pane, řekl. On zabil Sansino, a kvůli čemu? Byla to vina, co teď cítil? Nebo strach? Pokud ty vlky poslali sami bohové, jakého šílenství se to dopustil?

Ned bolestně přiměl obrátit svoje myšlenky zpět k dýce a tomu, co znamenala. „Skřetova dýka,“ opakoval. Nedávalo mu to smysl. Jeho ruka se sevřela kolem hladké rukojeti z dračí kosti a on čepel zabodl do stolu a cítil, jak zajela do dřeva. Stála tam vzpřímená, jako by ho urážela. „Proč by Tyrion Lannister měl mít zájem na Branově smrti? Ten chlapec mu nikdy ničím neublížil.“

„Copak vy Starkové nemáte mezi ušima nic než sníh?“ zeptal se Malíček. „Skřet by nikdy nejednal na vlastní pěst.“

Ned vstal a začal přecházet sem a tam po místnosti. „Pokud v tomhle všem má prsty královna nebo, bohové chraňte, dokonce sám král... ne, tomu nevěřím.“ A přesto když říkal ta slova, vzpomněl si na mrazivé ráno na území mohylových hrobů a na Robertovy řeči o vyslání najatých vrahů po stopách targaryenské princezny. Vzpomněl si na Rhaegarova maličkého syna, na krvavé pozůstatky jeho lebky, na způsob, jakým se král odvrátil, stejně jako se nedávno odvrátil v Darryho sněmovní síni. Stále slyšel Sansu prosit, tak jako kdysi prosila Lyanna.

„Král to s největší pravděpodobností nevěděl,“ řekl Malíček. „Nebylo by to poprvé. Náš dobrý král Robert se naučil zavírat oči ve věcech, které by raději vidět neměl.“

Na tohle Ned neměl odpověď. Před jeho oči vyplul obličej řeznického chlapce, rozseklého téměř vedví... a král k tomu neřekl ani slovo. Jeho hlava bolestně pulzovala.

Malíček se přesunul od okna ke stolu a vykroutil dýku ze dřeva. „Obvinění by tak či tak znamenalo zradu. Obviň krále a budeš tančit s Ilynem Paynem dřív, než ti slova vyjdou z úst. Královna..., pokud budeš schopen najít důkaz a pokud dokážeš Roberta přinutit, aby si tě vyslechl, pak možná...“

„My máme důkaz,“ řekl Ned. „Tu dýku.“

„Tohle?“ Malíček dýku ležérně převracel z jednoho konce na druhý. „Pěkný kousek oceli, ale řeže na dvě strany, můj pane. Skřet nepochybně odpřísáhne, že tu dýku ztratil nebo mu ji někdo ukradl, když byl na Zimohradu, a pokud je jím najatý vrah mrtvý, kdo mu dokáže, že to je lež?“ Opatrně dýku hodil k Nedovi. „Já vám radím zahodit ji do řeky a zapomenout na to, že kdy existovala.“

Ned ho chladně pozoroval. „Lorde Baeliši, jsem Stark ze Zimohradu. Můj syn leží doma zmrzačen, možná umírá. Byl by mrtvý a Catelyn s ním, nebýt vlčího štěněte, které jsme našli ve sněhu. Pokud si skutečně myslíš, že bych na tohle měl zapomenout, pak jsi stejný blázen jako tehdy, když jsi tasil meč proti mému bratrovi.“

„Blázen možná, Starku..., ale přesto jsem stále tady, zatímco tvůj bratr hnije už dobrých čtrnáct let ve svém chladném hrobě. Pokud tak dychtíš ležet vedle něho, nemohu tě od toho odrazovat, ale nechtěj po mně, abych se k tobě připojil, děkuji pěkně.“

„Ty bys byl ten poslední člověk, na kterého bych se obrátil, lorde Baeliši.“

„Teď jsi mne hluboce ranil.“ Malíček si položil ruku na srdce. „Co se mne týče, vždycky jsem Starky shledával únavnou čeládkou, ale zdá se, že Cat k tobě velmi přilnula, z důvodů, které nechápu. Pokusím se udržet tě naživu kvůli ní. Bláznova úloha, to připouštím, ale nikdy jsem tvé ženě nedokázal nic odmítnout.“

„Pověděla jsem Petyrovi o našem podezření ohledně smrti Jona Arryna,“ řekla Catelyn. „Slíbil, že ti pomůže zjistit pravdu.“

To nebyly zprávy, které by Eddarda Starka potěšily, ale bylo pravdou, že potřebovali pomoc a Malíček byl kdysi Catelyn téměř bratrem. Nebude to poprvé, kdy Ned bude nucen uzavřít úmluvu s mužem, kterým opovrhoval. „Dobrá tedy,“ řekl a zastrčil si dýku za pas. „Zmínila ses o Varysovi. Ví eunuch o tomhle všem?“

„Ne z mých rtů,“ řekla Catelyn. „Neoženil ses se ženou, která je blázen, Eddarde Starku. Ovšem Varys zná způsoby, jak se dozvídat věci, o kterých žádný člověk neví. Ovládá nějaké temné umění, Nede, na to přísahám.“

„Má svoje špehy, to je známá věc,“ řekl Ned blahosklonně.

„Je to něco víc než jen tohle,“ trvala na svém Catelyn. „Ser Rodrik mluvil se serem Aronem Santagarem ve vší tajnosti, ale Pavouk se přece jen nějakým způsobem o jejich rozhovoru dozvěděl. Já se toho muže bojím.“

Malíček se usmál. „Lorda Varyse přenech mně, drahá paní. Pokud mi dovolíš malou obscénnost - a kde by byla příhodnější než právě tady -, držím jeho varlata v hrsti.“ S úsměvem ohnul prsty do tvaru misky. „Či spíš bych držel, kdyby to byl muž a nějaké varle měl. Stačí otevřít měšec a ptáčkové začnou zpívat. Jakkoli by to Varys třeba popíral. Na tvém místě bych si dělal starosti spíš kvůli Lannisterům než kvůli eunuchovi.“

Ned nepotřeboval, aby mu tohle Malíček říkal. V myšlenkách zalétl zpátky ke dni, kdy byla nalezena Arya, k výrazu královnina obličeje, když řekla: „Vlk tu je,“ tak něžně a tiše. Myslel na chlapce Mycaha, na náhlou smrt Jona Arryna, na Branův pád, na starého šíleného krále Aeryse Targaryena umírajícího na podlaze své trůnní síně, zatímco jeho krev usychala na zlaté čepeli. „Moje paní,“ řekl, když se otočil ke Catelyn, „neexistuje nic víc, co bys v tomto ohledu mohla udělat. Chci, aby ses neprodleně vrátila na Zimohrad. Pokud tam přišel jeden úkladný vrah, může se jich objevit víc. Kdokoli si přál Branovu smrt, brzy se dozví, že chlapec stále žije.“

„Doufala jsem, že uvidím svoje dcery...“ řekla Catelyn.

„To by bylo nanejvýš nemoudré,“ vložil se do rozhovoru Malíček. „Rudá bašta je plná zvědavých očí a dětských řečí.“

„Má pravdu, moje lásko,“ řekl jí Ned a objal ji. „Vezmi sera Rodrika a ujížděj na Zimohrad. Já na děvčata dohlédnu. Vrať se domů k našim synům a starej se o jejich bezpečí.“

„Jak si přeješ, můj pane.“ Catelyn zvedla obličej a Ned ji políbil. Její zmrzačené prsty se zaťaly do jeho zad se zoufalou silou, jako by chtěla navždy zůstat v bezpečném úkrytu jeho objetí.

„Chtějí pán a paní použít ložnici?“ zeptal se Malíček. „Měl bych tě upozornit, Starku, že za tento druh věcí si tu obvykle účtujeme nějaký ten peníz.“

„Okamžik o samotě, to je vše, oč žádám,“ řekla Catelyn.

„Jak si přeješ.“ Malíček zamířil ke dveřím. „Nebuďte tu příliš dlouho. Je nejvyšší čas, abychom se pobočník a já vrátili do hradu, než si všimnou naší nepřítomnosti.“

Catelyn šla k němu a vzala jeho ruce do svých. „Nikdy nezapomenu na tvoji pomoc, Petyre. Když pro mne přišli tvoji muži, nevěděla jsem, zda mne odvádějí k příteli nebo nepříteli. Zjistila jsem, že jsi mi mnohem víc než přítelem. Našla jsem bratra, o kterém jsem si myslela, že jsem ho ztratila.“

Petyr Baeliš se usmál. „Jsem nenapravitelně sentimentální, drahá paní. Raději to nikomu neříkej. Léta jsem strávil tím, že jsem dvůr přesvědčoval, jak jsem zlý a krutý, a mělo by se mi příčit i jen pouhé pomyšlení na to, že všechno moje úsilí přišlo vniveč.“

Ned nevěřil ani slovu z toho, co Malíček povídal, ale přesto mu nanejvýš zdvořilým tónem řekl: „Přijmi také moje poděkováni, lorde Baeliši.“

„Och, to nestojí za řeč,“ řekl Malíček na odchodu.

Když se za ním zavřely dveře, Ned se otočil zpátky ke své ženě. „Jakmile přijedeš domů, pošli dopisy s mojí pečetí Helmanu Tallhartovi a Galbartu Gloverovi. Ať každý shromáždí sto lučištníků a opevní Kailinskou držbu. Dvě stě dobrých střelců dokáže ubránit Šíji před celou armádou. Vyřiď lordu Manderlymu, že má posílit a vyspravit všechna opevnění v Bílém přístavu a dohlédnout na to, aby pro něj zabezpečil dostatek mužů. A od tohoto dne chci pečlivý dohled nad Theonem Greyjoyem. Pokud bude válka, budeme zoufale potřebovat loďstvo jeho otce.“

„Válka?“ Na Catelynině obličeji se objevil strach.

„Tak daleko to nedojde,“ slíbil jí Ned, a v duchu se modlil, aby to byla pravda. „Lannisterové jsou nemilosrdní tváří v tvář slabosti, jak se Aerys Targaryen dozvěděl ke svému zármutku, ale neodváží se zaútočit na sever, pokud za sebou nebudou mít veškerou sílu říše, a té se jim nedostane. Musím hrát tuhle bláznovskou frašku, jako by se nic nedělo. Pamatuj si, proč jsem sem přišel, moje drahá. Pokud naleznu důkaz, že Lannisterové dali zavraždit Jona Arryna...“

Cítil, jak se Catelyn v jeho náručí zachvěla. Její zjizvené ruce se ho křečovité držely. „Pokud se ti to podaří,“ řekla, „co bude pak, lásko moje?“

Ned věděl, že to bude ta nejnebezpečnější část. „Všechna spravedlnost pochází od krále,“ řekl jí. „Až budu vědět pravdu, musím jít za Robertem.“ A modlit se, aby byl mužem, jakým si myslím, že je, dodal si v duchu, a ne mužem, kterým - jak se obávám - se stává.

TYRION

„Jsi si jistý, že nás musíš opustit tak brzy?“ zeptal se ho lord velitel. „Víc než jistý, lorde Mormonte,“ odpověděl Tyrion. „Můj bratr Jaime se bude divit, co se se mnou stalo. Mohl by si pomyslet, že jsi mne přemluvil, abych se dal k černým.“

„Přemluvil bych, kdybych mohl,“ Mormont si vzal krabí klepeto a rozlomil ho v pěsti. Třebaže již byl stár, lord velitel stále oplýval silou medvěda. „Jsi chytrý muž, Tyrione. Takové jako ty tady na Zdi potřebujeme.“

Tyrion se zašklebil. „V tom případě se po Sedmi královstvích budu pídit po trpaslících a všechny je posílat sem za tebou, lorde Mormonte.“ Zatímco se smáli, vysál maso z krabí nohy a sáhl po další. Krabi dorazili teprve toho rána z Východní hlídky, napěchovaní v sudu se sněhem, jejich maso bylo lahodné a křehké.

Ser Alliser Thorne byl jediným mužem u stolu, který se ani jednou neusmál. „Lannister nás uráží.”

„Jenom tebe, sere Allisere,“ řekl Tyrion. Tentokrát v sobě měl smích u stolu nervózní, rozpačitý podtón.

Thornovy černé oči se s nenávistí upřely na Tyriona. „Na někoho, kdo není ani polovičním mužem, máš troufalý jazyk. Možná bychom si ty a já měli společně vyjít na nádvoří.”

„Proč?“ opáčil Tyrion. „Krabi jsou tady.“

Jeho poznámka vyprovokovala další vlnu smíchu od ostatních. Ser Alliser vstal, s ústy staženými do přísné čáry. „Pojď se mnou a pronášej svoje žertíky s ocelí v ruce.“

Tyrion se zkoumavě podíval na svoji ruku. „Proč, já už mám ocel v ruce, sere Allisere, i když vypadá jako krabí vidlička. Dáme si souboj?“ Vyskočil ze židle a začal drobnou vidličkou píchat do Thornova hrudníku. Věžní místnost zaplnily výbuchy smíchu. Lord velitel se smál tak, že mu z toho zaskočilo. Kousky kraba mu vylétly z úst a začal lapat po dechu. Dokonce i jeho havran se k němu připojil, hlasitě krákaje od okna. „Souboj! Souboj! Souboj!“

Ser Alliser Thorne odkráčel z místnosti tak škrobeně, že to vypadalo, jako by měl dýku zabodnutou v zadnici.

Mormont stále lapal po dechu. Tyrion ho praštil do zad. „Vítězi náleží kořist,“ zvolal. „Zabírám si pro sebe Thornův podíl krabů.“

Konečně se lord velitel vzpamatoval. „Jsi prohnaný muž, když dokážeš našeho sera Allisera tak vyprovokovat,“ pokáral ho.

Tyrion se posadil a napil se vína. „Když si člověk namaluje na hruď terč, měl by očekávat, že dříve či později do něj někdo vystřelí šíp. Viděl jsem mrtvoly, které měly větší smysl pro humor, než má ser Alliser.“

„To zas ne,“ namítl lord majordomus Bowen Marsh, muž kulatý a rudý jako granátové jablko. „Měl bys slyšet ta komická jména, kterými hochy častuje při výcviku.“

Tyrion několik těch komických jmen slyšel. „Vsadil bych se, že chlapci pro něj taky pár jmen mají,“ řekl. „Odlomte si led z očí, moji dobří páni. Ser Alliser Thorne by měl uklízet hnůj ve vašich stájích, ne cvičit vaše mladé rekruty.“

„Štolbů má hlídka dost,“ zabručel lord Mormont. „Zdá se, že to je všechno, co nám sem poslední dobou posílají. Štolby, vykutálené zlodějíčky a násilníky. Ser Alliser je pomazaným rytířem, jedním z mála, kteří se dali k černým od té doby, co jsem lordem velitelem. Bojoval statečně v Králově přístavišti.“

„Na špatné straně,“ poznamenal suše ser Jaremy Rykker. „Já bych to měl vědět, byl jsem tam na hradbách vedle něho. Tywin Lannister nám dal na výběr ze dvou lákavých nabídek. Buď se dát k černým, nebo do soumraku nabodne naše hlavy na kůl. Bez urážky, Tyrione.“

„To je v pořádku, sere Jaremy. Můj otec má napichování hlav v oblibě, především těch lidí, kteří ho určitým způsobem rozčílili. A obličej tak vznešený jako tvůj, nu, nepochybně už si představoval, jak zdobíš městské hradby nad Královskou bránou. Myslím, že by ses tam skvěle vyjímal.“

„Jsi příliš laskavý,“ odpověděl ser Jaremy se sarkastickým úsměvem.

Lord velitel Mormont si odkašlal. „Někdy se obávám, že ser Alliser tě vystihl pravdivě, Tyrione. Urážíš jak nás, tak naše svaté poslaní tady na Zdi.“

Tyrion pokrčil rameny. „Všichni potřebujeme být čas od času uráženi, lorde Mormonte, jinak bychom sami sebe začali brát příliš vážně. Víc vína, prosím.“ Natáhl svůj pohár.

Když mu je Rykker naléval, Bowen Marsh řekl: „Na tak malého muže máš velkou žízeň.“

„Och, já si myslím, že lord Tyrion je docela velký muž,“ řekl mistr Aemon ze vzdáleného konce stolu. Mluvil tiše, a přesto všichni vysocí důstojníci Noční hlídky ztichli, aby slyšeli, co má ten prastarý muž na srdci. „Myslím, že tady na konci světa je to mezi námi obr.“

Tyrion zdvořile odpověděl: „Nazývají mne mnoha jmény, můj pane, ale obr mezi nimi ještě nebylo.“

„Nicméně,“ řekl mistr Aemon, když se jeho zakalené, mléčně bílé oči přesunuly k Tyrionovu obličeji, „já si myslím, že to je pravda.“

Tehdy, při oné výjimečné příležitosti, Tyrion Lannister zjistil, že se mu nedostává slov. Mohl jen zdvořile sklonit hlavu a říci: „Jsi příliš laskavý, mistře Aemone.“

Slepý muž se zasmál. Byl hubený, vrásčitý a bezvlasý, scvrklý pod vahou stovky let, takže jeho mistrovský náhrdelník s články z mnoha kovů mu volně visel kolem krku. „Mne také nazývají mnoha jmény, můj pane,“ řekl, „ale laskavý mezi ně patří zřídkakdy.“ Tentokrát se zasmál Tyrion.

Mnohem později, když byla vážná záležitost stolování ukončena a ostatní odešli, Mormont nabídl Tyrionovi křeslo vedle ohně a číši svařeného vína tak silného, že mu vehnalo slzy do očí. „Královská cesta bývá tady na severu poměrně nebezpečná,“ řekl mu lord velitel, když spolu pili.

„Beru s sebou Jycka a Morreca,“ řekl mu Tyrion, „a Yoren se vrací zpátky na jih.“

„Yoren je jen jeden muž. Členové Noční hlídky tě doprovodí odsud až do Zimohradu,“ oznámil mu Mormont tónem, který nepřipouštěl žádné námitky. „Tři muži by měli stačit.“

„Když na tom trváš, pane,“ řekl Tyrion. „Mohl bys poslat mladého Sněha. Myslím, že by uvítal šanci znovu vidět svoje bratry.“

Mormont se pod svým hustým plnovousem zamračil. „Sněha? Och, toho Starkova bastarda. Podle mne to není dobrý nápad. Ti hoši potřebují zapomenout na život, co nechali za sebou, na svoje sourozence, matky a všechno ostatní. Návštěva domova by jenom rozvířila city, které je lépe nechat na pokoji. Já tyhle věci znám. Moje vlastní krev... Moje sestra Maege nyní vládne Medvědímu ostrovu, od té doby, co můj syn upadl v nemilost. Mám neteře, které jsem nikdy neviděl.“ Polkl. „Kromě toho, Jon Sníh je ještě chlapec. Ty dostaneš tři silné muže, aby ochraňovali tvoje bezpečí.“

„Jsem dojat tvojí starostlivostí, lorde Mormonte.“ Tyrionovi se ze silného nápoje začínala točit hlava, ale nebyl natolik opilý, aby si neuvědomil, že Starý medvěd po něm bude něco chtít. „Doufám, že ti tvoji laskavost budu moci oplatit.“

„Můžeš,“ řekl Mormont otupěle. „Tvoje sestra sedí vedle krále. Tvůj bratr je velkým rytířem a tvůj otec je nejmocnějším lordem v Sedmi královstvích. Oroduj u nich za nás. Pověz jim o našich potřebách. Sám jsi to viděl, můj pane. Noční hlídka umírá. Náš počet nyní činí necelý jeden tisíc. Šest set zde, dvě stě na Stínové věži a ještě méně ve Východní hlídce, a stěží třetina z nich jsou bojovníci. Zeď je sto lig dlouhá. Zamysli se nad tím. Kdyby na nás zaútočili, máme jen tři muže na obranu jedné míle Zdi.“

„Tři a třetinu,“ opravil ho Tyrion se zívnutím.

Zdálo se, že Mormont ho neslyšel. Starý muž si ohříval ruce u ohně. „Poslal jsem Benjena Starka pátrat po synovi Yohna Royceho, který se ztratil na své první průzkumné výpravě. Ten Royceův kluk byl zelený jako letní tráva, a přesto trval na tom, aby mu byla udělena čest velet své vlastní skupině, že prý mu to přísluší jako rytíři. Nechtěl jsem urazit jeho lorda otce, tak jsem se jeho přání podvolil. Poslal jsem ho na výpravu se dvěma muži, které jsem považoval za stejně dobré jako kterékoli jiné v Noční hlídce. Většího blázna než já bys zřejmě nenašel.“

„Blázna,“ souhlasil havran. Tyrion vzhlédl. Pták na něj shlížel dolů svýma korálkovýma černýma očima a načechrával si peří na křídlech. „Blázna,“ zvolal znovu. Starý Mormont by si to nepochybně vyložil špatně, kdyby Tyrion toho tvora zaškrtil. Škoda.

Lord velitel si na nervy jdoucího ptáka nevšímal. „Gared byl téměř stejně starý jako já a na Zdi byl ještě déle,“ pokračoval, „a přesto se zdá, že se stal křivopřísežníkem a zběhl. Nikdy bych tomu nevěřil, ne u něho, jenomže lord Eddard mi poslal jeho hlavu ze Zimohradu. Po Royceovi není nikde ani stopy. Jeden dezertér a dva muži ztracení a teď se zdá, že se ztratil také Ben Stark.“ Zhluboka si povzdechl. „Koho mám poslat na výpravu, aby pátrali po něm? Za dva roky dovrším sedmdesátku. Jsem příliš starý a příliš unavený pro břímě, které vláčím, ale když to všechno položím, kdo se toho ujme po mně? Alliser Thorne? Bowen Marsh? Musel bych být slepý jako mistr Aemon, abych neviděl jací jsou. Noční hlídka se stala armádou zamračených chlapců a unavených starců. Kromě mužů sedících dnes večer u mého stolu mám snad jen dvacet dalších, kteří umějí číst, a ještě méně těch, co umějí přemýšlet nebo plánovat či velet. Kdysi dávno Noční hlídka vždycky trávila léto tím, že stavěla, a každý lord velitel zvedl Zeď o něco výš, než byla na počátku jeho úřadu. Jediné, co můžeme dělat nyní, je udržet se tady naživu.“

On mluví smrtelně vážně, uvědomil si Tyrion. Cítil se v přítomnosti starého muže mírně rozpačitě. Lord Mormont strávil podstatnou část svého života na Zdi a chtěl vědět, zda ta léta měla vůbec nějaký smysl. „Slibuji ti, že král se o vašich potřebách doví,“ řekl Tyrion s vážnou tváři, „a osobně promluvím se svým otcem a také se svým bratrem.“ A udělá to. Tyrion Lannister byl stejně dobrý jako jeho slovo. Zbytek ponechal nevyřčený; a sice to, že král Robert ho bude ignorovat, lord Tywin se ho zeptá, zda tady na severu nepřišel o rozum, a jeho bratr Jaime se mu vysměje.

„Jsi ještě mladý muž, Tyrione,“ řekl Mormont. „Kolik zim jsi dosud zažil?“

Pokrčil rameny. „Osm, devět. Nepamatuji si to.“

„A všechny byly krátké.“

„Jak říkáš, můj pane.“ Narodil se uprostřed zimy, strašlivé a kruté, o které mistři říkali, že trvala bezmála tři roky, ale Tyrionovy nejranější vzpomínky pocházely již z jara.

„Když jsem byl chlapec, říkalo se, že dlouhé léto vždycky znamená, že přijde dlouhá zima. Toto léto trvá již devět let, Tyrione, a zanedlouho to bude deset. Zamysli se nad tím.“

„Když jsem já byl chlapec,“ odpověděl Tyrion, „moje stará chůva mi povídala, že jednoho dne, pokud lidé budou dobří, bohové světu darují léto bez konce. Možná jsme byli hodnější, než jsme si mysleli, a Velké léto je konečně tady.“ Usmál se.

Lord velitel se nezdál být pobaven. „Nejsi takový blázen, abys tomu věřil, můj pane. Všiml jsem si, že dny se již krátí. Nemůže o tom být pochyb. Aemon dostává dopisy z Citadely, závěry shodující se s jeho vlastními. Konec léta nám hledí do tváří.“ Mormont se naklonil kupředu, uchopil Tyriona za ruku a pevně ji stiskl. „Musíš je přimět pochopit to. Říkám ti, můj pane, temnota přichází. Tam v lesích jsou divoké věci, zlovlci, mamuti a sněžní medvědi velikosti praturů, a ve svých snech vídám tvory mnohem temnější.“

„Ve svých snech,“ řekl Tyrion v ozvěně a myslel přitom na to, jak naléhavě potřebuje další číši vína.

Mormont jako by ho neslyšel. „Rybáři blízko Východní hlídky zahlédli na pobřeží bílé chodce.“

Tentokrát Tyrion nedokázal udržet jazyk na zuby. „Rybáři Lannisportu často vídají ptakožery.“

„Denys Mallister píše, že horalové se stěhují na jih, putují kolem Stínové věže v mnohem větších počtech než kdy předtím. Oni utíkají, můj pane... jenže před čím?“ Lord Mormont přešel k oknu a zahleděl se do noci. „Tohle jsou staré kosti, Lannistere, ale dosud nikdy necítily takové zimomření jako teď. Pověz králi, co ti říkám, prosím tě o to. Zima se blíží a až přijde Dlouhá noc, pouze Noční hlídka bude stát mezi říší a temnotou, která se přikrade od severu. Bohové nám pomáhejte, pokud nebudeme připraveni.“

„Bohové pomozte mi, pokud dnes večer nepůjdu včas do postele. Yoren je rozhodnutý vyjet za prvního světla.“ Tyrion vstal, ospalý vínem a unavený životem. „Děkuji ti za všechnu zdvořilost a laskavost, které jsi mi tu prokázal, lorde Mormonte.“

„Řekni jim to, Tyrione. Řekni jim to a přinuť je uvěřit tomu. To jsou jediné díky, které od tebe vyžaduji.“ Zapískal a jeho havran přilétl k němu a přistál mu na rameni. Mormont se usmál a dal ptákovi zrní ze své kapsy. Tyrion ho tam takto nechal a odešel.

Chlad panující venku se zakusoval do kostí. Důkladně zabalený do svých kožešin, Tyrion Lannister si natáhl rukavice a pokývl ubohým zmrzlým nešťastníkům, stojícím na stráži před věží lorda velitele. Vydal se přes nádvoří ke svým vlastním pokojům v Králově věži, kráčeje tak rychle, jak mu to jeho krátké nohy dovolovaly. Pod jeho chodidly křupaly nánosy sněhu, podrážky jeho vysokých bot drtily noční námrazu a jeho dech se před ním srážel v bílý chuchvalec jako prapor. Zastrčil si dlaně do podpaždí, zrychlil tempo a v duchu se modlil, aby mu Morrec nebyl zapomněl zahřát postel horkými cihlami z krbu.

Za Královou věží se ve světle měsíce třpytila Zeď, nezměrná a tajuplná. Tyrion se na okamžik zastavil, aby se podíval vzhůru a pokochal se pohledem na ni. Nohy ho bolely zimou a spěchem.

Najednou se ho zmocnila zvláštní posedlost, touha pohlédnout ještě jednou ze samotného konce světa. Pomyslel si, že to možná je jeho poslední šance; zítra odjede na jih a nedokázal si představit, proč by se kdy měl chtít znovu vydat do téhle zmrzlé pustiny. Králova věž se tyčila před ním, s jejím příslibem tepla a měkkého lože, ale Tyrion přesto zjistil, že kráčí kolem ní směrem k obrovité bledé hradbě Zdi.

Jižní stěnu lemovaly dřevěné schody, ukotvené na obrovských, hrubě otesaných kládách zakleslých hluboko do ledu a sněhu. Vinuly se sem a tam, klikatě šplhaly vzhůru jako zubatý blesk. Černí bratři jej ujistili, že jsou mnohem pevnější, než vypadají, ale Tyrionovy nohy byly natolik zchromlé křečí, že pro něj bylo bolestné dokonce jen pomýšlet na výstup po svých. Místo toho zamířil k železné kleci blízko studny, vbelhal se dovnitř a třikrát krátce zatahal za provaz zvonce.

Připadalo mu, že tam čeká celou věčnost, stojící uvnitř za mřížemi, obrácen zády ke Zdi. Rozhodně to bylo dostatečně dlouho, aby se začal divit, proč to vlastně dělá. Právě se rozhodl zapomenout na svůj bláznivý vrtoch a jít do postele, když tu sebou klec trhla a započal výstup.

Stoupala nahoru pomalu, nejprve s přískoky a škubáními, pak plynuleji. Země se od něj vzdalovala, klec se houpala a Tyrion rukama pevně svíral železné mříže. Dokonce i přes rukavice cítil chlad kovu. Všiml si, že Morrec v jeho pokoji udržuje oheň, a v duchu ho pochválil, ale věž lorda velitele byla temná. Bylo zřejmé, že Starý medvěd má víc rozumu než on.

A pak už byl nad věžemi a stále stoupal vzhůru. Černý hrad ležel pod ním, vykreslený v měsíčním svitu. Z výšky bylo vidět, jak je nehostinný a zpustlý; bašty bez oken, drolící se zdi, nádvoří dusící se spadanými kameny. Z ještě větší výše viděl světla Moleova městečka, půl míle vzdáleného směrem na jih po královské cestě, a tu a tam jasný odlesk měsíčního světla na vodě, kde ledové bystřiny sestupovaly z horských výšin, aby dál v podobě řek a říček protínaly planiny. Zbytek světa byl nehostinnou prázdnotou větrem ošlehávaných kopců a skalnatých plání pokrytých sněhem.

Konečně silný hlas nad ním řekl: „Sedm pekel, to je Skřet,“ a klec sebou trhla, prudce zastavila a zůstala tam viset ve vzduchu, pomalu se houpajíc sem a tam s provazy praskajícími.

„Přitáhni ho sem, zatraceně.“ Ozvalo se zamručení a hlasité zasténání dřeva, klec se zhoupla na stranu a pak Zeď byla najednou pod ním. Tyrion čekal, dokud houpání neustalo, načež otevřel dveře klece a vyskočil dolů na led. Nad rumpálem se skláněla mohutná postava v černém, zatímco druhá držela klec rukou v rukavici. Jejich obličeje byly zachumlané do vlněných šátků, takže byly vidět jenom jejich oči, byli vycpaní vrstvami vlny a kůže, černých na černých.

„Co tady chceš v tento noční čas?“ zeptal se ten u rumpálu.

„Poslední pohled.“

Muži si vyměnili kyselé pohledy. „Dívej se, jak dlouho chceš,“ řekl ten druhý. „Jenom dávej pozor, ať nespadneš dolů, malý muži. Starý medvěd by nás stáhl z kůže.“ Pod velkým dřeveným jeřábem stála malá bouda, Tyrion viděl mdlou záři železného koše s uhlím, a když muži od rumpálu otevřeli dveře a zašli zpátky dovnitř, pocítil kratičký závan tepla. Pak už tam byl sám.

Nahoře panoval mrazivý chlad a vítr z něj rval šaty jako nedočkavá milenka. Vrchol Zdi byl širší než místy královská cesta, takže Tyrion neměl strach, že by z ní spadl, třebaže podklad pod jeho nohama byl mnohem víc kluzký, než by se mu zamlouvalo. Bratři sypali obchůzkové cestičky drceným kamenem, ale váha nesčetných kroků Zeď pod nimi rozpouštěla a led jako by narůstal kolem štěrku a pohlcoval jej, dokud cestička nebyla zas holá a znovu nenastal čas rozdrtit další kámen.

Přesto to nebyl problém, se kterým by si Tyrion nedokázal poradit. Rozhlédl se na východ a na západ, na Zeď táhnoucí se před ním, nezměrnou bílou cestu bez začátku a bez konce, lemovanou po obou stranách temnými propastmi. Západ, rozhodl se bez jakéhokoli zvláštního důvodu a vydal se tím směrem, po cestičce nejbližší severnímu okraji, kde štěrk vypadal nejčerstvěji.

Jeho holé tváře byly zčervenalé chladem a jeho nohy si s každým krokem stěžovaly stále hlasitěji, ale Tyrion je ignoroval. Vítr svištěl kolem něho, štěrk křupal pod jeho nohama, zatímco bílá stuha před ním sledovala linie kopců, stoupala výš a výš, dokud se neztratila na západním obzoru. Prošel kolem masivního katapultu, vysokého jako městská hradba, jehož základna byla ponořená hluboko ve Zdi. Vrhací rameno bylo sundáno kvůli opravě a pak zapomenuto; leželo tam jako zlámaná hračka, napolo zapuštěné v ledu.

Ze vzdálené strany katapultu k němu tlumený hlas zvolal výzvu. „Kdo tam? Zastav!“

Tyrion se zastavil. „Jestli tu budu stát příliš dlouho, zmrznu na místě, Jone,“ řekl, když ze tmy proti němu tiše vyklouzl chundelatý bledý tvar a jal se očichávat jeho kožešiny. „Nazdar, Duchu.“

Jon Sníh přišel blíž. Ve vrstvách kožešin a kůže vypadal větší a mohutnější a kapuci svého pláště měl staženou hluboko do obličeje. „Lannister,“ řekl a stáhl si šátek z tváře, aby si uvolnil ústa. „Tohle je to poslední místo, kde bych očekával, že se s tebou setkám.“ Měl v ruce těžké kopí s kovovým hrotem, vyšší než byl sám, a po boku mu visel meč v kožené pochvě. Přes hrudník měl pověšený válečný roh se stříbrnými obroučkami.

„Tohle je poslední místo, kde bych byl očekával, že budu spatřen,“ připustil Tyrion. „Nechal jsem se unést svým rozmarem. Když se Ducha dotknu, ukousne mi ruku?“

„Ne, pokud jsem tu já,“ ujistil ho Jon.

Tyrion bílého vlka podrbal za ušima. Rudé oči jej netečně pozorovaly. Zvíře mu nyní sahalo až k hrudníku a Tyrion měl neblahý pocit, že stačí rok a bude se na něj muset dívat vzhůru. „Co ty tady děláš dnes v noci?“ zeptal se. „Kromě toho, že ti tu mrzne mužství...“

„Vylosoval jsem si noční hlídku,“ řekl Jon. „Znovu. Ser Alliser to laskavě zařídil u velitele hlídky, aby o mne měl zvláštní zájem. Zřejmě si myslí, že když mě budou držet polovinu noci vzhůru, usnu zítra dopoledne během výcviku. Zatím jsem ho pokaždé zklamal.“

Tyrion se usmál. „A už se Duch naučil žonglovat?“

„Ne,“ odpověděl Jon s úsměvem, „ale Grenn se dnes ráno ubránil Halderovi a Pyp už taky svůj meč nepouští na zem tak často, jako to dělával předtím.“

„Pyp?“

„Jeho skutečné jméno je Pypar. Ten malý kluk s velkýma ušima. Viděl mě cvičit s Grennem a poprosil mě o pomoc. Thorne mu nikdy neukázal, jak má pořádně držet meč.“ Otočil se a pohlédl na sever. „Strážím tu míli Zdi. Půjdeš kousek se mnou?“

„Když nepůjdeš moc rychle,“ odpověděl Tyrion.

„Velitel hlídky říká, že musím chodit, aby mi nezmrzla krev v těle, ale nikdy mi neřekl, jak rychle.“

Kráčeli spolu, s Duchem ťapkajícím vedle Jona jako bílý stín. „Zítra časně zrána odjíždím,“ řekl Tyrion.

„Já vím.“ Jonův hlas zněl podivně smutně.

„Mám v úmyslu stavit se cestou na jih na Zimohradu. Pokud máš nějaký vzkaz, který bys po mně chtěl odeslat...“

„Řekni Robbovi, že budu velet Noční hlídce a udržím ho v bezpečí, takže klidně může s děvčaty začít vyšívat a svůj meč dát Mikkenovi, aby ho roztavil a nadělal z něj koňské podkovy.“

„Tvůj bratr je větší než já,“ řekl Tyrion se smíchem. „Odmítám mu předat zprávu, po které by mě mohl nechat popravit.“

„Rickon se bude ptát, kdy se vrátím domů. Pokus se mu vysvětlit, kam jsem odešel, jestli to dokážeš. Řekni mu, že si může nechat všechny moje věci, zatímco jsem pryč, to se mu bude líbit.“

Zdá se, že lidé toho po mně dnes chtějí nějak moc, pomyslel si Tyrion Lannister. „Víš, tohle všechno jsi mohl sepsat do dopisu.“ „Rickon ještě číst neumí, A Bran...“ Náhle se odmlčel. „Nevím, jaký vzkaz poslat Branovi. Pomoz mu, Tyrione.“

„Jak bych mu já mohl pomoci? Nejsem mistr, abych ulevil jeho bolesti. Neznám žádná kouzla, která by mu přičarovala zpátky nohy.“

„Mně jsi pomohl, když jsem to potřeboval,“ řekl Jon Sníh.

„Nic jsem ti nedal,“ namítl Tyrion. „Jenom slova.“

„Dej tedy slova i Branovi.“

„Žádáš chromého muže, aby naučil mrzáka tancovat,“ řekl Tyrion. „Jakkoli upřímně míněná může být lekce, výsledek pravděpodobně bude groteskou. Přesto, vím, jaké to je milovat bratra, lorde Sněhu. Poskytnu Branovi jakkoli malou pomoc, jaká bude v mé moci.“

„Děkuji ti, můj pane z Lannisterů.“ Stáhl si rukavici a nabídl mu svoji holou dlaň. „Přátelé.“

Tyrion zjistil, že ho to podivně dojalo. „Většina mého příbuzenstva jsou bastardi,“ řekl se suchým úsměvem, „ale ty jsi první, koho mám za přítele.“ Stáhl si zuby rukavici a plácl Sněha do dlaně, kůží na kůži. Chlapcův stisk byl vřelý a silný.

Když si znovu natáhl rukavici, Jon Sníh se prudce otočil a přešel k nízké severní zídce z ledu. Zeď za ní příkře spadala dolů; byla tam jen tma a divočina. Tyrion přešel k němu a bok po boku tam takto spolu stáli na konci světa.

Noční hlídka nedovolila lesu přikrást se blíž než na půl míle od severního okraje Zdi. Houštiny železostromů, strážních stromů a dubů, které tam kdysi vyrostly, byly před staletími vymýceny, a byl vytvořen široký pruh otevřené krajiny, přes kterou nemohl neviděn přejít žádný nepřítel. Tyrion slyšel, že na jiných místech podél Zdi mezi třemi pevnostmi se divoký hvozd krade již po desetiletí zpátky, že jsou tam místa, kde šedozelené strážní stromy a bílé čarostromy zapustily kořeny ve stínu Zdi samé, ale Černý hrad měl neukojitelnou chuť na palivové dříví a zde byl les stále držen v patřičných mezích sekerami černých bratří.

Nikdy však nebyl příliš daleko. Odsud jej Tyrion viděl, temné stromy tyčící se nad pruhem holé země, jako druhá zeď vybudovaná rovnoběžně s první, zeď noci. Jen pár seker se kdy zaťalo do dřeva v tom černém lese, kde dokonce ani měsíční světlo nedokázalo proniknout prastarým spletencem větví, kořenů, šlahounů a trní. Tam venku stromy vyrůstaly do obrovitých rozměrů a průzkumníci říkali, že vypadají, jako by hluboce přemýšlely, a že nikdy nespatřily žádné lidi. Nebylo divu, že Noční hlídka ten les pojmenovala začarovaným hvozdem.

Jak tam tak stál a díval se do tmy, bez jediného ohně, který by tam hořel, s větrem hvízdajícím mu kolem uší a chladem zabodávajícím se jako kopí do jeho břicha, Tyrion Lannister měl pocit, že by téměř mohl uvěřit řečem o Jiných, nepřátelích noci. Jeho žerty o měchohubcích a ostrozubých mu najednou nepřipadaly tak komické.

„Můj strýc je někde tam,“ řekl Jon Sníh tiše, opřený o svoje kopí, zahleděný do tmy. „Té první noci, když mě sem poslali, doufal jsem, že strýc Benjen se vrátí a já ho uvidím první a zatroubím na roh. On se ale nevrátil. Ani té noci, ani žádné jiné.“

„Dej mu čas,“ řekl Tyrion.

O kus dál na severu začal výt vlk. K jeho volání se brzy připojil druhý hlas, pak další. Duch naklonil hlavu na stranu a naslouchal. „Když se nevrátí,“ slíbil Jon Sníh, „Duch a já ho půjdeme hledat.“ Položil ruku na zlovlkovu hlavu.

„Já ti věřím,“ řekl Tyrion, ale v duchu si myslel: A kdo půjde hledat tebe? Zachvěl se.

ARYA

Její otec se opět svářil s radou. Arya mu to viděla na obličeji, když přišel ke stolu, zase pozdě, jak to poslední dobou bylo pomalu na denním pořádku. Když Ned vstoupil do Malé síně, první chod, hustá sladká polévka z dýní, byla již odnesena. Říkali jí tak, aby ji rozlišili od Velké síně, kde král mohl hostit tisícovku lidí, ale i tak to byla obrovitá místnost s klenutým stropem a na lavicích u jejích stolů bylo místo pro dvě stovky lidí.

„Můj pane,“ řekl Jory, když otec vstoupil. Vstal a zbytek stráže se postavil s ním. Každý muž na sobě měl nový plášť ze silné vlněné látky šedivé barvy, s lemem z bílého saténu. Vlněné záhyby každého pláště spínala malá ruka z tepaného stříbra, která označovala jejich nositele jako muže pobočníkovy osobní stráže. Bylo jich tam jenom padesát a většina lavic zela prázdnotou.

„Posaďte se,“ řekl Eddard Stark. „Vidím, že jste začali beze mne. S radostí se dovídám, že v tomhle městě jsou stále ještě lidé, co mají zdravý rozum.“ Dal pokyn, aby pokračovali v jídle. Služebnictvo začalo přinášet tácy s žebírky pečenými v kůrčičce z česneku a bylin.

„Na nádvoří se povídá, že brzy bude turnaj, můj pane,“ řekl Jory, který si sedl zpátky na svoje místo. „Říkají, že přichází rytíři z celého království, aby se utkali na počest tvého jmenování pobočníkem krále.“

Arya viděla, že otec z toho není příliš nadšený. „Říkají také, že to je ta poslední věc na světě, kterou bych si přál?“

Sansiny oči se rozšířily jako talíře. „Turnaj,“ vydechla. Seděla mezi septou Mordane a Jeyne Poole, tak daleko od Aryi, jak jen mohla, aniž by za to uštědřila pokárání od otce. „Dostaneme povolení jít se tam podívat, otče?“

„Víš, co si o tom myslím, Sanso. Zdá se, že mi nezbývá než Robertovy uspořádat jeho hry a předstírat, že jsem tím nesmírně poctěn. Což ovšem neznamená, že do tohoto bláznovství musím zatahovat své dcery.“

„Och, prosím“ žadonila Sansa. „Já je chci vidět.“

„Princezna Myrcella tam bude taky, můj pane, a ta je mladší než lady Sansa,“ ozvala se septa Mordane. „Všechny dámy ode dvora budou při tak významné události očekávány, a poněvadž turnaj je pořádán na tvou počest, vypadalo by to přinejmenším podivně, kdyby se na něj tvá rodina nedostavila.“

Otec vypadal ztrápeně. „Myslím, že máš pravdu. Dobrá tedy, zařídím tam pro tebe místo, Sanso.“ Pak si všiml Aryi. „Pro vás obě.“

„Mě ten jejich hloupý turnaj nezajímá,“ řekla Arya. Věděla, že tam bude princ Joffrey, a ona prince Joffreye nenáviděla.

Sansa zvedla hlavu. „Bude to velkolepá událost. O tebe tam nikdo stát nebude.“

Otcovým obličejem přelétl stín hněvu. „Dost, Sanso. Ještě slovo a rozmyslím si to. Jsem z těch vašich ustavičných hádek unavený k smrti. Jste přece sestry. Očekávám od vás, že se podle toho budete chovat, rozumíte?“

Sansa se kousla do rtu a přikývla. Arya sklopila obličej a zamračeně hleděla do svého talíře. Cítila, jak ji v očích pálí slzy. Hněvivě si je pěstmi vymnula, odhodlaná neplakat.

Jediným zvukem byl chvíli jen klapot nožů a vidliček. „Prosím, omluvte mne,“ oznámil její otec poté ostatním spolustolovníkům. „Dnes večer nemám příliš chuť do jídla.“ Vstal a odešel ze síně.

Jakmile byl pryč, Sansa si začala vzrušeně šeptat s Jeyne Poole. Na druhém konci stolu se Jory zasmál jakémusi vtipu a Hullen začal mluvit o jezdeckých koních. „Vaši váleční oři teď možná nejsou v tom nejlepším stavu pro klání. Už to není to, co bývalo, ach ne, už dávno není.“ Desmond, Jacks a Hullenův syn Harwin ho okřikli, aby byl zticha, a Porther zavolal o další víno.

S Aryou nikdo nemluvil. Bylo jí to jedno. Vyhovovalo jí to tak. Kdykoli to bylo možné, jídávala samotná ve svém pokoji. Někdy jí to dovolili, když otec musel stoloval s králem, nějakým urozeným pánem nebo vyslanci z toho místa či onoho. Po zbytek času jedli v jeho soláru, jenom on, ona a Sansa. V takových chvílích Arya postrádala své bratry nejvíc. Toužila škádlit Brandona a hrát si s malým Rickonem a mít před sebou Robba, který by se na ni usmíval. Chtěla, aby jí Jon cuchal vlasy a říkal jí „sestřičko“ a vždycky dořekl větu zároveň s ní. Jenomže ti všichni byli pryč. Nikdo nezůstal, jenom Sansa a ta s ní dokonce ani nemluvila, pokud ji k tomu otec nedonutil.

Tam na Zimohradu jídávali ve Velké síni po téměř polovinu času. Její otec říkával, že pán by měl stolovat se svými poddanými, pokud chce doufat, že si je udrží. „Snaž se znát lidi, kteří tě obklopují,“ slyšela ho jednou říkat Robbovi, „a nech je, ať poznají tebe. Nechtěj, aby tví muži museli zemřít za cizího člověka.“ Na Zimohradu vždycky měl u svého vlastního stolu židli navíc a každý den požádal jiného člověka, aby se k němu připojil. Jednoho večera to byl Vayon Poole a řeč se točila kolem stavu pokladny, zásob chleba a služebnictva. Jindy to byl Mikken a její otec mu naslouchal, jak mu neúnavně vypráví o zbraních a mečích a jak horká by měla být výheň a o nejlepším způsobu kalení oceli. Dalšího dne k sobě pozval Hullena s jeho nekonečnými řečmi o koních nebo septona Chaelyho z knihovny nebo Joryho nebo sera Rodrika nebo dokonce starou chůvu s jejími vyprávěnkami.

Arya nic nemilovala víc než chvíle, kdy seděla u otcova stolu a naslouchala jim, jak spolu hovoří. Také ráda poslouchávala muže na lavicích; svobodné jezdce drsné jako jejich vařené kůže, šlechetné rytíře, odvážné mladé panoše i prošedivělé staré zbrojnoše. Házela po nich sněhové koule a pomáhala jim krást koláče z kuchyně. Jejich ženy jí dávaly sladké bochánky se sušeným ovocem a ona vymýšlela jména pro jejich miminka a hrávala si s jejich dětmi na obludy a panny, na schovaný poklad a na hrady. Tlustý Tom jí říkával „Arya Podnožka“, protože tvrdil, že právě tam je možné vždycky ji najít, pod nohama ostatních. Líbilo se jí to mnohem víc než „Arya Koňská tvář“.

Jenomže to bylo na Zimohradu, celý svět daleko, teď se všechno změnilo. Tohle bylo poprvé od příjezdu do Králova přístaviště, co jedli s jejich muži. Arya je nenáviděla. Nesnášela zvuky jejich hlasů, stejně jako způsob, jakým se smáli, a příběhy, co si vyprávěli. Kdysi to byli její přátelé a cítila se s nimi v bezpečí, ale teď věděla, že už to není pravda. Dovolili zabít Lady, už jen to bylo strašné, ale mnohem horší to bylo, když Ohař našel Mycaha. Jeyne Poole Arye řekla, že ho rozsekali na tolik kusů, že ho museli přivézt zpátky řezníkovi v pytli, a ten nebožák si zpočátku myslel, že to je prase, které zabili. Nikdo nepozvedl hlas, nevytáhl nůž ani neudělal cokoli jiného, ani Harwin, který vždycky mluvil tak odvážně, nebo Alyn, který se měl stát rytířem, nebo Jory, který byl kapitánem stráží. Dokonce ani její otec.

„Byl to můj přítel,“ zašeptala Arya do svého talíře, tak tiše, že ji nikdo nemohl slyšet. Její žebírka tam ležela nedotčená, nyní vystydlá, se slabým škraloupem na povrchu loužičky tuku srážejícího se pod masem na talíři. Arya na ně pohlédla a udělalo se jí zle. Odstrčila talíř stranou.

„Poslyš, ty máš v úmyslu odejít, mladá dámo?“ zeptala se septa Mordane.

„Nemám hlad.“ Arya zjistila, že je pro ni obtížné pamatovat na slušné chování. „Omluvíš mne, prosím?“ zarecitovala škrobeně.

„Ne, neomluvím,“ odpověděla septa. „Stěží ses dotkla jídla. Sedneš si a vyprázdníš svůj talíř.“

„Vyprázdni si ho sama.“ Než ji kdokoli stačil zastavit, Arya se vyřítila ke dveřím, zatímco muži se smáli a septa Mordane za ní hlasitě volala a její hlas přitom stoupal výš a výš.

Tlustý Tom byl na svém místě, strážil dveře Pobočníkovy věže. Když uviděl Aryu řítící se k němu a uslyšel septiny výkřiky, nevěřícně zamrkal. „No tak počkej, maličká, zastav se,“ spustil a natáhl se po ni, ale Arya proklouzla mezi jeho nohama a pak už utíkala po točitých schodech věže a její chodidla pleskala o kámen, zatímco Tlustý Tom těžce funěl za ní.

Její ložnice byla jediným místem, které se Arye v celém Králově přístavišti líbilo, a tím, co v ní měla nejraději, byly dveře, masivní deska z tmavého dubu s černými železnými obručemi. Když těmi dveřmi práskla a spustila těžkou petlici, nikdo se do jejího pokoje nedostal, ani septa Mordane, ani Tlustý Tom nebo Sansa, ani Jory nebo Ohař, nikdo! Práskla jimi za sebou právě teď.

Když byla petlice na místě, Arya se konečně cítila dostatečně v bezpečí, aby se mohla dát do pláče.

Přešla k okennímu sedátku a posadila se tam, popotahujíc. Nenáviděla je všechny a nejvíc samu sebe. Všechno to byla její chyba, všechno zlé, co se dosud stalo. Sansa jí to řekla a Jeyne taky.

Na dveře zaklepal Tlustý Tom. „Aryo, děvče, co se děje?“ zvolal. „Jsi uvnitř?“

„Ne!“ vykřikla. Klepání ustalo. O okamžik později ho slyšela odcházet. Tlustého Toma bylo snadné oklamat.

Arya přešla k truhlici v patách svojí postele. Klekla si, otevřela víko a oběma rukama začala vytahovat svoje šaty. Popadala plné hrsti hedvábí, saténu, sametu a vlny a házela je na podlahu. Byla tam na dně její truhlice, kde ji schovala. Arya ji zvedla téměř něžně a vytáhla štíhlou čepel z její pochvy.

Jehla.

Znovu si vzpomněla na Mycaha a její oči se zaplnily slzami. Její chyba, její chyba, její chyba. Kdyby ho nepožádala, aby si s ní šel hrát a šermovat klacky...

Ozvalo se zaťukání na dveře, hlasitější než předtím. „Aryo, okamžitě otevři ty dveře, slyšíš mě?“

Arya se otočila s Jehlou v ruce. „Raději sem nechoď,“ odsekla. Prudce čepelí sekla do vzduchu.

„Pobočník se o tom dozví!“ zuřila septa Mordane za dveřmi.

„Mně je to jedno,“ vykřikla Arya. „Jdi pryč.“

„Tohodle nestoudného chování budeš litovat, mladá dámo, to ti slibuju.“ Arya naslouchala u dveří, dokud neuslyšela zvuk septiných vzdalujících se kroků.

Šla zpátky k oknu s Jehlou v ruce a pohledla na nádvoří pod sebou. Kdyby jen dokázala šplhat jako Bran, pomyslela si; vylezla by z okna a pustila by se dolů po věži, utekla by z tohoto strašného místa, pryč od Sansy a septy Mordane a prince Joffreye, ode všech. Ukradla by si nějaké jídlo v kuchyni, vzala by si Jehlu a svoje dobré boty a teplý plášť. Našla by Nymeriu v divokých lesích za Trojzubcem a společně by se vrátily na Zimohrad nebo by utekly za Jonem na Zeď. Zjistila, že si přeje, aby tu teď Jon byl s ní. Pak by se možná necítila tak osaměle.

Tiché zaklepání na dveře za ní odvrátilo Aryu od okna a jejích snů o útěku. „Aryo,“ ozval se hlas jejího otce. „Otevři dveře. Musíme si spolu promluvil.“

Arya přešla místnost a zvedla petlici. Otec stál za dveřmi sám a vypadal spíš smutně než rozezleně. Stačil jediný pohled na jeho tvář a Arya se začala cítit ještě hůř. „Mohu jít dál?“ Arya přikývla, pak zahanbeně sklopila oči. Otec za sebou zavřel dveře. „Čí je to meč?“

„Můj.“ Arya málem zapomněla na Jehlu ve své ruce.

„Dej mi to.“

Arya mu meč neochotně podala, s myšlenkou, zda ho ještě někdy bude znovu držet v ruce. Její otec ho otočil ke světlu, prohlížel si obě strany čepele, pak palcem zkoušel hrot. „Meč hrdlořezů,“ poznamenal. „Přesto se mi zdá, že tuhle řemeslnickou značku poznávám. To je Mikkenova práce.“

Arya mu nedokázala lhát. Sklopila oči.

Lord Eddard Stark si povzdechl: „Moje devítiletá dcera je vyzbrojena mečem z mojí vlastní kovárny a já o tom nevím. Od pobočníka krále se očekává, že bude vládnout Sedmi královstvím, a přesto se zdá, že nedokážu vládnout dokonce ani ve své vlastní rodině. Jak jsi přišla k tomu meči, Aryo? Kde jsi ho vzala?“

Arya se kousala do rtu a mlčela. Jona nezradí, dokonce ani jejich vlastnímu otci.

Po chvíli otec řekl: „Myslím, že na tom vlastně nezáleží.“ Zamračeně pohlédl na meč ve své ruce. „Tohle není hračka pro děti a už vůbec ne pro dívku. Co by na to řekla septa Mordane, kdyby věděla, že si hraješ s mečem?“

„Já jsem si nehrála“ odpověděla Arya nadurděně. „A septu Mordane nenávidím.“

„To stačí.“ Hlas jejího otce byl tvrdý a odměřený. „Septa nedělá nic víc než svoji povinnost, ačkoli bohové vědí, jakým bojem jsi to pro tu nebohou ženu učinila. Tvá matka a já jsme ji pověřili nesplnitelným úkolem vychovat z tebe mladou dámu.“

„Já nechci být dáma!“ odsekla Arya s očima plnýma bezmocného hněvu.

„Měl bych tuhle hračku zlomit přes koleno a skoncovat s celým tímhle nesmyslem.“

„Jehla by se nezlomila,“ řekla Arya vzdorovitě, ale její hlas její slova zrazoval.

„Takže on má i jméno, je to tak?“ Její otec si povzdechl. „Ach, Aryo. Máš v sobě divokost, dítě. Vlčí krev, říkával tomu můj otec. Lyanna ji v sobě měla a můj bratr Brandon ještě mnohem, mnohem víc. Oba je to předčasně přivedlo do hrobu.“ Arya v jeho hlase slyšela smutek. Nestávalo se příliš často, aby mluvil o svém otci nebo svém bratrovi a sestře, kteří zemřeli předtím, než se narodila. „Lyanna by určitě nosila u pasu meč, kdyby jí to můj otec dovolil. Někdy mi ji připomínáš. Dokonce i trochu vypadáš jako ona.“

„Lyanna prý byla velmi krásná,“ řekla Arya ohromeně. Každý to říkal. O Arye něco podobného rozhodně nikdy nikdo neřekl.

„To byla,“ souhlasil Eddard Stark, „velmi krásná, velmi tvrdohlavá a velmi mladá když umírala.“ Zvedl meč a podržel ho mezi nimi. „Aryo, co jsi chtěla dělat s týmhle... Jehlou? Koho jsi doufala, že jí probodneš? Svoji sestru? Septu Mordane? Znáš nejdůležitější věc, která platí pro boj mečem?“

Jediné, na co byla schopná přijít, byla lekce, kterou jí udělil Jon. „Bodej ostrým koncem,“ vyhrkla.

Její otec potlačil smích. „Řekl bych, že to je opravdu nejdůležitější.“

Arya mu to zoufale chtěla vysvětlit, přinutit ho pochopit to. „Snažila jsem se učit, ale...“ Její oči se zaplnily slzami. „Poprosila jsem Mycaha, aby se se mnou procvičoval.“ Okamžitě ji přemohl zármutek. Odvrátila se, celá rozechvělá. „To já jsem ho o to požádala,“ plakala. „Byla to moje chyba, byla to...“

Paže jejího otce najednou byly kolem ní. Něžně ji držel a ona se k němu otočila a vzlykala proti jeho hrudi. „Ne, moje holčičko,“ mumlal. „Truchli za svého přítele, ale nikdy nesvaluj vinu na sebe. Ty jsi toho řeznického chlapce nezabila. Ta vražda leží na Ohařově prahu, na jeho a té kruté Lannisteřice, které slouží.“

„Já je nenávidím,“ přiznala se Arya, s rudým obličejem, uvzlykaná. „Ohaře, královnu, krále i prince Joffreye. Nenávidím je všechny. Joffrey je lhář, nebylo to tak, jak říkal. Taky nenávidím Sansu. Ona si to pamatovala, ale lhala, aby se zalíbila Joffreyovi.“

„Všichni někdy lžeme,“ řekl její otec. „Nebo si opravdu myslíš, že ti věřím, že Nymeria utekla?“

Arya se provinile začervenala. „Jory slíbil, že to neřekne.“

„Jory své slovo dodržel,“ řekl otec s úsměvem. „Jsou určité věci, o kterých není třeba mi říkat. Dokonce i slepec by viděl, že ten vlk by tě nikdy dobrovolně neopustil.“

„Museli jsme po ní házet kameny,“ řekla zbědovaně. „Říkala jsem jí, ať utíká, aby byla volná, že už ji nechci. Byli tam jiní vlci, se kterými si mohla hrát, slyšeli jsme je výt a Jory říkal, že zdejší lesy jsou plné zvěře, takže bude mít co jíst. Jenomže ona pořád šla za námi, a tak jsem ji musela zahnat kameny. Dvakrát jsem ji zasáhla. Vyla a dívala se na mě a já jsem se přitom tolik styděla, ale byla jsem v právu, viď? Královna by ji nechala zabít.“

„Udělala jsi dobře,“ řekl jí otec. „A dokonce ani ta lež nebyla... beze cti.“ Když předtím šel k Arye, aby ji objal, odložil Jehlu stranou. Nyní čepel znovu zvedl a přešel k oknu, kde chvíli stál a díval se ven na nádvoří. Když se otočil zpátky, jeho oči byly zamyšlené. Posadil se do okenního sedátka, s Jehlou na klíně. „Aryo, sedni si. Je nutné, abych se ti pokusit vysvětlit určité věci.“

Znepokojeně se posadila na pelest své postele. „Jsi ještě příliš mladá, než abych tě zatěžoval všemi svými starostmi,“ řekl jí, „ale jsi také Stark ze Zimohradu. Znáš naše slova.“

„Zima se blíží,“ zašeptala Arya.

„Nelehké, kruté časy,“ přitakal její otec. „Zakusili jsme je na Trojzubci, dítě, a když spadl Bran. Ty ses narodila v dlouhém létě, nádherném, nikdy jsi nepoznala nic jiného, ale nyní se blíží zima. Vzpomeň si na znak svého rodu, Aryo.“

„Zlovlk,“ odpověděla, s myšlenkami u Nymerii. Přitiskla si kolena k hrudi a objala je rukama, najednou plná strachu.

„Dovol mi říct ti něco o vlcích, dítě. Když padá sníh a vanou bílé vichry, osamocený vlk zemře, ale smečka přežije. Léto je časem šarvátek a hádek, v zimě musíme chránit jeden druhého, udržovat se vzájemně v teple, dělit se o svou sílu. Takže pokud už musíš nenávidět, Aryo, chraň si svou nenávist pro ty, kteří nám skutečně ubližují. Septa Mordane je dobrá žena a Sansa... Sansa je tvá sestra. Možná se od sebe lišíte jako slunce a měsíc, ale vašimi srdci protéká stejná krev. Ty potřebuješ ji, stejně jako ona potřebuje tebe... a já potřebuju vás obě, bohové, stůjte při mně.“

Mluvil tak unaveně, že Arya z toho posmutněla. „To není tím, že bych Sansu nenáviděla,“ řekla mu. „Ne doopravdy.“ Byla to jen poloviční lež.

„Nechci tě strašit, ale také ti nechci lhát. Přišli jsme na temné a nebezpečné místo, dítě. Tohle není Zimohrad. Máme kolem sebe nepřátele, kteří o nás smýšlejí zle a chtěli by nám ublížit. Proto nemůžeme vést války mezi sebou. Tvoje umíněnost, útěky, hněvivá slova, neposlušnost... doma to byly jenom letní dětské hry. Tady a teď, se zimou, která se blíží, je to něco docela jiného. Je načase, abys začala vyrůstat.“

„Budu,“ slíbila mu Arya. Nikdy ho nemilovala tak, jako právě v tom okamžiku. „Dokážu být silná. Dokážu být stejně silná jako Robb.“

Podal jí Jehlu, jílcem napřed.

Pohlédla na meč s údivem v očích. Na okamžik se neodvážila dotknout se ho, plná strachu, že kdyby se po něm natáhla, uskočil by opět pryč, ale otec jí řekl: „No tak vezmi si ho, je tvůj,“ a ona ho vzala do ruky.

„Mohu si ho nechat?“ zeptala se. „Opravdu?“

„Opravdu.“ Usmál se na ni. „Kdybych ti ho vzal, nepochybuji o tom, že do čtrnácti dnů bych u tebe pod polštářem našel železnou kouli s ostny. Snaž se nezapíchnout svou sestru, ať tě bude provokovat jakkoli.“

Příštího rána při snídani se omluvila septě Mordane a poprosila ji o prominutí. Septa si ji změřila poněkud podezřívavým pohledem, ale její otec přikývl.

O tři dny později, v poledne, otcův majordomus Vayon Poole poslal Aryu do Malé síně. Stoly na kozách byly rozebrány a lavice odsunuty ke stěnám. Síň jí připadala liduprázdná, dokud neznámý hlas neřekl: „Jdeš pozdě, chlapče.“ Ze stínů vystoupil štíhlý muž s holou hlavou a velkým zobanovitým nosem, který v ruce držel pár štíhlých dřevěných mečů. „Zítra tady budeš přesně v poledne.“ Hovořil s přízvukem, veselou kadencí Svobodných měst, možná Braavosu nebo Myru.

„Kdo jsi?“ zeptala se Arya.

„Jsem tvůj taneční mistr.“ Hodil jí jeden z dřevěných mečů. Chňapla po něm, minula ho a slyšela ho dopadnout na podlahu. „Zítra ho chytíš. Teď ho zvedni.“

Nebyla to jenom hůl, ale opravdový dřevený meč s jílcem, ochrannou mřížkou a hruškou. Arya ho zvedla a nervózně ho sevřela oběma rukama, držíc ho před sebou. Byl těžší, než vypadal, mnohem těžší než Jehla.

Holohlavý muž scvakl zuby k sobě. „Takhle ne, chlapče. Tohle není velký dvouruční meč, který je třeba držet oběma rukama. Budeš ho držet jen v jedné ruce.“

„Je příliš těžký,“ namítla Arya.

„Je tak těžký, jak má být, aby ti dal sílu, kterou potřebuješ, a kvůli vyvážení. Dutina uvnitř je za tímto účelem vyplněna olovem. Jedna ruka je nyní všechno, co potřebuješ.“

Arya sundala z jílce pravou ruku a otřela si upocenou dlaň o kalhoty. Meč držela v levé ruce. Zdálo se, že muž to schvaluje. „Levá ruka je dobrá. Všechno je obráceno, tvoji nepřátelé z toho budou zmatenější. Teď ale stojíš špatně. Natoč tělo bokem, ano, takhle. Jsi kost a kůže, víš to? To je taky dobré, terč je totiž menší. Nyní stisk. Ukaž, podívám se.“ Popošel blíž a pohlédl na její ruku, roztáhl jí prsty, znovu je uspořádal. „Takhle to má být, ano. Nesvírej to tak křečovitě, to ne, stisk musí být opatrný, jemný.“

„Co když ho upustím?“ řekla Arya.

„Ocel se musí stát součástí tvé paže,“ řekl jí holohlavý muž. „Copak můžeš upustit kus svojí ruky? Ne. Po devět let byl Syrio Forel prvním šermířem Mořského lorda z Braavosu, on tyto věci zná. Poslouchej ho, chlapče.“

Bylo to už potřetí, co ji nazval „chlapcem“. „Já jsem děvče,“ protestovala Arya.

„Chlapec, děvče,“ řekl Syrio Forel. „Jsi šermíř, to je všechno.“ Scvakl zuby k sobě. „Proto musíš mít stisk šermíře. Nedržíš válečnou sekeru, držíš -“

„-jehlu,“ dořekla to za něj Arya dychtivě.

„Přesně tak. Teď začneme tančit. Pamatuj si, dítě, tohle není železný tanec zapadánu, co se učíme, rytířský tanec plný sekání a bušení. Je to tanec hrdlořezů, vodní tanec, rychlý a svižný. Všichni lidé jsou složeni z vody, věděla jsi to? Když je propíchneš, voda z nich vyteče a oni zemřou.“ Udělal krok zpátky a zvedl svůj vlastní dřevěný meč. „Teď se mne budeš snažit zasáhnout.“

Arya se o to pokusila. Zkoušela to čtyři hodiny, dokud ji nebolel a nepálil každičký sval v těle, zatímco Syrio Forel jen scvakával zuby k sobě a říkal ji, co má dělat.

Druhého dne pro Aryu začala skutečná výuka.

DAENERYS

„Dothracké moře,“ řekl ser Jorah Mormont, když svého koně zastavil vedle jejího na vrcholu pahorku. Pod nimi se táhla planina, nezměrná a pustá, rozlehlá, prázdná plocha, která se prostírala až k vzdálenému obzoru a ještě dál. Je to moře, pomyslela si Dany. Nebyly tam žádné kopce, žádné hory, stromy, města ani cesty, jenom nekonečná tráva, jejíž vysoká stébla se pohybovala ve vlnách čechraných závany větru. „Je tak zelená,“ řekla.

„Teď a tady,“ souhlasil ser Jorah. „Měla bys ji vidět, když kvete, všude jsou tmavě červené květy od obzoru k obzoru, jako moře krve. Přijeď sem v období sucha a svět na sebe vezme barvu starého bronzu. A tohle je jenom hranna, dítě. Tam venku rostou stovky druhů trav, trav žlutých jako citron a tmavých jako indigo, modrých trav a oranžových a trav žíhaných jako duha. Říká se, že na jihu ve Stínozemích za Ašajem jsou oceány duchotrávy, vyšší než člověk na koni, se stonky světlými jako mléčné sklo. Zabíjí všechny ostatní trávy a ve tmě světélkuje duchy proklatých. Dothrakové tvrdí, že jednoho dne duchotráva pokryje celičký svět a pak zanikne veškerý život.“

Dany se při té představě zachvěla. „Nechci teď o ničem takovém mluvit,“ řekla. „Je tady tak krásně, nechci přemýšlet o tom, že by všechno mělo zahynout.“

„Jak si přeješ, khaleesi,“ řekl ser Jorah uctivě.

Uslyšela zvuk hlasů a otočila se, aby se podívala za sebe. Společně s Mormontem zbytek jejich skupiny o hodný kus cesty předjela a ostatní nyní vyjížděli do svahu pod nimi. Její služebná Irri a mladí lučištníci jejího khasu se na svých koních pohybovali hladce a plynule jako kentauři, ale Viserys s krátkými třmeny a plochým sedlem stále zápolil. Její bratr si tady venku nevedl právě nejlépe. Nikdy se sem neměl vydat. Magistr Illyrio ho nabádal, aby počkal v Pentosu, nabídl mu pohostinnost svého domu, ale Viserys to odmítl. Zůstane s Drogem, dokud nebude splacen dluh, dokud nezíská korunu, která mu byla slíbena. „A jestli se pokusí podvést mne, dozví se ke svému zármutku, co to znamená probudit draka,“ zapřísahal se Viserys s rukou položenou na jilci svého vypůjčeného meče. Illyrio při jeho slovech jen zamrkal a popřál mu hodně štěstí.

Dany si uvědomila, že právě teď nechce poslouchat žádné z dalších bratrových stížností. Den byl až příliš nádherný. Obloha byla hluboce modrá a vysoko nad nimi kroužil jestřáb na lovu. Zelené moře se vlnilo a vzdychalo s každým poryvem větru, vzduch na jejím obličeji byl příjemně teplý a Dany cítila nesmírný klid. Nedovolí Viserysovi zkazit to.

„Zůstaň tady,“ řekla Dany seru Jorahovi. „Řekni jim všem, aby počkali. Pověz jim, že jsem to nařídila.“

Rytíř se usmál. Ser Jorah nebyl pohledným mužem. Krk a ramena měl jako býk a jeho paže a hrudník byly tak hustě porostlé hrubými černými chlupy, že už nezbylo nic na jeho hlavu. Jeho úsměvy přesto vždycky dokázaly Dany uklidnit a potěšit. „Učíš se mluvit jako královna, Daenerys.“

„Ne jako královna,“ opravila ho Dany. „Jako khaleesi.“ Otočila svého koně dokola a samotná se rozjela dolů po úbočí pahorku.

Svah byl příkrý a kamenitý, ale Dany jela beze strachu, a radost a nebezpečí jízdy jí byly písní v srdci. Po celý život jí Viserys zdůrazňoval, že je princezna, ale teprve tehdy, když začala jezdit na své stříbrné, Daenerys Targaryen si takto začala připadat.

Zpočátku to pro ni nebylo snadné. Khalasar strhl tábor ráno po její svatbě a zamířil na východ směrem k Vaes Dothrak. Třetího dne byla Dany přesvědčená, že zemře. Na jejích hýždích se objevily opruzeniny od sedla, ošklivé a krvavé. Její stehna byla rozedřená do masa, ruce měla samý puchýř od otěží, svaly na stehnech a na zadku tak bolavé, že stěží dokázala sedět. Než padl soumrak, její služebné jí musely pomáhat dolů z koně.

Dokonce ani noci jí nepřinášely úlevu. Během celodenní jízdy ji khal Drogo ignoroval, stejně jako ji přehlížel v den jejich svatby, a večery trávil pitím se svými válečníky a pokrevními jezdci, proháněl se na ukořistěných koních, kochal se pohledem na ženy, jak tančí, a na muže, jak umírají. Dany v těchto součástech jeho života neměla svoje místo. Musela jíst samotná nebo se serem Jorahem a svým bratrem a poté plakat, dokud neusnula. A přesto každé noci, v čas až někdy před úsvitem, Drogo přicházíval do jejího stanu a potmě ji budil, aby si ji vzal tak nelítostně, jako jezdíval na svém oři. Vždycky se s ní spojil zezadu, po dothrackém způsobu, za což byla Dany vděčná; takto alespoň její manžel neviděl slzy smáčející její obličej a ona mohla zabořit tvář do polštáře, který tlumil její výkřiky bolesti. Když byl hotov, zavřel oči a začal tiše chrápat a Dany ležela vedle něho, s tělem plným modřin a bolavým, příliš bolavým na to, aby mohla spát.

Den následoval za dnem a noc následovala za nocí a Dany věděla, že už to nevydrží ani o okamžik déle. Jedné noci se rozhodla, že než by takto měla pokračovat dál, raději se zabije...

A přesto když pak té noci spala, znovu snila svůj dračí sen. Viserys v něm tentokrát nebyl. Byla tam jenom ona a drak. Jeho šupiny byly černé jako noc, vlhké a slizké krví. Její krví, vycítila Dany. Jeho oči byly jezírky rozžhaveného magmatu, a když otevřel tlamu, s burácením mu z ní vytryskl žhavý sloupec plamene. Slyšela, jak jí zpívá. Otevřela svoje paže ohni, objala jej, nechala se jím celá pohltit, dovolila mu očistit ji, přetvořit ji a vycídit dočista. Cítila, jak je její tělo sežeháváno, černá a olupuje se, jak se její krev vaří a mění se v páru, a přesto nevnímala žádnou bolest. Připadala si silná, nová a živá.

A příštího dne, ač to bylo s podivem, měla pocit, že už ji to tolik nebolí. Bylo to, jako by ji bohové vyslyšeli a smilovali se nad ní. Dokonce i služebné si všimly její proměny. „Khaleesi,“ řekla Jhiqui, „co se děje? Jsi nemocná?“

„Byla jsem,“ odpověděla, stojíc nad dračími vejci, která jí v den svatby daroval Illyrio. Dotkla se jednoho, největšího z těch tří, jemně prsty přejela po jeho skořápce. Černá a purpurová, pomyslela si, jako drak v mém snu. Kámen byl pod jejími prsty podivně teplý... nebo ještě stále sní? Nervózně ruku odtáhla.

Od té hodiny byl každý další den snadnější než ten, co mu předcházel. Její nohy sílily; její puchýře praskaly a ruce mozolnatěly, její hebká stehna tuhla, stávala se pružnými jako kůže.

Khal přikázal služebné Irri učit Dany jezdit na koni po dothrackém způsobu, ale byla to klisna, kdo se stal jejím opravdovým učitelem. Kůň jako by znal její nálady, jako by spolu sdíleli jedinou mysl. S každým ubíhajícím dnem se Dany cítila v sedle jistější. Dothrakové byli tvrdí a nesentimentální lidé a nepatřilo mezi jejich zvyky pojmenovávat svá zvířata, takže Dany o ní smýšlela jenom jako o stříbrné. Nikdy v životě nic nemilovala víc.

Když už pro ni jízda nebyla pouhým utrpením, Dany si začínala všímat přírodních krás kolem sebe. Jezdívala v čele khalasaru s Drogem a jeho pokrevními jezdci, takže přišla do každé krajiny svěží a neposkvrněné. Velká horda za nimi mohla rozdírat zemi, kalit řeky a vysílat k nebi oblaka dusivého prachu, ale pole před nimi byla vždy bujná a zelená.

Přejeli vlnící se kopce Nervosu, kolem terasovitých farem a malých vesnic, kde je obyvatelé s obavami pozorovali z vrcholků svých bílých štukovaných zdí. Přebrodili tři široké mírné řeky a čtvrtou, která byla rychlá, úzká a zrádná, tábořili vedle vysokého modrého vodopádu, převalili se přes rozbořené ruiny rozlehlého mrtvého města, o kterém se říkalo, že tam duchové kvílejí mezi zčernalými mramorovými sloupy. Uháněli po valyrijských silnicích tisíc let starých a rovných jako dothracký luk. Polovinu měsíce projížděli Qohorským lesem, kde nad nimi listoví vytvářelo zlatý baldachýn a kmeny stromů byly široké jako městské brány. V tom lese žili obrovští losi, pruhovaní tygři a lemurové se stříbrnou srstí a velkýma purpurovýma očima, ale všechna zvířata utekla před přibližujícím se khalasarem a Dany je vůbec nezahlédla.

Tehdy už byla její agónie jen blednoucí vzpomínkou. Stále byla po celodenní jízdě rozbolavělá, ale bolest v sobě nyní měla i podivnou nepochopitelnou slast a Dany se každého rána dychtivě vyšvihla do sedla, zvědavá, jaké divy na ni čekají v krajinách před nimi. Začínala nalézat potěšení dokonce i v nocích, a pokud stále plakávala, když se jí Drogo zmocnil, nebylo to vždycky bolestí.

Dole na úpatí pahorku trávy rostly do výše kolem ní, vysoké a ohebné. Dany zpomalila do klusu a vjela na planinu, ztracená v zeleni, požehnaně sama. V khalasaru sama nikdy nebyla. Khal Drogo za ní sice přicházel až v noci, ale její služebné ji krmily a koupaly ji a spaly u dveří jejího stanu, Drogovi pokrevní jezdci a muži jejího khasu nikdy nebyli daleko, a nevítaným stínem jí byl ve dne v noci také její bratr. Dany ho slyšela z vrcholu pahorku, když hlasem ostrým hněvem křičel na sera Joraha. Jela dál, nořila se stále hlouběji do Dothrackého moře.

Zeleň ji pohltila. Vzduch byl bohatý vůněmi země a trávy, smíšený s pachem koňského těla, Danyina potu a oleje v jejích vlasech. Dothracké vůně. Zdálo se, jako by tam patřily. Dany je všechny vdechovala a nahlas se smála. Zmocnila se jí náhlá touha cítit zemi pod nohama, zavrtat prsty do hutné černé hlíny. Zhoupla se dolů ze sedla, nechala stříbrnou pást se a začala si stahovat vysoké jezdecké boty.

Viserys se nad ní zjevil tak náhle jako letní bouře, a když prudce zatáhl za otěže, jeho kůň se nad ní vzepjal do výše. „Jak se opovažuješ?“ křikl na ni. „Ty budeš dávat příkazy mně? Ty mně?“ Seskočil z koně, ale při dopadu na zem zakopl. Když se snažil vstát, jeho obličej zrudl. Popadl ji za ramena a zatřásl jí. „Zapomněla jsi snad, kdo jsi? Podívej se na sebe. Podívej se na sebe!“

Dany se dívat nemusela. Byla bosá, s naolejovanými vlasy, měla na sobě dothracké jezdecké kůže a malovanou vestu, kterou dostala svatebním darem. Vypadala, jako by tam patřila. Viserys byl ve svém hedvábí a kroužkové zbroji, umazaný a plný skvrn.

Nepřestával na ni křičet. „Ty nebudeš rozkazovat drakovi. Rozumíš mi? Já jsem pán Sedmi království a nebudu poslouchat rozkazy od nějaké koňské coury, slyšíš?“ Jeho ruka zajela pod její vestu, jeho prsty se bolestně zaryly do její hrudi. „Slyšíš?“

Dany jej od sebe prudce odstrčila.

Viserys na ni hleděl fialovýma očima rozšířenýma údivem. Nikdy předtím mu nevzdorovala. Nikdy se nebránila. Jeho rysy zkřivil hněv. Věděla, že jí ublíží a hodně.

Prásk.

Bič vydal zvuk podobný zahřmění. Jeho smyčka sevřela Viseryse kolem krku a trhla jím dozadu. Natáhl se do trávy, ohromený a kašlající, bojující o dech. Dothračtí jezdci na něj hlasitě hulákali, zatímco Viserys se marně snažil osvobodit. Ten s bičem, mladý Jhogo, skřípavým hlasem vyslovil otázku. Dany jeho slovům nerozuměla, ale to už k nim dorazila Irri, ser Jorah a zbytek jejího khasu. „Jhogo se ptá, jestli ho chceš mít mrtvého, khaleesi,“ řekla Irri.

„Ne,“ odpověděla Dany. „Ne.“

Jhogo to nechápal. Jeden z ostatních vyštěkl jakousi poznámku a Dothrakové se dali do smíchu. Irri jí řekla; „Quaro si myslí, že bys mu měla uříznout ucho, abys ho naučila úctě.“

Její bratr klečel na kolenou, marně se snažil vedrat prsty pod koženou smyčku biče, nesrozumitelně chroptěl a lapal po dechu. Smyčka těsně svírala jeho dýchací trubici.

„Pověz jim, že si nepřeju, aby mu ublížili,“ řekla Dany.

Irri opakovala její slova v dothračtině. Jhogo prudce zatáhl za bič, smýkl Viserysem jako loutkou na provázku. Osvobozen ze svého sevření, její bratr se znovu natáhl na zem. Pod bradou, tam, kde se zasekl bič, se mu táhla úzká krvavá čára.

„Já jsem ho varoval, co se stane, moje paní,“ ozval se ser Jorah Mormont. „Řekl jsem mu, aby zůstal na pahorku, jak jsi nařídila.“

„Já vím, že jsi to udělal,“ odpověděla Dany, s očima upřenýma na Viseryse. Ležel na zemi, hlasitě nasával vzduch, obličej měl rudý a vzlykal. Vypadal jako ubožák. Vždycky byl ubožákem. Jak je možné, že si toho nevšimla nikdy předtím? V jejím nitru, tam, kde dřív sídlil strach, teď bylo jen prázdné místo.

„Vezmi jeho koně,“ nařídila Dany seru Jorahovi. Viserys na ni hleděl s ústy otevřenými. Nevěřil tomu, co slyšel; ani Dany svým slovům docela nevěřila. Přesto je vyslovila. „Nechte mého bratra dojít za námi ke khalasaru pěšky.“

Muž, který nejede na koni, pro Dothraky mužem vůbec nebyl, jen tím nejnižším mezi nízkými, bez cti a hrdosti. „Ať ho takto každý vidí.“

„Ne!“ vykřikl Viserys. Otočil se k seru Jorahovi, začal prosit ve Společném jazyce, slovy, kterým muži na koních nerozuměli. „Udeř ji, Mormonte. Ubliž jí. Tvůj král ti to poroučí. Zabij ty dothracké psy a dej jí za vyučenou.“

Rytíř v exilu pohlédl z Dany na jejího bratra; ona bosá s hlínou mezi prsty na nohou a olejem ve vlasech, on ve svém hedvábí a oceli. Dany na jeho obličeji viděla rozhodnutí. „Půjde pěšky, khaleesi,“ řekl. Vzal do ruky otěže koně jejího bratra, zatímco ona vysedla na svoji stříbrnou.

Viserys na něj pohlédl jako zbitý pes a posadil se zpátky na zem. Neřekl ani slovo, ale když odjížděli, zůstal sedět na miste a jeho oči byly plné jedu. Brzy se jim ztratil ve vysoké trávě. Když ho nikde neviděli, Dany začala mít strach. „Najde cestu zpátky?“ zeptala se sera Joraha.

„Dokonce i muž slepý jako tvůj bratr by měl být schopen sledovat naši stopu,“ odpověděl.

„Je hrdý. Možná se bude příliš stydět, než aby se vrátil.“

Jorah se zasmál. „Kam jinam by šel? Když on nebude moci najít khalasar, khalasar si určitě najde jeho. Je těžké utonout v Dothrackém moři, dítě.“

Dany musela připustit, že to je pravda. Khalasar připomínal spíš město na pochodu, což ovšem neznamenalo, že by pochodoval slepě. Před hlavním tělesem vždycky pátrali průzkumníci, dávali pozor na jakékoli známky divoké zvěře nebo kořisti či nepřátel, zatímco jezdci předvoje střežili jejich boky. Neušlo jim nic, ne v této krajině, na místě, odkud pocházeli. Tyto planiny byly součástí jich samých... a nyní i jí.

„Uhodila jsem ho,“ řekla s údivem v hlase. Teď, když bylo po všem, jí to připadalo jako nějaký divný sen, který se jí zdál. „Sere Jorahu, myslíš si..., bude se hněvat, až se vrátí...?“ Zachvěla se. „Probudila jsem draka, že ano?“

Ser Jorah si odfrkl. „Copak ty dokážeš probouzet mrtvé, děvče? Tvůj bratr Rhaegar byl posledním drakem a ten zemřel na Trojzubci. Viserys není ani pouhým stínem hada.“

Jeho troufalá slova ji ohromila. Měla pocit, jako by všechny věci, ve které vždycky věřila, najednou přišly vniveč. „Ty... přísahal jsi mu věrnost...“

„To jsem udělal, děvče,“ řekl ser Jorah. „A pokud je tvůj bratr stínem hada, co to dělá z jeho služebníků?“ Jeho hlas byl plný hořkosti.

„On je přece opravdovým králem. On je...“

Jorah zastavil svého koně a pohlédl na ni. „Teď pravdu. Ty bys ráda viděla Viseryse sedět na trůně?“

Dany se nad tím zamyslela. „On by nebyl příliš dobrým králem, viď, že ne?“

„Byli už horší... ale ne zas o tolik.“ Rytíř kopl svého koně do slabin a opět se vydal kupředu.

Dany jela blízko za ním. „Přesto,“ řekla, „obyčejný lid na něho čeká. Magistr Illyrio říká, že šijí dračí zástavy a modlí se, aby se Viserys vrátil zpoza úzkého moře, aby je osvobodil.“

„Obyčejný lid se modlí za déšť, zdravé děti a za to, aby léto nikdy neskončilo,“ řekl jí ser Jorah. „Jim nezáleží na tom, zda si urození pánové hrají svoji hru o trůny, pokud jsou oni ponecháni na pokoji.“ Pokrčil rameny. „Nikdy jim na tom nezáleželo.“

Dany chvíli jela dál v tichosti, zpracovávala jeho slova ve své mysli jako skládací krabičku. Bylo to v rozporu se vším, co jí Viserys vždycky zdůrazňoval, myslet si, že lidem by mělo tak málo záležet na tom, zda jim vládne skutečný král nebo uchvatitel. Avšak čím déle nad Jorahovými slovy přemýšlela, tím víc jí zvonila pravdou.

„Za co se modlíš ty, Jorahu?“ zeptala se ho.

„Za domov,“ odpověděl jí. Jeho hlas byl zastřený touhou.

„Já se také modlím za domov,“ řekla mu a věřila tomu.

Ser Jorah se zasmál. „V tom případě se podívej kolem sebe, khaleesi.“

Jenomže to nebyly planiny Dothrackého moře, které kolem sebe Dany v tom okamžiku viděla. Bylo to Královo přístaviště a jeho velká Rudá bašta, kterou nechal postavit Aegon Dobyvatel. Byl to Dračí kámen, kde se narodila. Svým vnitřním zrakem viděla hořet tisíce jasných světel, oheň plápolající v každém okně. Před jejíma očima byly všechny dveře červené.

„Můj bratr Sedm království nikdy zpět nezíská,“ řekla Dany. Uvědomila si, že to ví již dlouho. Věděla to po celý svůj život. Jenom to sama sobě nikdy nedovolila vyslovit, dokonce ani zašeptat. Nyní to ale řekla, aby ta slova slyšel Jorah Mormont a celý svět s ním.

Ser Jorah se na ni pátravě zadíval. „Ty myslíš, že ne?“

„Nebyl by schopen vést armádu, dokonce i kdyby mu ji můj manžel dal,“ řekla Dany. „Nemá peníze a jediný rytíř, který je mu věrný, ho považuje za méně cennějšího než hada. Dothrakové urážejí jeho slabost. Nikdy nás neodvede domů.“

„Moudré dítě.“ Rytíř se usmál.

„Já už nejsem dítě,“ řekla mu rozohněně. Přitiskla paty ke slabinám svého koně a popohnala stříbrnou do klusu. Rychleji a rychleji ujížděla, ponechávajíc Joraha, Irri a ostatní daleko za sebou. Vlasy jí čechral teplý vítr a zapadající slunce barvilo její obličeji doruda. Než přijela ke, khalasaru, snášel se soumrak.

Otroci vztyčili její stan na břehu pramenem napájeného jezírka. Skrze stěny paláce z trávových rohoží stojícího na kopci slyšela hrubé hlasy. Brzy se ozve smích, až muži jejího khasu budou vyprávět příběh, který se dnes stal mezi trávami. Než Viserys přikulhá zpátky do tábora, každý muž, žena a dítě budou vědět, že šel pěšky. V khalasaru neexistovala žádná tajemství.

Dany dala svoji stříbrnou otrokům, aby se o ni postarali, a vstoupila do svého stanu. Pod hedvábím bylo příjemně chladno a šero. Když za sebou nechala spadnout plentu vchodu, Dany spatřila, jak se prst prašného červeného světla dotkl jejích dračích vajec ležících na opačném konci stanu. Na okamžik před jejíma očima vytrysklo tisíc kapiček šarlatového plamene. Zamrkala, a byly pryč.

Kámen, řekla sama sobě. Je to jenom kámen, dokonce i Illyrio to řekl, všichni draci jsou mrtví. Položila dlaň na černé vejce, prsty jemně roztáhla po oblině skořápky. Kámen byl teplý. Téměř horký. „Slunce,“ zašeptala Dany. „Slunce je ohřálo, když jsme jeli.“

Poručila svým služebným, aby jí připravily koupel. Doreah rozdělala oheň před stanem, zatímco Irri a Jhiqui sundaly ze soumarů velkou měděnou vanu - další svatební dar - a naplnily ji vodou z jezírka. Když se z lázně kouřilo, Irri jí pomohla do vany a vlezla za ní.

„Viděly jste někdy draka?“ zeptala se, když jí Irri drhla záda a Jhiqui vyplachovala písek z vlasů. Slyšela, že první draci přišli z východu, ze Stínozemí za Ašajem a z ostrovů za Nefritovým mořem. Možná tam stále nějací žijí, v divokých, nepoznaných končinách.

„Draci už nejsou, khaleesi,“ řekla Irri.

„Draci mrtví,“ souhlasila Jhiqui. „Dávno, velmi dávno.“

Viserys jí řekl, že poslední targaryenští draci zemřeli před necelým půldruhým stoletím, během vlády Aegona III., kterému říkali Drakozhouba. Dany to nepřipadalo zas tak dávno. „Všude?“ řekla zklamaně. „Dokonce i na východě?“ Kouzla a magie na západě odumřely, když na Valyrii a Země Dlouhého léta dolehla Zkáza, a ani čarami zakletá ocel, ani zaříkávači, ani draci je nedokázali přivolat zpátky, ale Dany vždycky slýchala, že východ je jiný. Říkalo se, že na ostrovech Nefritového moře se plíží ostnochvosti, že baziliškové zamořují džungle Yi Ti, že zaklínači, černokněžníkové a aeromanceři otevřeně praktikují svá umění v Ašaji, zatímco poutači stínů a krvaví mágové tam praktikují strašlivé čáry za temných nocí. Proč by tam nemohli existovat také draci?

„Žádní draci,“ řekla Irri. „Stateční muži je zabili, protože draci byli strašlivé bestie. To ví každý.“

„To ví každý,“ souhlasila Jhiqui.

„Obchodník z Qarthu mi jednou řekl, že draci přišli z měsíce,“ řekla světlovlasá Doreah, která jí ohřívala ručník nad ohněm. Jhiqui a Irri byly přibližně stejného věku jako Dany, dothracká děvčata zajatá jako otrokyně, když Drogo zničil khalasar jejich otce. Doreah byla starší, téměř dvacetiletá. Magistr Illyrio ji našel v domě rozkoší v Lysu.

Dany prudce otočila hlavu a před očima se jí zhouply vlhké stříbrné vlasy. „Z měsíce?“ zeptala se zvědavě.

„Pověděl mi, že měsíc je vejce, khaleesi,“ řekla dívka z Lysu. „Kdysi byly na obloze dva měsíce, ale jeden odešel příliš daleko ke slunci a praskl horkem. Vyvalil se z něj tisíc tisíců draků a pili oheň slunce. Proto draci vydechují oheň. Jednoho dne se slunce dotkne i druhý měsíc a ten pak taky pukne a draci se k nám vrátí.“

Obě dothracké dívky se chichotaly a smály, „jsi bláznivá otrokyně, co má v hlavě slámu,“ řekla Irri. „Měsíc není vejce. Měsíc je bůh a jeho manželkou je slunce. To ví každý.“

„To ví každý,“ souhlasila Jhiqui.

Když vystoupila z lázně, Danyina pokožka byla zčervenalá a růžová. Jhiqui ji položila, aby jí naolejovala tělo a vydrhla špínu z pórů. Potom ji Irri postříkala kořenokvětkou a skořicí. Zatímco Doreah kartáčovala její vlasy, dokud se neleskly jako tepané stříbro, přemýšlela o měsíci, o vejcích a o dracích.

Její večeře byla skromným jídlem sestávajícím z ovoce, sýra a pečeného chleba, se džbánkem medového vína na zapití. „Doreah, zůstaň tady a jez se mnou,“ nařídila Dany své služebné, když ostatní dvě dívky poslala pryč. Dívka z Lysu měla vlasy barvy medu a oči jako letní obloha.

Když se ocitly o samotě, sklopila je. „Prokazuješ mi velkou čest, khaleesi,“ řekla, ale nebyla to čest, jenom služba. Dlouho poté, co vyšel měsíc, tam spolu seděly a povídaly si.

Té noci, když přišel khal Drogo, Dany na něj čekala. Stál ve dveřích jejího stanu a překvapeně se na ni díval. Pomalu vstala, rozevřela svoje noční hedvábí a spustila je na zem. „Dnešní noci musíme jít ven, můj pane,“ řekla mu, protože Dothrakové věřili, že všechny věci pro člověka důležité se musí odehrávat pod širým nebem.

Khal Drogo ji následoval ven v měsíčním svitu a zvonečky v jeho vlasech přitom tiše cinkaly. Nedaleko jejího stanu bylo lože z měkké trávy a tam ho Dany stáhla na zem pod sebe. Když se ji snažil převrátit, položila ruku na jeho hrudník. „Ne,“ řekla. „Této noci se budu dívat do tvého obličeje.“

V srdci khalasaru neexistuje žádné soukromí. Dany na sobě cítila oči, když ho svlékala, slyšela tiché hlasy, když dělala věci, které jí poradila Doreah. Nezáleželo jí na tom. Copak nebyla khaleesi? Jeho oči byly jediné, na kterých záleželo, a když se s ním spojila, viděla v nich něco, co tam nebylo nikdy předtím. Jela na něm tak divoce, jako vždycky jezdívala na svojí stříbrné, a v okamžiku, kdy přišlo jeho vyvrcholení, khal Drogo vykřikl její jméno.

Byli na vzdálené straně Dothrackého moře, když Jhiqui pohladila prsty měkkou oblinu Danyina břicha a řekla: „Khaleesi, ty v sobě nosíš dítě.“

„Já vím,“ odpověděla Dany.

Byl to její čtrnáctý den jména.

BRAN

Dole na nádvoří se malý Rickon honil s vlky. Bran je pozoroval ze svého okenního sedátka. Kamkoli se chlapec rozběhl. Šedý vítr tam byl první, skočil kupředu, aby mu odřízl cestu, dokud jej Rickon neuviděl, nevykřikl potěšením a nerozběhl se opačným směrem. Chundeláč mu běžel v patách, otáčel se a chňapal, když se ostatní vlci ocitli příliš blízko. Jeho srst temněla, dokud nebyl celý černý, a jeho oči byly zeleným ohněm. Branův Léto přiběhl poslední. Byl stříbrný a kouřový, s očima ze žlutého zlata, které viděly všechno, co tam k vidění bylo. Byl menší než Šedý vítr a ostražitější. Bran si říkal, že je nejšikovnější z celého vrhu. Slyšel udýchaný smích svého bratra, když Rickon pobíhal po tvrdě udusané zemi na svých malých nožkách.

Zaštípalo ho v očích. Toužil být tam dole, smát se a běhat s nimi. Rozrušený tou myšlenkou, Bran si kotníky zaťatých pěstí otřel slzy z očí, než stačily stéci. Jeho osmý den jména přišel a odešel. Byl nyní téměř dospělým mužem, příliš starým na to, aby plakal.

„Byla to lež,“ řekl s hořkostí, když si vzpomněl na vránu ze svého snu. „Neumím létat. Nemůžu dokonce ani chodit.“

„Vrány jsou prolhané,“ souhlasila stará chůva z křesla, kde seděla nad svým pletením. „Znám jeden příběh o vráně.“

„Já žádné další příběhy poslouchat nechci,“ odsekl Bran nedůtklivě. Kdysi měl starou chůvu a její příběhy rád. To bylo předtím. Teď to bylo jiné. Nechávali ho s ní celé dny, aby na něj dávala pozor, umývala ho a dělala mu společnost. Jenomže to bylo tím horší. „Já ty tvoje hloupé příběhy nenávidím.“

Stará žena se na něj bezzubě usmála. „Moje příběhy? Ne, můj malý pane, ne moje. Ty příběhy byly a jsou, přede mnou a po mně a před tebou taky.“

Je to velice ošklivá stará žena, pomyslel si Bran nenávistně; scvrklá a vrásčitá, téměř slepá, příliš slabá, než aby vyšplhala do schodů, jenom s pár zbylými chumáči bílých vlasů pokrývajících její skvrnitou růžovou hlavu. Nikdo ve skutečnosti nevěděl, jak je stará, ale jeho otec mu pověděl, že jí říkali stará chůva už tehdy, když on byl chlapcem. Nepochybně to byla nejstarší osoba na Zimohradu, možná dokonce i nejstarší člověk v celých Sedmi královstvích. Chůva přišla na Zimohrad jako kojná Brandona Starka, jehož matka zemřela při jeho porodu. Byl to starší bratr lorda Rickarda, Branova dědečka, nebo možná mladší bratr, nebo bratr otce lorda Rickarda. Někdy to stará chůva povídala jedním způsobem a jindy úplně jinak. Ve všech příbězích malý chlapec zemřel ve věku tří let na letní horečku, ale stará chůva zůstala na Zimohradu se svými vlastními dětmi. O oba svoje syny přišla ve válce, v níž král Robert získal trůn, a její vnuk byl zabit na hradbách Štítu během povstání Balona Greyjoye. Její dcery se před dávnou dobou provdaly, odstěhovaly se a zemřely. Jediné, co zbylo z její krve, byl Hodor, slabomyslný hromotluk, který pracoval ve stájích, ale stará chůva si prostě žila dál, věnovala se svému pletení a vypravovala svoje příběhy.

„Mě nezajímá, čí příběhy to jsou,“ řekl jí Bran. „Já je nesnáším.“ Nechtěl slyšet žádné příběhy a nechtěl u sebe mít starou chůvu. Chtěl svoji matku a otce. Chtěl se rozběhnout s Létem hopkajícím po svém boku. Chtěl vyšplhat na zborcenou věž a krmit tam vrány obilím. Chtěl znovu jet na svém poníkovi se svými bratry. Chtěl, aby všechno bylo takové, jaké to bylo dřív.

Věděl však, že už nikdy, nikdy už to nebude takové, jaké to bývalo předtím. Vrána mu našeptávala, že umí létat, ale když se probudil, byl celý polámaný a svět se změnil. Všichni ho opustili, jeho otec, jeho matka a jeho sestry, a dokonce i jeho nevlastní bratr Jon. Otec mu slíbil, že pojede na opravdovém koni do Králova přístaviště, ale pak odjel bez něho. Mistr Luwin poslal za lordem Eddardem ptáka se vzkazem, dalšího matce a třetího Jonovi na Zdi, ale od žádného z nich nedostal odpověď. „Ptáci se často ztrácejí,“ konejšil ho mistr. „Mezi námi a Královým přístavištěm je tolik mil a tolik jestřábů a je možné, že naše zprávy k nim vůbec nedorazily.“ Přesto to Branovi připadalo, jako by všichni zemřeli, zatímco spal... Nebo možná zemřel on a oni na něj zapomněli. Jory a ser Rodrik a Vayon Poole odešli taky, a Hullen a Harwin a Tlustý Tom a čtvrtina stráží.

Jenom Robb a malý Rickon zůstali tady, ale Robb se tolik změnil. Byl to nyní lord Robb, nebo se jím alespoň snažil být. Nosil opravdový meč a nikdy se neusmíval. Celé dny trávil drezírováním stráží a procvičováním se v šermu, nutil nádvoří zvonit zvukem oceli, zatímco Bran se díval všechen zoufalý ze svého okna. Po večerech se zavíral s mistrem Luwinem, povídal si s ním nebo procházel účetními knihami. Někdy vyjížděl s Hallisem Mollenem a býval pryč celé dny, na návštěvách vzdálených pevností. Kdykoli byl pryč déle než den, Rickon plakával a ptal se Brana, jestli se Robb vůbec vrátí zpátky. Dokonce i když byl doma na Zimohradu, zdálo se, že lord Robb vždycky má víc času pro Hallise Mollena a Theona Greyjoye, než kdy měl pro svoje bratry.

„Mohla bych ti vyprávět příběh o Brandonovi Staviteli,“ řekla stará chůva. „Ten byl vždycky tvůj oblíbený.“

Před tisíci a tisíci lety Brandon Stavitel vybudoval Zimohrad a někteří říkají, že i Zeď. Bran ten příběh znal, ale nikdy nepatřil mezi jeho oblíbené. Možná se ten příběh líbil některému z těch druhých Brandonů. Někdy k němu chůva hovořila, jako by byl její Brandon, děťátko, o které se starala před tolika lety, a jindy si ho pletla s jeho strýcem Brandonem, kterého zabil Šílený král předtím, než se Bran narodil. Matka mu kdysi říkala, že stará chůva žije už tak dlouho, že všichni Brandonové Starkové se v její hlavě stali jedním člověkem.

„To není můj oblíbený,“ řekl. „Moje oblíbené jsou ty strašidelné.“ Uslyšel zvenčí nějaký vzruch a obrátil se zpátky k oknu. Rickon utíkal přes nádvoří ke strážnici u brány, s vlky v patách, ale věž byla obrácená na špatnou stranu, než aby Brandon viděl, co se tam děje. Frustrovaně se vší silou uhodil pěstí do stehna, ale necítil nic.

„Och, moje sladké letní dítě,“ řekla stará chůva tiše, „co ty víš o strachu? Strach patří k zimě, můj malý pane, kdy napadne sníh sto stop hluboký a od severu začne vát ledový vítr. Strach patří k dlouhé noci, kdy slunce schová svou tvář na celé roky a malé děti se rodí a žijí a umírají v temnotě, zatímco zlovlci se stávají vyzáblými, hladovými stvořeními a přes lesy kráčejí bílí chodci.“

„Ty máš na mysli Jiné,“ řekl Bran reptavě.

„Jiné,“ souhlasila stará chůva. „Před tisíci a tisíci lety nastala zima, která byla studená a krutá a nekonečná nad všechny vzpomínky člověka. Snesla se tma, která trvala celé generace, a králové se chvěli a umírali ve svých hradech, stejně jako pasáci vepřů ve svých chatrčích. Ženy svoje děti raději rdousily, než by je měly vidět hladovět, a pak plakaly a cítily, jak jim slzy zamrzají na tvářích.“ Její hlas a její jehlice utichly, a ona na Brana pohlédla svýma bledýma, kalnýma očima a zeptala se: „Tak, dítě. Takový příběh bys chtěl vyprávět?“

„Nu,“ řekl Bran váhavě, „ano, jenom...“

Stará chůva přikývla. „V té temnotě tehdy poprvé přišli Jiní,“ řekla, zatímco její jehlice dělaly cvak, klik, cvak. „Byly to studené věci, mrtvé věci, které nenáviděly železo a oheň a dotek slunce a každého tvora s teplou krví v žilách. Převalili se přes tvrze, města a království, po tuctech vraždili hrdiny a armády, jeli na svých bledých koních a neponechávali za sebou nic než mrtvé. Všechny meče mužů dohromady nestačily zastavit jejich postup, a dokonce ani panny a nemluvňata u nich nenašly slitování. Honili panny po lesích a svoje mrtvé služebníky krmili masem lidských dětí.“

Její hlas velmi ztichl, byl to téměř šepot a Bran zjistil, že se naklání kupředu, aby lépe slyšel.

„To bylo ve dnech předtím, než přišli Andalové, a dlouho předtím, než ženy uprchly přes úzké moře z měst Rhoyne, a sto království těch časů bylo královstvími Prvních lidí, kteří tyto země převzali od dětí lesa. Avšak tu a tam v hlubinách lesů děti stále žily ve svých dřevěných městech a dutých kopcích a obličeje na stromech nad nimi držely stráž. A když tehdy smrt a chlad plnily zemi, poslední hrdina se rozhodl nalézt tyto děti, v naději, že jejich prastará kouzla by mohla vyhrát zpět to, co armády lidí ztratily. Vydal se do mrtvých zemí s mečem, koněm, psem a tuctem společníků. Celá léta hledal, dokud se nakonec nevzdal naděje, že nalezne děti lesa v jejich tajných městech. Jeden po druhém jeho přátelé umírali, i jeho kůň a nakonec i jeho pes, a jeho meč zmrzl tak, že se čepel zlomila, když jej chtěl použít. Jiní vycítili horkou krev a tiše se mu vydali po stopách, byli mu v patách se smečkou bílých pavouků velkých jako psi …“

Dveře se otevřely s hlasitým buch a Branovi v náhlém leknutí skočilo srdce až do krku, ale byl to jen mistr Luwin s Hodorem tyčícím se ve dveřích za ním. „Hodor!“ zvolal pacholek, jak měl ve zvyku, a obdařil Brana širokánským úsměvem.

Mistr Luwin se neusmíval. „Máme návštěvníky,“ oznámil, „a je vyžadována tvoje přítomnost, Brane.“

„Zrovna poslouchám příběh,“ namítl Bran.

„Příběhy mohou počkat, můj malý pane, a až se k nim vrátíš, zjistíš, že jsou stejné jako předtím,“ řekla stará chůva. „Návštěvníci nebývají tak trpěliví a často s sebou přinášejí svoje vlastní příběhy.“

„Kdo je to?“ zeptal se Bran mistra Luwina.

„Tyrion Lannister a někteří z mužů Noční hlídky, se vzkazem od tvého bratra Jona. Robb s nimi právě hovoří. Hodore, pomůžeš Branovi dolů do síně?“

„Hodor!“ souhlasil Hodor šťastně. Sklonil svoji rozcuchanou hromotluckou hlavu pod dveře. Hodor byl téměř sedm stop vysoký. Bylo těžké uvěřit, že je ze stejné krve jako stará chůva. Bran přemýšlel o tom, zda až bude starý, scvrkne se stejně jako jeho prababička. Nezdálo se to pravděpodobné, dokonce i kdyby se Hodor měl dožít tisíce let.

Hodor zvedl Brana tak lehce, jako by byl žokem sena, a přitiskl ho ke svému masivnímu hrudníku. Vždycky byl mírně cítit koňmi, ale nebyl to nepříjemný pach. Jeho paže byly svalnaté a porostlé hnědými chlupy. „Hodor,“ řekl znovu. Theon Greyjoy kdysi poznamenal, že Hodor toho sice moc neví, ale nikdo nemůže pochybovat o tom, že by neznal svoje jméno. Stará chůva se chichotala jako slípka, když jí to řekl, a prozradila mu, že Hodorovo skutečné jméno je Walder. Nikdo nevěděl, odkud se vlastně vzal „Hodor“, ale když ho začal říkat, začali ho tím jménem zvát. Bylo to jediné slovo, které uměl říci.

Nechali starou chůvu ve věžní místnosti s jejími jehlicemi a jejími vzpomínkami. Hodor si cosi nemelodicky pobrukoval, zatímco nesl Brana dolů po schodech a po ochozu, s mistrem Luwinem jdoucím jim v patách, plným spěchu, aby udržel tempo s pacholkovými dlouhými kroky.

Robb seděl v otcově vysokém křesle, měl na sobě kroužkovou zbroj přes vařenou kůži a přísný obličej lorda Robba. Theon Greyjoy a Hallis Mollen stáli za ním a kamenné šedé zdi pod vysokými úzkými okny lemoval tucet strážných. Uprostřed místnosti stál trpaslík se svými sloužícími a čtyřmi cizími muži v černém od Noční hlídky. V okamžiku, kdy ho Hodor pronesl dveřmi, Bran vycítil napětí v síni.

„Jakýkoli muž z Noční hlídky je zde na Zimohradu vítán na tak dlouho, jak si přeje zůstat,“ říkal Robb svým hlasem lorda Robba. Přes kolena měl položený svůj meč, s čepelí obnaženou, aby to celý svět viděl. Dokonce i Bran věděl, co znamená vítat hosta s mečem taseným z pochvy.

„Jakýkoli muž z Noční hlídky,“ opakoval trpaslík, „ale ne já, pochopil jsem to správně, chlapče?“

Robb vstal a namířil na malého muže svůj meč. „Během nepřítomnosti mého otce a mé matky jsem tady pánem já, Lannistere, a pro tebe nejsem žádný chlapec.“

„Pokud jsi zde pánem, měl by ses naučit panské zdvořilosti,“ odpověděl malý muž, který hrot meče namířený do svého obličeje ignoroval. „Řekl bych, že tvůj nevlastní bratr podědil cností svého otce požehnaně.“

„Jon,“ vydechl Bran z Hodorova náručí.

Trpaslík se otočil a pohlédl na něj. „Takže je to pravda, chlapec žije. Stěží bych tomu uvěřil. Vás Starky je těžké zabít.“

„A vy Lannisterové byste si to měli dobře zapamatovat,“ řekl Robb, který sklonil hrot svého meče. „Hodore, přines mého bratra sem ke mně.“

„Hodor,“ přikývl Hodor, s úsměvem se rozběhl kupředu a posadil Brana do vysokého křesla Starků, kde lordi Zimohradu sedávali ode dnů, kdy se začali zvát králi severu. Křeslo bylo z chladného kamene, vyleštěné dohladka nesčetnými pozadími, s vytesanými hlavami zlovlků cenících zuby na koncích masivních opěrek. Bran je sevřel, když se posadil. Jeho necitlivé nohy se mu klátily ve vzduchu. Ve velkém křesle si připadal napůl jako dítě.

Robb mu položil ruku na rameno. „Řekl jsi, že máš na srdci něco, co chceš říct Branovi. Nuže, tady je, Lannistere.“

Bran si s nepříjemným pocitem uvědomil, že se na něj upírají Lannisterovy oči, jedno černé, druhé zelené, a obě se na něho dívaly, studovaly ho, odhadovaly ho. „Dozvěděl jsem se, že jsi byl docela dobrý lezec, Brane,“ řekl malý muž nakonec. „Pověz mi, jak se stalo, že jsi toho dne spadl?“

„Já jsem nespadl“ namítl Bran. Nikdy nespadl, nikdy, nikdy, nikdy.

„To dítě si nepamatuje nic z pádu ani z výstupu, který mu předcházel,“ řekl mistr Luwin jemně.

„Podivné,“ poznamenal Tyrion Lannister.

„Můj bratr tady není od toho, aby odpovídal na tvoje otázky, Lannistere,“ řekl Robb stroze. „Vyřiď, co vyřídit máš, a odejdi.“

„Mám pro tebe dárek,“ řekl trpaslík Branovi. „Jezdíš rád na koni, chlapče?“

Mistr Luwin popošel blíž. „Můj pane, to dítě ztratilo cit v obou nohou. Nemůže sedět na koni.“

„Nesmysl,“ řekl Lannister. „Se správným koněm a správným sedlem může jezdit dokonce i mrzák.“

To slovo se jako nůž zařízlo do Branova srdce. Cítil, jak se mu do očí derou slzy. „Já nejsem žádný mrzák!“

„V tom případě ani já nejsem trpaslík,“ řekl Skřet a jeho ústa se zkroutila do úšklebku. „Můj otec bude nadšený, až to uslyší.“ Greyjoy se zasmál.

„Jaký druh koně a sedla navrhuješ?“ zeptal se mistr Luwin.

„Chytrého koně,“ odpověděl Lannister. „Chlapec nemůže používat nohy, aby zvíře řídil, takže musíte přizpůsobit koně jezdci, naučit ho reagovat na otěže, na hlas. Začal bych s neobježděným jednoročkem, s koněm bez výcviku, aby ho nebylo třeba ničemu odnaučovat.“ Vytáhl ze svého opasku srolovaný papír. „Tohle dejte vašemu sedláři. Ten se postará o zbytek.“ Mistr Luwin vzal papír z trpaslíkovy ruky, zvědavý jako malá šedivá veverka. Rozvinul jej a dlouho si jej prohlížel. „Chápu. Kreslíš pěkně, můj pane. Ano, tohle by mělo fungovat. Mohl jsem na to přijít sám.“

„Mě takové věci napadají snadněji, mistře. Neliší se zas tolik od mých vlastních sedel.“

„Budu opravdu moct jezdit?“ zeptal se Bran. Chtěl jim věřit, ale bál se. Možná to byla jen další lež. Vrána mu taky slibovala, že bude moci létat.

„Budeš,“ ujistil ho trpaslík. „A to ti přísahám, chlapče, na koni budeš stejně velký jako kterýkoli z nich.“

Robb Stark se tvářil zmateně. „Je tohle nějaká past, Lannistere? Co pro tebe Bran znamená? Proč mu vlastně pomáháš?“

„Tvůj bratr Jon mne o to požádal. A mám ve svém srdci měkké místečko pro mrzáky, bastardy a zlámané věci.“ Tyrion Lannister si položil ruku na srdce a usmál se.

Dveře vedoucí na nádvoří se otevřely. Do sině vnikl pruh slunečního světla a dovnitř bez dechu vtrhl Rickon se zlovlky v patách. Chlapec se zastavil u dveří, s očima rozšířenýma, ale vlci šli dál. Jejich oči našly Lannistera, nebo možná zachytili jeho pach. Léto začal vrčet první, Šedý vítr se k němu přidal o chvíli později. Zlehka běželi směrem k malému muži, jeden z pravé strany, druhý z levé.

„Vlkům se nelíbí tvůj pach, Lannistere,“ poznamenal Theon Greyjoy.

„Možná je načase, abych odešel.“ řekl Tyrion. Udělal krok dozadu... a ze stínů za ním se s vyceněnými zuby vynořil Chundeláč. Lannister uskočil, ale Léto se na něj vrhl z druhé strany. Odbelhal se o kus dál, nejistý na svých vratkých nohou, a Šedý vítr chňapl po jeho paži, zuby se zaryly do jeho rukávu a urvaly kus látky.

„Ne!“ vykřikl Bran z vysokého křesla, zatímco Lannisterovi muži sahali po mečích. „Léto, ke mně, Léto, ke mně!“

Zlovlk uslyšel hlas svého pána, pohlédl na Brana, pak znovu na Lannistera. Odplížil se od malého muže a posadil se vedle volně visící Branovy nohy.

Robb po celou dobu zadržoval dech. Nyní zhluboka vydechl a zavolal: „Šedý větře.“ Jeho zlovlk přešel k němu, rychlý a tichý. Teď už zbýval jenom Chundeláč, dorážející na malého muže, s očima žhnoucíma jako zelený oheň.

„Rickone, zavolej si ho,“ křikl Bran na svého malého bratra a Rickon se vzpamatoval a vykřikl: „Domů, Chundeláči, domů, hned.“ Černý vlk na Lannistera naposledy zavrčel a odběhl zpátky k Rickonovi, který ho pevně objal kolem krku.

Tyrion Lannister si odvázal šátek z krku, otřel si jím čelo a bezvýrazným hlasem řekl: „Jak zajímavé.“

„Jsi v pořádku, můj pane?“ zeptal se jeden z jeho mužů, s mečem v ruce. Když mluvil, nervózně pokukoval po zlovlcích.

„Mám utržený rukáv a moje kalhoty jsou nepochybně mokré, ale jinak neutrpělo újmu nic kromě mojí důstojnosti.“

Dokonce i Robb vypadal otřeseně. „Ti vlci... nechápu, proč to udělali.“

„Nepochybně si mne spletli s večeří.“ Lannister se Branovi strnule uklonil. „Děkuji vám, že jste si je zavolali, mladí pánové. Ujišťuji vás, že by mne shledali poněkud nestravitelným. A nyní raději odejdu.“

„Ještě okamžik, můj pane,“ řekl mistr Luwin. Přešel k Robbovi a ti dva dali hlavy k sobě a něco si dlouho šeptali. Bran špicoval uši, aby slyšel, co říkají, ale jejich hlasy byly příliš tiché.

Robb Stark konečně zasunul svůj meč do pochvy. „Já... možná jsem se k tobě choval ukvapeně,“ řekl. „Prokázal jsi Branovi laskavost a, nu...“ Robb se ze všech sil snažil ovládnout. „Pohostinnost Zimohradu je ti k dispozici, pokud si to přeješ, Lannistere.“

„Ušetři mne falešných zdvořilostí, chlapče. Ty mě nemáš rád a nechceš mě tady. V zimním městečku, před zdmi tvého hradu, jsem viděl hostinec. Tam si najdu postel a oběma se nám bude spát lehčeji. Za pár měďáků si možná dokonce najdu vstřícnou děvku, aby mi zahřála lože.“ Promluvil k jednomu z černých bratři, starému muži s pokroucenými zády a rozcuchaným vousem. „Yorene, za úsvitu vyrazíme na jih. Najdeš mě na cestě.“ S těmito slovy odešel, přecházeje na svých krátkých nožkách síní, kolem Rickona a ven ze dveří. Jeho zbrojnoši ho následovali.

Čtyři muži z Noční hlídky zůstali. Robb se k nim nejistě otočil. „Nechal jsem vám připravit pokoje a najdete dost vody, abyste ze sebe mohli smýt prach z cesty. Doufám, že nás dnes při večeři poctíte svou přítomností u stolu.“ Pronášel svá slova tak neobratně, že si toho všiml dokonce i Bran; byla to řeč, které se naučil, ne slova od srdce, ale černí bratři mu i tak poděkovali.

Když Hodor nesl Brana zpátky do jeho postele ve věži, Léto běžel za nimi vzhůru po schodech. Stará chůva usnula ve svém křesle. Hodor řekl: „Hodor,“ popadl svoji babičku a odnesl ji, tiše chrápající, zatímco Bran ležel v posteli a přemýšlel. Robb mu slíbil, že může jíst s muži Noční hlídky ve Velké síni. „Léto!“ zavolal. Vlk vyskočil na jeho postel. Bran ho objal tak prudce, že ucítil jeho horký dech na své tváři. „Budu teď moci jezdit,“ pošeptal svému příteli. „Brzy začneme vyrážet jezdit na lov do lesa, počkej, uvidíš.“ Netrvalo to dlouho a usnul.

Ve svém snu znovu šplhal, vytahoval se na prastarou věž bez oken, jeho prsty se zarývaly do spár mezi zčernalými kameny, jeho chodidla hledala místečka, kam by se mohla zaklesnout. Výš a výš šplhal, skrze mraky až do noční oblohy, a věž se nad ním stále zvedala do výše. Když se zastavil, aby se podíval dolů, hlava se mu začala opile točit a ucítil, jak mu prsty sklouzávají. Bran vykřikl a přitiskl se ke stěně, aby nespadl. Země byla tisíc mil pod ním a on neuměl létat. Neuměl létat. Čekal, dokud mu srdce nepřestalo divoce bušit, dokud nebyl schopen normálně dýchat a pak znovu začal stoupat. Nezbývalo mu nic jiného než šplhat stále dál. Zdálo se mu, že vysoko nad sebou, vykreslené na pozadí obrovitého bílého měsíce, vidí tvary chrličů. Paže ho začaly bolest, ale neodvažoval se odpočinout si. Přinutil sám sebe začít šplhat rychleji. Chrliče pozorovaly jeho výstup a jejich oči žhnuly červeně jako žhavé uhlíky v železném koši. Možná to kdysi dávno byli lvi, ale teď byly pokroucené a groteskní. Bran je slyšel, jak cosi šeptají jeden druhému, tichými kamennými hlasy, které byly příšerné na poslech. Nesmím je poslouchat, říkal sám sobě, nesmím je poslouchal, dokud je nebudu poslouchat, jsem v bezpečí. Ale když se chrliče odpoutaly od kamene a začaly se po zdi věže sunout tam, kde Bran visel mezi nebem a zemí, věděl, že vůbec není v bezpečí. „Neslyšel jsem vás,“ plakal, zatímco kamenné stvůry se k němu plazily blíž a blíž. „Neslyšel, neslyšel.“

Probudil se lapající po dechu, ztracený ve tmě, a uviděl obrovitý stín tyčící se nad ním. „Neslyšel jsem,“ zašeptal, rozechvělý strachy, ale pak ten stín řekl: „Hodor,“ zapálil svíci vedle postele a Bran si vydechl úlevou.

Hodor z něj smyl pot teplým vlhkým hadříkem a oblékl ho svýma obratnýma, něžnýma rukama. Když byl čas, snesl ho dolů do Velké síně, kde byly blízko ohně rozestavěny dlouhé stoly na kozách. Pánovo křeslo v čele stolu bylo ponecháno prázdné, ale Robb seděl po jeho pravici, s Branem proti sobě. Jedli toho večera rožněné sele, koláč s nádivkou z holoubat a tuřín politý máslem a poté jim kuchař slíbil medové plástve. Léto chňapal zbytky ze stolu z Branovy ruky, zatímco Šedý vítr a Chundeláč se v rohu tahali o kost. Psi Zimohradu se teď ke stolu vůbec neodvažovali. Branovi to zpočátku připadalo divné, ale začínal si na to zvykat.

Yoren byl mezi černými bratřími nejstarší, a majordomus ho proto usadil mezi Robba a mistra Luwina. Starý muž vydával kyselý zápach, jako by se dlouho nemyl. Rval maso zuby, lámal žebra, hlasitě vysává morek z kostí a při zmínce o Jonu Sněhovi pokrčil rameny. „Postrach sera Allisera,“ zabručel, a dva z jeho společníků se zasmáli smíchem, kterému Bran nerozuměl. Když se ale Robb zeptal na zprávy o jejich strýci Benjenovi, černí bratři zlověstně ztichli.

„Co se děje?“ zeptal se Bran.

Yoren si otřel prsty o svoji halenu. „Jsou to zlé zprávy, pane, a krutý způsob odplaty za tvoje pohoštění, ale když muž položí otázku, musí být připraven snést odpověď na ni. Stark zmizel.“

Jeden z jeho společníků řekl: „Starý medvěd ho poslal, aby se poohlédl po ztraceném Waymaru Royceovi, ale on se dosud nevrátil, můj pane.“

„Je pryč už příliš dlouho,“ řekl Yoren. „Se vší pravděpodobností je mrtvý.“

„Můj strýc není mrtvý,“ řekl Robb Stark hlasitě, s hněvem v hlase. Vstal z lavice a položil ruku na jílec svého meče. „Slyšíte mě? Můj strýc není mrtvý!“ Jeho hlas se odrážel od kamenných zdí a Bran najednou pocítil strach.

Kysele páchnoucí Yoren pohlédl na Robba, nedojatý. „Jak pravíš, můj pane,“ řekl a dál drtil mezi zuby kusy masa.

Nejmladší z černých bratří se nepohodlně zavrtěl ve své židli. „Na Zdi není muže, který by začarovaný hvozd znal lépe než Benjen Stark. On najde cestu zpátky.“

„Nu,“ řekl Yoren, „možná najde, možná nenajde. Do toho lesa se už předtím vydali dobří muži a nikdy z něho nevyšli.“

Jediné, na co Bran byl schopen myslet, byly příběhy staré chůvy o Jiných a o posledním hrdinovi, štvaném po bílém lese mrtvými lidmi a jejich pavouky velkými jako honící psi. Chvíli se bál, dokud si nevzpomněl, jak příběh skončil. „Děti mu pomohou,“ vyhrkl, „děti lesa!“

Theon Greyjoy se zachechtal a mistr Luwin řekl: „Brane, děti lesa jsou mrtvé a zmizelé tisíce let. Jediné, co po nich zbylo, jsou obličeje na stromech.“

„Tady dole je to možná pravda, mistře,“ řekl Yoren, „ale nahoře za Zdí, kdoví? Tam nahoře člověk nemůže vždycky říct, co je živé a co mrtvé.“

Toho večera, poté co byly talíře sklizeny ze stolů, Robb odnesl Brana do postele sám. Šedý vítr běžel před nimi a Léto těsně za ním. Jeho bratr byl na svůj věk silný a Bran byl lehký jako uzlíček hadrů, ale schody byly příkré a tmavé, a než dosáhli vrcholu, Robb ztěžka dýchal.

Položil Brana do postele, přikryl ho pokrývkami a sfoukl svíci. Chvíli seděl vedle něho ve tmě. Bran si s ním chtěl povídat, ale nevěděl, co říci. „Najdeme pro tebe koně, slibuju ti to,“ zašeptal Robb nakonec.

„Vrátí se někdy vůbec zpátky?“ zeptal se Bran.

„Ano,“ řekl mu Robb s takovou nadějí v hlase, že Bran věděl, že slyší svého bratra a ne jenom lorda Robba. „Matka bude doma brzy. Možná bychom ji spolu mohli jet přivítat, až se vrátí. Nepřekvapilo by ji to, kdyby tě viděla na koni?“

Dokonce i v temné místnosti Bran cítil, jak se jeho bratr usmívá. „A potom pojedeme na sever a podíváme se na Zeď. Ani Jonovi nepošleme vzkaz, že tam přijedeme, prostě tam jednoho dne budeme, ty a já. Bude to velké dobrodružství.”

„Dobrodružství,“ opakoval Bran roztouženě. Slyšel, jak jeho bratr vzlykl. Místnost byla tak temná, že slzy na Robbově tváři neviděl, a tak natáhl ruku a našel jeho dlaň. Jejich prsty se propletly.

EDDARD

Smrt lorda Arryna nás všechny poznamenala hlubokým zármutkem, můj pane,“ řekl velmistr Pycelle. „Bude mi potěšením povědět ti o způsobu jeho skonu. Posaď se. Mohu ti nabídnout nějaké občerstvení? Snad datle? Mám také velmi chutné tomely. Obávám se, že víno mému zažívání již dlouho nedělá dobře, ale mohu ti nabídnout šálek ledového mléka slazeného medem. V tomto vedru je shledávám nanejvýš osvěžujícím.“

Nemělo smysl popírat horko; Ned cítil, jak se mu hedvábná tunika lepí k hrudníku. Dusivý, vlhký vzduch pokrýval město jako mokrá vlněná pokrývka a břehy řeky přímo vřely, okupovány chudými lidmi, kteří prchali ze svých horkých, nevětraných chatrčí, aby se protlačili k místu na spaní blízko vody, protože jenom tam bylo možné nalézt osvěžení v podobě závanů větru.

Pycelle zvedl mezi palcem a ukazováčkem malý stříbrný zvoneček a jemně jím zacinkal. Do soláru přispěchala štíhlá mladá dívka. „Ledové mléko pro králova pobočníka a pro mne, kdybys byla tak laskavá, dítě. Hodně oslazené.“

Když dívka odešla připravit jím nápoje, velmistr si spletl prsty dohromady a položil si ruce na břicho. „Obyčejní lidé říkají, že poslední rok léta bývá vždycky nejteplejší. Není tomu tak, ale přesto to tak často vypadá, že ano? V den jako tento vám seveřanům závidím vaše letní sněhy.“ Když starý muž změnil polohu ve svém křesle, těžký náhrdelník s drahokamy kolem jeho krku tiše zacinkal. „Je jisté, že léto krále Maekara bylo teplejší než tohle a téměř stejně dlouhé. Byli tehdy blázni, dokonce i v Citadele, kteří se domnívali, že konečně přišlo Velké léto, léto, které nikdy neskončí, ale v sedmém roce najednou skončilo a pak nastal kratičký podzim a po něm strašlivá dlouhá zima. Nicméně, když bylo to léto, panovala nesnesitelná vedra. Staré město se vařilo v páře, den co den umdlévalo horkem a ožívalo jenom za nocí. Procházívali jsme se v zahradách vedle řeky a debatovali jsme o bozích. Vzpomínám si na vůně těch nocí, můj pane - parfém a pot, melouny zralé k prasknutí, broskve a granátová jablka, noční stíny a měsíční paprsky. Tehdy jsem byl mladým mužem, stále ještě kovajícím svůj řetěz a horko mne nevyčerpávalo tak jako dnes.“ Pycelleho oči byly chráněné víčky natolik těžkými a převislými, že ustavičně vypadal, jako by napolo spal. „Omlouvám se, lorde Eddarde. Nepřišel jsi za mnou, abys naslouchal pošetilým vzpomínkám na léto zapomenuté dávno předtím, než se narodil tvůj otec. Promiň starému muži jeho přemítání, můžeš-li. Obávám se, že mysli jsou jako meče. Ty staré rezivějí. Ach, tady je naše mléko.“ Služebná položila tác mezi ně a Pycelle se na ni usmál. „Sladké dítě.“ Zvedl svůj pohár, ochutnal, přikývl. „Děkuji ti. Můžeš jít.“

Když dívka odešla, Pycelle pohlédl na Neda svýma bledýma, vodnatýma očima. „O čem jsme to hovořili? Ach, ano. Ptal ses mne na lorda Arryna...“

„Ano, ptal.“ Ned zdvořile usrkával ledové mléko. Bylo příjemně chladivé, ale na jeho vkus příliš sladké.

„Abych pravdu řekl, měl jsem pocit, že pobočník není už delší dobu ve své kůži,“ řekl Pycelle. „Zasedali jsme spolu v radě mnoho let, on a já, a byly tam určité příznaky, které se daly vyčíst z jeho vzhledu a chování, ale já je přičítal přílišnému břemenu, které na sobě věrně nesl po tak dlouhou dobu. Ta široká ramena byla ustavičně stlačována k zemi všemi starostmi týkajícími se říše a ještě dalšími kromě nich. Jeho syn byl stále nemocný a jeho manželka tak úzkostlivá, že hocha ani na okamžik nespouštěla z očí. To by stačilo odrovnat dokonce i muže v rozpuku sil a lord Jon už nebyl nejmladší. Není divu, že mi připadal melancholický a unavený. Nebo jsem si to alespoň tehdy myslel. Nyní jsem si tím méně jistý.“ Těžkopádně zavrtěl hlavou.

„Co mi můžeš říct o nemoci, jíž podlehl?“

Velmistr rozprostřel ruce v gestu bezmocného zármutku. „Přišel za mnou jednoho dne a žádal mne o jistou knihu, svěží a zdravý jako vždycky, třebaže se mi zdálo, že ho něco nesmírně trápí. Příštího rána se svíjel v bolestech a bylo mu příliš zle, než aby mohl vstát z lože. Mistr Colemon se domníval, že to je nastuzení žaludku. Počasí bylo horké a pobočník si svoje víno často ochlazoval ledem, což může podráždit zažívání. Když bylo lordu Jonovi stále hůř, šel jsem ho navštívit sám, ale bohové mne neobdařili mocí zachránit ho.“

„Slyšel jsem, že jsi mistra Colemona poslal pryč.“

Velmistrovo přikývnutí bylo pomalé a rozvážné jako pohyb ledovce. „Udělal jsem to, a obávám se, že lady Lysa mi to nikdy neodpustí. Možná jsem se mýlil, ale tehdy jsem to považoval za nejlepší řešení. Mistr Colemon je mi jako syn a já ani v nejmenším nepochybuji o jeho schopnostech, ale je mladý a mládí často není schopno porozumět křehkosti staršího těla. Pročišťoval lorda Arryna projímavými nápoji a paprikovou šťávou a já se obával, že by ho tím mohl zabít.“

„Řekl ti lord Arryn něco během svých posledních hodin?“

Pycelle svraštil čelo. „V posledním stadiu horečky pobočník několikrát zvolal jméno Robert, ale zda chtěl svého syna nebo krále, to nevím. Lady Lysa by chlapci nikdy nedovolila vstoupit do místnosti s nemocným, ze strachu, že by také mohl onemocnět. Král přišel a seděl vedle postele celé hodiny, mluvil a žertoval, v marné naději, že tím lordu Jonovi pozvedne náladu. Bylo těžké nevidět, jak svého pobočníka miluje.“

„A nic jiného jsi neviděl ani neslyšel? Neřekl žádná poslední slova?“

„Když jsem viděl, že všechny moje naděje jsou marné, dal jsem pobočníkovi makové mléko, abych mu ulevil v jeho utrpení. Těsně předtím, než naposledy zavřel oči, pošeptal něco králi a svojí manželce, požehnání pro svého syna. Sémě je silné, řekl. Na konci již slova vyslovoval příliš nezřetelně, než aby jim šlo rozumět. Smrt přišla až příštího rána, ale lord Jon už byl po požití makového mléka v klidu a nepronesl jediné slovo.“

Ned se znovu napil mléka a snažil se přitom nerozkašlat z jeho sladkosti. „Nezdálo se ti, že na smrti lorda Arryna bylo něco nepřirozeného?“

„Nepřirozeného?“ Hlas starého mistra byl slabý jako šepot. „Ne, to bych neřekl. Smutného, to jistě. Přesto je svým vlastním způsobem smrt tou nejpřirozenější věcí ze všech, lorde Eddarde. Jon Arryn nyní odpočívá v pokoji, celé to břímě z něj bylo sňato.“

„Ta nemoc, které podlehl,“ řekl Ned. „Setkal ses s něčím podobným už předtím, u jiných lidí?“

„Téměř čtyřicet let jsem velmistrem Sedmi království,“ odpověděl Pycelle. „Za našeho krále Roberta a Aeryse Targaryena před ním a jeho otce Jaehaeryse Druhého před ním a dokonce pár krátkých měsíců za Jaehaerysova otce, Aegona Šťastného, pátého jeho jména. Viděl jsem víc nemocí, než jsem schopen zapamatovat si, můj pane. Povím ti toto: Každý průběh je odlišný, i když případ je stejný. Smrt lorda Jona nebyla o nic podivnější než kterákoli jiná.“

„Jeho žena si myslí něco jiného.“

Velmistr přikývl. „Teď si vzpomínám, vdova je sestrou tvojí vznešené choti. Pokud lze starému muži odpustit jeho neomalené řeči, dovol mi říci, že žal dokáže zatemnit dokonce i ty nejsilnější a nejdisciplinovanější z myslí a lady Lysa mezi ně nikdy nepatřila. Od jejího posledního porodu, kdy přivedla na svět mrtvé dítě, vidí nepřátele v každém stínu a smrt jejího manžela ji zanechala otřesenou a plnou zoufalství.“

„Takže si jsi zcela jistý, že důvodem úmrtí Jona Arryna byla náhlá nemoc?“

„Ano, jsem,“ odpověděl Pycelle vážně. „Pokud ne nemoc, můj dobrý pane, co jiného by to mohlo být?“

„Jed,“ navrhl Ned tiše.

Pycelleho ospalé oči se otevřely s nevěřícným zamrkáním. Starý mistr se nepohodlně zavrtěl ve svém křesle. „Znepokojivá myšlenka. Nejsme ve Svobodných městech, kde jsou takové věci zcela běžné. Velmistr Aethelmure mi napsal, že tam vraždu nosí v srdcích pomalu všichni lidé, ale dokonce i tam travičstvím opovrhují.“ Na okamžik se odmlčel, s očima ztracenýma v myšlenkách. „To, co říkáš, můj pane, je možné, ale já to považuji za nepravděpodobné. Obvyklé jedy zná každý pokoutní ranhojič a lord Arryn nevykazoval žádné z příznaků otravy. Kromě toho, pobočníka všichni milovali. Co za zrůdu v lidském těle by se odvážilo zavraždit tak vznešeného muže?“

„Slyšel jsem říkat, že jed je ženskou zbraní.”

Pycelle se zamyšleně popotahoval za svůj vous. „Říká se to. Je zbraní žen, zbabělců... a eunuchů.“ Odkašlal si a vyplivl hustý chrchel hlenu do rohože na podlaze. V trámoví nad jejich hlavami hlasitě zakrákal havran. „Lord Varys se narodil jako otrok v Lysu, věděl jsi to? Do pavouků svoji důvěru nikdy nevkládej, můj pane.“

Něco takového nebylo zapotřebí Nedovi zdůrazňovat; na Varysovi bylo něco, z čeho mu vstávala husí kůže po těle. „Budu si to pamatovat, mistře. A děkuji ti za tvoji pomoc. Okradl jsem tě už o dost času.“ Vstal.

Velmistr Pycelle se pomalu zvedl ze svého křesla a doprovodil Neda ke dveřím. „Doufám, že jsem ti maličko pomohl uklidnit tvou mysl. Pokud je zde jiná služba, ve které bych ti mohl být nápomocen, stačí jen říct.“

„Je tu jedna věc,“ řekl mu Ned. „Rád bych si prohlédl tu knihu, kterou jsi Jonovi půjčil v den předtím, než onemocněl.“

„Obávám se, že ji shledáš pramálo zajímavou,“ namítl Pycelle. „Je to svazek rozprav velmistra Malleona nad rodokmeny významných rodů.”

„Přesto bych ji rád viděl.“

Starý muž otevřel dveře. „Jak si přeješ. Mám ji někde tady. Až ji najdu, nechám ji poslat přímo do tvých komnat.“

„To od tebe bude velmi laskavé,“ řekl mu Ned. Pak, jakoby jen mimochodem, se ještě zeptal: „Jedna poslední otázka, kdybys byl tak laskav. Zmínil ses o tom, že král seděl u lože lorda Arryna, když umíral. Napadlo mě, zda tam s ním byla také královna?“

„To ne,“ odpověděl Pycelle. „Ona a děti odjely do Casterlyovy skály, ve společnosti jejího otce. Lord Tywin s sebou přivedl do města celou svoji družinu na turnaj prince Joffreye v jeho den jména, nepochybně v naději, že uvidí svého syna Jaimeho získat věnec vítěze. V tomto ohledu byl nesmírně zklamaný. Připadlo to na mne poslat královně zvěst o náhlé smrti lorda Arryna. Nikdy jsem neposílal ptáka na cestu s těžším srdcem.“

„Temná křídla, temná slova,“ zamumlal Ned. Bylo to přísloví, kterému ho stará chůva naučila jako chlapce.

„To říkávají trhovkyně,“ souhlasil velmistr Pycelle, „ale my víme, že tomu tak vždy nebývá. Když pták mistra Luwina přinesl vzkaz o tvém Branovi, zpráva povzbudila každé srdce tady na hradě, není-liž pravda?“

„Jak pravíš, mistře.“

„Bohové jsou milosrdní.“ Pycelle sklonil hlavu. „Přijď za mnou tak často, jak budeš chtít, lorde Starku. Jsem zde od toho, abych sloužil.“

Ano, pomyslel si Ned, když se za ním dveře zavřely, ale komu?

Na zpáteční cestě do svých komnat narazil na točitých schodech Pobočníkovy věže na svou dceru Aryu zběsile mávající rukama a snažící se udržet rovnováhu na jedné noze. Hrubý kámen ji dřel do bosého chodidla. Ned se zastavil a zahleděl se na ni. „Aryo, co to děláš?“

„Syrio říká, že vodní tanečník dokáže stát na prstě u nohy celé hodiny.“ Rukama znovu prudce zamávala ve vzduchu, aby neupadla.

Ned se musel usmát. „Na kterém prstě?“ zaškádlil ji.

„Na jakémkoli prstě,“ odpověděla Arya, popuzená jeho otázkou. Přeskočila z pravé nohy na levou, a než znovu získala rovnováhu, nebezpečně se zakymácela ve vzduchu.

„Musíš to zkoušet zrovna tady?“ zeptal se. „Z těchto schodů by to byl dlouhý a krkolomný pád.“

„Syrio říká, že vodní tanečník nespadne nikdy.“ Spustila nohu a postavila se na obě chodidla. „Otče, přijede teď Bran sem a bude tu žít s námi?“

„Na dlouhou dobu ještě ne, moje milá,“ odpověděl jí. „Potřebuje znovu načerpat síly.“

Arya se kousla do rtu. „Co bude Bran dělat, až vyroste?“

Ned si klekl vedle ní. „Na to, aby nalezl odpověď na tuto otázku, má ještě celé roky, Aryo. Prozatím stačí, když ví, že bude žít.“ Toho večera, kdy přiletěl pták ze Zimohradu, Eddard Stark vzal děvčata do božího háje hradu, akru jilmů, olší a topolů přehlížejícího řeku. Stromem srdce byl velký dub, jehož prastaré větve byly obrostlé šlahouny ostružiní; klekli si před ním, aby bohům nabídli svoje poděkování, jako by to byl čarostrom. Sansa odplula do spánku, když vyšel měsíc, Arya o několik hodin později, obě schoulené v trávě pod Nedovým pláštěm. Během celých temných hodin držel svou noční stráž sám. Když se nad městem rozprostřel úsvit, na místě, kde dívky ležely, je obklopovaly temné červené květy dračího dechu. „Zdálo se mi o Branovi,“ pošeptala mu Sansa. „Viděla jsem ho usmívat se.“

„Měl se stát rytířem,“ říkala teď Arya. „Rytířem Královské gardy. Může ještě vůbec být rytířem?“

„Ne,“ odpověděl Ned. Věděl, že nemá smysl lhát jí. „Avšak může někdy být pánem velké pevnosti a zasedat v královské radě. Mohl by stavět hrady jako Brandon Stavitel nebo se plavit na lodi přes Moře zapadajícího slunce, nebo se dát na víru tvé matky a stát se nejvyšším septonem.“ Ale nikdy už nepoběží vedle svého vlka, pomyslel si se smutkem příliš hlubokým, než aby šel vyjádřit slovy, ani nebude léhat se ženou, ani si nepochová svého syna v náručí.

Arya sklonila hlavu na stranu. „Mohla bych já zasedat v královské radě a stavět hrady a stát se nejvyšší septou?“

„Ty,“ řekl Ned a políbil ji lehce na čelo, „se provdáš za krále a budeš vládnout na jeho hradě a tvoji synové budou rytíři a princeznami a lordy a ano, některý možná dokonce i nejvyšším septonem.“

Arya protáhla obličej. „Ne,“ řekla, „to bude Sansa.“ Skrčila pravou nohu, zvedla ji do výše a znovu se začala procvičovat v udržování rovnováhy. Ned si povzdechl a nechal ji být.

Uvnitř svých komnat si svlékl potem poskvrněné hedvábí a na hlavu si nad mísou vylil studenou vodu ze džbánu vedle postele. Když si osušoval obličej, dovnitř vešel Alyn. „Můj pane,“ řekl, „lord Baeliš je venku a prosí tě o slyšení.“

„Odveď ho do mého soláru,“ řekl Ned a natáhl se po čisté tunice z toho nejlehčího plátna, jakou byl schopen najít. „Hned tam za ním přijdu.“

Když Ned vešel, Malíček byl usazený na okenním sedátku a pozoroval rytíře Královské gardy procvičující se v šermu na nádvoří pod ním. „Kéž by tak mysl starého Selmyho byla stejně svěží jako jeho meč,“ řekl zamyšleně. „Zasedání naší rady by byla mnohem živější.“

„Ser Barristan je stejně schopný a vážený jako jakýkoli jiný muž v Králově přístavišti.“ Ned časem dospěl k tomu, že si starého bělovlasého lorda velitele Královské gardy začal velmi vážit.

„A stejně únavný,“ dodal Malíček, „třebaže si troufám říct, že v turnaji by si měl vést dobře. Minulý rok vyhodil ze sedla Ohaře a před čtyřmi lety se sám stal vítězem celého turnaje.“

Otázka, kdo by mohl vyhrát chystaný turnaj, Eddarda Starka nezajímala ani v nejmenším. „Máš pro svoji návštěvu důvod, lorde Petyre, nebo jsi přišel jen proto, aby ses pokochal výhledem z mého okna?“

Malíček se usmál. „Slíbil jsem Cat, že ti pomohu v tvém pátrání, a tak činím.“

To Neda vyvedlo z míry. Slib neslib, nedokázal se přimět důvěřovat lordu Petyru Baelišovi, který mu připadal příliš vychytralý, než aby nedokázal hrát na dvě strany. „Máš pro mne něco?“

„Někoho,“ opravil ho Malíček. „Čtyřikrát někoho, mám-li být upřímný. Napadlo tě vyzpovídat pobočníkovo služebnictvo?“

Ned se zamračil. „Kéž bych to tak mohl udělat. Lady Arryn odvezla všechny svoje sluhy na Orlí hnízdo.“ Lysa mu v tomto ohledu vůbec nevyšla vstříc. Všichni ti, kteří stáli nejblíž jejímu manželovi, odešli s ní, když uprchla: Jonův mistr, jeho majordomus, kapitán jeho stráží, jeho rytíři a vazalové.

„Většinu svého služebnictva,“ opravil ho Malíček, „ne všechno. Pár jich tu zůstalo. Těhotná děvečka z kuchyně, co se spěšně provdala za jednoho z čeledínů lorda Renlyho, štolba, který se dal k Městské hlídce, pikolík vyhozený ze služby pro krádež a panoš lorda Arryna.“

„Jeho panoš?“ Ned byl příjemně překvapen. Panoš často věděl hodně o radostech i strastech svého pána.

„Ser Hugh z Údolí,“ jmenoval ho Malíček. „Král toho chlapce po smrti lorda Arryna povýšil do rytířského stavu.“

„Pošlu pro něho,“ řekl Ned. „I pro ostatní.“

Malíček zamrkal. „Můj pane, přejdi sem k oknu, budeš-li tak laskav.“

„Proč?“

„Pojď sem a ukážu ti to, můj pane.“

Ned zamračeně přešel k oknu. Petyr Baeliš nenuceně mávl rukou. „Vidíš tamhle na druhé straně nádvoří u dveří do zbrojnice toho chlapce, co sedí vedle schodů a přejíždí čepel svého meče obtahovacím brouskem?“

„Co je s ním?“

„Donáší Varysovi. Pavouk se velmi zajímá o tebe a všechno, co děláš.“ Posunul se v okenním sedátku. „Teď se podívej na hradby. O něco dál na západ, nad stájemi. Ten strážný opřený o zeď.“

Ned ho uviděl. „Další z eunuchových našeptávačů?“

„Ne, ten patří královně. Všimni si, jaký má skvělý výhled na dveře tvojí věže a ještě lepší na ty, kdo tě chodí navštěvovat. Jsou tu další, a o mnohých z nich nevím dokonce ani já. Rudá bašta je plná očí. Proč si myslíš, že jsem Cat schoval v nevěstinci?“

Eddard Stark neměl na podobné intriky chuť. „Sedm pekel,“ zaklel. Už předtím se mu zdálo, jako by ho muž na hradbách pozoroval. Náhle přemožen nepříjemným pocitem, Ned ustoupil od okna. „Je snad v tomhle proklatém městě každý něčím informátorem?“

„To sotva,“ odpověděl Malíček. Počítal na prstech své ruky. „Jsem tu já, ty, král... ačkoli, když se nad tím zamyslím, král toho říká královně až příliš, a ne zcela jistý jsem si také tebou.“ Vstal. „Je v tvých službách člověk, kterému lze naprosto a bez výhrad důvěřovat?“

„Ano,“ odpověděl Ned.

„V tom případě já mám rozkošný palác ve Valyrii, který bych ti velmi rád prodal,“ řekl Malíček s uštěpačným úsměvem. „Moudřejší odpověď by byla ne, můj pane, ale dejme tomu, že to je pravda. Pošli ten zářný příklad za serem Hughem a ostatními. O tvých vlastních příchodech a odchodech budou vědět, ale dokonce ani pavouk Varys nemůže hlídat každého muže ve tvých službách každou hodinu každého dne.“ Zamířil ke dveřím.

„Lorde Petyre,“ zavolal za ním Ned. „Já... jsem ti vděčný za tvoji pomoc. Možná jsem se mýlil, když jsem ti nedůvěřoval.“

Malíček se zatahal za svoji špičatou bradku. „Učíš se pomalu, lorde Eddarde. Nedůvěřovat mi byla ta nejmoudřejší věc, kterou jsi udělal od té doby, co jsi zde sesedl z koně.“

JON

Jon ukazoval Dareonovi, jak nejlépe zaútočit bočním výpadem, když tu na cvičební nádvoří vstoupil nový rekrut. „Měl bys mít nohy dál od sebe,“ nabádal ho. „Nechceš přece ztratit rovnováhu. Ano, takhle je to dobře. Teď se při výpadu otoč a vyšli celou svoji váhu za mečem.“

Dareon se zastavil a zvedl hledí své přilbice. „Sedm bohů,“ zamumlal. „Podívej se na to, Jone.“

Jon se otočil. Skrze oční štěrbinu hledí spatřil ve dveřích zbrojnice stát toho nejtlustšího chlapce, jakého kdy viděl. Podle odhadu musel vážit přinejmenším dvacet kamenů. Kožešinový límec jeho vyšívaného kabátce se ztrácel pod laloky jeho brady. Bledá očka nervózně přelétala sem a tam v obrovitém kulatém měsíci jeho obličeje a zavalité upocené prsty si otíral o samet svého kabátce. „Pověděli... pověděli mi, že mám jít sem... na výcvik,“ řekl, nikomu konkrétnímu.

„Lorďátko,“ poznamenal Pyp k Jonovi. „Jižan, nejpravděpodobněji odněkud z Vysoké zahrady.“ Pyp procestoval Sedm království s kočovnými herci a vychloubal se, že by každému byl schopen říci, co je zač a odkud pochází, jen podle zvuku jeho hlasu.

Na hrudi kožešinou lemovaného kabátce tlustého chlapce byl šarlatovou nití vyšit kráčející lovec. Jon ten znak nepoznával. Ser Alliser Thorne pohlédl na svého nového svěřence a řekl: „Zdá se, že dole na jihu jim došli pytláci a kapesní zloději. Teď nám sem na Zeď posílají vepře. Je snad kožešina a samet tvojí představou zbroje, můj pane z Šunky?“

Brzy vyšlo najevo, že nový rekrut si s sebou přivezl svoji vlastní výbavu; vycpaný prošívaný kabátec, vařenou kůži, kroužkovou zbroj, plátové brnění a přilbici, dokonce i velký štít ze dřeva a kůže, na kterém byl namalovaný stejný kráčející lovec. Protože však nic z toho nebylo černé, ser Alliser trval na tom, aby se znovu vybavil vším potřebným ze zbrojnice. To zabralo polovinu dopoledne. Jeho obvod kolem pasu vyžadoval, aby Donal Noye vzal tu největší drátěnou košili a upravil ji koženými vsadkami po stranách. Aby si mohl nasadit přilbici na hlavu, zbrojíř z ní musel sundat hledí. Jeho kožený spodní oděv ho kolem stehen a v podpaždí svíral tak pevně, že se stěží mohl pohybovat. Oděný ve zbroji, nový chlapec vypadal jako převařená klobása, které každou chvíli praskne kůžička. „Doufejme, že nejsi tak nemotorný, jak vypadáš,“ řekl ser Alliser. „Haldere, běž se přesvědčit, co náš ser Prasátko dovede.“

Jon Sníh zamrkal. Halder se narodil v kamenolomu a vyučil se kameníkem. Bylo mu šestnáct, byl vysoký, svalnatý a jeho údery byly tak tvrdé jako žádné jiné, které Jon kdy pocítil na vlastní kůži. „Tohle bude ošklivější než běhnina zadnice,“ zamumlal Pyp, a taky že bylo.

Boj trval necelou minutu, než tlustý chlapec skončil rozplácnutý na zemi a celé jeho tělo se chvělo, zatímco jeho promáčklou přilbicí a mezi pudinkovitými prsty prosakovala krev. „Vzdávám se,“ vyjekl. „Už ne, vzdávám se, nebij mě.“ Rast a někteří z dalších chlapců se nahlas smáli.

Jenomže ser Alliser konec zápasu nevyhlásil. „Vstaň, sere Prasátko,“ zvolal. „Zvedni svůj meč.“ Když chlapec dál ležel na zemi, Thorne pokynul Halderovi. „Bouchej do něho plochou meče, dokud nezjistí, kde má chodidla.“ Halder svého protivníka zkusmo plácl přes nadzvednutá ramena. „Můžeš ho udeřit prudčeji,“ pobízel ho Thorne. Halder uchopil jílec svého dlouhého meče oběma rukama a mávl jím dolů tak prudce, že úder rozštípl kůži, dokonce i naplocho. Nový chlapec vřískal bolestí.

Jon Sníh udělal krok kupředu. Pyp mu položil ruku v drátěné rukavici na rameno. „Jone, ne,“ šeptal malý chlapec s ostražitým pohledem upřeným na sera Allisera.

„Vstaň,“ opakoval Thorne. Tlustý chlapec se snažil vstát, uklouzl, a znovu ztěžka dopadl na zem. „Ser Prasátko už to konečně začíná chápat,“ poznamenal ser Alliser. „Znovu.“

Halder zvedl meč nad hlavu k dalšímu úderu. „Uřež nám kousek šunky!“ pobízel ho Rast se smíchem.

Jon ze sebe setřásl Pypovu ruku. „Haldere, to stačí.“

Halder pohlédl na sera Allisera.

„Bastard mluví a sedláci se třesou,“ řekl zbrojmistr svým ostrým, chladným hlasem. „Dovol mi připomenout ti, lorde Sněhu, že zbrojmistrem jsem tu já.“

„Podívej se na něj, Haldere,“ naléhal na něj Jon, který Thorna ignoroval, seč mohl. „Není čestné mlátit do poraženého nepřítele. Vzdal se.“ Poklekl vedle tlustého chlapce.

Halder spustil svůj meč. „Vzdal se,“ řekl v ozvěně.

Onyxové oči sera Allisera se upíraly na Jona Sněha. „Vypadá to, že náš bastard je zamilovaný,“ řekl, když Jon pomáhal tlustému chlapci vstát. „Ukaž mi svoji ocel, lorde Sněhu.“

Jon tasil meč z pochvy. Odvažoval se seru Alliserovi vzdorovat jen do určité míry a měl strach, že tentokrát ji o hodně překročil.

Thorne se usmíval. „Bastard si přeje bránit svoji lásku, takže z toho uděláme malé cvičení. Kryso a Pupene, pojďte sem a pomozte tady naší Kamenné hlavě.“ Rast a Albett popošli kupředu a připojili se k Halderovi. „Vy tři byste měli stačit, abyste naši lady Prasátko přinutili kvičet. Jediné, co potřebujete, je dostat se k ní tady přes Bastarda.“

„Drž se za mnou,“ řekl Jon tlustému chlapci. Ser Alliser proti němu často posílal dva protivníky, ale ještě nikdy tři. Věděl, že pravděpodobně půjde do postele plný modřin a krvavých šrámů. Pevně se zapřel nohama v očekávání útoku.

Najednou vedle něho stál Pyp. „Tři proti dvěma bude lepší zábava,“ řekl malý chlapec zvesela. Spustil si hledí přilbice a tasil svůj meč. Než Jon stačil dokonce jen pomyslet na to, že bude protestovat, přistoupil k němu Grenn, aby dělal třetího.

Na nádvoří se rozhostilo hrobové ticho. Jon na sobě cílil oči sera Allisera. „Na co čekáte?“ zeptal se Rasta a ostatních hlasem, který klamně změkl, ale byl to Jon, který se pohnul jako první. Halder stěží stačil včas tasit svůj meč. Jon ho hnal pozpátku, útočil každým výpadem, soustavně staršího chlapce nutil zaujímat obranné postavení. Poznej svého nepřítele, učil ho kdysi ser Rodrik; Jon Haldera znal, věděl, že je brutální, silný, netrpělivý a nerad se brání. Snaž se ho vyprovokovat a on se nakonec bránit zapomene úplně, tak jistě, jako že slunce večer zapadne.

Ostatní chlapci kolem něho se také zapojili do bitvy a po nádvoří se rozléhal třeskot oceli. Jon odrazil divošský výpad na svou hlavu a jeho paží proběhl otřes z nárazu, když meče třeskly dosebe. Bočním výpadem udeřil Haldera do žeber a byl za to odměněn tlumeným bolestným zasténáním. Halderův protiútok Jona zasáhl do ramene. Kroužkové pletivo prasklo a bolest mu vystřelila až do krku, ale Halder na okamžik ztratil rovnováhu. Jon ho zespodu prudce zasáhl do levé nohy a Halder s klením spadl na zem.

Grenn si bránil svoje území, jak ho to Jon učil, uštědřoval Albettovi víc úderů, než o kolik stál, ale Pyp se měl co ohánět. Rast byl o dva roky starší a o čtyřicet liber těžší. Jon se postavil za něho a udeřil do násilníkovy přilbice jako do zvonu. Když se Rast začal otáčet, Pyp nepozorovaně proklouzl stranou, srazil ho k zemi a přiložil čepel k jeho krku. Do té doby už u něj byl i Jon. Se dvěma meči na hrdle Albett ztratil další chuť do boje. „Vzdávám se,“ vykřikl.

Ser Alliser Thorne celý výjev pozoroval s vysloveným odporem. „Pro dnešek té šaškárny bylo dost,“ zabručel a odešel pryč. Dnešní lekce byla u konce.

Daeron pomohl Halderovi vstát. Kameníkův syn si sundal z hlavy přilbici a mrštil jí přes nádvoří. „Chvíli jsem si myslel, že tě konečně mám, Sněhu.“

„Chvíli jsi mne měl,“ odpověděl Jon. Rameno pod kůží a drátěnou košilí mu pulzovalo bolestí. Zastrčil svůj meč do pochvy a chtěl si sundat přilbici, ale když zvedl ruku, bolest jej přinutila zatnout zuby.

„Dovol mi pomoct ti,“ řekl čísi hlas. Ruce s tlustými prsty odepjaly přilbici od límce a jemně mu ji stáhly z hlavy. „Ublížil ti?“

„Modřiny už jsem měl i předtím.“ Dotkl se svého ramene a zamrkal bolestí. Nádvoří kolem něj se vyprazdňovalo. Tam, kde Halder rozštípl jeho přilbici, byly vlasy tlustého chlapce zbarveny krví. „Jmenuji se Samwell Tarly a jsem z Parožnatého...“ Odmlčel se a olízl si rty. „Chci říct, byl jsem z Parožnatého vrchu, dokud jsem... neodešel. Přišel jsem sem, abych se dal k černým. Můj otec je lord Randyll, vazal Tyrellů z Vysoké zahrady. Byl jsem jeho dědicem, jenomže...“ Odmlčel se.

„Já jsem Jon Sníh, bastard Neda ze Zimohradu.“

Samwell Tarly přikývl. „Já... jestli chceš, můžeš mi říkat Same. Moje matka mi tak říkávala.“

„A ty jemu můžeš říkat lorde Sněhu,“ ozval se Pyp, který se k nim připojil. „Nechtěj vědět, jak mu říkávala jeho matka.“

„Tihle dva jsou Grenn a Pypar,“ řekl Jon.

„Grenn je ten ošklivý,“ řekl Pyp.

Grenn se zaškaredil. „Ty jsi ošklivější než já. Já alespoň nemám uši jako netopýr.“

„Všem vám moc děkuji,“ řekl tlustý chlapec vážným hlasem.

„Proč jsi nevstal a nebránil se?“ vyptával se Grenn.

„Chtěl jsem, opravdu. Jenomže jsem... prostě jsem nemohl. Nechtěl jsem, aby mě znovu udeřil.“ Sklopil hlavu a upřel oči do země. „Já... obávám se, že jsem zbabělec. Můj otec mi to často říkal.”

Grenn vypadal ohromeně. Dokonce ani Pyp nevěděl, co na to říci, a Pyp měl obvykle slova na všechno. Který muž by sám sebe prohlásil za zbabělce?

Samwell Tarly musel číst myšlenky z výrazů jejich obličejů. Jeho oči se setkaly s Jonovými a odlétly stranou, rychle jako u vystrašeného zvířete. „Já... promiňte mi to,“ řekl. „Nechtěl jsem... být takový, jaký jsem.“ Ztěžka odkráčel směrem ke zbrojnici.

Jon za ním zavolal. „Byl jsi zraněn,“ řekl. „Zítra si povedeš lépe.“

Sam se zkormouceně ohlédl zpátky přes rameno. „Ne, nebudu,“ řekl, rychle mrkaje, aby mu z očí nestekly slzy. „Nikdy nebudu lepší.”

Když odešel, Grenn se zamračil. „Zbabělce nemá nikdo rád,“ řekl s nepříjemným pocitem. „Neměli jsme mu pomáhat. Co když si budou myslet, že jsme taky zbabělci?“ „Ty jsi příliš hloupý na to, abys byl zbabělcem,“ řekl mu Pyp.

„To nejsem,“ ohradil se Grenn.

„Ale jsi. Kdyby tě napadl medvěd někde v lese, byl bys příliš hloupý, než aby ses otočil a utekl.“

„To bych nebyl,“ trval na svém Grenn. „Utekl bych rychleji než ty.“ Když uviděl Pypův úšklebek, zarazil se, protože si uvědomil, co právě řekl. Jeho silný krk se zbarvil doruda. Jon ty dva nechal hádat se na nádvoří a vrátil se do zbrojnice, kde pověsil meč a svlékl si svoje rozbité brnění.

Život na Černém hradě probíhal podle určitých pravidel; dopoledne byla vyhrazená pro procvičování se v šermu, odpoledne pro práci. Černí bratři přidělovali novým rekrutům nejrůznější činnosti, aby se dozvěděli, v čem spočívá jejich um a dovednost. Jon měl rád zřídkavá odpoledne, kdy ho s Duchem poslali na lov, aby přinesl čerstvou zvěřinu na stůl lorda velitele, ale za každý den strávený v lese musel odsloužit tucet dnů ve zbrojnici Donala Noyeho, kde otáčel brouskem, zatímco jednoruký muž brousil sekery otupené častým používáním nebo šlapal měchy, když Noye koval nový meč. Jindy vyřizoval vzkazy, stál na stráži, vynášel hnůj ze stájí, opatřoval šípy opeřením, pomáhal mistru Aemonovi s jeho ptáky nebo Bowenu Marshovi s účty a soupisy.

Toho odpoledne jej velitel stráží poslal nahoru na Zeď ke kleci se čtyřmi sudy čerstvě drceného kamene, aby štěrkem posypal zledovatělé cestičky na vrcholu. Byla to osamocená a nudná práce, dokonce i s Duchem, kterého si tam vzal jako společníka, ale Jon zjistil, že mu to nevadí. Za jasného dne bylo z vrcholu Zdi vidět půlku světa a vzduch tam byl vždycky chladný a ostrý. Mohl tam přemýšlet. Myslel na Samwella Tarlyho... a ač to bylo s podivem, na Tyriona Lannistera. Napadlo ho, co by si o tom tlustém chlapci Tyrion myslel. Většina lidí by pravdu raději popřela, než by se s ní smířili, řekl mu trpaslík s úsměvem. Svět byl plný zbabělců, kteří předstírali, že jsou hrdiny; vyžadovalo to neobvyklý druh odvahy připustit zbabělost, tak jak to učinil Samwell Tarly.

Jeho bolavé rameno mu práci zpomalovalo. Než Jon skončil s posypáváním cestiček štěrkem, bylo pozdní odpoledne. Zůstal tam nahoře, aby mohl pozorovat zapadající slunce, které barvilo západní oblohu dokrvava. Pak překutálel prázdné sudy zpátky do klece a zasignalizoval mužům u rumpálu, aby ho spustili dolů.

Než Jon a Duch přišli do jídelny, bylo takřka po večerním jídle. Blízko krbu hrála skupina černých bratří kostky nad svařeným vínem. Jeho přátelé seděli na lavici nejbližší k západní zdi a smáli se. Pyp byl zrovna uprostřed jakéhosi příběhu. Když se proměnil v hostinskou děvečku nebo panenskou princeznu, mluvil vysokou fistulí, která jim všem vháněla do očí slzy bezmocného smíchu, a jeho eunuchové vždycky byli nepochopitelně přesnými karikaturami sera Allisera. Jonovi se Pypovy šaškárny líbily jako komukoli jinému..., ale toho večera se odvrátil a místo toho se posadil na samý konec lavice, kde Samwell Tarly seděl sám, tak daleko od ostatních, jak jen mohl.

Právě dojídal poslední kus vepřového koláče, který kuchaři naservírovali k večeři, když si Jon sedl naproti němu. Oči tlustého hocha se rozšířily při pohledu na Ducha. „To je vlk?“

„Zlovlk,“ odpověděl Jon. „Jmenuje se Duch. Zlovlk je v erbu rodu mého otce.“

„V našem je kráčející lovec,“ řekl Samwell Tarly.

„Lovíš rád?“

Tlustý chlapec pokrčil rameny. „Nenávidím lov.“ Tvářil se, jako by se měl znovu rozplakat.

„Co se zase děje?“ zeptal se ho Jon. „Čeho se pořád tak bojíš?“

Sam se podíval na svůj koláč a mírně zavrtěl hlavou, příliš vystrašený, než aby vůbec mohl mluvit. Síň zaplnil výbuch smíchu. Jon slyšel Pypa pištícího vysokým hlasem. Vstal. „Pojďme ven.“

Kulatý zavalitý obličej na něj pohlédl pln podezření. „Proč? Co budeme dělat venku?“

„Mluvit,“ odpověděl Jon. „Už jsi viděl Zeď?“

„Jsem tlustý, ne slepý,“ řekl Samwell Tarly. „Samozřejmě, že jsem ji viděl, je sedm set stop vysoká.“ Přesto však vstal, ovinul si kolem ramen kožešinou lemovaný plášť a vyšel za Jonem z jídelny, stále ostražitý, jako by si myslel, že venku na něj ve tmě čeká nějaký nejapný žert. Duch ťapkal vedle nich. „Nikdy jsem si nepředstavoval, že to tu bude takové,“ řekl Sam, když šli vedle sebe. V chladném vzduchu se mu kouřilo od úst. Snažil se udržet s Jonem krok a už začínal funět a lapat po dechu. „Všechny budovy se tu rozpadají a je tu taková... taková...“

„Zima?“ Na hrad se snesla námraza a Jon cítil tiché praskání šedivých trav pod svýma nohama.

Sam zničeně přikývl. „Já zimu nesnáším,“ řekl. „Minulou noc jsem se probudil v naprosté tmě, oheň byl vyhaslý a já si byl jistý, že do rána zmrznu a už se neprobudím.“

„Tam, odkud jsi přišel, určitě bylo tepleji.“

„Nikdy předtím jsem sníh neviděl, až do minulého měsíce. Projížděli jsme územím mohylových hrobů, já a muži, které můj otec poslal na sever, když vtom začala padat ta bílá hmota, jako hebký déšť. Zpočátku jsem si říkal, jaké to je krásné, jako peříčka snášející se z oblohy, jenomže to padalo dál a dál, dokud jsem nebyl promrzlý na kost. Muži měli vousy pokryté sněhem a na ramennou ho měli ještě víc, jenomže on stále padal. Měl jsem strach, že to nikdy nepřestane.“

Jon se usmál.

Zeď se tyčila před nimi, slabě se třpytila ve svitu polovičního měsíce. Na obloze nad jejich hlavami plály hvězdy, jasné a ostré. „Přinutí mě vylézt tam?“ zeptal se Sam. Když pohlédl na obrovité dřevěné schody, jeho obličej se zkřivil jako zkyslé mléko. „Jestli budu muset vyjít až tam nahoru, bude to moje smrt.“

„Je tu rumpál,“ řekl Jon a ukázal mu ho. „Můžou tě vytáhnout nahoru v kleci.“

Samwell Tarly pokrčil nos. „Já výšky nesnáším.“

To už na Jona bylo příliš. Nevěřícně se zamračil. „To opravdu máš strach ze všeho?“ zeptal se. „Já to nechápu. Pokud jsi skutečně takový zbabělec, proč jsi sem vůbec přišel? Proč by se takový bázlivec chtěl dát k Noční hlídce?“

Samwell Tarly se na něj na hodnou chvíli díval a jeho kulatý obličej jako by se přitom propadal do sebe. Posadil se na jíním pokrytou zemi a dal se do pláče, mocnými dusivými vzlyky, při kterých se otřásalo celé jeho tělo. Jon Sníh tam mohl jenom stát a dívat se na něj. Jeho slzy byly jako vločky sněhu nad územím mohylových hrobů, zdálo se, že nikdy nepřestanou padat.

Byl to Duch, kdo věděl, co dělat. Tichý jako stín, bílý zlovlk popošel blíž a začal olizovat horké slzy ze Samwellova obličeje. Tlustý hoch vykřikl, ohromen... a jaksi, v okamžiku krátkém jako zabušení srdce, se jeho vzlyky změnily ve smích.

Jon Sníh se smál s ním. Pak spolu seděli na zmrzlé zemi, zachumlaní ve svých pláštích, s Duchem mezi sebou. Jon mu vyprávěl o tom, jak on a Robb nalezli štěňata narozená v pozdně letním sněhu. Nyní mu to připadalo, jako by se to přihodilo před tisíci lety. Netrvalo to dlouho a zjistil, že Samovi vypráví o Zimohradu.

„Někdy se mi o něm zdává,“ řekl. „Procházím dlouhou prázdnou síni. Můj hlas se všude kolem odráží ozvěnou, ale nikdo mi neodpovídá, a tak jdu rychleji, otevírám dveře, vykřikuji jména. Dokonce ani nevím, koho hledám. Po většinu nocí je to můj otec, ale někdy je to místo něho Robb nebo moje sestřička Arya nebo můj strýc.“ Pomyšlení na Benjena Starka jej rozesmutnilo, protože jeho strýc se dosud nevrátil. Starý medvěd poslal pátrače, aby se po něm poohlédli. Ser Jaremy Rykker vedl dvě průzkumné výpravy a Quorin Půlruký vyjel na průzkum ze Stínové věže, ale nenašli nic než pár značek v kůře stromů, které zanechal jeho strýc, aby si jimi označil cestu. V kamenité vysočině na severozápadě značky náhle končily a veškeré stopy po Benu Starkovi zmizely.

„Našel jsi vůbec někdy někoho v tom svém snu?“ zeptal se Sam.

Jon zavrtěl hlavou. „Nikoho. Hrad je vždycky prázdný.“ Nikdy o svém snu nikomu neřekl a nechápal, proč o něm teď vypravuje Samovi, ale jaksi mu to dělalo dobře, když se s ním mohl někomu svěřit. „Dokonce i havrani zmizeli ze svých hnízdišť a stáje jsou plné kostí. To mě vždycky vyděsí. V takovém okamžiku začnu utíkat, nechávám za sebou otevřené dveře, vybíhám do věže po třech schodech najednou, křičím na někoho, na kohokoli. A pak se ocitnu přede dveřmi do krypt. Tam uvnitř je černá tma a já vidím schody spirálovitě vedoucí dolů. Nějak vím, že tam dolů musím jít, i když nechci. Bojím se, co by tam na mě mohlo čekat. Tam dole jsou staří králové zimy, sedí na svých trůnech s kamennými vlky u nohou a železnými meči na klínech, ale těch se nebojím. Křičím, že nejsem Stark, že tam nemám co pohledávat, ale k ničemu to není, stejně tam musím jít, a tak se vydám dolů, při sestupu se držím stěn, bez pochodně, kterou bych si osvětlil cestu. Je stále větší a větší tma, dokud se mi nechce křičet.“ Odmlčel se a pln rozpaků se zamračil. „V tom okamžiku se vždycky probudím.“ S pokožkou vlhkou a lepkavou potem, v temnotě své cely. Duch vždycky vyskočil k němu na lože a jeho teplo bylo ujišťující jako sluneční světlo. Pokaždé odplul zpátky do spánku, s obličejem zabořeným do chundelaté bílé srsti zlovlka. „Zdává se ti o Parožnatém vrchu?“ zeptal se Jon.

„Ne.“ Samova ústa se tvrdě stáhla. „Nenáviděl jsem to tam.“ Zamyšleně poškrábal Ducha za uchem a Jon nechal to ticho dýchat. Po dlouhé chvíli se Samwell Tarly rozhovořil a Jon Sníh tiše naslouchal a dozvídal se, jak došlo k tomu, že se chlapec, který sám sebe prohlásil za zbabělce, ocitl na Zdi.

Tarlyové byli starým, váženým rodem, vazaly Maceho Tyrella, pána Vysoké zahrady a strážce jihu. Nejstarší ze synů lorda Randylla Tarlyho, Samwell, se narodil jako dědic bohatých území, mocné pevnosti a bájného dvouručního meče zvaného Srdcomor, ukutého z valyrijské oceli a předávaného z otce na syna po takřka pět staletí.

Jakoukoli pýchu jeho otec možná cítil při Samwellově narození, vytratila se, když z dítěte vyrostl otylý, útlocitný a neohrabaný chlapec. Sam rád poslouchal hudbu a skládal svoje vlastní písně, oblékal se do hebkého sametu, hrál si v hradní kuchyni vedle kuchařů, utápěl se v bohatých vůních, když čichal citrónové zákusky a ostružinové koláče. Jeho vášní byly knihy, koťata a tanec, přestože byl neobratný. Ovšem dělalo se mu špatně při pohledu na krev a plakal, když viděl dokonce, jen jak podřízli kuře. Do Parožnatého vrchu přišel a odešel z něj tucet zbrojmistrů, kteří se snažili proměnit Samwella v rytíře, po jakém toužil jeho otec. Chlapec byl proklínán a peskován, políčkován a nucen k poslušnosti hladověním. Jeden muž se z něj snažil udělat válečníka tím, že ho nutil spávat v kroužkové zbroji. Další ho oblékl do šatů jeho matky a nutil ho procházet se v nich po nádvoří, aby ho zahanbil a probudil v něm chrabrost. Sam ale byl stále otylejší a vystrašenější, dokud se zklamání lorda Randylla neproměnilo v hněv a ten pak v nenávist. „Jednou,“ přiznal se Sam, jehož hlas už byl jen pouhým šeptem, „přišli do hradu dva muži, čarodějové z Qarthu, s bílou pletí a modrými rty. Zabili pratura a přinutili mě vykoupat se v jeho horké krvi, ale ani to mě neučinilo silným, jak slíbili mému otci. Jenom se mi z toho udělalo zle a zvracel jsem. Otec je oba nechal zmrskat.“

Nakonec, po třech děvčatech během mnoha let, lady Tarlyová porodila svému manželovi druhého syna. Od toho dne lord Randyll Sama ignoroval a všechen svůj čas věnoval mladšímu chlapci, divokému, robustnímu dítěti, které víc odpovídalo jeho představám. Samwell zažil několik let sladkého klidu se svou hudbou a knihami.

Až do svítání v den svého patnáctého dne jména, kdy byl probuzen, aby nalezl svého koně osedlaného a připraveného na cestu. Tři zbrojnoši ho doprovodili do lesa blízko Parožnatého vrchu, kde jeho otec stahoval z kůže jelena. „Jsi téměř dospělý muž a můj dědic,“ řekl lord Tarly svému staršímu synovi, a když mluvil, obnažoval přitom dlouhým nožem maso mrtvého zvířete. „Neposkytl jsi mi žádný důvod, abych tě mohl vydědit, ale ani já tobě nedovolím zdědit země a titul, které by měly náležet Dickonovi. Srdcomor musí přejít k muži dostatečně silnému, aby jej dokázal bránit, avšak ty nejsi ani hoden dotknout se jeho jílce. Rozhodl jsem se tedy dnešního dne prohlásit, že si přeješ dát se k černým. Vzdáš se veškerého nároku na dědictví svého bratra a ještě před setměním se vydáš na sever.

Pokud to neuděláš, pak zítra časně zrána bude lov a někde v těchto lesích tvůj kůň zakopne, vyhodí tě ze sedla a ty zemřeš... či alespoň tak to povím tvé matce. Má ženské srdce a chová v něm lásku dokonce i k tobě a já jí nechci způsobit bolest. Nemysli si, že by to pro tebe bylo snadné, kdyby tě snad náhodou napadlo odporovat mi. Nic by mě nepotěšilo víc než uštvat tě k smrti jako prase, kterým jsi.“ Když lovecký nůž odložil stranou, jeho ruce byly rudé až po lokty. „Tak, to jsou tvoje možnosti. Noční hlídka,“ - sáhl do těla jelena, vyrval mu srdce a podržel je ve své dlani, rudé a s odkapávající krví – „nebo tohle.“

Sam ten příběh vyprávěl klidným, bezvýrazným hlasem, jako by se to přihodilo někomu jinému, ne jemu. Podivné, pomyslel si Jon, že přitom nezaplakal. Ani jednou. Když skončil, seděli tam spolu a hodnou chvíli naslouchali skučení větru. Na celém světě neexistoval jiný zvuk.

Nakonec Jon řekl: „Měli bychom se vrátit zpátky do jídelny.“

„Proč?“ zeptal se Sam.

Jon pokrčil rameny. „Je tam horký mošt k pití, nebo svařené víno, pokud mu dáváš přednost. Někdy večer pro nás Dareon zpívá, když na to má náladu. Byl zpěvákem, předtím... nu, ne ve skutečnosti, ale téměř, je zkrátka nevyučeným pěvcem.“

„Jak se sem dostal?“ zeptal se Sam.

„Lord Rowan ze Zlatého háje ho našel v posteli se svou dcerou. Dívka byla o dva roky starší a Dareon přísahá, že mu pomohla vlézt dovnitř oknem své komnaty, ale před svým otcem prohlásila, že ji znásilnil, takže se ocitl tady. Když ho mistr Aemon slyšel zpívat, řekl, že jeho hlas je medem rozlitým nad hromobitím.“ Jon se usmál. „Žába někdy zpívá taky, pokud se tomu dá říkat zpěv. Pijácké písničky, které se naučil v šenku hostince svého otce. Pyp říká, že jeho hlas je čuránkem nad pšoukem.“ Oba se nad tím dali do smíchu.

„Rád bych si je poslechl oba,“ připustil Sam, „jenomže oni by mě mezi sebe nechtěli.“ Jeho obličej byl zbrázděný starostmi. „On mě zítra ráno znovu přinutí bojovat, viď?“

„Ano,“ byl Jon nucen říci.

Sam nemotorně vstal. „Raději bych měl jít spát.“ Zachumlal se do svého pláště a lopotně se odšoural.

Ostatní stále byli v jídelně, když se Jon vrátil, provázen jenom Duchem. „Kde jsi byl?“ zeptal se Pyp.

„Povídal jsem si se Samem,“ odpověděl Jon.

„Je to opravdu zbabělec,“ řekl Grenn. „Když při večeři dostal svůj koláč, na lavici mezi námi byla spousta místa, jenomže on je příliš bázlivý, než aby si k nám šel sednout.“

„Pán ze Šunky si myslí, že nejsme dost dobří, aby s námi mohl povečeřet,“ poznamenal Jeren.

„Viděl jsem ho jíst vepřový koláč,“ řekl Žába se smíchem. „Myslíte, že to byl jeho brácha?“ Začal vydávat kničivé zvuky.

„Nechte toho!“ okřikl je Jon hněvivě.

Ostatní hoši ztichli, zaraženi jeho náhlým hněvem. „Poslouchejte mě,“ řekl Jon do ticha a pak jim vyložil svůj plán. Pyp se za něj postavil, jak předem věděl, ale když to udělal i Halder, bylo to pro něj příjemným překvapením. Grenn měl zpočátku námitky, ale Jon znal správná slova, jak na něj. Jeden po druhém mu dávali za pravdu. Některé z nich Jon přesvědčoval, jiné přemlouval, zahanboval další, vyhrožoval tam, kde bylo hrozeb zapotřebí. Nakonec s ním souhlasili všichni... až na Rasta.

„Vy holky si dělejte, co chcete,“ řekl Rast, „ale jestli mě Thorne pošle proti lady Prasátku, uříznu si z něj plátek slaniny.“ Vysmál se Jonovi do obličeje a odešel.

O celé hodiny později, když hrad spal, tři z nich přišli na návštěvu do jeho cely. Grenn mu podržel ruce, zatímco Pyp se mu posadil přes nohy. Jon slyšel Rastův rychlý dech, když mu na hrudník skočil Duch. Oči zlovlka žhnuly červeně jako uhlíky, zatímco jeho zuby jemně chňaply po kůži chlapcova hrdla, jen tak, aby vytryskla krev. „Pamatuj, že víme, kde spíš,“ řekl Jon tiše.

Příštího rána Jon slyšel Rasta říkat Albettovi a Žábě, jak mu sklouzla břitva, když se holil.

Od toho dne ani Rast, ani nikdo z dalších chlapců Samwellovi Tarlymu neublížil. Když je ser Alliser poslal proti němu, stáli na místě a odráželi jeho pomalé, neobratné údery. Když je zbrojmistr křikem poháněl do útoku, tančili a jemně Sama strkali do hrudního plátu, do přilbice nebo do nohy. Ser Alliser zuřil a vyhrožoval jim, nadával jim do zbabělců, do ženských a ještě horších věcí, ale Samovi dál nikdo nikdy neublížil. O pár večerů později se k nim na Jonovo naléhání připojil k večernímu jídlu a posadil se na lavici vedle Haldera. Dalších čtrnáct dní to trvalo, než našel odvahu připojit se k jejich hovoru, ale od té doby se smál Pypovým obličejům a Grenna škádlil těmi nejlepšími z nich.

Aťsi byl tlustý, neohrabaný a vystrašený, Samwell Tarly nebyl hloupý. Jednoho večera navštívil Jona v jeho cele. „Nevím, co jsi udělal,“ řekl mu, „ale vím, že jsi to udělal.“ Plaše pohlédl stranou. „Nikdy předtím jsem neměl přítele.“

„My nejsme přátelé,“ řekl Jon. Položil ruku na Samovo široké rameno. „My jsme bratři.“

Opravdu jsme, řekl sám sobě v duchu, když Sam odešel. Robb a Bran a Rickon byli syny jeho otce a on je stále miloval, a přesto věděl, že ve skutečnosti nikdy nebyl jedním z nich. Šedé zdi Zimohradu ho možná stále strašily ve snech, ale jeho životem byl nyní Černý hrad a jeho bratry se stali Sam, Grenn, Halder, Pyp a ostatní vyvrženci, kteří nosili čerň Noční hlídky.

„Můj strýc mluvil pravdu,“ pošeptal Duchovi. Pomyslel si, zda Benjena Starka ještě někdy uvidí, aby mu to mohl říci.

EDDARD

„Příčinou všech našich problémů je pobočníkův turnaj, moji pánové,“ stěžoval si velitel Městské hlídky královské radě.

„Králův turnaj,“ opravil ho Ned, který sebou škubl. „Ujišťuji vás, že pobočník po něm vůbec netouží.“

„Říkej tomu, jak chceš, můj pane. Z celé říše se sjíždějí rytíři a na každého rytíře připadají dva svobodní jezdci, tři řemeslníci, šest zbrojnošů, tucet obchodníků, dva tucty nevěstek a víc zlodějů, než se opovažuji odhadovat. Kvůli tomuhle proklatému horku nám polovina města onemocněla horečkou a teď se všemi těmi návštěvníky... Minulou noc jsme tu měli jedno utonutí, pranici v hospodě, tři rvačky na nože, znásilnění, dva požáry, nesčetně loupeží a koňský závod opilců Ulicí sester. V noci předtím byla nalezena ženská hlava ve Velkém septu, kde plula v duhovém jezírku. Zdá se, že nikdo neví, jak se tam dostala nebo komu patřila.“

„Jak odporné,“ poznamenal Varys a otřásl se.

Lord Renly Baratheon byl méně soucitný. „Pokud nejsi schopen zabezpečit králův mír, Janosi, možná by se velení Městské hlídky měl ujmout někdo, kdo to dokáže.“

Statný, rozvážný Janos Slynt se nafoukl jako rozhněvaná žába a jeho holá hlava začala rudnout. „Ani Aegon Drak sám by tu nedokázal udržet klid, lorde Renly. Potřebuju víc mužů.“

„Kolik?“ zeptal se Ned, nakláněje se kupředu. Robert se jako vždycky vůbec neobtěžoval tím, aby zasedání rady navštívil, takže pobočníkovi připadlo hovořit za něho.

„Tolik, kolik můžu dostat, lorde pobočníku.“

„Najměte padesát nových mužů,“ řekl mu Ned. „Lord Baeliš se postará o to, abyste na to dostali peníze.“

„Opravdu?“ opáčil Malíček.

„Opravdu. Sehnal jsi čtyřicet tisíc zlatých dragonů na odměnu pro vítěze turnaje, jistě dokážeš schrastit i pár měďáků k udržení králova míru.“ Ned se otočil zpátky k Janosi Slyntovi. „Také ti dám dvacet dobrých mužů ze své vlastní osobní stráže, aby sloužili v řadách Městské hlídky, dokud ty davy neodejdou.“

„Máš moje vřelé díky, lorde pobočníku,“ řekl Slynt s úklonou. „Slibuji ti, že pro ně všechny najdu dobré uplatnění.“

Když velitel odešel, Eddard Stark se otočil ke zbytku své rady. „Čím dříve tohle bláznovství budeme mít za sebou, tím budu raději.“ Jako by výdaje a problémy související s turnajem nebyly dost mrzuté samy o sobě, všichni ještě přidávali sůl do Nedovy rány tím, že mu říkali „pobočníkův turnaj“, jako by on byl jeho příčinou. A zdálo se, že Robert si upřímně myslí, že by se tím měl cítit poctěn!

„Říše z takových událostí prosperuje, můj pane,“ řekl velmistr Pycelle. „Urozeným nabízejí příležitost proslavit se a nízkým úlevu od jejich strastí.“

„A vkládají mince do mnohých kapes,“ dodal Malíček. „Všechny hostince ve městě jsou přeplněné a děvky chodí s nohama do O a na každém kroku cinkají penězi.“

Lord Renly se zasmál. „Máme štěstí, že tu s námi není můj bratr Stannis. Pamatujete, jak navrhoval postavit nevěstince mimo zákon? Král se ho zeptal, jestli by nechtěl totéž udělat s dvorskými hostinami, vyměšováním a dýcháním, když už je v tom. Mám-li říct pravdu, někdy se divím, jak Stannis vůbec přišel k té své ošklivé dceři. Chodí do manželského lože jako voják pochodující do bitvy, s ponurým pohledem v očích a odhodláním dostát své povinnosti.”

Ned se k jejich smíchu připojil. „Já jsem také myslel na tvého bratra Stannise. Přemýšlím, kdy má v úmyslu ukončit svůj pobyt na Dračím kameni a znovu zaujmout své místo v radě.“

„Nepochybně to bude tehdy, až zjistí, že všechny děvky hekají pod tíhou moře,“ odpověděl Malíček, čímž vyprovokoval další vlnu smíchu.

„Pro dnešek jsem už podobných řečí slyšel dost,“ řekl Ned a vstal. „Sejdeme se zítra.“

Když se vrátil do Pobočníkovy věže, našel u dveří stát Harwina. „Zavolej do mých komnat Joryho a svému otci vyřiď, aby dal osedlat mého koně,“ řekl mu Ned, možná až příliš stroze.

„Jak poroučíš, můj pane.“

Když Ned stoupal po schodech, přemýšlel o tom, jak mu Rudá bašta a „pobočníkův turnaj“ drásají nervy. Toužil po útěše Catelyniny náruče, po křiku a smíchu Robba a Jona křižujících meče o sebe na cvičebním nádvoří, po chladivých dnech a studených nocích severu.

Ve svých komnatách ze sebe shodil poradenské hedvábí a zatímco čekal, až se dostaví Jory, posadil se na okamžik s knihou. Rodokmeny a historie významných dynastií Sedmi království, s popisy mnoha urozených pánů a vznešených dam a jejich dětí od velmistra Malleona. Pycelle mluvil pravdu; bylo to těžkopádné čtení, Jon Arryn o knihu však požádal a Ned cítil, že pro to jistě měl svoje důvody. Něco tam bylo, nějaká pravda ukrytá na těch křehkých žlutých stránkách, jen kdyby byl schopen vidět ji. Ale jaká? Svazek byl přes sto let starý. Sotva na světě žil člověk, který se narodil tehdy, když Malleon sestavoval svoje uprášené seznamy sňatků, narození a úmrtí.

Ještě jednou otevřel část o rodu Lannisterů a pomalu otáčel stránky, pln naděje, že z nich na něj něco objeví. Lannisterové byli starým rodem, jejich rodokmen se táhl daleko do minulosti až k Lannovi Chytrému, šprýmaři z Věku hrdinů, který byl nepochybně stejně legendární jako Bran Stavitel, třebaže mnohem oblíbenější trubadúry a vypravěči. V písních byl Lann mužem, který vypudil rod Casterlyů z Casterlyovy skály a jedinou zbraní mu přitom byl jeho důvtip. Také se říká, že ukradl zlato samotnému slunci a obarvil jím svoje vlasy. Ned si přál, aby tam teď byl s ním a vypudil pravdu z té proklaté knihy.

Ostré zaklepání na dveře ohlásilo příchod Joryho Cassela. Ned zavřel Malleonův svazek a pozval ho dál. „Slíbil jsem Městské hlídce dvacet ze svých strážných, dokud nebude po turnaji,“ řekl mu. „Spoléhám na tebe, že je vybereš. Vydej příkaz Alynovi a postarej se o to, aby ti muži pochopili, že je jich zapotřebí k tomu, aby činili přítrž rvačkám, ne je rozpoutávali.“ Ned vstal, otevřel truhlici z cedrového dřeva a vyndal z ní lehkou plátěnou tuniku. „Našel jsi toho štolbu?“

„Našel, pane,“ odpověděl Jory. „Přísahá, že se nikdy nedotkne jiného koně.“

„Co ti k tomu měl říct?“

„Tvrdí, že lorda Arryna znal dobře. Byli prý věrnými přáteli.“ Jory si odfrkl. „Říká, že pobočník vždycky dával chlapcům měďák v jejich den jména. Uměl to s koňmi. Nikdy nejezdil na svých koních bezohledně a nosil jim mrkev a jablka, takže vždycky měli radost, když za nimi přišel.“

„Mrkev a jablka,“ opakoval Ned. Zdálo se, že tento chlapec bude dokonce ještě méně užitečný než ostatní. A byl to poslední z těch, co Malíček objevil. Jory postupně vyslechl každého z nich. Ser Hugh byl stručný a skoupý na slovo, arogantní, jak dovede být jenom nově jmenovaný rytíř. Pokud si s ním pobočník přeje mluvit, s potěšením ho přijme, ale nepřeje si být tázán pouhým kapitánem... Dokonce i přesto, že zmíněný kapitán byl o deset let starší než on a stokrát zkušenější bojovník. Děvečka byla alespoň příjemná a vstřícná. Řekla, že lord Jon čítával víc, než pro něj bylo dobré. Že si dělal přílišné starosti a byl melancholický ohledně špatného zdraví svého syna a hádal se se svojí manželkou. Pikolík, nyní obuvník, si s lordem Jonem nikdy nevyměnil víc než slovo, ale znal plno podrobností z kuchyňských klepů: pán se hádal s králem, pán se ve svém jídle jenom nimral, pán chtěl poslat svého chlapce na výchovu na Dračí kámen, pán se velmi zajímal o chov loveckých psů, pán navštívil mistra zbrojíře, aby ho pověřil výrobou nové plátové zbroje, celé vyrobené z bílého stříbra s modrým jaspisovým sokolem a perleťovým měsícem na hrudi. Králův vlastní bratr šel s ním, aby mu pomohl vybrat návrh, řekl pikolík. Ne, ne lord Renly, ten druhý, lord Stannis.

„Vzpomněl si náš štolba ještě na něco důležitého?“

„Ten hoch přísahá, že lord Jon byl silný jako muž poloviny jeho věku. Říká, že často jezdíval na projížďky s lordem Stannisem.“ Znovu Stannis, pomyslel si Ned. Připadalo mu to zvláštní. Stannis a Jon Arryn se k sobě chovali zdvořile, ale nikdy zvlášť přátelsky. A zatímco Robert jel na sever do Zimohradu, Stannis se stáhl na Dračí kámen, ostrovní pevnosti Targaryenů, kterou kdysi dobyl ve jménu svého bratra. Nezanechal po sobě žádný vzkaz ohledně toho, kdy se hodlá vrátit. „Kam spolu jezdívali při těch vyjížďkách?“ zeptal se Ned.

„Ten chlapec říká, že navštěvovali jakýsi nevěstinec.“

„Nevěstinec?“ podivil se Ned. „Pán Orlího hnízda a pobočník krále navštěvoval nevěstinec se Stannisem Barathconem?“

Nevěřícně zavrtěl hlavou a pomyslel si, co by si o téhle lahůdce pomyslel lord Renly. Robertovy choutky byly předmětem necudných pijáckých písní po celé říši, ovšem Stannis byl zcela jiným druhem muže; sotva o rok mladší než král, ale úplně jiný než on, přísný, bez smyslu pro humor, nemilosrdný, zarputilý ve svém smyslu pro povinnost.

„Chlapec trvá na tom, že to je pravda. Pobočník s sebou brával tři strážné a chlapec říká, že o tom žertovali, když si od nich potom bral jejich koně.“

„Do jakého nevěstince?“ zeptal se Ned.

„To chlapec nevěděl. Ti strážní by to věděli.“

„Bohužel, Lysa je odvezla s sebou do Údolí,“ řekl Ned suše. „Bohové se činí ze všech sil, aby nám náš úkol co nejvíc znesnadnili. Lady Lysa, mistr Colemon, lord Stannis... každý, kdo by mohl znát pravdu o tom, co se stalo Jonu Arrynovi, je na tisíc lig daleko.“

„Zavoláš lorda Stannise zpátky do Králova přístaviště?“

„Zatím ne,“ odpověděl Ned. „Ne, dokud nebudu lépe chápat, co se tu vůbec děje a na čí straně Stannis stojí.“ Ta záležitost mu nedávala pokoj. Proč by Stannis odjížděl? Hrál snad nějakou roli ve vraždě Jona Arryna? Nebo měl strach? Ned zjistil, že ho nenapadá nic, co by mohlo vystrašit Stannise Baratheona, muže, který kdysi držel Bouřlivý konec po celý rok obléhání a přežil tam jen na krysách a kůži z bot, zatímco lordi Tyrell a Redwyne seděli venku se svými hosty a pořádali hostiny na dohled od zdí hradu.

„Přines mi můj kabátec, budeš-li tak laskav. Ten šedý, s erbem zlovlka. Chci, aby ten zbrojíř poznal, kdo jsem. Snad ho to učiní vstřícnějším.“

Jory přešel k šatníku. „Bratrem jak lorda Stannise, tak krále je lord Renly.“

„A přesto se zdá, že na tyto projížďky zván nebyl.“ Ned si nebyl jistý, co si o Renlym s jeho přátelskými způsoby a samými úsměvy má myslet. Před několika dny si vzal Neda stranou, aby mu ukázal nádherný medailon z růžového zlata. Uvnitř byla miniatura namalovaná v živém myrském stylu, podobizna půvabné mladé dívky s holubičíma očima a kaskádou hebkých hnědých vlasů. Renly dychtil vědět, zda mu ta dívka někoho připomíná, nebo ne, a když se mu nedostalo jiné odpovědi než pokrčení ramen, zdál se tím být zklamaný. Řekl, že ta dívka se jmenuje Margaery a je sestrou Lorase Tyrella, ale jsou i takoví, co říkají, že vypadá jako Lyanna. „Ne,“ řekl mu Ned zmateně. Je možné, že lord Renly, který tolik připomíná mladého Roberta, je přemožen vášní k dívce, o které si představuje, že to je mladá Lyanna? Měl pocit, že to je víc než jen přechodné poblouznění.

Jory mu přinesl kabátec a Ned vklouzl rukama do rukávů. „Možná se lord Stannis vrátí na Robertův turnaj,“ řekl, když mu Jory sešněrovával kabátec na zádech.

„To by bylo dílo štěstěny, můj pane,“ řekl Jory.

Ned si připjal meč k boku. „Jinými slovy, není to vůbec pravděpodobné,“ řekl s ponurým úsměvem.

Jory nařasil Nedovi plášť kolem ramen a sepjal jej u krku odznakem hodnosti pobočníka. „Zbrojíř žije nad svojí dílnou, ve velkém domě na horním konci Ocelové ulice. Alyn zná cestu, můj pane.“

Ned přikývl. „Bohové spaste toho chlapce, jestli mě poslal honit nějaké přízraky.“ Bylo to jen tenké stébélko, kterého se mohl chytit, ale Jon Arryn, kterého Ned Stark znal, nepatřil mezi ty, kdo nosili drahokamy vykládané postříbřené brnění. Ocel byla ocel; byla určena k ochraně, ne k ozdobě. Možná změnil názor. Nebyl by prvním mužem, který se po několika letech strávených u dvora dívá na věci jinak... Ale tato změna byla natolik výrazná, že Neda plnila údivem.

„Je zde nějaká další služba, kterou bych pro tebe mohl vykonat, můj pane?“

„Tuším budeš muset začít navštěvovat nevěstince.“

„Těžká služba, pane,“ usmál se Jory. „Muži mi rádi pomohou. Porther včera již docela slušně začal.“

Nedův oblíbený kůň byl již osedlán a vyveden ze stáje. Když projížděl nádvořím, zhmotnili se u něj Varly a Jacks. V jejich ocelových přilbicích a kroužkové zbroji muselo být horko jako v peci, ale přesto si žádný ani slovem nepostěžoval. Když lord Eddard projížděl Královou branou do zápachu města, s šedobílým pláštěm vlajícím mu z ramen, všiml si očí všude kolem sebe a kopnutím popohnal svého oře do klusu. Muži jeho stráže jej následovali.

Během jízdy přeplněnými městskými ulicemi se často ohlížel za sebe. Tomard a Desmond vyjeli z hradu časně toho rána, aby zaujali pozice na trase, kterou musel projet, a dávali pozor na kohokoli, kdo by je sledoval, ale i přesto byl Ned nejistý. Stín králova Pavouka a jeho ptáčků jej činil stejně nervózním jako pannu v její svatební noc.

Ocelová ulice začínala na tržním náměstí vedle Říční brány, jak byla pojmenovaná na mapách, nebo Blátivé brány, jak ji obvykle zval obyčejný lid. Davem se jako velký hmyz prodíral kejklíř na chůdách, s hordou bosých dětí, které s pokřikováním běžely za ním. Jinde spolu dva otrhaní chlapci ne starší než Bran zápolili s dřevěnými holemi, za hlasitého povzbuzování jedněch a zuřivého klení druhých. Jakási stará žena ukončila souboj tím, že se vyklonila přes parapet svého okna a vychrstla na hlavy chlapců vědro splašků. Ve stínu zdi stáli vedle svých povozů farmáři a vyvolávali: „Jablka, ta nejlepší jablka, o polovinu levnější než jinde!“ a „Červené melouny, sladké jako med!“ a „Tuřín, cibule, kořenová zelenina, pojďte sem, pojďte, tuřín, cibule, kořenová zelenina, pojďte k nám!“

Blátivá brána byla otevřená a pod padací mříží stáli na stráži muži Městské hlídky ve zlatých pláštích, opření o oštěpy. Když se od západu objevila kolona jezdců, strážní se rozhýbali, křičeli příkazy a usměrňovali povozy i pěší chodce stranou, aby pustili rytíře s jeho doprovodem. První jezdec, který projel branou, nesl dlouhý černý praporec, jehož hedvábí se vlnilo ve větru, jako by bylo živé; na látce byla spodobněna noční obloha proťatá purpurovým bleskem. „Vykliďte cestu pro lorda Berika!“ vykřikl jezdec. „Vykliďte cestu pro lorda Berika!“ O kousek za ním jel mladý lord sám, elegantní postava na černém oři, s rudozlatými vlasy a černým saténovým pláštěm pošitým hvězdami. „Jedeš k nám zápolit v pobočníkové turnaji, můj pane?“ zavolal na něj strážný. „Jedu k vám vyhrát v pobočníkově turnaji,“ křikl na něj v odpověď lord Beric a dav se rozveselil.

Ned zabočil na náměstí, kde začínala Ocelová ulice, a jal se vyjíždět její klikatou trasu do dlouhého kopce, kolem kovářů pracujících u otevřených výhní, kde se svobodní jezdci handrkovali nad drátěnými košilemi a prošedivělí prodavači železa prodávali staré čepele a břity ze svých povozů. Čím výš vyjížděli, tím větší a honosnější byly budovy kolem nich. Muž, kterého jeli navštívit, bydlel na samém vrcholku kopce, ve velkém domě ze dřeva a malty, jehož horní poschodí se tyčilo vysoko nad úzkou ulici. Na dvoukřídlých dveřích byl znázorněn lovecký výjev vyřezaný z ebenu a dřeva čarostromu. U vchodu stál na stráži pár kamenných rytířů, oděný ve fantastické zbroji z leštěné rudé oceli, která je měnila v ptáka Noha a jednorožce. Ned nechal svého koně venku u Jackse, zatlačil ramenem do dveří a vešel dovnitř.

Štíhlá mladá služebná plaše pohlédla na odznak Nedovy hodnosti a erb na jeho kabátci a zanedlouho přispěchal dolů po schodech sám mistr zbrojíř, samý úsměv a poklona. „Víno pro pobočníka králova,“ nařídil dívce a pokynul Nedovi, aby se posadil na pohovku. „Jsem Tobho Mott, můj pane, prosím udělej si pohodlí,“ Měl na sobě černý sametový oděv vyšívaný na rukávech stříbrnou nití. Kolem krku mu visel těžký stříbrný řetěz se safírem velkým jako holubí vejce. „Pokud potřebuješ nové zbraně pro pobočníkův turnaj, přišel jsi do správné dílny.“ Ned se nenamáhal opravovat ho. „Moje práce je drahá a já se za to neomlouvám, můj pane,“ řekl, když naplnil dvě stejné stříbrné číše. „Nikde v Sedmi královstvích nenajdeš řemeslnou zručnost rovnající se moji, o tom tě ujišťuji. Navštiv kteroukoli kovárnu v Králově přístavišti, jestli chceš, a sám si proveď srovnání. Kladivo nebo drátěnou košili dokáže vyrobit jakýkoli vesnický kovář, ale moje práce je uměním.“

Ned se napil vína a nechal muže povídat. Tobho se vychloubal, že Rytíř květin nakoupil všechnu svou zbroj u něho, a mnozí další urození pánové, ti, co stojí o dobrou ocel, a dokonce i lord Renly, králův vlastní bratr. Možná pobočník viděl nové brnění lorda Renlyho, zelenou plátovou zbroj se zlatým parožím. Žádný jiný platnéř ve městě nedokáže vyrobit tak hlubokou zeleň; jen on zná tajemství barvení oceli samotné, lak a email jsou berličkami nádeníků. Nebo snad pobočník chce meč? Tobho se jako chlapec naučil v kovárnách Qohoru zpracovávat valyrijskou ocel. Jenom muž, který pozná prastará kouzla, dokáže z těch starých mečů vykovat nové. „Znamením rodu Starků je zlovlk, nemám pravdu? Dokázal bych vykovat přilbici v podobě zlovlka tak opravdovou, že děti by před tebou na ulicích s křikem utíkaly,“ dušoval se.

Ned se usmál. „Dělal jsi sokolí přilbici pro lorda Arryna?“

Tobho Mott se na dlouhou chvíli zamyslel a odložil svoje víno stranou. „Pobočník mne navštívil s lordem Stannisem, královým bratrem. Bohužel musím říci, že si u mne žádnou práci neobjednali.“

Ned na muže hleděl klidně, neříkal nic, čekal. Během let zjistil, že mlčení je někdy prospěšnější než otázky. Tak tomu bylo i tentokrát.

„Požádali mne, zda mohou navštívit toho chlapce,“ řekl zbrojíř, „tak jsem je odvedl dozadu do kovárny.“

„Chlapce,“ řekl Ned v ozvěně. Neměl ponětí, o jakého chlapce by se mohlo jednat. „Já bych toho chlapce také rád viděl.“

Tobho Mott jej obdařil chladným, obezřetným pohledem. „Jak si přeješ, můj pane,“ řekl bez jakékoli stopy své dřívější vstřícnosti. Vyvedl Neda ven zadními dveřmi a přes úzký dvorek, dozadu k obrovité kamenné stodole, kde probíhaly veškeré práce. Když zbrojíř otevřel dveře, nápor horkého vzduchu, který jimi zavanul, navodil Nedovi pocit, jako by vstupoval do dračí tlamy. Uvnitř žhnula v každém rohu kovářská výheň a vzduch páchl kouřem a sírou. Najatí zbrojíři vzhlédli od svých kladiv a kovadlin jen na tak dlouho, aby si stačili otřít pot z čel, zatímco učni s holými hrudníky obsluhovali měchy.

Mistr k nim zavolal vysokého chlapce zhruba Robbova věku, kterému na pažích a hrudníku svaly jen hrály. „Toto je lord Stark, nový pobočník krále,“ řekl mu, když chlapec pohlédl na Neda mrzoutskýma modrýma očima a odhrnul si dozadu svoje potem slepené vlasy. Husté vlasy, rozcuchané a nečesané, černé jako inkoust. Jeho čelist byla tmavá chmýřím prvního vousu. „Tohle je Gendry. Na svůj věk silný a umí vzít za práci. Ukaž pobočníkovi přilbici, kterou jsi vyrobil, chlapče.“ Hoch je téměř plaše zavedl ke svému stolu a k ocelové přilbici tvarované do podoby býčí hlavy se dvěma velkými, zatočenými rohy.

Ned přilbici obracel v rukou. Byla to surová ocel, neleštěná, ale mistrovsky tvarovaná. „Je to vynikající práce. Byl bych potěšen, kdybys mi dovolil koupit ji od tebe.“

Chlapec mu ji vytrhl z ruky. „Ta není na prodej.“

Tobho Mott vypadal strašlivě vyvedený z míry. „Chlapče, mluvíš s pobočníkem krále. Pokud jeho lordstvo chce tu přilbici, dej mu ji darem. Tím, že tě o ni žádá, ti prokazuje velkou čest.“

„Udělal jsem ji pro sebe,“ namítl chlapec vzdorovitě.

„Stokrát se omlouvám, můj pane,“ řekl mistr spěšně Nedovi. „Chlapec je neotesaný jako nová ocel a jako nové oceli mu jen prospěje nějaký ten výprask. Ta přilbice není ničím víc než prací nádeníka. Odpusť mu a já ti slibuju, že ti vyrobím přilbici, jakou jsi ještě neviděl.“

„Neudělal nic, co by si vyžadovalo moje odpuštění. Gendry, když tě přišel navštívit lord Arryn, o čem jste spolu mluvili?“

„Kladl mi otázky, můj pane, to je všechno.“

„Jaké otázky?“

Chlapec pokrčil rameny. „Jak se mám, jak tu se mnou zacházejí, jestli se mi líbí práce a nějaké věci o mojí matce. Kdo to byl, jak vypadala a tak.“

„Co jsi mu řekl?“ zeptal se Ned.

Chlapec si z čela odhrnul pramen černých vlasů, který mu do něj znovu spadl. „Zemřela, když jsem byl ještě malý. Měla žluté vlasy a pamatuju si, že mi někdy zpívala. Pracovala v pivnici.“

„Vyptával se tě na něco taky lord Stannis?“

„Ten holohlavý? Ne, ten ne. Ten neřekl ani slovo, jen na mě hleděl, jako bych byl nějaký grázl, co znásilnil jeho dceru.“

„Dávej si pozor na ten svůj nevymáchaný jazyk,“ napomenul ho mistr zbrojíř. „Tohle je pobočník samotného krále.“ Chlapec sklopil oči. „Chytrý chlapec, ale vzpurný. Ta přilbice... ostatní mu říkají býčí hlava, takže jim to udělal schválně.“

Ned se dotkl chlapcovy hlavy, nahmatal prsty jeho husté černé vlasy. „Podívej se na mě, Gendry.“ Učeň zvedl obličej. Ned si prohlížel tvar jeho čelistí, oči jako modrý led. Ano, pomyslel si, vidím to. „Vrať se ke své práci, chlapče. Omlouvám se, že jsem tě vyrušil.“ Odešel s mistrem zpátky do domu. „Kdo za toho chlapce platil učňovský poplatek?“ zeptal se jakoby jen mimochodem.

Mott se tvářil rozmrzele. „Viděl jsi ho přece. Takový silný hoch. Ty jeho ruce, takové ruce byly stvořené pro kladiva. Vypadal tak slibně, že jsem ho přijal bez poplatku.“

„Teď mi řekni pravdu,“ naléhal na něj Ned. „Ulice jsou plné silných chlapců. Den, kdy přijmeš chlapce do učení bez poplatku, bude dnem, kdy roztála Zeď. Kdo za něj zaplatil?“

„Jakýsi pán,“ odpověděl mistr neochotně. „Neudal žádné jméno a neměl na kabátci žádný znak. Zaplatil ve zlatě, dvakrát víc, než je obvyklá suma, a řekl, že platí jednou za chlapce a jednou za moje mlčení.“

„Popiš mi ho.“

„Byl statný, kulatý v ramennou, ne tak vysoký jako ty. Hnědý vous, ale měl v něm něco červeného, to přísahám. Měl na sobě bohatý oděv, to si pamatuju, těžký purpurový samet protkávaný stříbrnými vlákny, ale kápě mu zakrývala obličej, takže jsem ho ani na chvíli neviděl zřetelně.“ Na okamžik zaváhal. „Můj pane, nechci žádné problémy.“

„Žádný z nás nechce problémy, ale mám obavy, že žijeme v problematických časech, mistře Motte,“ řekl Ned. „Ty víš, kdo je ten chlapec.“

„Jsem jenom zbrojíř, můj pane. Vím jen to, co mi řekli.“

„Ty víš, kdo je ten chlapec,“ opakoval Ned trpělivě. „To není otázka.“

„Ten chlapec je můj učeň,“ odpověděl mistr. Pohlédl Nedovi do očí, tvrdohlavě jako starý osel. „Kým byl předtím, než sem přišel, to mě nezajímá.“

Ned přikývl. Pomyslel si, že Tobho Mott, mistr zbrojíř, se mu líbí. „Až přijde den, kdy by Gendry raději svíral meč v ruce, než ho koval, pošli ho za mnou. Má vzhled bojovníka. Do té doby máš moje díky, mistře Motte, a můj slib. Kdybych někdy chtěl přilbici, ve které bych mohl strašit děti, tohle bude první místo, které navštívím.“

Jeho strážní čekali před domem u koní. „Zjistil jsi něco, můj pane?“ zeptal se ho Jacks, když se Ned vyhoupl do sedla.

„Zjistil,“ odpověděl mu Ned, celý udiven. Co Jon Arryn zamýšlel s královým bastardem a proč ho to stálo život?

CATELYN

„Moje paní, měla by sis přikrýt hlavu,“ řekl jí ser Rodrik, když se jejich koně trmáceli na sever.

„Prostydneš.“

„Vždyť je to jenom voda, sere Rodriku,“ namítla Catelyn. Vlasy měla mokré a těžké, uvolněný pramen se jí lepil k čelu a dokázala si představit, jak rozcuchaně a divoce musí vypadat, ale pro tentokrát se o to nestarala. Jižní déšť byl měkký, hebký a teplý. Catelyn se líbilo, jak ji laská na tváři, jemně jako matčiny polibky. Ve vzpomínkách ji odnášel zpátky do dětství, k dlouhým šedivým dnům v Řekotočí. Vzpomněla si na boží háj, na převislé větve těžké kapičkami vody a zvuk bratrova smíchu, když ji honil vrstvami vlhkého listí. Pamatovala si, jak s Lysou dělala blátivé bábovičky, jak byly těžké a bláto bylo kluzké a hnědé mezi jejími prsty. Se smíchem je předložily Malíčkovi, a ten se tenkrát najedl tolik bláta, že mu z toho týden bylo zle. Jak mladí tehdy všichni byli.

Catelyn na takové deštíky téměř zapomněla. Na severu byl déšť studený a prudký a někdy za nocí se voda měnívala v led. Úrodu dokázal spíš poničit, než aby ji vyživoval vláhou, a dospělé muže svými bičujícími provazci zaháněl do úkrytů. To nebyl déšť, ve kterém by si malá děvčátka mohla hrát.

„Já jsem promoklý naskrz,“ stěžoval si ser Rodrik. „Dokonce i moje kosti jsou mokré.“ Les se svíral těsně kolem nich a neúnavné ťukání dešťových kapek do listů bylo provázeno tichými čvachtavými zvuky, které vydávali koně, když vytahovali kopyta z bláta. „Dnes večer to bude chtít oheň, moje paní, a horké jídlo by nám prospělo oběma.“

„Před námi na rozcestí je hostinec,“ řekla mu Catelyn. Mnohokrát tam strávila noc v mládí, když cestovala se svým otcem. Lord Hoster Tully byl ve svých nejlepších letech nepokojným mužem, neustále musel někam cestovat. Ještě si pamatovala na to, jak hostinec vypadá zevnitř, i na tlustou hostinskou jménem Máša Heddle, která ve dne v noci přežvykovala kousek kyselistu a měla zdánlivě nevyčerpatelnou zásobu úsměvů a sladkostí pro děti. Sladkosti byly nasáklé medem, bohaté a hutné na jazyku, ale jak se Catelyn děsila těch úsměvů. Kyselist zabarvil Mašiny zuby do temně ruda a její úsměv učinil krvavým děsem.

„Hostinec,“ opakoval ser Rodrik roztouženě. „Kéž by tak... jenomže my se to neodvážíme riskovat. Pokud si přejeme zůstat nepoznáni, myslím, že nejlépe bude, když vyhledáme nějakou malou tvrz...“ Odmlčel se, protože na cestě před sebou uslyšeli zvuky, šplouchání vody, zařinčení kroužkové zbroje, koňské zaržání. „Jezdci,“ varoval ji a sevřel v pěsti jílec svého meče. Dokonce ani na královské cestě nikdy neškodilo být ostražitý.

Projeli za zvuky kolem líného ohybu cesty a uviděli je; kolonu ozbrojených mužů hlučně se brodících přes rozvodněný tok. Catelyn zastavila svého koně, aby mohli projet kolem. Praporec v ruce prvního jezdce visel z žerdě nasáklý vodou a zplihlý, ale zbrojnoši na sobě měli indigové oděvy a na jejich ramennou letěl stříbrný orel Mořské stráže. „Mallisterové,“ pošeptal jí ser Rodrik, jako by to sama nevěděla. „Moje paní, nejlépe bude stáhnout si kápi do čela.“

Catelyn se ani nepohnula. Jel s nimi lord Jason Mallister sám, obklopen svými rytíři, se svým synem Patrekem po boku, jejich panoši těsně za nimi. Během uplynulých týdnů se to po královské cestě jezdci hemžilo jako mouchami; rytíři a svobodní jezdci, trubadúři se svými harfami a bubny, těžké povozy naložené chmelem, obilím a bečkami medu, obchodníci, řemeslníci a nevěstky, ti všichni směřovali na jih.

Odvážně si prohlížela lorda Jasona. Když ho viděla posledně, žertoval s jejím strýcem na její svatební hostině; Mallisterové byli vazaly Tullyů a jeho svatební dary byly přeštědré. Jeho hnědé vlasy byly nyní posoleny bělí, čas otesal jeho obličej do vyhublosti, a přesto mu roky nic neubraly z hrdosti. Jel jako muž, který nemá z ničeho strach. Catelyn mu to záviděla; ona prožívala strachu až příliš. Když je jezdci míjeli, Jason jí stroze pokývl na pozdrav, ale bylo to jen gesto šlechtické zdvořilosti vůči cizincům, které náhodně potkali na cestě. V jeho divokých očích se neobjevil záblesk poznání a jeho syn se ani neobtěžoval pohlédnout na ni.

„Nepoznal tě,“ řekl pak ser Rodrik udiveně.

„Viděl pár blátem potřísněných poutníků u cesty, provlhlých a znavených. Nikdy by ho ani ve snu nenapadlo, že jedním z nich je dcera jeho lenního pána. Myslím, že v hostinci nám nic nehrozí, sere Rodriku.“

Byla téměř tma, když k němu přijeli, na křižovatku severně od velkého soutoku Trojzubce. Máša Heddle byla tlustější a šedivější, než si ji Catelyn pamatovala, stále přežvykovala svůj kyselist, ale obdařila je pouze tím nejchvatnějším pohledem a ani jedním ze svých strašidelných rudých úsměvů. „Dva pokoje na konci schodiště, to je všechno, co vám můžu nabídnout,“ řekla, po celou dobu přežvykujíc. „Jsou pod věží zvonice, nezmeškáte jídlo, i když podle některých je to tam až příliš hlučné. Jinak vám nemůžu pomoci. Jsme plní nebo takřka plní. Buď vezmete zavděk těmito pokoji, nebo musíte spát venku na cestě.“

Vzali si pokoje, nízké, uprášené komůrky na vrcholu uzoučkého křivého schodiště. „Boty si nechte tady dole,“ řekla jim Máša, když si od nich nechala zaplatit předem. „Chlapec vám je očistí. Nechci, abyste mi zašlapali schody. Pozor na zvonění. Ti, co přijdou k jídlu pozdě, nejedí vůbec.“ Nenásledovaly žádné úsměvy ani zmínky o sladkostech.

Když zazvonil zvonec k večeři, jeho zvuk byl ohlušující. Catelyn se převlékla do čistých šatů. Seděla vedle okna a dívala se, jak dolů po okenní tabulce stékají provázky deště. Sklo bylo mléčné a plné bublinek a venku se snášel vlhký soumrak. Catelyn stěží rozeznala blátivou křižovatku, kde se setkávaly dvě velké cesty.

To rozcestí jí nedávalo pokoj. Kdyby se odsud vydali na západ, rychle a bez problémů by přijeli do Řekotočí. Její otec pro ni vždy měl moudrou radu, když ji nejvíc potřebovala, a Catelyn toužila promluvit s ním, varovat ho před blížící se bouří. Kdyby se Zimohrad musel posílit pro válku, mnohem víc by to potřebovalo Řekotočí, o tolik bližší Královu přístavišti a Casterlyově skále, tyčící se na západě jako stín. Kdyby jen její otec byl silnější, možná by se o to pokusila, ale Hoster Tully byl poslední dva roky upoután na lůžko a Catelyn nesnášela pomyšlení, že by ho měla něčím dalším zatěžovat.

Východní cesta byla divočejší a nebezpečnější, šplhala přes skalnatá úpatí kopců a hustými lesy do Měsíčních hor, přes úzké průsmyky a kolem hlubokých strží až do Údolí Arryn a kamenitých Prstů za nimi. Vysoko nad Údolím se tyčilo nedobytné Orlí hnízdo, jehož věže sahaly k obloze. Tam by nalezla svou sestru... a možná některé z odpovědí, po kterých Ned pátral. Lysa určitě ví víc, než se odvážila napsat do svého dopisu. Možná má přesně ten důkaz, který Ned potřebuje, aby mohl Lannistery popohnat k zodpovědnosti a zničit je, a kdyby došlo k válce, potřebovali by Arryny a východní lordy, kteří jim byli povinováni věrností.

Horská cesta však byla nebezpečná. Kolem průsmyků číhaly stínokočky, obvyklým jevem tam byly prudké sesuvy kamení, ovšem největší nebezpečí představovaly horské klany, sebranka zákon neznajících lapků a hrdlořezů, kteří sestupovali z horských výšin, aby loupili, zabíjeli a vytráceli se jako pára, kdykoli po nich vyjeli pátrat rytíři z Údolí. Dokonce i Jon Arryn, nejmocnější pán, jakého Orlí hnízdo kdy poznalo, vždy cestoval s početným doprovodem zbrojnošů, kdykoli musel těmito horami projíždět. Catelyninou jedinou posilou byl stárnoucí rytíř ozbrojený svou věrností.

Ne, pomyslela si, Řekotočí a Orlí hnízdo budou muset počkat. Její cesta vedla na sever do Zimohradu, kde na ni čekali její synové a její povinnosti. Jakmile budou v bezpečí za Šíjí, může se dát poznat některému z Nedových vazalů a poslat dopředu jezdce s příkazy postavit hlídky podél královské cesty.

Déšť pole za křižovatkou rozmazával došediva, ale Catelyn krajinu viděla víc než zřetelně ve svých vzpomínkách. Hned za cestou bylo tržiště a o míli dál vesnice, polovina stovky bílých domečků obklopujících malé kamenné septum. Teď jich tam bude víc; léto bylo dlouhé a poklidné. Na sever odsud královská cesta vedla podél Zeleného bodce Trojzubce, přes úrodná údolí a zelené lesíky, kolem vzkvétajících měst, neohrožených pevností a hradů říčních lordů.

Catelyn je znala všechny: neustále se spolu svářící Blackwoody a Brackeny, jejichž spory musel její otec urovnávat; lady Whent, poslední z jejího rodu, která se svými duchy přebývala v rozlehlých síních Harrenova, zatrpklého lorda Freye, jenž přežil sedm manželek a plnil svoje dva stejné hrady dětmi, pravnuky a prapravnuky, a také bastardy a prabastardy. Všichni to byli vazalové Tullyů, kteří přísahali, že budou k službám Řekotočí. Catelyn napadlo, zda by to stačilo, kdyby došlo k válce. Její otec byl tím nejvěrnějším mužem, jaký kdy žil, a ona nepochybovala o tom, že by svoje vazaly povolal... Ale dostavili by se? Darryové, Rygerové a Mootoni také složili přísahu Řekotočí, a přesto na Trojzubci bojovali po boku Rhaegara Targaryena, zatímco lord Frey přijel se svým vojskem dlouho poté, co bitva skončila, čímž vzbudil nemalé pochybnosti o tom, ke které armádě se vůbec hodlal přidat (k jejich, ujišťoval pak vítěze se vší vážností, ale její otec ho od té doby zval Zpozdilým lordem Freyem). Válka nesmí přijít, pomyslela si rozohněně. Nesmějí to dopustit.

Ser Rodrik pro ni přišel v okamžiku, kdy zvon ustal ve svém hlaholu. „Měli bychom si pospíšit, pokud se dnes chceme navečeřet, moje paní.”

„Možná by bylo bezpečnější, když nebudeme rytířem a lady, dokud nepřejedeme Šíji,“ řekla mu. „Obyčejní cestovatelé přitahují méně pozornosti. Dejme tomu otec a dcera zastižení na cestě za nějakou rodinnou záležitostí.“

„Jak si přeješ, moje paní,“ souhlasil ser Rodrik. Teprve tehdy si uvědomil, co vlastně řekl. „Staré zvyky se těžko odvykají, moje - moje dcero.“ Zkusil se zatahat za svoje chybějící licousy, a nezbývalo mu, než si jen zoufale povzdechnout.

Catelyn ho vzala za paži. „Pojď, otče,“ řekla. „Shledáš, že Máša Heddle umí připravit opravdu skvělou krmi, ale raději se nesnaž chválit ji. Určitě bys ji nechtěl vidět usmívat se na tebe.“

Jídelna byla dlouhá a vystavená průvanu, s řadou velkých dřevěných sudů na jednom konci a ohništěm na druhém. Mladý sluha pobíhal sem a tam s tácy masa, zatímco Máša čepovala pivo ze sudů a po celou dobu žvýkala svůj kyselist.

Lavice byly obsazené městskými lidmi a farmáři svobodně se mísícími způsobem vlastním cestovatelům. Rozcestí vytvářela podivná společenství; barvíři s černýma a purpurovýma rukama seděli na lavici s rybáři páchnoucími rybinou, kovář, jehož tělo hrálo svaly, se tísnil vedle vyzáblého starého septona, větrem ošlehaní prodavači zbroje a měkoučcí zavalití obchodníci si vyměňovali novinky jako dobří společníci.

Dohromady mezi nimi bylo víc ozbrojenců, než se Catelyn zamlouvalo. Tři u ohně drželi praporec s rudým ořem Brackenů a byla tam velká skupina v modré kroužkové zbroji a stříbřitě šedých přilbicích. Na jejich ramennou byl další známý znak, dvojitá věž rodu Freyů. Prohlížela si jejich obličeje, ale všichni byli příliš mladí, než aby ji znali. Ten nejstarší mezi nimi nemohl být v době, kdy odešla na sever, starší než Bran.

Ser Rodrik pro ně našel prázdné místo na lavici blízko kuchyně. Přes stůl proti nim seděl pohledný mladík a probíral se prsty ve strunách harfy. „Sedmero požehnání vám, dobří lidé,“ řekl jim, když se posadili. Na stole před ním stála prázdná číše od vína.

„Tobě taky, pěvče,“ vrátila mu pozdrav Catelyn. Ser Rodrik zavolal o chléb, maso a pivo, tónem, který znamenal ihned. Zpěvák, kterému nemohlo být víc než osmnáct, si je neomaleně prohlížel a ptal se, kam mají namířeno, odkud cestují a jaké zprávy mají, střílel po nich svoje otázky rychle jako šípy a nikdy nečekal na odpověď. „Před čtrnácti dny jsme vyjeli z Králova přístaviště,“ řekla Catelyn, odpovídajíc na nejbezpečnější z jeho otázek.

„Právě tam mám namířeno,“ řekl mladík. Jak předpokládala, šlo mu spíš o to, aby jim mohl vyprávět svůj příběh, než aby si vyslechl jejich. Trubadúři nemilovali ani zpoloviny nic tak hodně jako zvuk svých vlastních hlasů. „Pobočníkův turnaj znamená bohaté pány s tučnými měšci. Posledně jsem odtamtud odešel s více stříbrem, než jsem dokázal pobrat... či spíš bych odešel, kdybych to všechno nevsadil na Králokata, abych vyhrál ještě víc.“

„Bohové se na hazardní hráče mračí,“ řekl ser Rodrik přísně. Byl ze severu a co se turnajů týkalo, sdílel názor Starků.

„Na mne se zamračili určitě,“ řekl zpěvák. „Vaši krutí bohové a Rytíř květin mi dali co proto.“

„Nepochybuji o tom, že to pro tebe bylo ponaučením,“ řekl ser Rodrik.

„Bylo. Tentokrát svoje peníze vsadím na sera Lorase.“

Ser Rodrik se opět pokusil zatahat za licousy, které tam nebyly, ale než stačil říci nějakou další výtku, přispěchal k nim sluha s jídlem. Položil před ně tácy s chlebem, naplnil je kusy hnědého masa z jehlice a pokapal je horkou šťávou. Na další jehlici byly drobné cibulky, ohnivé papričky a kulaťoučká bříška hub. Ser Rodrik se do nich lačně pustil, zatímco chlapec odběhl, aby jim přinesl pivo.

„Jmenuji se Marillion,“ představil se zpěvák, brnkaje na strunu své harfy. „Nepochybně jste mne už někde slyšeli hrát.“

Jeho způsoby přinutily Catelyn usmát se. Jen pár potulných pěvců zavítalo až do Zimohradu, ale takové jako on znala z dob svého dětství v Řekotočí. „Obávám se, že ne,“ řekla mu.

Vyloudil ze své harfy teskný tón. „Vaše škoda,“ řekl. „A kdo je podle vás tím nejlepším trubadúrem, jakého jste kdy slyšeli?“

„Alia z Braavosu,“ odpověděl ser Rodrik bez přemýšlení.

„Pche, já jsem mnohem lepší než ten starý suchar,“ vychloubal se Marillion. „Kdybyste měli stříbrňák na píseň, rád bych vám to dokázal.“

„Možná i mám měďák či dva, ale raději bych je hodil do studny než poslouchat to tvoje vytí,“ zabručel ser Rodrik. Jeho mínění o zpěvácích bylo dobře známo; hudba je půvabná věc pro dívky, ale on nechápe, proč by zdravý chlapec měl v rukou držet harfu, když v nich může třímat meč.

„Ten tvůj taťka je ale kyselý chlapík,“ řekl Marillion Catelyn. „Chtěl jsem ti prokázat čest. Složit hold tvojí kráse. Ve skutečnosti jsem byl zrozen k tomu, abych zpíval králům a urozenému panstvu.“

„Och, to vidím,“ řekla Catelyn. „Slyšela jsem, že lord Tully má písně rád. Nepochybně jsi byl i v Řekotočí.“

„Nastokrát,“ řekl zpěvák nadutě. „Vždycky mi tam přidělí moji vlastní komnatu a mladý lord se ke mně chová jako bratr.“

Catelyn se usmála a pomyslela si, co by na to řekl Edmure. Jistý zpěvák kdysi svedl dívku, která se Edmurovi líbila; od té doby trubadúrské plémě nenáviděl. „A Zimohrad?“ zeptala se. „Cestoval jsi někdy na sever až na Zimohrad?“

„Proč bych měl?“ opáčil Marillion. „Tam nahoře není nic než sněhové vánice a medvědí kůže a Starkové nemají rádi jinou hudbu než vytí vlků.“ Matně si uvědomila, že na vzdáleném konci místnosti se hlučně otevřely dveře.

„Hospodo,“ ozval se hlas sluhy za ní, „máme koně, které potřebují ustájit, a můj pán, lord Lannister, vyžaduje pokoj a horkou lázeň.“

„Och, bohové,“ zalapal po dechu ser Rodrik, než ho Catelyn stačila umlčet. Její prsty se tvrdě sevřely kolem jeho předloktí.

Máša Heddle se ukláněla a usmívala se svým ošklivým rudým úsměvem: „Je mi to líto, můj pane, jsme plní, každičký pokoj.“

Catelyn viděla, že jsou čtyři. Starý muž v černém oděvu Noční hlídky, dva zbrojnoši... a on, malý a troufalý jako život sám. „Moji muži se vyspí ve vaší stáji, a co se mne týče, nu, nevyžaduji nijak velký pokoj, jak nepochybně vidíš.“ Na tváři se mu objevil urážlivý úsměv. „Pokud tam bude oheň v krbu a slamník bez blech, budu spokojeným človíčkem.“

Máša Heddle byla celá nešťastná. „Můj pane, nemám tu opravdu nic, koná se turnaj, nemohu ti být nápomocná, ach...“

Tyrion Lannister vyndal ze svého měšce minci, vyhodil si ji nad hlavu, chytil ji, znovu ji vyhodil. Dokonce i na druhém konci místnosti, kde seděla Catelyn, bylo vidět, jak se zlato blýská.

Od stolu vstal svobodný jezdec ve vybledlém modrém kabátci. „Buď vítán v mém pokoji, můj pane.“

„To je ale chytrý muž,“ řekl Lannister, když minci spirálovitě hodil přes místnost. Svobodný jezdec ji chytil v letu. „A navíc umí šikovně chytat.“ Trpaslík se obrátil k Máše Heddle. „Doufám, že budeš schopná připravit pro mne jídlo?“

„Cokoli se ti zlíbí, můj pane, cokoli na světě,“ slíbila hostinská. Ať se tím zadusí, pomyslela si Catelyn, ale byl to Bran, koho v duchu viděla dusit se, topit se ve své vlastní krvi.

Lannister pohlédl k nejbližším stolům. „Moji muži si dají cokoli servíruješ těmto lidem. Dvojité porce, máme za sebou dlouhou cestu. Já bych si dal pečenou drůbež - kuře, kachnu, holuba, na tom nesejde. A pošli mi nahoru džbán svého nejlepšího vína. Yorene, povečeříš se mnou?“

„S radostí, můj pane,“ odpověděl černý bratr.

Trpaslík zběžně pohlédl na vzdálený konec místnosti a Catelyn si pomyslela, jak je vděčná za přeplněné lavice mezi nimi, když tu najednou Marillion vyskočil. „Můj pane z Lannisterů!“ zvolal. „Bude mi potěšením zabavit tě, zatímco budeš jíst. Dovol mi zazpívat ti baladu o velkém vítězství tvého otce v Králově přístavišti!“

„Nic by moji večeři nemohlo zkazit víc,“ opáčil trpaslík suše. Jeho různobarevné oči chvíli pozorovaly zpěváka, pak se začaly přesouvat stranou... a našly Catelyn. Pár vteřin se na ni díval, ohromen. Odvrátila obličej, ale bylo již příliš pozdě. Trpaslík se usmíval. „Lady Stark, jaké nečekané překvapení,“ řekl. „Je mi líto, že jsem tě nezastihl na Zimohradu.“

Marillion na ni zíral, se zmatkem ustupujícím zlosti, zatímco Catelyn pomalu vstávala. Slyšela sera Rodrika zaklít. Kdyby se jen ten muž zdržel na Zdi, pomyslela si, kdyby jen...

„Lady... Stark?“ ozvala se Máša Heddle přiškrceným hlasem.

„Když jsem zde nocovala posledně, byla jsem ještě Catelyn Tully,“ řekla hostinské. Slyšela mumlání, cítila na sobě oči všech přítomných. Catelyn se rozhlédla po místnosti, po obličejích rytířů a zbrojnošů a zhluboka se nadechla, aby zpomalila zběsilé bušení svého srdce. Má se odvážit vzít na sebe takové riziko? Nebyl čas, aby si to mohla promyslet, měla jen okamžik a v uších jí zvonil zvuk vlastního hlasu. „Ty tam v rohu,“ řekla staršímu muži, kterého si až doposud nevšimla. „Je to černý netopýr Harrenova, kterého vidím vyšitého na tvém kabátci, sere?“

Muž vstal. „Je, moje paní.“

„A není lady Whent věrným a oddaným leníkem mého otce, lorda Hostera Tullyho z Řekotočí?“

„Je,“ odpověděl muž srdnatě.

Ser Rodrik tiše vstal a vytáhl svůj meč z pochvy. Skřet na ně mrkl, s bezvýrazným obličejem; se zmatkem zračícím se v jeho odlišně zbarvených očích.

„Rudý oř byl v Řekotočí vždy vítán,“ řekla trojici mužů u ohně. „Můj otec Jonose Brackena počítá mezi své nejstarší a nejvěrnější vazaly.“

Trojíce zbrojnošů si vyměnila nejisté pohledy. „Náš pán je mu zavázán svou ctí,“ řekl jeden z nich váhavě. „Závidím tvému otci všechny ty skvělé přátele,“ zavtipkoval Lannister, „ale nechápu účel tvého jednání, lady Stark.“

Ignorovala ho. Otočila se k velké skupině mužů v modrém a šedém. Oni byli srdcem celé záležitosti, bylo jich víc než dvacet. „Znám dobře také váš znak: dvojitou věž Freyů. Jak se má váš dobrý pán, serové?“

Jejich kapitán vstal. „Lord Walder se má dobře, moje paní. Má v úmyslu vzít si novou manželku ve svůj devadesátý den jména a požádal tvého otce, aby poctil jeho sňatek svou přítomností.”

Tyrion Lannister se uchechtl. Tehdy už Catelyn věděla, že má vyhráno. „Tento muž přišel do mého domu a tam zesnoval úkladnou vraždu mého syna, sedmiletého chlapce,“ prohlásila do celé místnosti, s prstem namířeným na Lannistera. Ser Rodrik přešel k jejímu boku, s mečem v ruce. „Ve jménu krále Roberta a dobrých pánů, kterým sloužíte, vás vyzývám, abyste se ho chopili a pomohli mi vrátit se s ním na Zimohrad, kde bude očekávat královu spravedlnost.“

Nevěděla, co jí poskytuje větší uspokojení: zda zvuk tuctu tasených mečů, nebo pohled do obličeje Tyriona Lannistera.

SANSA

Sansa se na pobočníkův turnaj odebrala se septou Mordane a Jeyne Poole v nosítkách se závěsy ze žlutého hedvábí tak jemného, že viděla skrze ně. Barvily celý svět dozlatova. Za městskými hradbami byla vedle řeky vztyčena stovka pavilonů a obyčejný lid přicházel po tisícovkách, aby se podíval na hry. Nádhera toho všeho brala Sanse dech; blyštivá brnění, obrovští koně pokrytí stříbrnými a zlatými čabrakami, výkřiky davu, praporce třepetající se ve větru... a rytíři sami, rytíři především.

„Je to lepší než v písních,“ šeptala, když našly místa, která jí zajistil otec, mezi urozenými pány a dámami. Sansa se toho dne oblékla překrásně, do zelených šatů, které podtrhovaly nádheru jejích zlatohnědých vlasů, a věděla, že se na ni dívají a usmívají se.

Pozorovala hrdiny ze stovky písní, jak jeden po druhém defilují před nimi, každý nádhernější než ten před ním. Na kolbiště vjelo sedm rytířů Královské gardy, všichni kromě Jaimeho Lannistera odění ve zbroji barvy mléka s plášti bílými jako čerstvé padlý sníh. Ser Jaime na sobě také měl bílý plášť, ale pod ním zářil zlatem od hlavy až k patě, měl přilbici ve tvaru lví hlavy a zlatý meč. Ser Gregor Clegane, Hora, která jede, jak mu říkali, se kolem nich převalil jako lavina. Sansa si pamatovala lorda Yohna Royceho, který byl před dvěma lety hostem na Zimohradu. „Jeho brnění je bronzové, tisíce a tisíce let staré, zdobené rytinami čarovných run, které ho chrání před zraněním,“ šeptala Jeyne. Septa Mordane ukazovala na lorda Jasona Mallistera, v indigové zbroji zdobené stříbrem, s orlími křídly na přilbici. Na Trojzubci skolil tři z Rhaegarových vazalů. Dívky se chichotaly při pohledu na kněze-válečníka Thorose z Myru, v jeho vlající červené róbě a s vyholenou hlavou, dokud jim septa neřekla, že to on kdysi jako první překonal zdi Štítu se svým hořícím mečem v ruce.

Ostatní jezdce Sansa neznala; cizí rytíře z Prstů, Vysoké zahrady a hor Dorne; svobodné jezdce, o nichž se nikde nezpívalo, a nově jmenované panoše, mladší syny urozených pánů a dědice méně významných rodů. Všechno to byli mladí muži, z nichž většina ještě neměla čas vykonat velké činy, ale Sansa a Jeyne se shodly v tom, že jednoho dne bude Sedm království znít jejich jmény. Ser Balon Swann. Lord Bryce Caron z Mokřad. Dědic Bronzového Yohna, ser Andar Royce a jeho mladší bratr ser Robar, jejichž postříbřená plátová zbroj byla jemně zdobená stejnými runami, jaké střežily proti nebezpečí jejich otce. Dvojčata ser Horas a ser Hobber, jejichž štíty byly zdobené hrozny Stromovinského vína na modrém pozadí, které byly znakem Redwynů. Patrek Mallister, syn lorda Jasona. Šest Freyů z Přechodu; ser Jared, ser Hosteen, ser Danwell, ser Emmon, ser Theo, ser Perwyn, synové a vnuci starého lorda Waldera Freye, a také jeho nevlastní syn Martyr Řeka.

Jeyne Poole se jí svěřila, že ji vzrušuje pohled na Jalabhara Xho, exilového prince z Letních ostrovů, který měl plášť ze zelených a purpurových per na kůži černé jako noc, ale když uviděla mladého lorda Berika Dondarriona, s vlasy jako rudé zlato a černým štítem proťatým bleskem, prohlásila, že by se za něj na místě provdala.

Ohař také byl na seznamu účastníků klání, stejně jako králův bratr, pohledný lord Renly z Bouřlivého konce. Alyn a Harwin vyjeli za Zimohrad a sever. „Jory mezi ostatními vypadá spíš jako žebrák,“ zahihňala se septa Mordane, když se objevil. Sansa s ní nemohla než souhlasit. Jory byl oděn v modrošedé plátové zbroji bez znaku a ornamentů a z jeho ramen visel tenký šedý plášť, který připomínal spíš špinavý hadr. Přesto si vedl dobře, shodil ze sedla Horase Redwyna ve svém prvním klání a jednoho z Freyů ve druhém. Ve svém třetím klání jel třikrát proti svobodnému jezdci jménem Lothor Brune, jehož brnění bylo stejně ošuntělé jako jeho. Žádný muž nebyl vyhozen ze sedla, ale Brune ovládal svého oře pevnější rukou a jeho údery byly lépe vedené, takže král mu udělil vítězství, Alyn a Harwin si ani zdaleka nevedli tak dobře. Harwin byl shozen z koně hned ve svém prvním klání se serem Merynem z Královské gardy, zatímco Alyna vyhodil ze sedla ser Balon Swann.

Klání pokračovala celý den až do setmění a kopyta velkých válečných ořů neúnavně rozdupávala kolbiště, dokud nebylo planinou rozcupované země. Tucetkrát Jeyne a Sansa vykřikly v unisonu, když se jezdci srazili a dřevce explodovaly v třísky, zatímco obyčejní lidé provolávali jména svých oblíbenců. Jeyne si zakrývala oči, kdykoli nějaký muž spadl, jako vystrašená malá holka, ale Sansa byla z tvrdšího dřeva. Urozená dáma věděla, jak se na turnajích chovat. Dokonce i septa Mordane si všimla její vyrovnanosti a pochvalně přikyvovala hlavou.

Králokat jezdil brilantně. Porazil sera Andara Royceho a lorda Bryceho Carona z Mokřad s takovou lehkostí, jako by se na kolbišti narodil, a pak zvítězil v nelehkém souboji s bělovlasým Barristanem Selmym, který vyhrál svoje dvě první klání proti mužům o třicet a čtyřicet let mladším.

Sandor Clegane a jeho mohutný bratr, ser Gregor Hora, se také zdáli být nepřemožitelní, vyhazovali ze sedel jednoho protivníka za druhým hrůzu nahánějícím stylem. Nejděsivější okamžik celého dne nastal při druhém klání sera Gregora, když jeho kopí vyjelo vzhůru a zasáhlo jednoho mladého rytíře z Údolí pod límec takovou silou, že mu projelo hrdlem a na místě ho usmrtilo. Mladík dopadl necelých deset stop od místa, kde seděla Sansa. Hrot kopí sera Gregora se zlomil v jeho hrdle, ze kterého pak vytékala krev, v pomalých pulzujících pramíncích, z nichž každý byl slabší než ten předchozí. Jeho brnění zářilo novotou; když se od oceli odrazily sluneční paprsky, po jeho natažené paži sbíhal dolů jasný pruh ohně. Pak slunce zapadlo za mrak a světlo zmizelo. Jeho plášť byl modrý, v barvě oblohy za jasného letního dne, lemovaný okrajem ze srpků měsíce, ale když do něj vsakovala krev, látka tmavla a měsíce se jeden po druhém barvily doruda.

Jeyne Poole plakala tak hystericky, že ji septa Mordane nakonec musela odvést pryč, aby se uklidnila, ale Sansa tam seděla s rukama složenýma v klíně a celý výjev pozorovala s podivnou fascinací. Nikdy předtím neviděla člověka zemřít. Říkala si, že by také měla plakat, ale slzy nepřicházely. Možná je všechny vyplakala pro Lady a Brana. Říkala si, že jinak by tomu bylo, kdyby měla plakat pro Joryho nebo sera Rodrika nebo otce. Mladý rytíř v modrém plášti pro ni nic neznamenal, byl to nějaký cizinec z Údolí Arryn, jehož jméno zapomněla v okamžiku, kdy je uslyšela. A svět teď jeho jméno zapomene také, uvědomila si, nebudou o něm zpívat žádné písně. Bylo to smutné.

Když odnesli tělo, na kolbiště vběhl chlapec s lopatkou a posypal hlínou místo, kde rytíř spadl, aby zakryl krev. Pak klání začala znovu.

Ser Balon Swann byl také vyhozen ze sedla Gregorem a lord Renly Ohařem. Renly byl vyhozen tak prudce, že ze svého koně sletěl pozpátku, s nohama roztaženýma ve vzduchu. Jeho hlava dopadla na zem se slyšitelným prásk, při kterém obecenstvo zalapalo po dechu, ale byl to jen zlatý paroh na jeho přilbici. Jeden z drobných hrotů se ulomil. Když lord Renly vstal, obyčejný lid jej hlasitě povzbuzoval, protože pohledný mladý bratr krále Roberta byl velkým favoritem. S půvabnou poklonou podal ulomený hrot paroží svému protivníkovi, Ohař se zamračil a hodil zlomený růžek do davu, kde se lidé nad kouskem zlata začali strkat a rvát, dokud mezi ně nepřišel lord Renly a neobnovil pořádek. Do té doby se vrátila septa Mordane, sama. Vysvětlovala, že Jeyne se udělalo zle, že ji musela odvést celou cestu zpět až do hradu. Sansa na Jeyne do té doby téměř zapomněla.

Později jakýsi pochybný rytíř v šachovnicovém plášti zneuctil sám sebe tím, že zabil koně Berika Dondarriona a pozbyl práva na další účast v turnaji. Lord Beric si přendal sedlo na nového koně, jen aby z něj vzápětí byl shozen Thorosem z Myru. Ser Aron Santagar a Lothor Brune se utkali třikrát, bezvýsledně; ser Aron později podlehl lordu Jasonu Mallisterovi a Brune prohrál s mladším synem Yohna Royceho, Robarem.

Na konci se počet rytířů snížil na čtyři: Ohař a jeho monstrózní bratr Gregor, Jaime Lannister Králokat a ser Loras Tyrell, mladík, kterému říkali Rytíř květin.

Ser Loras byl nejmladším synem Maceho Tyrella, lorda Vysoké zahrady a strážce jihu. V šestnácti byl nejmladším účastníkem na kolbišti, a přesto toho dopoledne během svých prvních tří klání shodil ze sedla tři rytíře Královské gardy. Sansa nikdy předtím neviděla muže tak krásného. Jeho plátová zbroj byla důmyslné tvarovaná a pokrytá emailem zbarveným do podoby tisíce odlišných květin a jeho sněhobílý oř na sobě měl čabraku z bílých a rudých růží. Po každém vítězství ser Loras sňal svoji přilbici z hlavy, pomalu objel kolem plotu kolbiště a nakonec z čabraky vytáhl růži a hodil ji nějaké pěkné dívce v davu.

Ve svém posledním klání toho dne vyjel proti mladšímu Royceovi. Prastaré runy sera Robara svému nositeli poskytly pramalou ochranu. Ser Loras rozsekl jeho štít vedví a vyhodil ho ze sedla, aby s příšerným zařinčením přistál dole v hlíně. Robar tam ležel sténající, zatímco vítěz objížděl kolem kolbiště. Nakonec zavolali pro nosítka a odnesli Robara do jeho stanu, ohromeného a nehybného. Sansa to vůbec neviděla. Měla oči jen pro sera Lorase. Když jeho bílý kůň zastavil před ní, myslela si, že se jí rozletí srdce.

Těm druhým dívkám dal bílé růže, ale ta, kterou vytáhl pro ni, byla červená. „Milá lady,“ řekl ji, „žádné vítězství není ani zpoloviny tak krásné jako ty.“ Sansa si květ plaše vzala, ohromená do němoty jeho galantností. Jeho vlasy byly záplavou ležérních hnědých kadeří a oči měl jako tekuté zlato. Vdechla sladkou vůni růže a seděla tam, pevně ji svírajíc mezi prsty, dlouho poté, co ser Loras odjel.

Když konečně vzhlédla, stál u ní muž a díval se na ni. Byl malý, se špičatou bradkou a stříbrnými vlákny ve vlasech, přibližně stejně starý jako její otec. „Ty musíš být jedna z jeho dcer,“ řekl jí. Měl šedozelené oči, které se neusmívaly, zatímco jeho ústa ano. „Máš vzhled Tullyů.“

„Jsem Sansa Stark,“ řekla s nepříjemným pocitem. Muž na sobě měl těžký plášť s kožešinovým límcem, sepnutý stříbrným drozdem, a měl nenucené způsoby urozeného pána, ale ona ho neznala. „Neměla jsem tu čest poznat tě, můj pane.“

Septa Mordane se rychle zhostila situace. „Milé dítě, to je lord Petyr Baeliš, jeden z členů královy malé rady.“

„Tvoje matka kdysi byla mojí královnou krásy,“ řekl muž tiše. Jeho dech voněl mátou. „Máš její vlasy.“ Pohladil jednu zlatohnědou kadeř a jeho prsty se přitom dotkly její tváře. Pak se náhle otočil a odešel.

Do té doby již vyšel měsíc a dav byl unavený, a tak král prohlásil, že poslední tři souboje budou odloženy na dopoledne druhého dne. Zatímco se lidé začali rozcházet, plni dojmů z klání uplynulého dne a nedočkaví na souboje, které je čekaly druhého dopoledne, dvůr se přesunul k řece, kde měla začít hostina. Už celé hodiny se opékalo šest obrovitých praturů, pomalu se otáčeli na mohutných dřevěných rožních, zatímco kuchtíkové je pilně mazali máslem s bylinami, až maso prskalo a syčelo. Venku před altány byly rozestavěny lavice a stoly vysoko navršené sladkou trávou, jahodami a čerstvě pečeným chlebem.

Sansa a septa Mordane dostaly velmi čestná místa, po levici od vyvýšeného pódia, kde král sám seděl vedle královny. Když se po její pravici posadil princ Joffrey, cítila, jak se jí stáhlo hrdlo. Nepromluvil s ní od té doby, co se stala ta strašlivá věc, a ona sama se neodvážila oslovit ho. Zpočátku si myslela, že ho za to, co udělal Lady, nenávidí, ale poté, co si vyplakala oči dosucha, přesvědčila sama sebe, že Joffrey za to nemůže, ne ve skutečnosti. To královna je vinna; tu bude nenávidět, ji a Aryu. K ničemu zlému by nedošlo nebýt Aryi.

Dnešního večera Joffreye nemohla nenávidět. Byl příliš krásný, než aby ho mohla nemilovat. Měl na sobě tmavomodrý kabátec zdobený dvěma řadami zlatých lvích hlav a kolem čela tenkou čelenku ze zlata a safírů. Vlasy se mu leskly jako tentýž kov. Sansa na něj pohlédla a zachvěla se, plná obav, že ji bude ignorovat nebo, což by bylo ještě horší, že se k ní opět bude chovat nenávistně a pošle ji s pláčem pryč od stolu.

Joffrey se na ni místo toho usmál, políbil jí ruku, hezký a galantní jako princ z písní, a řekl: „Ser Loras má bystré oko pro krásu, drahá lady.“

„Byl příliš laskavý,“ namítla, snažíc se chovat skromně a nevzrušeně, třebaže její srdce zpívalo. „Ser Loras je opravdovým rytířem. Myslíš, že zítra vyhraje, můj pane?“

„Ne,“ odpověděl Joffrey. „Můj pes ho porazí nebo možná můj strýc Jaime. A za pár let, až budu dost starý, abych mohl být zapsán na seznam účastníků klání, porazím já všechny do jednoho.“ Zvedl ruku, aby přivolal sluhu se džbánem letního vína s medem a nechal jí nalít číši. Znepokojeně pohlédla na septu Mordane, ale Joffrey se naklonil kupředu a nalil víno také septě, a ta přikývla, poděkovala mu a pak už neřekla ani slovo.

Sluhové jim dolévali poháry celou noc, ale potom si Sansa vůbec nevzpomínala, že by víno ochutnala. Nepotřebovala je. Byla opilá kouzlem noci, hlava se jí točila tou nádherou a leskem, byla uchvácena krásami, o kterých snila po celý svůj život a nikdy se neodvažovala doufat, že je pozná. Před královým altánem seděli zpěváci, plnili šero hudbou. Žonglér vyhazoval do vzduchu kaskádu hořících pochodní a králův vlastní šašek, prosťáček s obličejem jako koláč, zvaný Měsíční chlapec, tancoval kolem na chůdách, ve strakatém oděvu, a ze všech přítomných si tropil žerty s tak vychytralou zlomyslností, že Sansu napadlo, zda je koneckonců vůbec slabomyslný. Dokonce i septa Mordane před ním byla bezmocná; když zpíval svoji písničku o nejvyšším septonovi, smála se tak mocně, že se polila vínem.

A Joffrey byl ztělesněnou zdvořilostí. Mluvil se Sansou celou noc, zahrnoval ji lichotkami, rozesmíval ji, dělil se s ní o útržky dvorních klepů, vysvětloval jí šprýmy Měsíčního chlapce. Sansa byla tak unesená, že zcela zapomněla na slušné chování a úplně ignorovala septu Mordane sedící po její levici.

Po celou dobu byly přinášeny a odnášeny jednotlivé chody. Hustá kroupová polévka s telecím masem. Saláty ze sladké trávy, špenátu a slív, sypané drcenými ořechy. Hlemýždi v medu a česneku. Sansa nikdy předtím hlemýždě nejedla; Joffrey jí ukázal, jak šneka dostane z ulity, a prvním sladkým soustem ji nakrmil sám. Pak následovali úhoři čerstvě vylovení z řeky, pečení v hlíně; její princ jí pomohl rozlomit tvrdou skořápku a odkrýt vločkovité bílé maso uvnitř. A když bylo přineseno maso pratura, naservíroval jí ho sám, uřízl jí královskou porci z kýty a s úsměvem ji položil na její talíř. Ze způsobu, jakým se pohyboval, viděla, že pravá paže mu stále působí problémy, ale ani slůvkem si nepostěžoval.

Později přišel na řadu sladký chléb, medový koláč, pečená jablka kořeněná skořicí a citrónové zákusky obalené v cukru, ale to už byla Sansa tak plná, že nedokázala sníst víc než dva malé kousky citrónového cukroví, třebaže jí velmi chutnalo. Začínala přemýšlet, zda by zvládla třetí, když tu se král dal do křiku.

Král Robert byl hlučnější s každým chodem. Čas od času ho Sansa slyšela smát se nebo hulákat příkazy nad hudbou a třeskotem talířů a příborů, ale seděli od něj příliš daleko, než aby rozlišila jednotlivá slova.

Teď ho slyšeli všichni. „Ne!“ zahřímal hlasem, který přehlušil všechnu ostatní řeč. Sansa se šokovaně podívala na krále, který tam stál a otáčel se dokola s obličejem rudým jako rajče. V jedné ruce držel pohár vína a byl opilý, jak jen člověk může být. „Ty mi nebudeš říkat, co mám dělat, ženo,“ křičel na královnu Cersei. „Já jsem tady králem, rozumíš? Já tady vládnu, a když říkám, že zítra budu bojovat, tak bojovat budu!“

Každý na něj nevěřícně hleděl, Sansa viděla sera Barristana a králova bratra Renlyho a malého muže, který k ní tak podivně mluvil a dotkl se jejích vlasů, ale nikdo neučinil jediný pohyb, aby zasáhl. Královnin obličej byl maskou, tak bezkrevnou, že by mohla být vymodelována ze sněhu. Vstala od stolu, posbírala svoje sukně a v tiché zuřivosti odešla, se svým služebnictvem pospíchajícím za ní.

Jaime Lannister položil ruku na královo rameno, ale král ho od sebe prudce odstrčil. Lannister se zapotácel a upadl. Král se dal do smíchu. „Velký rytíř. Stále tě dokážu srazit k zemi. Pamatuj si to, Králokate.“ Poplácal se po hrudi, na které mu visel náhrdelník s drahokamem, a vyšplíchl víno po celé svojí saténové tunice. „Dejte mi moje kladivo a žádný muž v říši přede mnou neobstojí!“

Jaime Lannister vstal a oprášil se. „Jak si přeješ, Tvoje Výsosti.“ Jeho hlas ani jednou nezakolísal.

Lord Renly s úsměvem popošel kupředu. „Rozlil sis víno, Roberte. Dovol mi přinést ti čerstvou číši.“

Když jí Joffrey položil ruku na rameno, Sansa sebou trhla. „Je pozdě,“ řekl princ. Na obličeji měl divný výraz, jako by ji vůbec neviděl. „Chceš doprovodit zpátky do hradu?“

„Ne,“ začala Sansa. Otočila se k septě Mordane a s ohromením ji našla s hlavou na stole, tiše žensky chrápající. „Chtěla jsem říct... ano, děkuji ti, byl bys velmi laskav. Jsem unavená a cesta je tak tmavá. Byla bych vděčná za tvoji ochranu.“

Joffrey zvolal: „Ohaři!“

Sandor Clegane jako by se zhmotnil z noci, tak rychle se objevil. Vyměnil svoje brnění za červenou vlněnou tuniku s koženou psí hlavou přišitou na přední straně. Jeho spálený obličej ve světle pochodní zářil matnou červení. „Ano, Tvoje Výsosti?“ řekl.

„Odveď moji snoubenku zpět do hradu a dohlédni na to, aby se jí nic nestalo,“ nařídil mu princ stroze. Bez jediného dalšího slova na rozloučenou Joffrey odešel od stolu a nechal ji tam.

Sansa přímo cítila, jak ji Ohař pozoruje. „Myslela sis, že Joff tě tam odvede sám?“ Zasmál se. Jeho smích připomínal vrčení psů v jámě. „Na to zapomeň.“ Bez protestů ji zvedl na nohy. „Pojď, nejsi jediná, kdo se potřebuje vyspat. Příliš jsem pil, a zítra možná budu muset zabít svého bratra.“ Znovu se dal do smíchu.

Najednou vystrašená strčila Sansa septu Mordane do ramene v naději, že ji probudí, ale ta jenom začala chrápat hlasitěji. Král Robert způsobil veřejné pohoršení a polovina lavic byla najednou prázdná. Hostina skončila a s ní byl u konce i krásný sen.

Ohař vzal do ruky pochodeň, aby jim svítil na cestu. Sansa šla těsně za ním. Země byla kamenitá a nerovná; v mihotavém světle pochodně se zdálo, jako by se pod jejími chodidly posouvala. Držela oči sklopené, dávala pozor, kam klade nohy. Kráčeli mezi altány, před nimiž byly vyvěšeny praporce a erby jednotlivých rytířů, a ticho bylo těžší s každým jejich krokem. Sansa se na něj nedokázala podívat, tolik ji děsil, jenomže byla vychována tak, aby byla za všech okolností zdvořilá. Skutečná dáma by si jeho obličeje nevšímala, říkala si. „Jel jsi dnes opravdu dobře, sere Sandore,“ přinutila sama sebe říci.

Sandor Clegane na ni vycenil zuby. „Ušetři mne svých plytkých komplimentů, děvče... a toho svého sere. Já žádný rytíř nejsem. Kašlu na ně a na ty jejich přísahy. Můj bratr je rytíř. Viděla jsi ho dnes jet?“

„Ano,“ zašeptala Sansa rozechvěle. „Byl...“

„Galantní?“ dokončil to za ni Ohař.

Uvědomila si, že ji uráží. „Nikdo ho nemohl vystát,“ podařilo se jí říci, a byla přitom sama na sebe hrdá, protože nelhala. Sandor Clegane se najednou zastavil uprostřed temného prázdného pole. Neměla jinou možnost než zastavit se vedle něho. „Nějaká septa tě dobře vycvičila. Jsi jako jeden z těch ptáků z Letních ostrovů, víš? Malý, hezký, mluvicí ptáček, co opakuje všechna milá slovíčka, která tě naučili říkat.“

„To je od tebe nelaskavé.“ Sansa cítila, jak jí srdce prudce buší v hrudi. „Děsíš mne. Chci jít dál.“

„Nikdo ho nemohl vystát“ opakoval Ohař svým skřípavým hlasem. „To je do jisté míry pravda. Nikdo nemohl Gregora vystát. Ten chlapec dneska, při jeho druhém souboji, to byla ošklivá záležitost. Viděla jsi to, ne? Bláznivý kluk, ten tam vůbec neměl co pohledávat. Bez peněz, bez panoše, bez kohokoli, kdo by mu pomohl s brněním. Ten límec neměl pořádně upevněný. Myslíš, že Gregor si toho nevšiml? Myslíš, že kopí sera Gregora vyjelo vzhůru čistě náhodou, co? Ty pěkná malá holčičko, jestli tomu věříš, máš stejně dutou hlavu jako ten pták. Gregorovo kopí jde tam, kde ho Gregor chce mít. Podívej se na mě. Podívej se na mě?“ Sandor Clegane jí dal svoji velkou ruku pod bradu a násilím jí zvedl obličej. Dřepl si před ni na bobek a zvedl pochodeň výš. „Teď se hezky dívej. Dlouho a důkladně. Sama víš, že se dívat chceš. Pozoroval jsem tě, jak se ode mne odvracíš po celou dobu na královské cestě. Kašli na to, jen se prostě dívej.“

Jeho prsty držely její čelist pevně jako ocelová past a jeho oči se upíraly do jejích. Opilecké oči, podlité krví. Musela se dívat.

Pravá strana jeho obličeje byla štíhlá, s ostrými lícními kostmi a šedým okem pod mohutným obloukem obočím. Nos měl velký a zahnutý, vlasy řídké, tmavé. Nosil je dlouhé a sčesával si je na stranu, protože na druhé polovině hlavy žádné vlasy neměl.

Levá strana jeho obličeje byla zrůdným zbytkem. Ucho měl spálené, nezbylo tam po něm nic než jen otvor. Oko měl stále dobré, ale kolem něj byla pokřivená změť jizev, hladké černé maso tvrdé jako kůže, poďobané krátery a zjizvené hlubokými brázdami, které se při každém jeho pohybu rudě, vlhce zaleskly. Dole u jeho čelisti, tam, kde kdysi bylo sežehnuto maso, byl vidět náznak kosti.

Sansa se dala do pláče. Tehdy ji pustil a uhasil pochodeň v hlíně. „Nemáš na to žádná hezká slova, děvče? Žádný milý kompliment, který tě naučila tvoje septa?“ Když nepřicházela žádná odpověď, pokračoval. „Většina lidí si myslí, že se to stalo v nějaké bitvě. Obléhání, hořící věž, nepřítel s pochodní. Jeden blázen se mne ptal, zda to byl dračí dech.“ Tentokrát byl jeho smích něžnější, ale o to víc hořký. „Já ti povím, jak se to stalo, děvče,“ řekl hlasem ze tmy, stín naklánějící se tak blízko, že cítila kyselý pach vína z jeho dechu. „Byl jsem mladší než ty, šestiletý, možná sedmiletý chlapec. Ve vesnici, která patřila mému otci, si otevřel dílnu jeden řezbář, a aby si získal přízeň svého pána, posílal mu dary. Ten stařec uměl vyřezávat kouzelné hračky. Nepamatuju si už, co jsem dostal já, ale byl to Gregorův dárek, po kterém jsem toužil. Dřevěný rytíř, celý pomalovaný, každý kloub byl vyřezaný zvlášť a spojený žíněmi, takže s ním člověk mohl bojovat jako s živým. Gregor byl tehdy o pět let starší než já, hračka pro něj nic neznamenala, byl to už panoš, téměř šest stop vysoký a svalnatý jako býk. Tak jsem si jeho rytíře vzal, ale žádnou radost mi to nepřineslo, to ti povídám. Po celou dobu jsem měl strach a on mě s ním opravdu našel. V místnosti byl železný koš. Gregor neřekl ani slovo, jen mě uchopil v podpaždí, přitiskl můj obličej dolů do hořícího uhlí a držel mě tam, zatímco já jsem křičel a křičel. Sama jsi viděla, jak je silný. I tehdy ho ode mne museli odtrhnout tři muži. Septoni káží o sedmi peklech. Co o nich vědí? Jenom člověk, který utrpěl popáleniny, ví, jaké peklo ve skutečnosti je.

Můj otec všem říkal, že moje ložní povlečení chytlo plamenem a naši mistři mi na ránu dali masti. Masti! Gregor také dostal svoje masti. O čtyři roky později ho pomazali sedmi oleji, odrecitoval rytířskou přísahu a Rhaegar Targaryen ho mečem poplácal po rameni a řekl: „Vstaň, sere Gregore.“

Skřípavý hlas zmlkl. Tiše dřepěl na bobku před ní, těžkopádný černý obrys vykreslený v noci, skrytý před jejíma očima. Sansa cítila jeho přerývaný dech. Uvědomila si, že je jí ho líto. Strach, který z něj měla, se kamsi vytratil.

Ticho pokračovalo dál a dál, tak dlouho, že se začala bát znovu, ale tentokrát měla strach o něho, ne o sebe samu. Nahmatala jeho silné rameno. „On není opravdový rytíř,“ pošeptala mu. Ohař zvrátil hlavu dozadu a zaryčel. Sansa se zapotácela, couvla před ním, ale on ji chytil za paži. „Ne,“ zavrčel na ni, „ne ptáčku, on není opravdový rytíř.“

Po zbytek cesty do města Sandor Clegane neřekl ani slovo. Odvedl ji tam, kde čekaly vozy, kočímu řekl, aby je odvezl zpátky do Rudé bašty, a vyšplhal do vozu za ní. V tichosti projeli Královou bránou a pak se vydali vzhůru po pochodněmi osvětlených ulicích města. Otevřel pro ni postranní branku a odvedl ji do hradu. Jeho spálený obličej sebou cukal a jeho oči byly zamyšlené, a když stoupali po schodech věže, šel o krok za ní. Odvedl ji do bezpečí, celou cestu až do chodby před její ložnici.

„Děkuji ti, můj pane,“ špitla Sansa nesměle.

Ohař ji chytil za paži a sklonil se blíž. „Ty věci, co jsem ti dnes v noci povídal,“ řekl hlasem, který zněl drsněji než obvykle. „Jestli to vyžvaníš Joffreyovi... tvojí sestře, tvému otci... komukoli z nich...“

„Nic neřeknu,“ zašeptala Sansa. „Slibuji.“

To mu nestačilo. „Jestli to vyžváníš komukoli,“ dokončil to, co měl na srdci, „zabiju tě.“

EDDARD

„Poslední stráž jsem u něho v noci držel sám,“ řekl ser Barristan Selmy, když pohlédli na tělo na zadní části vozíku. „Nikoho jiného neměl. Jen matku v Údolí, jak mi řekli.“

V bledém světle úsvitu mladý rytíř vypadal pokojně, jako by spal. Předtím nebyl nijak pohledný, ale smrt vyhladila jeho hrubě tesané rysy a tiché sestry ho oblékly do jeho nejlepší sametové tuniky s vysokým límcem, aby zakryly ránu od kopí na jeho krku. Eddard Stark pohlédl na jeho obličej a říkal si, zda to bylo kvůli němu, že ten chlapec zemřel. Zabit Lannisterovým vazalem, než s ním Ned stačil promluvit; je možné, že to byla pouhá náhoda? Předpokládal, že to už se nikdy nedozví.

„Hugh byl panošem Jona Arryna čtyři roky,“ pokračoval Selmy. „Král ho pasoval na rytíře před svým odjezdem na sever, na Jonovu památku. Ten chlapec po tom zoufale toužil, ale já se obávám, že na to ještě nebyl připraven.“

Ned poslední noc spal špatně a na svůj věk se cítil nesmírně unaven. „Nikdo z nás není nikdy připraven,“ řekl.

„Na rytířství?“

„Na smrt.“ Ned něžně přikryl chlapce pláštěm, krví potřísněným kouskem modři lemované srpky měsíců. Až se jeho matka zeptá, proč je její syn mrtvý, uvažoval s hořkostí, řeknou jí, že musel bojovat v turnaji na počest králova pobočníka, Eddarda Starka. „Tohle bylo zbytečné. Boj by neměl být hrou.“ Ned se otočil k ženě vedle dvoukoláku, schoulené v šedém hábitu, s obličejem zakrytým až po oči. Tiché sestry připravovaly lidi do hrobu a bylo pramalou radostí ustavičně pohlížet do obličeje smrti. „Pošlete jeho zbroj do Údolí. Jeho matka ji bude chtít.“

„Má cenu pořádného kusu stříbra,“ řekl ser Barristan. „Ten hoch si ji nechal vykovat zvlášť na turnaj. Jednoduchá práce, ale dobrá. Nevím, zda se vůbec stačil vyrovnat s platnéřem.“

„Zaplatil včera, můj pane, a zaplatil draze,“ odpověděl Ned. Tiché sestře řekl: „Pošlete zbroj matce. S platnéřem se vyrovnám sám.“ Sklonila hlavu.

Potom se ser Barristan odebral s Nedem do králova pavilonu. Tábor začínal ožívat. Nad ohništi syčely a praskaly tučné klobásy, kořenily vzduch vůní česneku a pepře. Mladí panoši pobíhali po pochůzkách, zatímco jejich páni se probouzeli, zívali a protahovali se, na uvítanou dni. Sluha s husou v podpaždí poklekl na koleno, když je spatřil. „Moji páni,“ zamumlal a husa natáhla krk a štípla ho do prstů. Štíty vystavené venku před každým ze stanů vypovídaly o jejich obyvatelích: stříbrný orel Mořské stráže, pole slavíků Bryceho Carona, hrozen vína Redwynů, pruhovaný kanec, červený vůl, hořící strom, bílý beran, trojitá spirála, purpurový jednorožec, tančící dívka, mouřenín, dvojitá věž, kalous ušatý a jako poslední čistě bílé erby Královské gardy, zářící jako úsvit sám.

„Král se dnes hodlá osobně zúčastnit pranice,“ řekl ser Barristan, když procházeli kolem štítu sera Merryna, jehož malbu hyzdila hluboká rýha tam, kde dřevo bylo zjizveno kopím Lorase, který ho vyhodil ze sedla.

„Ano,“ řekl Ned ponuře. Jory ho v noci probudil, aby mu tu novinu osobně zvěstoval. Nebylo divu, že z toho špatně spal.

Pohled sera Barristana byl ustaraný. „Říká se, že noční krásy skomírají za svítání a k dětem vína se v ranním světle často nikdo nehlásí.“

„Říká se to,“ souhlasil Ned, „ale ne o Robertovi.“ Ostatní muži možná zapomínali na věci vyřčené v opileckém chvástání, ale Robert Baratheon si je bude pamatovat, a když si je bude pamatovat, nikdy před tím, co řekl, necouvne.

Králův pavilon stál blízko vody a ranní mlhy stoupající z řeky jej věnčily cáry šedi. Byl ze zlatého hedvábí, největší a nejvelkolepější stavba z celého tábora. Venku před vchodem bylo vystavěno Robertovo válečné kladivo vedle obrovitého železného štítu pomalovaného erbem s korunovaným jelenem rodu Baratheonů.

Ned doufal, že krále ještě nalezne ve vínem obluzeném spánku, ale nepoštěstilo se mu to. Našli Roberta pijícího pivo z leštěného rohu a vyřvávajícího svoji nespokojenost na dva mladé panoše, kteří se snažili zapnout ho do jeho zbroje. „Tvoje Výsosti,“ říkal jeden téměř plačky, „je to příliš malé, nepůjde to.“ Nemotorně zalapal prsty a límec, který se pokoušel připnout kolem Robertova tlustého krku, spadl na zem.

„Sedm pekel!“ zaklel Robert. „To si to mám udělat sám? Posrat vás oba. Zvedni to. Nestůj tady a nehleď na mě s otevřenými ústy, Lanceli, zvedni to!“

Chlapec se vrhl po límci a král si všiml, že má společnost. „Jen se podívej na ty pitomce, Nede. Moje žena trvala na tom, že si s sebou vezmu tyhle dva, aby mne obsloužili, jenomže oni jsou spíš ke zlosti než k užitku. Dokonce na člověka ani pořádně nedokáží navléct brnění. Panoši, prý. Já říkám, že to jsou obyčejní pasáci vepřů navlečení v hedvábí.“

Nedovi stačil jediný pohled, aby pochopil, v čem spočívá příčina všech obtíží. „Ti chlapci za to nemohou,“ řekl králi. „Jsi do toho brnění příliš tlustý.“

Robert Baratheon se zhluboka napil piva, hodil vyprázdněný roh na kožešiny, kde předtím spal, otřel si ústa hřbetem ruky a zamračeně řekl: „Tlustý? Tlustý, pravíš? Takhle se opovažuješ mluvit se svým králem?“ Dal se do smíchu, prudkého jako bouře. „Ach, proklatě, Nede, proč ty máš vždycky pravdu?“

Panoši se nervózně usmívali, dokud se k nim král neotočil. „Vy. Ano, vy oba. Slyšeli jste pobočníka. Král je do toho brnění příliš tlustý. Jděte najít sera Arona Santagara. Řekněte mu, že potřebuju napínák na kyrys. Hned! Na co ještě čekáte?“

Chlapci zakopávali jeden o druhého ve snaze vypadnout co nejrychleji ze stanu. Robertovi se podařilo uchovat si vážnou tvář, dokud nebyli pryč. Pak se zhroutil do svého křesla, otřásaje se smíchy.

Ser Barristan Selmy se pochechtával s ním. Dokonce i Eddardovi se podařilo usmát. Do mysli se mu však draly pochmurnější myšlenky. Nemohl si pomoci, aby si nevšiml těch dvou panošů: pohledných chlapců, čistých a dobře stavěných. Jeden byl Sansina věku, s dlouhými zlatými kadeřemi; druhému bylo možná patnáct, měl pískově zbarvené vlasy, chmýří kníru pod bradou a smaragdově zelené oči královny.

„Ach, kéž bych tam tak byl s nimi, abych viděl Santagarův obličej,“ řekl Robert. „Doufám, že bude mít tolik rozumu, že je pošle k někomu jinému. Měli bychom je nechat běhat celý den!“

„Ti chlapci,“ zeptal se ho Ned. „Mladí Lannisterové?“

Robert přikývl a otřel si slzy z očí. „Synovci, synové bratra lorda Tywina. Jednoho z těch mrtvých. Nebo možná živých, když o tom tak přemýšlím. Nepamatuju si to. Moje žena pochází z velmi početné rodiny, Nede.“

Z velmi ambiciózní rodiny, pomyslel si Ned. Neměl nic proti těm panošům, ale znepokojovalo ho, když viděl Roberta obklopeného královninými lidmi, ve spánku i bdělého. Zdálo se, že zálusk Lannisterů na úřady a pocty nezná hranic. „Říká se, že ty a královna jste se včera večer pohádali.“

Výraz veselí na Robertově obličeji zhořkl. „Ta ženská se snažila zakázat mi účastnit se pranice. Teď trucuje na hradě, budiž proklatá. Tvoje sestra by mě takto nikdy nezahanbila.“

„Tys nikdy nepoznal Lyannu tak dobře jako já,“ řekl mu Ned. „Viděl jsi její krásu, ne železo pod ní. Ona by ti řekla, že na turnaji nemáš co pohledávat.“

„Ty taky?“ Robert se zamračil. „Jsi kyselý muž, Starku. Příliš dlouho jsi byl na severu, všechna šťáva v tvém těle zmrzla. Nu, ta moje ve mně stále proudí.“ Poplácal se po hrudi na stvrzení svých slov.

„Ty jsi král,“ připomněl mu Ned.

„Sedím na tom proklatém Železném trůně, protože musím. Znamená to, že nemám stejné potřeby a záliby jako ostatní muži? Trochu vína a tu a tam děvče pištící v posteli, koňská záda mezi nohama? Sedm pekel, Nede, já si chci do někoho praštit.“

„Tvoje Výsosti,“ ozval se ser Barristan Selmy, „nepatří se, aby se král účastnil turnaje. Nebyl by to spravedlivý boj. Kdo by se odvážil udeřit tě?“

Zdálo se, že Robert je upřímně zmaten. „Nu, všichni přece, proklatě. Když budou moci. A poslední muž, co bude stát...“

„... budeš ty,“ dořekl to za něj Ned. Okamžitě pochopil, že Selmy udeřil na správnou strunu. Nebezpečí pranice byla pro Roberta jenom pikantností, ale tohle se dotklo jeho pýchy. „Ser Barristan má pravdu. V Sedmi královstvích neexistuje muž, který by se odvážil riskovat tvoji nemilost tím, že by ti ublížil“

Král vstal, s obličejem zrudlým. „Chceš říct, že ti střečkující zbabělci by mě nechali zvítězit?“

„Troufám si to tvrdit s jistotou,“ odpověděl Ned a ser Barristan Selmy přikývl v tichém souhlasu.

Robert byl na okamžik tak rozzuřený, že nebyl schopen slova. Dlouhými kroky přešel stan, prudce se otočil, zamířil na druhou stranu, s obličejem temným a rozezleným. Zvedl svůj kyrys ze země a v němém vzteku jím mrštil po Barristanovi Selmym. Starý rytíř uhnul. „Ven!“ řekl pak král chladným hlasem. „Ven, než někoho zabiju.“

Ser Barristan rychle odešel. Ned už ho chtěl následovat, když na něj král zavolal. „Ty ne, Nede.“

Ned se otočil zpátky. Robert zvedl z kožešin svůj roh, naplnil jej pivem ze soudku v koutě stanu a strčil mu ho do ruky. „Pij,“ řekl stroze.

„Nemám žízeň -“

„Pij. Tvůj král ti to poroučí.“

Ned vzal roh a pil. Pivo bylo černé a hutné, tak silné, že ho zaštípalo v očích.

Robert se znovu posadil. „Proklatě, Nede Starku. Ty a Jon Arryn, oba jsem vás měl rád. Co mi to děláte? To jeden z vás se měl stát králem, ty, nebo Jon.“

„Tobě přísluší nárok na trůn, Tvoje Výsosti.“

„Řekl jsem, že máš pít, ne se se mnou hádat. Když jsi mne udělal králem, měl bys mít alespoň tolik zdvořilosti, že budeš poslouchat, když já mluvím, proklatče. Podívej se na mě, Nede. Podívej se, co se mnou to kralování udělalo. Bohové, příliš tlustý do svého brnění, jak se tohle vůbec mohlo stát?“

„Roberte...“

„Pij a buď zticha, když mluví král. Přísahám ti, nikdy jsem nebyl tak živý, jako když jsem bojoval o tento trůn, ani tak mrtvý jako teď, když jsem ho vyhrál. A Cersei... Za ni bych měl poděkovat Jonovi. Nepřál jsem si oženit se, potom co mi smrt ukradla Lyannu, ale Jon Arryn tvrdil, že říše potřebuje dědice. Cersei Lannister bude dobrou partií, řekl mi, připoutá ke mne lorda Tywina, kdyby se Viserys Targaryen chtěl někdy pokusit získat nazpět trůn svého otce.“ Král zavrtěl hlavou. „Měl jsem toho starého muže rád, to přísahám, ale teď si myslím, že to byl větší blázen než Měsíční chlapec. Ach, Cersei je půvabná na pohled, to nepopírám, ale chladná... Jak si hlídá tu svoji kundičku, myslel by sis, že má mezi nohama všechno zlato Casterlyovy skály. Hej, dej mi to pivo, když ho stejně nepiješ.“ Vzal si roh, vyprázdnil jej, říhl si, otřel si ústa. „Je mi líto tvého děvčete, Nede. Opravdu. Chci říct toho jejího vlka. Můj syn lhal, na to bych vsadil krk. Můj syn... ty svoje děti miluješ, že ano?“

„Celým svým srdcem,“ odpověděl Ned.

„Dovol mi říct ti tajemství, Nede. Nejednou jsem snil o tom, že se vzdám trůnu. Odpluju na lodi do Svobodných mést se svým koněm a svým kladivem a zbytek života strávím válčením a s děvkami v posteli, protože k tomu jsem byl zrozen. Král, co prodává svůj meč, jak by mě trubadúři milovali. Víš, co mi v tom brání? Pomyšlení na Joffreye na trůnu, s Cersei stojící za ním a našeptávající mu do ucha. Můj syn. Jak jsem jen mohl zplodit syna jako on, Nede?“

„Je to ještě chlapec,“ řekl Ned zaraženě. On sám prince Joffreye neměl v lásce, ale v Robertově hlase slyšel bolest. „Copak jsi zapomněl, jak jsi ty sám byl divoký v jeho věku?“

„To by mě netrápilo, kdyby chlapec byl divoký, Nede. Ty ho neznáš tak jako já.“ Povzdechl si a zavrtěl hlavou. „Ech, možná máš pravdu. Jon ze mne často býval zoufalý, a přesto jsem se stal dobrým králem.“ Když Ned mlčel, Robert na něho pohlédl a zamračil se. „Teď můžeš promluvit a souhlasit se mnou, víš.“

„Tvoje Výsosti...“ začal Ned opatrně.

Robert Neda plácl do zad. „Ech, řekni, že jsem lepší král než Aerys, a skončíme s tím. Ty jsi nikdy neuměl lhát pro lásku nebo čest, Nede Starku. Ještě nejsem tak stár a teď, když jsi tu se mnou, všechno bude jinak. O naší vládě se ještě bude zpívat a do sedmi pekel s Lannistery. Cítím slaninu. Kdo si myslíš, že dnes bude naším šampiónem? Viděl jsi toho kluka Maceho Tyrella? Rytíř květin mu říkají. To je syn, na kterého by byl pyšný kterýkoli muž. Při posledním turnaji shodil Králokata na ten jeho zlatý zadek, tos měl vidět ten výraz na Cerseině obličeji. Smál jsem se, až mě břicho bolelo. Renly říká, že ten chlapec má sestru, čtrnáctiletou pannu, půvabnou jako jitro samo...“

U stolu na břehu řeky posnídali černý chléb, vařená husí vejce a rybu smaženou s cibulí a slaninu. Králova melancholie roztála s ranní mlhou a netrvalo to dlouho a Robert jedl pomeranč a vzpomínal na jedno ráno na Orlím hnízdě, když byli chlapci. „... dal Jonovi sud pomerančů, pamatuješ? Jenomže ty plody byly nahnilé, a tak jsem ten svůj hodil přes stůl a zasáhl jsem Dackse přímo do nosu. Pamatuješ si toho Redfortova panoše s obličejem od neštovic? Hodil jeden zpátky po mně, a než Jon stačil zasáhnout, pomeranče létaly přes Velkou síň všemi směry.“ Hřmotně se smál, a dokonce i Ned se při těch vzpomínkách usmíval.

Tohle je chlapec, se kterým jsem vyrůstal, pomyslel si; tohle je Robert Baratheon, kterého jsem znal a miloval. Kdyby byl schopen dokázat, že Lannisterové stojí za útokem na Brana a že nechali zavraždit Jona Arryna, tento muž by mu naslouchal. Pak by Cersei padla a Králokat s ní, a pokud by se lord Tywin na západě odvážil povstat, Robert by ho rozdrtil, tak jako rozdrtil Rhaegara Targaryena na Trojzubci. Všechno to jasně viděl před sebou.

Snídaně Nedovi chutnala lépe než cokoli, co jedl po dlouhou dobu, a poté už jeho úsměvy přicházely snadněji a častěji, dokud nebyl čas na opětovné zahájení turnaje.

Ned kráčel s králem na kolbiště. Slíbil, že bude sledovat závěrečná klání se Sansou; septě Mordane dnes bylo zle a jeho dcera byla odhodlaná nepřijít o závěrečná klání. Když doprovodil Roberta na jeho místo, všiml si, že Cersei Lannister se nedostavila; její místo vedle krále bylo prázdné. I to Nedovi poskytovalo důvod k naději.

Protlačil si cestu tam, kde seděla jeho dcera, a našel ji právě ve chvíli, kdy zvuk rohů oznámil první klání toho dne. Sansa byla tak pohlcená děním kolem sebe, že si stěží všimla jeho příchodu.

Jako první jezdec se objevil Sandor Clegane. Měl na sobě olivově zelený plášť nad svým sazově šedým brněním. To a jeho přilbice ve tvaru psí hlavy byly jeho jedinými ozdobami.

„Sto zlatých dragonů na Králokata,“ zvolal Malíček hlasitě, když do kolbiště vjel Jaime Lannister, sedící na elegantním plnokrevném hnědákovi. Kůň na sobě měl čabraku z pozlacených kovových kroužků a Jaime sám se třpytil a blýskal od hlavy až k patě. Dokonce i jeho kopí bylo vyrobeno ze dřeva zlatostromu z Letních ostrovů.

„Beru,“ křikl na něj zpět lord Renly. „Ohař má dnes ráno nějak hladový pohled.“

„Dokonce i hladoví psi si rozmyslí kousat do rukou, které je krmí,“ opáčil Malíček suše.

Sandor Clegane si se slyšitelným klank spustil hledí a zaujal pozici. Ser Jaime poslal vzdušný polibek jakési krásce z lidu, jemně si spustil hledí a odjel na konec kolbiště. Oba muži si založili dřevce.

Nedovi by se nic nezamlouvalo víc než vidět je oba prohrát, ale Sansa vše sledovala s očima vlhkýma dychtivostí. Koně se rozběhli do klusu a spěšně vztyčená galerie se otřásla. Ohař se při jízdě naklonil kupředu, ale Jaime se v okamžiku těsně před srážkou obratně posunul v sedle. Hrot Cleganova kopí se neškodně svezl po zlatém štítu se znakem lva, zatímco jeho vlastní štít byl zasažen naplno. Dřevo se rozštíplo a Ohař zavrávoral, ze všech sil se snažil udržet v sedle. Sansa zalapala po dechu. Z davu se ozývaly drsné výkřiky.

„Přemýšlím, za co utratím tvoje peníze,“ křikl Malíček dolů na lorda Renlyho.

Ohařovi se jen tak tak podařilo udržet se v sedle. Prudce svého koně otočil dokola a odjel na konec kolbiště, aby se připravil ke druhému pokusu. Jaime Lannister odhodil svoje zlomené kopí, sáhl po novém, vyměnil si přitom žert se svým panošem. Ohař popohnal svého koně do prudkého klusu. Lannister mu vyjel vstříc. Tentokrát, když se Jaime posunul v sedle, Sandor Clegane se pohnul s ním. Obě kopí se zlomila vpůli, a než se usadily třísky, plnokrevný hnědák bez jezdce cválal pryč, hledaje trávu, zatímco ser Jaime Lannister se válel v hlíně, celý zlatý a pomačkaný.

„Já věděla, že to Ohař vyhraje,“ řekla Sansa. Malíček na ni křikl: „Pokud víš, kdo vyhraje druhý souboj, promluv hned, než mě lord Renly dočista oškube,“ zavolal na ni. Ned se usmál.

„Škoda, že tu není s námi Skřet,“ poznamenal lord Renly. „Vyhrál bych dvakrát tolik.“

Jaime Lannister byl opět na nohou, ale jeho zdobená přilbice ve tvaru lví hlavy se při pádu otočila dokola a promáčkla se, takže ji nemohl sundat z hlavy. Lidé na něj pokřikovali a ukazovali si, dámy a pánové se snažili utlumit svoje chichotání a nad tím vším Ned slyšel krále Roberta, jak se směje hlasitěji než kdokoli jiný. Nakonec museli lannisterského lva odvést ke kováři, slepého a potácejícího se.

Do té doby byl na pozici na konci kolbiště připraven ser Gregor Clegane. Byl mohutný, ten největší muž, jakého kdy Eddard Stark viděl, Robert Baratheon a jeho bratři také byli velcí muži, stejně jako Ohař, a na severu na Zimohradu žil slabomyslný hoch jménem Hodor, který z nich všech činil trpaslíky, ale tento rytíř, jemuž říkali Hora, která jede, by Hodora o pěkný kus převyšoval. Byl o hodně přes sedm stop vysoký, spíš k osmi, s masivními rameny a pažemi silnými jako kmeny mladých stromů. Jeho oř mezi jeho nohama ve zbroji vyhlížel jako poník a kopí, které nesl, vypadalo malé jako násada od koštěte.

Na rozdíl od svého bratra ser Gregor nežil u dvora. Byl to samotář, který zřídkakdy opouštěl svoje vlastní pozemky, snad jen kvůli válkám a turnajům. Když padlo Královo přístaviště, byl s lordem Tywinem. Nově pasovaný sedmnáctiletý rytíř, dokonce i tehdy pozoruhodný svou velikostí a nezkrotnou divokostí. Někteří říkali, že to byl Gregor, kdo roztříštil o zeď lebku maličkého prince, kojeňátka Aegona Targaryena, a šeptalo se, že potom znásilnil jeho matku, dornskou princeznu Eliu, načež ji probodl mečem. Tyhle věci se povídaly jenom tehdy, když Gregor nebyl v doslechu.

Ned Stark si nevzpomínal, že by s tím mužem kdy hovořil, třebaže Gregor s nimi jel během rebelie Balona Greyjoye, jeden rytíř mezi tisícovkami. Znepokojeně ho pozoroval, Ned zřídkakdy přikládal váhu pomluvám, ale to, co se povídalo o seru Gregorovi, bylo víc než zlověstné. Brzy se měl potřetí oženit a proslýchaly se temné řeči o úmrtích jeho prvních dvou manželek. Říkalo se, že jeho pevnost je ponurým místem, kde služebnictvo mizí ve velkých počtech, a dokonce i psi se bojí vstoupit do hodovní síně. Také tam žila jeho sestra, než zemřela mladá za podivných okolností, a oheň, co znetvořil jeho bratra, a nehoda při lovu, během které zahynul jejich otec. Gregor zdědil pevnost, zlato a rodinné pozemky. Jeho mladší bratr Sandor odešel téhož dne, aby složil slib věrnosti Lannisterům a vstoupil do jejich služeb, a říkalo se, že domů se od té doby nikdy nevrátil, dokonce ani na návštěvu.

Když na kolbiště vjel Rytíř květin, davem se rozlehlo mumlání a Ned uslyšel Sansu dychtivé zašeptat: „Och, ten je krásný.“ Ser Loras Tyrell byl štíhlý jako stvol rákosu a oblečený byl v pohádkové stříbrné zbroji vyleštěné do oslepující záře, zdobené rytinami popínavých rostlin a droboučkých pomněnek. Ve stejném okamžiku jako Ned si lid uvědomil, že modř květin pochází ze safírů; z tisíce hrdel se k nebi vzneslo zalapání po dechu. Přes chlapcova ramena visel nařasený těžký plášť. Byl z pomněnek, ze stovek skutečných čerstvých květin všitých do vlněného podkladu.

Jeho kůň byl stejně štíhlý jako jezdec, nádherná šedá klisna, zrozená k rychlosti. Když hřebec sera Gregora ucítil její pach, zaržál. Chlapec z Vysoké zahrady udělal cosi s nohama a jeho kůň se vzepjal stranou, hbitý jako tanečník. Sansa Neda zatahala za rukáv. „Otče, nedovol seru Gregorovi ublížit mu,“ řekla. Ned viděl, že u sebe má růži, co jí ser Loras včera daroval. Jory mu o tom také pověděl.

„Tohle jsou turnajové dřevce,“ vysvětlil své dceři. „Dělají je tak, aby se rozlomily při nárazu, takže se nikomu nic nestane.“ Přesto si nemohl nevzpomenout na mrtvého chlapce ležícího v dvoukoláku s pláštěm lemovaným srpky měsíce, a slova mu v hrdle náhle zhořkla.

Seru Gregorovi se nedařilo udržet svého koně. Oř řehtal, ryl kopyty do země a potřásal hlavou. Hora zvíře prudce kopl do slabin okovanými jezdeckými botami. Kůň se vzepjal a málem ho vyhodil ze sedla.

Rytíř květin pozdravil krále, odjel na konec kolbiště a založil si kopí, připraven. Ser Gregor konečně uklidnil svého oře, zápole s otěžemi. A najednou to začalo. Horův oř propukl v prudký cval, divoce se vrhl vpřed, zatímco klisna se rozběhla hladce jako příliv hedvábí. Ser Gregor otočil svůj štít do pozice, zažongloval s dřevcem a po celou dobu se přitom snažil udržet svého neposlušného koně v přímé linii a najednou byl Loras Tyrell u něho, namířil hrot kopí na svého protivníka a v dalším okamžiku už Hora padal. Byl tak obrovitý, že svého koně strhl na zem s sebou ve změti oceli a masa.

Ned slyšel výkřiky, povzbuzování, pískání, šokovaná lapání po dechu, vzrušené mumlání a nad tím vším skřípavý, nevázaný smích Ohaře. Rytíř květin se svým koněm zastavil na konci kolbiště. Jeho kopí nebylo dokonce ani zlomené. Zvedl si hledí, usmál se a safíry jeho zbroje se zaleskly ve slunci. Dav z něho šílel.

Uprostřed kolbiště se ser Gregor Clegane vyprostil zpod svého koně a namáhavě vstal. Sundal si přilbici z hlavy a praštil jí o zem. Jeho obličej byl temný vzteky a vlasy mu spadly do očí. „Můj meč,“ křikl na svého panoše a chlapec se k němu rozběhl. Mezitím vstal také jeho kůň.

Gregor Clegane koně zabil jediným úderem vedeným s takovou prudkostí, že zvířeti napolo uťal hlavu. Oslavné volání se v okamžiku změnilo ve výkřiky hrůzy. Kůň klesl na kolena, a když umíral, žalostně řičel. Do té doby již ser Gregor kráčel po kolbišti směrem k seru Lorasi Tyrellovi, se svým zakrváceným mečem v ruce. „Zastavte ho!“ vykřikl Ned, ale jeho slova zanikla ve všeobecném pozdvižení. Všichni ostatní také křičeli a Sansa plakala.

Všechno se to seběhlo tak rychle. Rytíř květin také zavolal, aby mu přinesli meč, ale ser Gregor odstrčil jeho panoše stranou a chňapl po uzdě jeho koně. Klisna ucítila krev a vzepjala se. Loras Tyrell se držel v sedle, ale jen tak tak. Ser Gregor mávl svým mečem, prudkým obouručním úderem, který chlapce zasáhl do hrudníku a vyhodil ho ze sedla. Kůň v panice odběhl pryč, zatímco ser Loras zůstal zděšený ležet na zemi. Ale když Gregor zvedl svůj meč k smrtícímu úderu, skřípavý hlas ho varoval: „Nech ho být!“ a v oceli oděná ruka jej odtáhla pryč od chlapce.

Hora se v němé zuřivosti otočil, mávl svým dlouhým mečem ve vražedném oblouku, do kterého vložil všechnu svou sílu, ale Ohař ránu zachytil a odrazil ji a po dobu, která se zdála být věčností, tam oba bratři stáli a sekali po sobě, zatímco ohromenému seru Lorasi Tyrellovi pomáhali do bezpečí. Třikrát Ned viděl sera Gregora mířit vražednými údery na hlavu v přilbici ve tvaru psa, ale Sandor ani jednou nesekl mečem po nechráněném obličeji svého bratra.

Byl to králův hlas, který vše ukončil... Králův hlas a dvacet ozbrojenců. Jon Arryn jim říkával, že velitel potřebuje mít silný hlas do bitvy, a Robert prokázal, že to je pravda, již toho dne na Trojzubci. Použil svůj hlas i nyní: „PŘESTAŇTE S TÍM ŠÍLENSTVÍM!“ zahřímal, „VE JMÉNU VAŠEHO KRÁLE!“

Ohař poklekl na koleno. Vzduch proťal poslední úder sera Gregora a rytíř se konečně vzpamatoval. Upustil meč a zamračeně pohlédl na Roberta, obklopen jeho Královskou gardou a tuctem dalších rytířů a zbrojnošů. Beze slova se otočil, protlačil se kolem Barristana Selmyho a odkráčel z kolbiště. „Nechte ho jít,“ řekl Robert a tak rychle jako odezněla jeho slova, bylo náhle po všem.

„Je teď Ohař vítězem?“ zeptala se Sansa Neda.

„Ne,“ odpověděl jí. „Ještě bude poslední klání, mezi Ohařem a Rytířem květin.“

Ale Sansa přece jen měla pravdu. O pár okamžiků později ser Loras Tyrell vešel zpátky do kolbiště v prostém lněném kabátci a řekl Sandoru Cleganovi: „Vděčím ti za svůj život. Den patří tobě, sere.“

„Já nejsem žádný ser“ odpověděl Ohař, ale přijal vítězství i šampiónův měšec a, možná poprvé v životě, i lásku obyčejného lidu. Zdravili ho a provolávali mu slávu, zatímco on opouštěl kolbiště, aby se vrátil do svého pavilonu.

Když Ned kráčel se Sansou k zápasišti lukostřelců, Malíček, lord Renly a někteří z dalších se k nim připojili. „Tyrell měl vědět, že ta klisna je říji,“ řekl Malíček. „Přísahal bych, že ten kluk celou věc naplánoval. Gregor vždycky měl v oblibě velké, neposlušné oře, spíš živé než rozumné.“ Zdálo se, že ta představa ho pobavila.

Nepobavila však sera Barristana Selmyho. „V úskocích je pramálo cti,“ řekl starý muž škrobeně.

Toho odpoledne chlapec jménem Anguy, obyčejný mladík bez erbu z Dornských blat, vyhrál lukostřeleckou soutěž, při které porazil sera Balona Swanna a Jalabhara Xho o sto kroků, poté, co všichni ostatní lukostřelci byli při střílení na kratší vzdálenosti vyloučeni. Ned poslal Alyna, aby ho vyhledal a nabídl mu místo v pobočníkově stráži, ale chlapec byl opilý vínem, vítězstvím a bohatstvím, o jakém se mu nikdy nesnilo, a odmítl jeho nabídku.

Pak celé tři hodiny probíhala pranice. Zúčastnilo se jí téměř čtyřicet mužů, svobodní jezdci a pokoutní rytíři i nově jmenovaní panoši dychtící po slávě. Bojovali s otupenými zbraněmi ve změti bláta a krve, malé skupinky útočící proti sobě a pak se obracející jeden proti druhému, jak se formovala a bortila chvilková spojenectví, dokud v zápasišti nezůstal na koni jediný muž. Vítězem se stal Rudý kněz, Thoros z Myru, šílenec, který si oholil hlavu a bojoval s plamenným mečem. Vyhrál pranice už předtím; plamenný meč děsil koně ostatních jezdců a nic nedokázalo vyděsit Thorose. Konečným výsledkem byla tři zlomená žebra, roztříštěná klíční kost, tucet zhmožděných prstů, dva koně, které bylo nutno utratit, a mnohem víc řezných a tržných ran, pohmožděnin a modřin, než se kdokoli namáhal počítat. Ned byl neskonale šťastný, že Robert se toho nezúčastnil.

Toho večera při hostině byl Eddard Stark mnohem plnější naděje, než byl po dlouhý čas. Robert byl ve skvělé náladě, Lannistery nebylo nikde vidět, a dokonce i jeho dcery se chovaly poslušně. Jory přivedl Aryu, aby se k nim připojila, a Sansa byla na svoji sestru milá. „Turnaj byl úchvatný,“ povzdechla si. „Měla jsi tam také přijít. Jak se ti tančilo?“

„Jsem bolavá po celém těle,“ odpověděla Arya šťastně a hrdě jí ukázala velkou purpurovou modřinu na noze.

„Ty musíš být hrozná tanečnice,“ řekla Sansa pochybovačně.

Později, když Sansa odešla, aby si poslechla skupinu trubadúrů, jak předvádějí složitou kolovou píseň vzájemně propojených balad zvaných „Tanec draků“, Ned si modřinu prohlédl sám. „Doufám, že Forel na tebe není příliš tvrdý,“ řekl s obavami v hlase.

Arya stála na jedné noze. V poslední době se v tom o hodně zdokonalila. „Syrio říká, že každá bolest je lekcí a každá lekce tě dělá lepším.“

Ned se zamračil. Ten muž, Syrio Forel, k nim přišel s vynikající pověstí a jeho okázalý braavoský styl se dobře hodil k Aryinu štíhlému meči, a přesto... před pár dny chodila po hradě s páskou černého hedvábí uvázanou přes oči. Řekla mu, že Syrio ji učí vidět ušima, nosem a kůží. Předtím ji učil dělat rychlé otočky a přemety dozadu. „Aryo, jsi si jistá, že v tom chceš pokračovat?“

Přikývla. „Zítra budeme chytat kočky.“

„Kočky.“ Ned si povzdechl. „Možná to byla chyba najmout Braavosana. Jestli chceš, požádám Joryho, aby se sám zhostil tvého výcviku. Nebo bych mohl utratit tiché slovo se serem Barristanem. Jako mladík uměl zacházet s mečem nejlépe ze všech mužů v Sedmi královstvích.“

„Já je nechci,“ řekla Arya. „Chci Syria.“

Ned si prohrábl vlasy prsty. Jakýkoli slušný zbrojnoš by Arye poskytl základy útočení a obrany i bez těch nesmyslných šátků přes oči, přemetů a poskakování na jedné noze, ale znal svoji mladší dceru natolik, aby chápal, že nemá smysl dohadovat se s tím umíněným stvořením. „Jak si přeješ,“ řekl. Určitě ji to beztak brzy unaví. „Snaž se být opatrná.“

„Budu,“ slíbila mu vážně, když hladce přeskočila z pravé nohy na levou.

O hodně později, když děvčata odvedl zpátky přes město do hradu a dohlédl na to, aby obě byly bezpečné v postelích, Sansa se svými sny a Arya se svými modřinami, Ned vyšel do svých vlastních komnat na vrcholu Pobočníkovy věže. Přes den bylo teplo a v místnosti bylo dusno a zatuchlo. Ned přešel k oknu a otevřel těžké okenice, aby dovnitř vpustil chladný noční vzduch. Všiml si mihotavé záře svíce vycházející z Malíčkových oken na druhé straně Velkého nádvoří. Bylo hodně po půlnoci. Dole u řeky začaly teprve nyní odeznívat výkřiky opilých kumpánů.

Vytáhl dýku a prohlížel si ji, Malíčkova Čepel, získaná Tyrionem Lannisterem v sázce při turnaji, poslaná, aby Brana zabila ve spánku. Proč? Proč by Skřet chtěl mít Brana mrtvého? Proč by kdokoli chtěl mít Brana mrtvého?

Dýka, Branův pád, to všechno nějak souviselo se smrtí Jona Arryna, cítil to v kostech, ale pravda o Jonově smrti pro něj zůstávala stejnou záhadou jako na samém začátku. Lord Stannis do Králova přístaviště na turnaj nepřijel. Lysa Arryn dál mlčela za vysokými zdmi Orlího hnízda. Panoš byl mrtvý a Jory stále pátral v nevěstincích. Co jiného má kromě Robertova bastarda?

O tom, že zasmušilý učeň mistra zbrojíře je královým synem, Ned nepochyboval. Vzhled Baratheonů byl vpečetěn v jeho obličeji, v jeho čelistech, v jeho očích, v černých vlasech. Renly byl příliš mladý, aby mohl zplodit syna takového věku, Stannis příliš chladný a hrdý ve své počestnosti. Gendry musí být Robertův.

Ale kam se s tím, že tohle ví, dostal? Král měl jiné nemanželské děti rozptýlené po Sedmi královstvích. Otevřeně se přiznal k jednomu ze svých bastardů, chlapci Branova věku, jehož matka byla urozená dáma. Chlapec byl vychováván majordomem lorda Renlyho v Bouřlivém konci.

Ned si vzpomínal také na Robertovo první dítě, dceru narozenou v Údolí, když Robert sám byl stěží víc než chlapcem. Roztomilá malá holčička; mladý lord z Bouřlivého konce se do ní zbláznil. Chodíval tam denně na návštěvy, aby si s dítětem pohrál, a o matku dočista ztratil zájem. Neda tam často vodil s sebou jako společníka, ať už si to přál, či ne. Uvědomil si, že dívce teď bude sedmnáct či osmnáct; bude starší, než byl Robert, když ji zplodil. Podivná myšlenka.

Cersei jistě nebyla úlety svého královského chotě potěšena, ale koneckonců zas tolik nezáleželo na tom, zda král má jednoho bastarda nebo sto. Právo a obyčej zaručovaly nemanželským potomkům jen málo nároků. Gendry, ta dívka v Údolí, chlapec v Bouřlivém konci, žádný z nich nemohl ohrozit Robertovy pravoplatné dědice...

Jeho přemítání bylo narušeno tichým zaklepáním na dveře. „Přišel tě navštívit nějaký muž, můj pane,“ zavolal Harwin. „Nechce říct svoje jméno.“

„Pošli ho dál,“ řekl Ned udiveně.

Návštěvník byl muž v popraskaných, blátem potřísněných botách a těžkém hnědém hávu z té nejhrubší tkaniny, s obličejem zakrytým kápí a rukama zastrčenýma do objemných rukávů. „Kdo jsi?“ zeptal se Ned.

„Přítel,“ odpověděl muž v kápi podivným, tichým hlasem. „Musíme si promluvit o samotě, lorde Starku.“

Zvědavost byla silnější než opatrnost. „Harwine, nech nás o samotě,“ nařídil. Teprve tehdy, když byli sami za zavřenými dveřmi, jeho návštěvník si stáhl kápi z čela.

„Lord Varys?“ vydechl Ned udiveně.

„Lorde Starku,“ řekl Varys zdvořile a posadil se. „Napadlo mne, zda bych tě mohl poprosit o něco k pití?“

Ned naplnil dva poháry letním vínem a podal jeden Varysovi. „Mohl bych procházet na stopu od tebe a nepoznal bych tě,“ řekl nevěřícně. Nikdy neviděl eunucha oblečeného jinak než v hedvábí, sametu a nejbohatším damašku a tento muž páchl potem, místo aby voněl liliemi.

„V to jsem hluboce doufal,“ řekl Varys s úsměvem. „Nechci, aby se jistí lidé dozvěděli, že jsme spolu hovořili v soukromí. Královna si tě dobře hlídá. Tohle víno je velmi dobré. Děkuji ti.“

„Jak ses dostal kolem mých dalších strážných?“ zeptal se Ned. Porther a Cayn stáli na stráži venku před věží a Alyn na schodech.

„Rudá bašta má cesty známé jenom duchům a pavoukům.“ Varys se omluvně usmál. „Nezdržím tě dlouho, můj pane. Jsou zde určité věci, které bys měl vědět. Jsi pobočník krále a král je blázen.“ Eunuchův maskovací tón byl pryč; nyní byl jeho hlas tenký a ostrý jako bič. „Tvůj přítel, já vím, ale přesto blázen... a odsouzený k záhubě, pokud ho zachráníš. Dnes měl namále. Doufali, že ho při turnaji zabijí.”

Ned na okamžik oněměl šokem. „Kdo?“

Varys se napil vína. „Pokud ti to opravdu musím říkat, pak jsi větší blázen než Robert sám, a já přišel za nesprávným člověkem.“

„Lannisterové,“ řekl Ned. „Královna... ne, tomu nevěřím, dokonce ani Cersei taková není. Ona ho žádala, aby nebojoval!“

„Ona mu zakázala bojovat, před jeho bratrem, jeho rytíři a polovinou dvora. Řekni mi upřímně, znáš jistější způsob, jak krále Roberta vehnat do boje? Ptám se tě.“

Ned měl nepříjemný pocit v útrobách. Eunuch mluvil pravdu; řekněte Robertovi Baratheonovi, že nemůže, nesmí nebo by neměl dělat to či ono a bude to totéž, jako byste ho do toho vehnali. „Dokonce i kdyby bojoval, kdo by se odvážil udeřit krále?“

Varys pokrčil rameny. „Pranice se zúčastnilo čtyřicet jezdců. Lannisterové mají mnoho přátel. Uprostřed toho chaosu, s řehtajícími koňmi a lámajícími se kostmi a Thorosem z Myru mávajícím tím svým směšným plamenným mečem, kdo by to mohl nazvat vraždou, kdyby některý z úderů usmrtil Jeho Výsost?“ Přešel ke karafě a dolil si pohár. „Až by ten strašný čin byl spáchán, vrah by byl bez sebe žalem. Téměř ho slyším plakat. Jak smutné. Ovšem není pochyb o tom, že velkodušná a vznešená vdova by se smilovala, zvedla by toho ubohého nešťastníka z prachu a požehnala by mu něžným polibkem odpuštění. Dobrý král Joffrey by neměl jinou možnost než ho omilostnit.“ Eunuch si zamnul bradu. „Nebo by Cersei možná nařídila, aby mu ser Ilyn sťal hlavu, což by pro Lannistery bylo mnohem méně riskantní, ovšem pro jejich přítelíčka by to zřejmě bylo poměrně nemilým překvapením.“

Ned cítil, jak v něm narůstá hněv. „Ty jsi o tom spiknutí věděl, a přesto jsi nic neudělal.“

„Já poroučím našeptávačům, ne bojovníkům.“

„Mohl jsi za mnou přijít dřív.“

„Ach, ano, to připouštím. A ty by ses rozběhl rovnou za králem, viď? A když by si Robert vyslechl, jaké mu hrozí nebezpečí, co myslíš, že by udělal? Přemýšlej o tom.“

Ned se nad tím zamyslel. „Proklel by je všechny a šel by do boje tak či tak, aby jim ukázal, že se nebojí.“

Varys rozpřáhl ruce. „Přiznám se ti ještě k něčemu, lorde Eddarde. Byl jsem zvědavý, co uděláš ty. Proč jsi za mnou nepřišel? ptáš se, a já musím odpovědět: Nu, protože jsem ti nedůvěřoval, můj pane.“

„Ty jsi nedůvěřoval mně?“ Ned byl upřímně ohromen.

„Rudá bašta je přístřeším pro dva druhy lidí, lorde Eddarde,“ řekl Varys. „Pro ty, kteří jsou věrní říši, a pro ty, co jsou věrní jen sami sobě. Až do dnešního rána jsem nebyl schopen říci, na kterou stranu patříš ty... Tak jsem čekal, abych viděl,.., ale nyní to vím s jistotou.“ Usmál se boubelatým našpuleným úsměvem a jeho soukromý obličej a veřejná maska se na okamžik staly jedním. „Začínám chápat, proč z tebe královna má strach. To tedy začínám.“

„To tebe by se měla bát,“ namítl Ned.

„Ne. Já jsem jen to, co jsem. Král mne využívá, to ano, ale stydí se za to. Náš král Robert je tím nejmocnějším válečníkem na světě a tak silný muž má málo v lásce hady, špehy a eunuchy. Kdyby měl přijít den, kdy mu Cersei pošeptá: ,Zab toho muže,' Ilyn Payne mi v oka mrknutí setne hlavu a kdo pak bude truchlit pro ubohého Varyse? Na severu ani na jihu písně pro pavouky nezpívají.“ Natáhl se a dotkl se Neda svojí otylou měkkou rukou. „Ale ty, lorde Starku... myslím si... ne, vím..., že tebe nezabije, dokonce ani kvůli královně, a právě v tom možná spočívá naše spása.“

Bylo toho na něj příliš najednou. Eddard Stark na okamžik netoužil po ničem jiném než vrátit se do Zimohradu, do čisté prostoty severu, kde nepřáteli byla zima a divocí za Zdí. „Robert jistě má jiné loajální přátele,“ namítl. „Svoje bratry, svoji -“

„Ženu?“ dořekl to za něj Varys s úsměvem, který řezal jako ostří nože. „Jeho bratři nenávidí Lannistery, to je pravda, ale nenávidět královnu a milovat krále není jedna a tatáž věc, nemyslíš? Ser Barristan miluje svoji čest a velmistr Pycelle miluje svůj úřad a Malíček miluje svůj malíček.“

„Královská garda -“

„Papírový štít,“ řekl eunuch. „Snaž se netvářit tak šokovaně, lorde Starku. Jaime Lannister sám odpřisáhl věrnost králi jako bratr Bílých mečů, a přitom všichni víme, jakou má jeho přísaha cenu. Dny, kdy bílý plášť nosili muži jako Ryam Redwyne a princ Aemon Dračí rytíř, se změnily v prach a písně. Z těch sedmi je pouze ser Barristan ze skutečné oceli, a ser Barristan je starý. Ser Boros a ser Meryn jsou až do morku kostí královninými muži a mám hluboké podezření ohledně ostatních. Ne, můj pane, kdyby ti muži měli odhalit svou pravou tvář, obávám se, že ty budeš jediný skutečný přítel, který Robertovi zůstane.“

„Na tohle je třeba Roberta upozornit,“ řekl Ned. „Jestli to, co říkáš, je pravda, jestli je dokonce jen část toho pravda, král si to musí vyslechnout sám.“

„A jaký důkaz mu předložíme? Moje slova proti jejich? Moje malé ptáčky proti královně a Králokatovi, proti jeho bratrům a jeho radě, proti strážcům východu a západu, proti celé moci Casterlyovy skály? To raději rovnou pošli pro sera Ilyna, ušetříme si čas. Já vím, kde tyhle cesty končívají.”

„Ano, ale pokud je to, co říkáš, pravda, využijí další příležitosti, která se jim nabídne, a pokusí se o to znovu.“

„To opravdu udělají,“ řekl Varys, „a obávám se, že spíš dříve než později. Myslím, že je nejvyšší měrou znervózňuješ, lorde Eddarde. Ovšem moji malí ptáčkové budou naslouchat a společně jim možná budeme schopni jejich plány překazit, ty a já.“ Vstal a stáhl si kápi do obličeje, aby ho nikdo nepoznal. „Děkuji ti za víno. Ještě si spolu promluvíme. Až se se mnou příště setkáš na zasedání rady, chovej se ke mně svým obvyklým pohrdavým způsobem. Nemělo by ti to činit potíže.“

Byl už u dveří, když Ned zavolal: „Varysi.“ Eunuch se k němu otočil. „Jak zemřel Jon Arryn?“

„Říkal jsem si, kdy se na to zeptáš.“

„Pověz mi to.“

„Slzy z Lys tomu říkají. Vzácná a drahá věc, průzračná a sladká jako voda, a nezanechává žádnou stopu. Prosil jsem lorda Arryna, aby používal ochutnávače, v této místnosti jsem ho o to prosil, jenomže on moje prosby nevyslyšel. Jenom ten, kdo je méně než člověkem, by mohl dokonce jen pomýšlet na takovou věc, řekl mi.“

Ned musel znát zbytek. „Kdo mu dal ten jed?“

„Nepochybně nějaký drahý, milý přítel, který s ním často jídával u jednoho stolu. Ach, jenomže který? Je hodně takových mužů. Lord Arryn byl laskavý, důvěřivý člověk.“ Eunuch si povzdechl. „Byl tu jeden chlapec. Za vše, čím byl, mohl být vděčný Jonu Arrynovi, ale když vdova utekla do Orlího hnízda se vším svým služebnictvem, on zůstal v Králově přístavišti a dobře se mu tu dařilo. Vždycky potěší moje srdce, když vidím, jak se mládí dovede v našem světě prosadit.“ Z jeho hlasu znovu zazníval bič, každé slovo bylo hlasitým prásknutím. „Byl skutečně galantní postavou na turnaji, v tom svém zbrusu novém brnění se srpky měsíců na plášti. Škoda, že zemřel tak předčasně, než jsi s ním stačil promluvit...“

Ned se sám cítil napolo otrávený. „Ten panoš,“ zašeptal. „Ser Hugh.“ Kola uprostřed kol, co jsou uprostřed kol. Nedova hlava pulzovala. „Proč? Proč teď? Jon Arryn byl pobočníkem celých čtrnáct let! Co udělal, že ho najednou museli zabít?“

„Kladl otázky,“ odpověděl Varys a vyklouzl ze dveří.

TYRION

Třesoucí se v chladu před úsvitem, s pohledem upřeným na Chiggena, který porážel jeho koně, Tyrion Lannister si imaginární křídou udělal čárku za další dluh Starků. Když v podřepu sedící žoldnéř otevřel stahovací dýkou břicho zvířete, z nitra trupu stoupala bílá pára. Jeho ruce se pohybovaly obratně, bez jediného chybného řezu; práci bylo třeba udělat co nejrychleji, než pach krve přiláká stínokočky z jejich výšin.

„Dnes večer nikdo z nás nebude mít hlad,“ řekl Bronn. Sám byl takřka stínem; na kost vyzáblý a jako kost tvrdý, s černýma očima, dlouhými černými vlasy a černým strništěm na bradě.

„Někteří z nás možná ano,“ řekl mu Tyrion. „Já koně jím nerad. Především své vlastní koně.“

„Maso je maso,“ odbyl ho Bronn s pokrčením ramen. „Dothrakové mají koňské maso raději než hovězí nebo vepřové.“

„Považuješ mne snad za Dothraka?“ zeptal se Tyrion kysele. Dothrakové jedí koně, to je pravda; také hází své postižené děti divokým psům, kteří pobíhají za khalasary. Dothracké zvyky ho pramálo přitahovaly.

Chiggen ze zakrváceného trupu uřízl tenký pruh masa a podržel ho ve vzduchu, aby si ho prohlédl. „Nechceš ochutnat, trpaslíku?“

„Tu klisnu mi můj bratr Jaime daroval k mému dvacátému třetímu dni jména,“ řekl Tyrion bezvýrazným hlasem.

„V tom případě mu poděkuj za nás za všechny, pokud ho ještě někdy uvidíš.“ Chiggen se zašklebil, odhalil svoje žluté zuby a polkl syrové maso na dvě kousnutí. „Zdá se, že byla dobře živená.“

„Lepší bude, když si maso opečeš s cibulí,“ poznamenal Bronn.

Tyrion se beze slova odbelhal stranou. Chlad se usadil hluboko v jeho kostech a nohy měl tak bolavé, že byl stěží schopen chůze. Možná jeho mrtvá klisna nakonec měla víc štěstí než on. On před sebou měl hodiny další jízdy, doplněné jen pár sousty jídla a krátkým, studeným spánkem na tvrdé zemi, a pak další noc úplně stejnou a další a další a jen bohové věděli, kdy to skončí. „Budiž prokleta,“ zamumlal, když s námahou kulhal po cestě, aby se připojil ke svým věznitelům, „budiž prokleta ona a všichni Starkové.“

Ta vzpomínka jej stále pálila. V jednom okamžiku si objednával večeři a v dalším stál proti místnosti plné ozbrojených mužů, s Jyckem sahajícím po meči, a ta tlustá hostinská křičela: „Ne meče, ne tady, prosím, urození pánové!“

Tyrion spěšně zkroutil Jyckovu paži dolů, než je oba mohli rozsekat na kusy. „Kam se poděla tvoje slušnost, Jycku? Naše dobrá hostitelka říká, že tu žádné meče nechce. Udělej, oč žádá.“ Vynutil ze sebe úsměv, který musel vypadat stejně nejistě jako on sám. „Dopouštíš se smutného omylu, lady Stark. Nehrál jsem žádnou roli při pokusu zavraždit tvého syna. Na mou čest -“

„Lannisterská čest,“ to bylo vše, co řekla. Zvedla ruce, aby se všichni v místnosti mohli podívat. „To jeho dýka zanechala tyto jizvy na mých prstech. Čepel, kterou poslal, aby podřízla mému synovi hrdlo.“

Tyrion cítil hněv kolem sebe, hustý a dusivý, přiživený hlubokými řezy v rukou té Starkovy ženské. „Zabte ho,“ zasyčela jakási opilá coura zezadu a ostatní hlasy se k jejímu volání přidaly, rychleji, než by byl věřil. Samí cizinci, ještě před chvílí přátelští, ale teď volali po jeho krvi, jako honicí psi na stopě.

Tyrion hlasitě promluvil a snažil se přitom zabránit chvění svého hlasu. „Pokud lady Stark věří, že mám na svědomí nějaký zločin, půjdu s ní a budu se z něho zodpovídat.“

Byl to jediný možný způsob. Snažit se probít si cestu z té kaše by bylo jistou pozvánkou do předčasného hrobu. Na její prosbu o pomoc odpověděl dobrý tucet mužů: jeden z Harrenova, tři Brackenové, pár nechutných žoldáků, kteří vypadali, že by ho zabili dřív, než by si stačili odplivnout, a nějací blázniví zemědělští nádeníci, kteří bezpochyby neměli ponětí, co vlastně dělají. Co proti nim měl Tyrion? Dýku u svého pasu a dva muže. Jyck se mečem uměl co ohánět, ale s Morrekem mohl sotva počítat; byl to zčásti koňský pacholek, zčásti kuchař, zčásti sluha, ale rozhodně ne voják. A co se týkalo Yorena, ať jeho sympatie byli jakékoli, všichni černí bratři odpřísáhli, že se nezúčastní žádných bitek a šarvátek v říši. Yoren by neudělal vůbec nic.

A vskutku, když starý rytíř po boku Catelyn Stark řekl,- „Vezměte jim zbraně!“ černý bratr tiše ustoupil stranou, zatímco žoldák Bronn vykročil kupředu, vyrval meč z Jyckových prstů a všem jim sebral jejich dýky. „Dobře,“ řekl starý muž, když napětí v jídelně znatelně pokleslo, „výborně.“ Tyrion ten drsný hlas poznal; zbrojmistr ze Zimohradu, zbavený svých licousů.

Hostinská Catelyn Stark prosila: „Nezabíjejte ho tady!“ a z jejích úst přitom vylétla červená slina.

„Nezabíjejte ho vůbec,“ naléhal Tyrion.

„Odveďte ho někam pryč, nechci tu žádnou krev, moje paní. Nechci tu žádné boje urozených pánů.“

„Odvedeme ho zpátky na Zimohrad,“ řekla a Tyrion si pomyslel: Nu, možná... Do té doby měl možnost rozhlédnout se po místnosti a získat lepší představu o situaci. Pohledem, který se mu naskytl, byl vcelku potěšen. Och, ta Starkova žena byla šikovná, o tom nebylo pochyb. Přinutit je k veřejnému stvrzení slibů odpřísáhnutých jejímu otci pány, kterým sloužili, a pak je vyzvat, aby jí pomohli, a ona jako žena, ano, to bylo sladké. Přesto její úspěch nebyl tak velkolepý, jak by se jí možná zamlouvalo. Podle jeho hrubého odhadu v místnosti muselo být bezmála padesát lidí. Na prosbu Catelyn Stark se jich zvedl pouhý tucet; ostatní se tvářili zmateně, vyděšeně nebo nepřívětivě. Jenom dva z Freyů vstali, jak si Tyrion všiml, a zase se rychle posadili zpátky, když se jejich kapitán nepohnul. Pobavilo by ho to, kdyby se toho odvážil.

„Tak tedy na Zimohrad,“ řekl místo toho. Bude to dlouhá cesta, jak mohl dosvědčit, protože odtamtud právě přijel. Tolik věcí se po ní mohlo přihodit. „Můj otec se bude divit, co se se mnou stalo,“ dodal a zachytil pohled muže s mečem, který mu nabídl, že se vzdá svého pokoje. „Vyplatí slušnou odměnu komukoli, kdo mu doručí zprávu o tom, co se tu dnes stalo.“ Lord Tywin by samozřejmě nic takového neudělal, ale Tyrion by to komukoli vynahradil, až by se dostal na svobodu.

Ser Rodrik se podíval na svoji paní pohledem plným starostí a měl si je proč dělat. „Jeho muži půjdou s ním,“ oznámil starý rytíř. „A vám ostatním děkujeme za to, že o všem, co se tady stalo, pomlčíte.“

Jediné, co Tyrion mohl dělat, bylo dát se do smíchu. Pomlčí? Starý blázen. Pokud nezajme celou hospodu, slovo se začne šířit v okamžiku, kdy odjedou. Svobodný jezdec se zlatou mincí v kapse poletí do Casterlyovy skály jako šíp. Když ne on, pak určitě někdo jiný. Yoren ten příběh odnese na jih. Ten bláznivý zpěvák by z toho také mohl něco vytěžit. Freyové to oznámí svému pánovi a jenom bohové vědí, co možná udělá. Lord Walder Frey sice odpřísáhl věrnost Řekotočí, ale byl to opatrný muž, který drahnou část svého života strávil tím, že si zajišťoval, aby vždycky byl na vítězné straně. Přinejmenším pošle svoje ptáky se vzkazem na jih do Králova přístaviště a možná se odváží udělat víc než to.

Catelyn Stark neztrácela čas. „Musíme okamžitě odjet. Potřebujeme čerstvé koně a zásoby na cestu. Vy muži, vězte, že rod Starků vám navždy bude zavázán svou vděčností. Kdyby se kterýkoli z vás rozhodl pomoci nám střežit naše zajatce a doprovodit nás bezpečně do Zimohradu, slibuji vám, že budete bohatě odměněni.“ To jediné zabralo; ti blázni začali vstávat o překot. Tyrion si prohlížel jejich obličeje; skutečně budou odměněni, přísahal sám sobě v duchu, ale možná ne docela tak, jak si představovali.

A přesto i když ho strkali ven, sedlali koně v dešti a svazovali mu ruce kusem hrubého konopného provazu, Tyrion Lannister ve skutečnosti žádný zvláštní strach nepociťoval. Nikdy ho do Zimohradu nedostanou, vsadil by se o cokoli. Jezdci je dostihnou během dne, ptáci se rozletí do všech stran a některý z říčních lordů se možná bude chtít zalíbit jeho otci natolik, že mu přispěchá na pomoc. Když mu někdo stáhl kápi dolů přes oči a vyzvedl ho do sedla, Tyrion blahopřál sám sobě ke svému důvtipu.

Vydali se na cestu v dešti, rychlým cvalem a zanedlouho byla Tyrionova stehna odraná a bolavá a zadek mu pulzoval bolestí. Dokonce i když už byli v bezpečné vzdálenosti od hostince a lady Catelyn zpomalila do klusu, byla to strašlivě kodrcavá bolavá cesta přes nerovný terén, ještě zhoršovaná jeho slepotou. Každá otočka a obrat jej vystavovaly nebezpečí pádu z koně. Kápě tlumila zvuky, takže nedokázal rozlišit, co kolem něho říkají, a déšť prosákl látkou a přilepil mu ji k obličeji, až nakonec musel namáhavě bojovat o dech. Provaz se mu zařezával do zápěstí a zdálo se, že ho má každou hodinou utažený stále víc. Chtěl jsem se zastavit u teplého ohniště a pečené drůbeže, a ten zatracený zpěvák musel otevřít ústa, pomyslel si zbědovaně. „O tomhle se bude zpívat velká píseň a já jsem ten, kdo ji složí,“ řekl Marillion Catelyn Stark, když jí oznámil svůj nápad jet s nimi, aby se na vlastní oči přesvědčil, jak to „nádherné dobrodružství“ dopadne. Tyrion přemýšlel, zda tomu hochovi ono dobrodružství nadále bude připadat tak nádherné, jakmile je dostihnou lannisterští jezdci.

Déšť konečně ustal a do jeho očí se přes vlhkou látku dralo světlo úsvitu, když Catelyn Stark konečně vydala příkaz sesednout z koní. Hrubé ruce ho stáhly dolů ze sedla, rozvázaly mu pouta a stáhly mu kápi z hlavy. Když uviděl úzkou kamenitou cestu, úpatí kopců divoce se zvedajících do výše kolem nich a zubaté, sněhem pokryté vrcholky na vzdáleném horizontu, všechna naděje z něj náhle vyprchala. „Tohle je horská cesta,“ zalapal po dechu a pohlédl na lady Stark vyčítavým pohledem. „Východní cesta. Říkala jsi, že pojedeme na Zimohrad!“

Catelyn Stark ho obdařila jedním ze svých sotva znatelných úsměvů. „Často a nahlas,“ souhlasila. „Tvoji přátelé nepochybně pojedou tím směrem, až nás budou pronásledovat. Přeju jim hodně zdaru.“

Dokonce i nyní, o celé dlouhé dny později, ho ta vzpomínka plnila hořkou zuřivostí. Celý život se Tyrion holedbal svým důvtipem, jediným darem, kterým, jak se zdálo, byli bohové svolní obdařit ho, ale ta sedmkrát proklatá vlčice Catelyn Stark ho přesto převezla na celé čáře. To vědomí jej bolelo mnohem víc než sama skutečnost jeho zajetí.

Zastavili se jenom na tak dlouho, jak bylo zapotřebí k nakrmení a napojení koní, a pak se znovu vydali na cestu. Tentokrát byl Tyrion kápě ušetřen. Po druhé noci už mu nesvazovali ruce, a jakmile dosáhli výšin, ani se neobtěžovali hlídat ho. Zdálo se, že se jeho útěku neobávají. A proč by měli? Tady nahoře byla země rozeklaná a divoká a horská cesta stěží byla něčím víc než jen kamenitou stezkou. Kdyby utekl, jak daleko by mohl doufat, že se dostane, sám a bez zásob? Pro stínokočky by byl pamlskem a klany, které přebývaly v horských pevnostech, byly sebrankou lapků a hrdlořezů, kteří se neskláněli před jiným zákonem než před mečem.

Přesto je ta Starkovic ženská neúnavně hnala dál. Věděl, kam mají namířeno. Poznal to v okamžiku, kdy mu stáhli kápi z očí. Tyhle hory byly domovským územím rodu Arrynů, a ženou zesnulého pobočníka byla Lysa Tully, Catelynina sestra... a rozhodně ne přítelkyně Lannisterů. Tyrion znal lady Lysu z let jejího pobytu v Králově přístavišti jen povrchně a ani za mák se netěšil na obnovení jejich známosti.

Jeho věznitelé byli shromážděni kolem bystřiny, o kousek níž pod horskou cestou. Koně pili svoji dávku ledově studené vody a spásali trsy hnědé trávy, která vyrůstala ze štěrbin lemujících cestu. Jyck a Morrec se choulili blízko sebe, rozmrzelí a v té nejhorší náladě. Mohor stál nad nimi, opřený o svoje kopí, s kulatou železnou čepičkou na hlavě, ve které vypadal, jako by měl na lebce nasazenou misku. Zpěvák Marillion seděl opodál, potíral svoji harfu olejem a stěžoval si, co to vlhko dělá s jejími strunami.

„Musíme si odpočinout, moje paní,“ řekl bezvýznamný rytíř ser Willis Wode lady Catelyn, když k nim Tyrion přicházel. Byl to muž lady Whent, tupý a arogantní, první, který tehdy v hostinci vstal, aby lady Catelyn pomohl.

„Ser Willis mluví pravdu, moje paní,“ přitakal ser Rodrik. „Tohle je třetí kůň, o kterého jsme přišli -“

„Když nás dostihnou Lannisterové, ztratíme koní mnohem víc,“ připomněla mu. Její obličej byl ošlehaný větrem a pohublý, ale neztratil nic ze svého odhodlání. „Toho se zde obávat nemusíš,“ vložil se do hovoru Tyrion.

„Na tvůj názor se lady neptala, skrčku,“ okřikl ho Kurleket, velký tlustý ohava s nakrátko ostříhanými vlasy a prasečím obličejem. Byl to jeden z Brackenů, zbrojnoš ve službách lorda Jonose. Tyrion si dal práci s tím, že si zapamatoval jejich jména, aby jim později mohl poděkovat za to, s jakým jemnocitem s ním zacházeli. Lannister vždycky splácí svoje dluhy. Kurleket se to ke svému zármutku jednoho dne dozví, stejně jako jeho přátelé Lharys a Mohor, dobrý ser Willis a žoldáci Bronn a Chiggen. Obzvlášť ostrou lekci plánoval pro Marilliona, toho s harfou a tím sladkým tenorovým hlasem, který se s takovou vervou snažil zrýmovat slova skřetovi, kulhavý a mrňavý, aby o téhle potupě mohl složit píseň.

„Nechte ho mluvit,“ nařídila lady Stark.

Tyrion Lannister se posadil na kámen. „Teď naši pronásledovatelé pravděpodobně uhánějí přes Šíji, ženou se za tvojí lží po královské cestě... za předpokladu, že vůbec nějací pronásledovatelé jsou, poněvadž to v žádném případě není jisté. Och, nepochybuji o tom, že ta zvěst k uším mého otce dorazila... Jenomže můj otec mne nemá příliš v lásce a nejsem si jistý, zda se vůbec bude obtěžovat a něco udělá.“ Byla to jen poloviční lež; lord Tywin Lannister se ani za mák nestaral o svého znetvořeného syna, ovšem netoleroval jakékoli znevažování cti svého rodu. „Toto je krutá země, lady Stark. Nenajdeš pomoc a útočiště, dokud nedorazíš do Údolí, a každý kůň, o kterého přijdeš, tím víc zatíží a zpomalí ostatní. Ba co hůř, riskuješ, že přijdeš i o mě. Jsem malý, nemám sílu, a když zemřu, jaký to všechno bude mít smysl?“ To vůbec nebyla lež; Tyrion nevěděl, jak dlouho ještě bude schopen vydržet to vražedné tempo.

„Dalo by se říct, že tvoje smrt má smysl, Lannistere,“ odpověděla Catelyn Stark.

„Já myslím, že ne,“ odvětil Tyrion. „Pokud mne chceš mít mrtvého, stačí říct jen slovo a některý z tvých oddaných přátel mne s radostí obdaří rudým úsměvem.“ Pohlédl na Kurleketa, ale ten muž byl příliš tupý, než aby v jeho slovech vycítil urážku.

„Starkové nevraždí muže ve spaní.”

„Já taky ne,“ řekl. „Znovu ti říkám, že s pokusem zabít tvého syna nemám nic společného.“

„Vrah byl vyzbrojen tvojí dýkou.“

Tyrion cítil, jak se v něm zvedá vlna horka. „To nebyla moje dýka,“ trval na svém. „Kolikrát tě o tom mám ještě ujišťovat? Lady Stark, čemukoli o mně možná věříš, nejsem hlupák. Jenom blázen by vyzbrojil nějakého ošuntělého hrdlořeza svojí vlastní dýkou.“

Na kratičký okamžik se mu zdálo, že v jejích očích spatřil jiskřičku pochybnosti, ale řekla mu jen: „Proč by mi Petyr lhal?“

„Proč medvěd kálí v lesích?“ opáčil Tyrion. „Protože to má v povaze. Lhaní je pro muže jako Malíček stejně přirozené jako dýchání. Ty bys to měla vědět, ty ze všech lidí nejvíc.“

Udělala krok směrem k němu, s obličejem přísně staženým. „Co tím chceš říct, Lannistere?“

Tyrion naklonil hlavu na stranu. „Inu, třeba to, že ho každý muž na dvoře královském slyšel vyprávět, jak tě připravil o panenství, moje paní.”

„To je lež!“ vydechla Catelyn.

„Och, jaký ošklivý drzý skřet,“ řekl Marillion, šokován.

Kurleket tasil svoji dýku, zlověstně vyhlížející zbraň z černého železa. „Stačí jen slovo, moje paní, a hodím ti ten jeho prolhaný jazyk k nohám.“ Jeho prasečí očka se při té představě zaleskla vzrušením.

Catelyn Stark hleděla na Tyriona s takovým chladem v obličeji, jaký ještě nikdy u nikoho neviděl. „Petyr Baeliš mne kdysi miloval. Tehdy byl ještě chlapec. Jeho vášeň byla tragédií pro nás všechny, ale byla ryzí a čistá, nic, co by se dalo urážet. Chtěl moji ruku. Taková je pravda. A ty jsi skutečně zlý člověk, Lannistere.“

„A ty jsi skutečně blázen, lady Stark. Malíček nikdy nemiloval nic než svůj malíček a já tě ujišťuji, že to není tvoje ruka, čím se holedbá, ale tvoje zralá ňadra a tvoje sladká ústa a horko mezi tvýma nohama.“

Kurleket ho popadl za vlasy, prudkým trhnutím mu zvrátil hlavu dozadu a obnažil mu krk. Tyrion pod bradou ucítil chladný polibek oceli. „Mám ho podříznout jako prase, moje paní?“

„Zabij mne a pravda zahyne se mnou,“ zalapal Tyrion po dechu.

„Nech ho mluvit,“ poručila Catelyn Stark.

Kurleket neochotně pustil Tyrionovy vlasy.

Tyrion se zhluboka nadechl. „Jak jsem podle Malíčka přišel k té jeho dýce? Odpověz mi na moji otázku, prosím.“

„Vyhrál jsi ji od něho v sázce během turnaje v den jména prince Joffreye.“

„Když můj bratr Jaime byl vyhozen ze sedla Rytířem květin, tak zněl jeho příběh, nemám pravdu?“

„Ano,“ připustila. Na jejím čele se vytvořila vráska.

„Jezdci!“

Ten výkřik přišel z větrem zbrázděného pahorku nad nimi. Ser Rodrik předtím poslal Lharyse, aby po skále vylezl nahoru a hlídal cestu, zatímco budou odpočívat.

Po dlouhý okamžik se nikdo nepohnul. Catelyn Stark byla první, kdo zareagoval. „Sere Rodriku, sere Willisi, na koně,“ vykřikla. „Ostatní pojeďte za námi. Mohore, hlídej vězně -“

„Dej nám zbraně!“ Tyrion vyskočil na nohy a popadl ji za paži. „Budeš potřebovat každý meč.“

Věděla, že má pravdu, Tyrion to věděl. Příslušníci horských klanů se pranic nestarali nevraživost mezi velkými rody; zabijí Starka a Lannistera se stejnou zuřivostí, tak jako zabíjeli každého. Možná ušetří Catelyn samotnou,- byla ještě mladá, aby jim mohla porodit syny. Přesto váhala.

„Už je slyším!“ vykřikl ser Rodrik. Tyrion otočil hlavu, zaposlouchal se a uslyšel to: dunění kopyt, tuctu koní nebo i víc, blížících se. Najednou se všichni rozhýbali, sahali po zbraních, utíkali ke koním.

Na jejich hlavy padaly kamínky, jak Lharys skákal a klouzal dolů po skále. Bez dechu přistál před lady Catelyn, sprostě vyhlížející muž s rozježenými štětinami rezavě zbarvených vlasů trčících zpod jeho válcovité ocelové přílby. „Dvacet mužů, možná dvacet pět,“ řekl bez dechu. „Podle mého odhadu Mléční hadi nebo Měsíční bratři. Museli mít na cestě hlídky, moje paní. Skryté pozorovatele... vědí, že jsme tady.“

Ser Rodrik Cassel již byl na koni, s mečem v ruce. Mohor se krčil vedle za balvanem, v obou rukou třímal svůj oštěp s kovovým hrotem a mezi zuby měl dýku. „Hej, zpěváku,“ zvolal ser Willis Wode. „Pomoz mi s tím brněním.“ Marillion tam seděl jako přimrazený, s obličejem bledým jako mléko, a tiskl svoji harfu. Tyrionův muž Morrec rychle vstal a pospíchal rytíři pomoci s jeho kyrysem.

Tyrion dál držel Catelyn za paži. „Jinou možnost nemáš,“ řekl jí. „My tři a čtvrtý muž, aby nás hlídal... čtyři muži tady v horách mohou znamenat rozdíl mezi životem a smrtí.“

„Dej mi svoje slovo, že až bude po boji, dobrovolně nám zbraně odevzdáte.“

„Moje slovo?“ Dunění kopyt bylo stále hlasitější. Tyrion se prohnaně zašklebil. „Och, máš je mít, moje paní... na mou lannisterskou čest.“

Na okamžik si myslel, že na něj plivne, ale místo toho vyštěkla: „Dejte jim zbraně,“ a stejně rychle se rozběhla pryč. Ser Rodrik hodil Jyckovi svůj meč a dýku a otočil se, aby se utkal s nepřítelem. Morrec, který dostal luk a toulec plný šípů, poklekl na koleno vedle cesty. Uměl to lépe s lukem než s mečem. A Bronn pospíchal vložit Tyrionovi do rukou sekeru s dvojitým ostřím.

„Se sekerou jsem nikdy nebojoval.“ Zbraň byla v jeho rukou cítit podivně a cize. Měla krátké topůrko, těžkou hlavici a strašlivý bodec na vrcholku.

„Představuj si, že štípeš dříví,“ řekl Bronn a vytáhl z pochvy, kterou měl napříč přes záda, svůj dlouhý meč. Odplivl si a pospíchal se postavit do řady vedle Chiggena a sera Rodrika. Ser Willis vysedl na koně, aby se k nim připojil, potýkaje se s těžkou hrncovitou přilbicí se štěrbinou pro oči a dlouhým černým péřovým chocholem.

„Polena nekrvácejí,“ řekl Tyrion do prázdna. Bez svého brnění si připadal jako nahý. Rozhlédl se kolem sebe po nějakém balvanu a rozběhl se tam, kde se schovával Marillion. „Vypadni jinam.“

„Jdi pryč!“ křikl na něj chlapec. „Já jsem zpěvák a s tímhle bojem nechci mít nic společného!“

„Co, ztratil jsi najednou chuť na dobrodružství?“ Tyrion do mladíka kopal, dokud se neposunul stranou a bylo to jen tak tak. O okamžik později byli jezdci u nich.

Nepředcházeli jim žádní heroldové, žádné troubení na rohy ani dunění bubnů, jenom zachvění strun, když Morrec a Lharys napjali své luky a příslušníci klanu se na ně najednou vyřítili z úsvitu, štíhlí tmaví muži odění ve vařením ztvrdlé kůži a nesourodé zbroji, s obličeji skrytými za mřížkovanými polopřilbami. Jejich ruce v rukavicích třímaly všechny možné zbraně: meče, kopí, nabroušené kosy, kyje s hroty, dýky a těžké železné palice. V jejich čele jel velký muž v pruhovaném plášti z kožešin stínokočky, vyzbrojený nestvůrným dvouručním mečem.

Ser Rodrik vykřikl: „Za Zimohrad!“ a vyjel jim vstříc, s Bronnem a Chiggenem vedle sebe, křičícími jakýsi bojový pokřik beze slov. Ser Willis Wode je následoval, mávaje nad hlavou bijákem, nestvůrnou železnou koulí s hroty na řetězu. „Za Harrenov Za Harrenov“ volal, Tyrion cítil náhlé nutkání vyskočit, zamávat svojí sekerou a zařvat: „Za Casterlyovu skálu!“ ale ten šílený nápad ho záhy přešel a on se za balvanem přikrčil ještě níž.

Slyšel ržáni vystrašených koní a třeskot kovu o kov. Chiggenův meč škrábl po tváři jezdce v kroužkové zbroji, a Bronn se mezi lapky vehnal jako vichřice, porážeje nepřátele po své levici i pravici. Ser Rodrik bušil do velkého muže v plášti ze stínokočky, jejich koně tančili jeden kolem druhého, zatímco muži si vzájemně uštědřovali úder za úderem. Jyck se vyšvihl na koně a beze zbroje se rozjel do středu rvačky. Po chvíli Tyrion spatřil šíp trčící z hrdla muže v plášti ze stínokočky. Když otevřel ústa, aby vykřikl, vychrstla mu z nich krev. Než spadl ze svého koně, ser Rodrik již bojoval proti někomu jinému.

Najednou Marillion zavřeštěl a přikryl si hlavu harfou, protože přes jejich balvan přeletěl kůň. Když se jezdec otočil a zamířil zpátky k nim, mávaje kolem sebe ostnatým železným kyjem, Tyrion za balvanem vstal a oběma rukama vší silou máchl svou sekerou. Ostří zasáhlo kupředu se řítícího koně do krku s hlasitým, vzhůru vedeným pfank a Tyrion málem uvolnil svoje sevření, protože zvíře se se zoufalým zaržáním plnou vahou začalo hroutit k zemi. Podařilo se mu vykroutit sekeru a neohrabaně uskočit stranou. Marillion měl menší štěstí. Kůň a jezdec se v jedné obrovité změti řítili k zemi přímo na zpěváka. Tyrion přitančil zpátky, zatímco noha hrdlořeza byla přišpendlena pod jeho padlým koněm a pohřbil sekeru do mužových zad, těsně nad lopatky.

Když se snažil uvolnit svoji zbraň z jeho těla, uslyšel pod mužem a jeho koněm sténat Marilliona. „Pomozte mi někdo,“ lapal zpěvák po dechu. „Bohové smilujte se, já krvácím.“

„Já myslím, že to je spíš koňská krev,“ ušklíbl se Tyrion. Zpod mrtvého zvířete se vyplazila zpěvákova ruka a zaškrábala v hlíně jako pavouk s pěti nohama. Tyrion na tápající prsty dupl patou a ucítil uspokojivé prasknutí. „Zavři oči a předstírej, že jsi mrtvý,“ poradil zpěvákovi, než zvedl svoji sekeru a odvrátil se.

Poté události dostaly rychlý spád. Úsvit byl plný řevu a výkřiků, prosycený pachem krve, a svět se změnil v chaos. Kolem uší mu svištěly šípy a odrážely se od skal. Uviděl Bronna shozeného z koně, bojujícího s mečem v každé ruce. Tyrion se držel na okraji bitky, klouzal od balvanu k balvanu a odvažoval se ven ze stínů, aby sekal po nohou projíždějících koní. Našel zraněného příslušníka klanu, usmrtil ho a vzal si mužovu polopřilbu. Byla mu na jeho velkou hlavu příliš těsná, ale Tyrion byl rád, že má alespoň nějakou ochranu. Jycka napadli zezadu, zatímco řezal do muže před sebou, a později Tyrion zakopl přes Kurleketovo tělo. Prasečí obličej byl rozdrcen na kaši palcátem, ale Tyrion poznal dýku, kterou vytáhl z mužových mrtvých prstů. Zastrkoval si ji za pas, když vtom uslyšel ženský výkřik.

Catelyn Stark stála zády ke kamenné tváři hory, obklíčená třemi muži, z nichž jeden seděl na koni a druzí dva stáli na zemi. Ve svých zmrzačených dlaních neohrabaně svírala dýku, ale už neměla kam ustoupit a oni kolem ní byli ze tří stran. Ať si tu děvku vezmou, pomyslel si Tyrion, a užijte si to, a přesto jaksi pochyboval. A pak, dokonce ještě předtím, než si uvědomil, že je u nich, zasáhl prvního muže zezadu do kolene a těžká hlava jeho sekery rozštípla maso a kost jako shnilé dřevo. Polena, která krvácejí, pomyslel si Tyrion nejapně, když se k němu otočil druhý muž. Tyrion couvl před jeho mečem, ohnal se sekerou a muž se zvrátil dozadu... a Catelyn Stark popošla kupředu a podřízla mu svojí dýkou hrdlo. Muž na koni si vzpomněl na jakousi naléhavou záležitost někde jinde a spěšně odcválal.

Tyrion se rozhlédl kolem sebe. Všichni nepřátelé byli poraženi nebo zmizeli. Boj jaksi skončil, zatímco se nedíval. Všude kolem leželi umírající koně a zranění muži, naříkali a sténali bolestí. K jeho velkému ohromení nebyl jedním z nich. Uvolnil svůj stisk a nechal sekeru s žuchnutím dopadnout na zem. Ruce měl lepkavé krví. Přísahal by, že se rval celý den, ale zdálo se, že slunce se na obloze pohnulo stěží o kousek.

„Tvoje první bitva?“ zeptal se Bronn později, když se skláněl na Jyckovým tělem a stahoval mu boty. Byly to dobré boty, jak se příslušelo na muže lorda Tywina; silná kůže, naolejovaná a pružná, mnohem jemnější než ta, ze které byly ušity Bronnovy boty.

Tyrion přikývl. „Můj otec by byl tak hrdý,“ řekl. V nohách pociťoval takové křeče, že byl stěží schopen stát. Zvláštní bylo, že během bitvy bolest vůbec nevnímal.

„Teď bys potřeboval ženu,“ řekl Bronn a v jeho černých očích se zablesklo. Nacpal boty do brašny u svého sedla. „Není nic lepšího než žena, poté cos byl zakrvácen v bitvě, to mi věř.“

Chiggen přestal obírat těla lapků na dost dlouho, aby si odfrkl a olízl si rty.

Tyrion pohlédl tam, kde lady Stark obvazovala seru Rodrikovi rány. „Já bych byl pro, kdyby si ona dala říct,“ řekl. Svobodní jezdci propukli v smích a Tyrion se při té představě pousmál. Tohle je začátek.

Poté klečel u bystřiny a umýval si krev z obličeje vodou chladnou jako led. Když se belhal zpátky k ostatním, znovu pohlédl na zabité. Mrtví příslušníci klanů byli hubení, otrhaní muži, jejich koně kost a kůže a podměrečné velikosti, s vyčnívajícími žebry. Zbraně, které jim Bronn a Chiggen ponechali, vůbec nepůsobily impozantním dojmem. Kyje, hole, kosa... Vzpomněl si na velkého muže v plášti ze stínokočky, který bojoval se serem Rodrikem dvouručním mečem, ale když našel jeho tělo roztažené na kamenité zemi, muž nebyl koneckonců zas tak velký, plášť byl pryč a Tyrion viděl, že čepel jeho meče je na mnoha místech odštípaná a její levná ocel poskvrněná rzí. Nebylo divu, že příslušníci klanů zanechali na zemi devět mrtvol.

Oni měli jenom tři mrtvé; dva zbrojnoše lorda Brackena, Kurkeleta a Mohora, a jeho vlastního muže Jycka, který se pokusil o nanejvýš bláznivý kousek s nekrytými zády. Blázen do samého konce, pomyslel si Tyrion.

„Lady Stark, naléhám na tebe, abychom se vším spěchem pokračovali dál,“ řekl ser Willis Wode, který se skrze hledí své přilbice obezřetně rozhlížel po vrcholcích pahorků kolem nich. „Na chvíli jsme je zahnali, ale myslím, že ne příliš daleko.“

„Musíme pohřbít naše mrtvé, sere Willisi,“ řekla. „Byli to stateční muži. Nenechám je tady napospas havranům nebo stínokočkám.“

„Tahle půda je ke kopání příliš kamenitá,“ namítl ser Willis.

„V tom případě nanosíme kameny na mohyly.“

„Nanos si kamenů, kolik chceš,“ řekl jí Bronn, „ale udělej to beze mě a bez Chiggena. Já mám na práci jiné věci než nosit kameny pro mrtvoly... například dýchat.“ Pohlédl na zbytek těch, co přežili. „Všichni z vás, co doufáte, že budete žít, až přijde soumrak, pojeďte s námi.“

„Moje paní, obávám se, že mluví pravdu,“ řekl ser Rodrik znaveně. Starý rytíř byl v boji zraněn, mečem, který ho sekl hluboko do levé paže a letícím oštěpem, který ho škrábl do krku, a jeho hlas prozrazoval jeho věk. „Když se tu budeme zdržovat, určitě na nás zaútočí znovu, a podruhé už bychom to nemuseli přežít.“

Tyrion viděl na Catelynině obličeji hněv, ale jinou možnost neměla. „Snad nám to bohové odpustí. Vyjedeme ihned.“

Nyní už si na nedostatek koní stěžovat nemohli. Tyrion přesunul svoje sedlo na Jyckova grošovaného valacha, který vypadal dostatečně silný na to, aby vydržel ještě další tři nebo čtyři dny. Už chtěl nasednout, když tu vykročil kupředu Lharys a řekl mu: „Vezmu si nazpět svoji dýku, skrčku.“

„Ať si ji nechá.“ Catelyn Stark shlížela dolů ze svého koně. „A postarej se o to, aby dostal zpátky také sekeru. Možná ji bude potřebovat, až nás znovu napadnou.“

„Máš moje díky, paní,“ řekl Tyrion, když nasedal na koně.

„Ušetři si je,“ odbyla ho stroze. „Nedůvěřuji ti o nic víc než předtím.“ Byla pryč, než se zmohl na odpověď.

Tyrion si upravil na hlavě svoji ukradenou polopřílbu a vzal si od Bronna sekeru. Vzpomněl si na to, jak jeho cesta začala, se spoutanými zápěstími a kápí staženou přes hlavu, a pomyslel si, že tohle rozhodně znamená zlepšení. Lady Stark ať si svoji důvěru ponechá; dokud mu neseberou sekeru, může počítat s tím, že má v té její hře navrch.

Ser Wylis Wode vyjel jako první, Bronn jel úplně vzadu, s lady Stark bezpečně uprostřed a serem Rodrikem jako jejím stínem vedle ní. Marillion při jízdě vrhal zasmušilé pohledy dozadu na Tyriona. Zpěvák měl zlomených několik žeber, svoji harfu a všechny čtyři prsty na ruce, kterou používal ke hře, ale den pro něj přesto neznamenal naprostou ztrátu; někde přišel k nádhernému plášti ze stínokočky, z husté černé kožešiny proťaté bílými pruhy. Tiše se choulil pod jejími záhyby a pro tentokrát neměl, co by řekl.

Než ujeli půl míle, uslyšeli za sebou divoké vrčení stínokoček a později hlasité vřeštění bestií peroucích se spolu nad mrtvolami, které nechali za sebou. Marillion viditelně zbledl. Tyrion popojel k němu. „Zbabělec,“ řekl, „se hezky rýmuje s krkavec“ Kopl svého koně do slabin a přejel kolem zpěváka za serem Rodrikem a lady Catelyn.

Pohlédla na něj a její rty se sevřely těsněji k sobě.

„Jak jsem ti říkal předtím, než jsme byli tak neomaleně vyrušeni,“ začal Tyrion, „v té Malíčkové povídačce je vážná trhlina. Ať už o mně věříš čemukoli, lady Stark, ujišťuji tě o tomhle, nikdy neuzavírám sázky proti členům své rodiny.“

ARYA

Jednouchý černý kocour nahrbil záda a zasyčel na ni. Arya šla uličkou, lehce balancovala na bříškách bosých chodidel, naslouchala bušení svého srdce, dýchala pomalými hlubokými nádechy a výdechy. Tiše jako stín, říkala si, lehce jako peříčko. Kocour ostražitýma očima pozoroval, jak se k němu blíží.

Chytání koček bylo obtížné. Její ruce byly plné napolo zhojených škrábanců a obě kolena měla pokrytá strupy, jak si je odřela do krve při nacvičování přemetů a kotrmelců. Zpočátku jí vždycky utekla i kuchařova vypasená kočka, ale Syrio jí nedával pokoj ve dne v noci. Když k němu doběhla s krvácejícíma rukama, řekl jen: „Tak pomalu? Snaž se být rychlejší, děvče. Tvoji nepřátelé ti uštědří víc než jen pár škrábanců.“ Jemně jí rány poťukal myrským ohněm, který pálil tak, že se musela kousat do rtů, aby se nedala do křiku. Pak ji poslal ven za dalšími kočkami.

Rudá bašta byla plná koček: líných číč vyhřívajících se na sluníčku, studenookých myšilovů mrskajících ocasy, rychlých malých koťátek s drápky jako jehličky, koček dvorních dam, pravidelně kartáčovaných a důvěřivých, rozcuchaných stínů brouzdajících kolem hromad hnoje. Jednu po druhé Arya honila, aby je vždycky nakonec popadla a hrdě přinesla Syriovi Forelovi... Všechny, až na tohodle jednouchého černého kocouřího ďábla. „To je skutečný král tohoto hradu,“ řekl jí jeden ze zlatých plášťů. „Starší než hřích a dvakrát tak prohnaný. Kdysi král hostil královnina otce a ten černý bastard vyskočil na stůl a popadl pečenou křepelku rovnou z prstů lorda Tywina. Robert se smál tak, že málem pukl. Od toho se drž raději dál, dítě.“

Utíkal před ní přes polovinu hradu; dvakrát kolem Pobočníkovy věže, přes nádvoří mezi vnitřními a vnějšími hradbami, proběhl stájemi, pak dolů po točitých schodech, kolem malé kuchyně a prasečího dvora a kasáren zlatých plášťů, podél úpatí říční stěny a vzhůru po dalších schodech a tam a zpátky přes Zrádcův chodníček a do nejrůznějších roztodivných budov a zase ven, dokud Arya už vůbec nevěděla, kde je.

Teď ho konečně měla. Z obou stran se blízko k sobě skláněly vysoké stěny a před ní byla holá masa kamenné zdi bez oken. Tiše jako stín, opakovala si, klouzajíc kupředu, lehce jako pírko.

Když byla na tři kroky od něj, kocour vyrazil. Vyběhl doleva, zakličkoval doprava a Arya za ním doprava a pak doleva, odřezávajíc mu únikovou cestu. Hlasitě zasyčel a snažil se proklouznout jí mezi nohama. Rychle jako had, řekla si v duchu, chňapla po něm a její ruce se sevřely kolem jeho vypaseného těla. Přitiskla si ho k hrudníku, otočila se s ním dokola a dala se do smíchu, zatímco jeho drápy se zaťaly do přední části jejího krátkého koženého kabátce. Vždycky tak rychlá, políbila ho rovnou mezi oči a v okamžiku těsně předtím, než jeho drápy našly její obličej, trhla hlavou dozadu. Kocour zavřeštěl a zaprskal.

„Co to té kočce dělá?“

Ohromená Arya pustila kocoura a otočila se po hlase. Zvíře v okamžiku zmizelo. Na konci uličky stála dívka s hřívou zlatých kučer, oblečená pěkné jako panenka v modrém saténu. Vedle ní byl malý zavalitý světlovlasý chlapec se vzepjatým jelenem vyšitým perličkami na přední části kabátce a s miniaturním mečem u pasu.

„Co děláš s tou kočkou, chlapče?“ zeptala se Myrcella znovu příkrým hlasem. Svému bratrovi řekla: „To je ale orvaný kluk, viď? Podívej se na něho.“ Zahihňala se.

„Orvaný, špinavý, smradlavý kluk,“ souhlasil Tommen.

Oni mě nepoznali, uvědomila si Arya. Dokonce ani nevědí, že jsem děvče. Nebylo divu; byla bosá a špinavá, vlasy měla z dlouhého běhu hradem zacuchané, oblečená byla v krátkém kabátci rozervaném kočičími drápy a v hnědých kalhotách z hrubé látky, odříznutých nad koleny. Při chytání koček se člověk neobléká do sukní a hedvábí. Rychle sklopila hlavu a poklekla na koleno. Snad ji opravdu nepoznají. Pokud ano, nikdy by jí to neprošlo. Septa Mordane by byla uražená až za hrob a Sansa by s ní z pocitu hanby už nikdy nepromluvila.

Kupředu popošla stará tlustá septa. „Chlapče, jak ses sem dostal? V téhle části hradu nemáš co pohledávat.“

„Těch se člověk nikdy nezbaví,“ zabručel jeden z rudých plášťů. „Je to stejné, jako byste se snažili udržet venku krysy.“

„Ke komu patříš, chlapče?“ vyptávala se septa. „Odpověz mi. Co je to s tebou, jsi snad němý?“

Arye uvízl hlas v hrdle. Kdyby odpověděla, Tommen a Myrcella by ji určitě poznali.

„Godwyne, přiveď ho sem,“ řekla septa. Vyšší ze strážných k ní zamířil uličkou.

Panika jí sevřela hrdlo jako obří ruce. Arya by nedokázala promluvit, ani kdyby na tom závisel její život. Klidně jako stojatá voda, říkala si v duchu.

Když se Godwyn natáhl, aby ji chytil, Arya se rozhýbala. Rychle jako had. Naklonila se doleva, takže jeho prsty se jen letmo dotkly její paže a zavrtěla se kolem něho jako na obrtlíku. Hladce jako letní hedvábí. Než se strážný stačil otočit za ní, uháněla pryč uličkou. Rychle jako jelen. Septa na ni cosi křičela. Arya jí proklouzla mezi nohama, silnýma a bílýma jako dva mramorové sloupy, vstala, narazila do prince Tommena, který tvrdě dopadl na zem a vyjekl: „Aúúú!“ a pak prokličkovala kolem druhého strážného a už byla za nimi a plnou rychlostí běžela dál.

Slyšela výkřiky, pak dusot kroků, ozývající se blízko za ní. Vrhla se k zemi a překulila se. Strážný v rudém plášti proběhl kolem ní a zakopl, Arya rychle vstala. Nad sebou uviděla okno, vysoké a úzké, stěží víc než jen střílnu pro lučištníka. Vyskočila, chytila se parapetu, vytáhla se nahoru, zatajila dech a kroucením se protáhla dovnitř. Kluzce jako úhoř. Skočila dolů, dopadla na zem před vyděšenou posluhovačku, vyskočila, oprášila si pavučinu ze šatů a opět se rozběhla, ven ze dveří, pak dlouhou síní, dolů po schodech, přes kryté nádvoří, zabočit kolem rohu, přes zeď a dlouhým, úzkým oknem do hrobově temného sklepa. Zvuky pronásledování za ní byly stále tišší a tišší.

Arya byla bez dechu a naprosto ztracená. Jestli ji poznali, je v tom až po uši, ale říkala si, že tak zlé to snad nebude. Utíkala před nimi příliš rychle, než aby ji poznali. Rychle jako jelen.

Skrčila se ve tmě na bobek, zády opřená o vlhkou zeď, naslouchala zvukům pronásledovatelů, ale jediným zvukem bylo bušení jejího srdce a vzdálené odkapávání vody. Tiše jako stín, říkala si v duchu. Divila se, kde se to ocitla. Když před časem přišla do Králova přístaviště, za nocí ji pronásledovaly zlé sny o tom, jak se v hradu ztratila. Otec jí řekl, že Rudá bašta je menší než Zimohrad, ale v jejích snech byla vždycky nezměrná, nekonečné kamenné bludiště se stěnami, které jako by se posouvaly a měnily za jejími zády. Bloudila v nich ponurými halami kolem vybledlých tapiserií, sbíhala po točitých schodištích, probíhala přes nádvoří nebo po kamenných mostech a od stěn se ozvěnou odrážely její výkřiky, na které nikdo neodpovídal. V některých místnostech jako by z rudého kamene prosakovala a odkapávala krev a nikde nemohla najít jediné okno. Někdy slýchala hlas svého otce, ale vždycky z velké dálky a bez ohledu na to, jak usilovně za ním běžela, byl stále slabší a slabší, dokud neodezněl do ticha a Arya byla sama ve tmě.

Uvědomila si, že ve velké tmě je právě teď. Přitiskla svá holá kolena těsně k hrudi, objala si je pažemi a zachvěla se. Bude tiše čekat a počítat do deseti tisíc. Pak už bude bezpečné nepozorovaně vylézt ven a najít cestu domů.

Než při svém počítání došla k osmdesáti sedmi, místnost se začala prosvětlovat, jak se její oči přizpůsobovaly tmě. Tvary kolem ní začínaly pomalu nabývat formu. Skrze šero na ni hladově hleděly obrovité prázdné oční důlky a nejasně viděla rozježené obrysy dlouhých zubů. Zavřela oči, kousla se do rtu a poslala svůj strach pryč. Až se na ně podívá znovu, obludy tam nebudou. Nikdy tam nebyly. Předstírala, že ve tmě vedle ní je Syrio, šeptá jí do ucha. Klidná jako stojatá voda, říkala sama sobě. Silná jako medvěd. Divoká jako rosomák. Otevřela oči.

Obludy tam stále byly, ale její strach pominul.

Arya opatrně vstala a natáhla ruku před sebe. Nestvůrné hlavy byly všude kolem ní. Zvědavě se jedné dotkla, divíc se, zda je skutečná. Konečky prstů letmo pohladily masivní čelist. Byla cítit až moc skutečně. Kost pod její dlaní byla hladká, studená a tvrdá na dotek. Přejela prsty po jednom zubu, černém a ostrém, po dýce stvořené ze tmy, a celá se roztřásla.

„Je to mrtvé,“ řekla nahlas. „Je to jenom lebka, ta mi ublížit nemůže.“ A přesto jako by to monstrum vědělo, že tam je s ním. Cítila jeho prázdné oči sledující ji v šeru a v té temné, jeskyňovité místnosti bylo něco, co ji nemělo rádo. Couvla před lebkou dozadu a narazila do druhé, ještě větší než ta první. Na okamžik cítila, jak se jí zuby netvora zarývají do ramene, jako by si to chtělo ukousnout kus masa. Arya se otočila na patě, cítila, jak se zachytila kůže jejího kabátce a trhá se, když za ni zatahal obrovitý zub, a pak už utíkala. Ze tmy před ní se vyloupla další lebka, největší obluda ze všech, ale Arya ani nezpomalila. Přeskočila hřeben černých zubů velkých jako meče, prořítila se hladovými čelistmi a vrhla se proti dveřím.

Její ruce našly těžký kovový kruh zasazený v dřevu a prudce jím škubly. Dveře chvíli odolávaly a pak se pomalu začaly otevírat dovnitř, se skřípotem tak hlasitým, že Arya si byla jistá, že musí být slyšet po celém městě. Otevřela dveře jen natolik, aby se jimi mohla protáhnout, a vběhla do chodby za nimi.

Pokud v místnosti s obludami byla tma, pak chodba byla tou nejhlubší jámou sedmi pekel. Klidná jako stojatá voda, řekla si Arya, ale dokonce i když svým očím dala chvilku, aby se přizpůsobily, nebylo tam k vidění nic, jenom nejasný šedivý obrys dveří, kterými právě prošla. Zamávala si prsty před obličejem, cítila, jak se hýbe vzduch, ale neviděla nic. Byla jako slepá.

Vodní tanečník vidí všemi svými smysly, připomněla sama sobě. Zavřela oči, zklidnila dech, jedna, dva, tři, a vpila se do ticha, natahujíc ruce před sebe.

Konečky prstů se dotkla hrubého neopracovaného kamene po své levici. Vydala se kupředu podél zdi; s rukou klouzající po povrchu kamene dělala malé pátravé krůčky temnotou. Všechny chodby někam vedou. Tam, kde je cesta dovnitř, je i cesta ven. Strach seká hlouběji než meč. Nebude se bát. Měla pocit, že takto ušla hodný kus cesty, když tu náhle chodba končila a do tváře jí zavanul studený vzduch. Přes obličej jí přelétly vlasy.

Odkudsi hluboko zezdola uslyšela zvuky. Škrábání bot o kámen, vzdálené hlasy. Zeď ozářilo mihotavé světlo, třebaže jen velmi slabě, a ona uviděla, že stojí na kraji velké černé studny, jámy o průměru dvaceti stop vedoucí hluboko do země. Do oblých stěn byly jako schody vsazeny velké kameny, ve spirále sestupující níž a níž, temné jako schody do samotného pekla, o kterém jim vypravovala stará chůva. A vzhůru z temnoty, ven z útrob země něco přicházelo...

Arya nahlédla přes okraj a ucítila na obličeji studený dech jámy. Hluboko pod sebou viděla světlo jediné pochodně, malé jako plamínek svíčky, ve kterém rozlišila dva muže. Jejich stíny se vlnily na stěnách studny, vysoké jako obři. Slyšela jejich hlasy rozléhající se ozvěnou v hluboké šachtě.

„... našel jednoho bastarda,“ říkal jeden. „Ostatní také brzy najde. Za den, dva, za čtrnáct dní...“

„A až se dozví pravdu, co udělá?“ zeptal se druhý hlas s melodickým přízvukem Svobodných měst.

„To vědí jen bohové,“ odpověděl první hlas. Arya viděla chomáč šedého kouře stoupající z pochodně, vlnící se jako hádek. „Ti blázni se pokusili zabít jeho syna, a co hůř, udělali z toho frašku. On není muž, který se dá odstranit tak snadno. Varuji tě, vlk a lev brzy skočí jeden druhému po krku, ať to budeme chtít, či ne.“

„Příliš brzy, příliš brzy,“ posteskl si hlas s přízvukem. „Co dobrého by z války vzešlo teď? Ještě nejsme připraveni. Pozdrž to.“

„To je jako bych měl poručit času. Považuješ mne snad za čaroděje?“

Ten druhý se uchechtl. „To ani v nejmenším.“ Plameny olízly chladný vzduch. Vysoké stíny už byly téměř na vrcholu a o okamžik později muž držící pochodeň vešel do jejího zorného pole, se svým společníkem po boku. Arya se odplížila pryč od studny, lehla si na břicho a přitiskla se na zem vedle zdi. Když muži vyšli na vrchol schodiště, zatajila dech.

„Co podle tebe mám dělat?“ zeptal se ten, co nesl pochodeň, statný muž v koženém poloplášti. Dokonce i v těžkých botách jeho chodidla bezhlučně klouzala po kameni. Pod ocelovou čepičkou měl zjizvený obličej a strniště tmavého vousu, oděný byl v kroužkové zbroji na vařené kůži a za pasem měl dýku a krátký meč. Arya měla pocit, že něco na něm jí připadá podivně známého.

„Když může zemřít jeden pobočník, proč by nemohl druhý?“ odpověděl muž s přízvukem a vidlicovitým žlutým vousem. „Tančil jsi ten tanec předtím, můj příteli.“ Arya si byla jistá, že toho druhého muže nikdy předtím neviděla. Byl odpudivě tlustý, a přesto se zdálo, že našlapuje zlehka, nese svou váhu na ploskách chodidel, jak by to dokázal vodní tanečník. Ve světle pochodní se zaleskly jeho prsteny, rudé zlato a bledé stříbro, osázené rubíny, safíry, žlutýma tygříma očima. Měl po prstenu na každém prstě; na některých dokonce dva.

„Předtím není teď a tento pobočník není tamten,“ namítl zjizvený muž, když vystoupili do chodby. Nehybná jako kámen, řekla Arya sama sobě, tichá jako stín. Oslepeni září své pochodně, nevšimli si jí přitisknuté ke kamenné podlaze, jen pár stop od nich.

„Možná ne,“ odpověděl ten s vidlicovitým vousem a zastavil se, aby nabral dech po dlouhém výstupu. „Nicméně, potřebujeme čas. Princezna čeká dítě. Khal nic nepodnikne, dokud se jeho syn nenarodí. Víš přece, jací jsou ti divoši.“

Muž s pochodní do něčeho strčil. Arya uslyšela tajuplné zarachocení. Od stropu sjela velká kamenná deska, rudá ve světle pochodně, a dopadla na zem s ohlušující ránou, která ji téměř přiměla vykřiknout. Tam, kde předtím byl vchod do studny, nebylo nic než kámen, pevný a neporušený.

„Pokud se nerozhýbe brzy, možná pak už bude příliš pozdě,“ řekl statný muž v kovové čepičce. „Tohle už není jen hra pro dva hráče, pokud vůbec kdy byla. Stannis Baratheon a Lysa Arryn uprchli mimo můj dosah a našeptávači říkají, že kolem sebe shromažďují meče. Rytíř květin napsal do Vysoké zahrady, naléhá na svého lorda otce, aby poslal jeho sestru ke dvoru. Ta dívka je čtrnáctiletá panna, sladká, krásná a učenlivá, a lordu Renlymu a seru Lorasovi by se zamlouvalo, kdyby s ní král léhal, oženil se s ní a učinil ji novou královnou. Malíček... jen bohové vědí, jakou hru hraje Malíček. Nejvíc ze všech mi přesto za nocí nedává spát lord Stark. Má toho bastarda, má knihu a brzy bude znát pravdu. A jeho žena teď unesla Tyriona Lannistera, díky Malíčkově neprozřetelnému zásahu. Lord Tywin to bude považovat za těžkou urážku a Jaime chová ke Skřetovi podivnou náklonnost. Pokud Lannisterové vyrazí na sever, pohnou se zároveň s nimi i Tullyové. Pozdrž to, říkáš ty a já odpovídám uspiš to. Dokonce ani ti nejšikovnější žongléři nedokáží udržet ve vzduchu stovku koulí navěky.“

„Ty jsi víc než žonglér, starý příteli. Jsi skutečný čaroděj. Chci po tobě jen to, abys ta svá kouzla prováděl ještě o chvíli déle.“ Vydali se pryč chodbou, ve směru, kterým přišla Arya, kolem místnosti s obludami.

„Udělám vše, co bude v mých silách,“ řekl tiše ten s pochodní. „Potřebuju zlato a dalších padesát ptáčků.“

Nechala je odejít hodný kus cesty před sebe, pak se začala plížit za nimi. Tiše jako stín.

„Tolik?“ Světlo se mihotalo v dálce před ní a hlasy byly stále slabší. „Takové, co potřebuješ, je těžké najít... tak mladé, aby si neuvědomovali, co vlastně dělají... možná starší... ti neumírají tak snadno...”

„Ne. Mladší jsou bezpečnější... chovej se k nim laskavě...“

„…když budou držet jazyk za zuby...“

„...riziko...“

Dlouho poté, co hlasy odezněly v dálce, stále viděla světlo jejich pochodně, kouřící hvězdu, která jí ukazovala cestu. Dvakrát se jí zdálo, že zmizela, ale Arya pokračovala rovně dál a v obou případech se ocitla na vrcholu příkrého, úzkého schodiště, s pochodní planoucí hluboko pod ní. Pospíchala za světýlkem, dolů a dolů. Jednou zakopla o kámen a spadla proti zdi. Pod prsty nahmatala jen hlínu podepřenou trámovým dřívím, zatímco předtím byly stěny tunelu pokryty kamenem.

Musela se za nimi takto plížit celé míle. Když jí jejich světlo nadobro zmizelo z očí, neexistovalo jiné místo, kam by mohla jít, než kupředu. Znovu nahmatala zeď a šla podle ní, slepá a ztracená, a alespoň si přitom představovala, že Nymeria ťape ve tmě po jejím boku. Nakonec se ocitla po kolena hluboko v zapáchající vodě, přála si, aby dokázala tančit po jejím povrchu, tak jak to možná uměl Syrio, a říkala si, zda ještě vůbec někdy uvidí světlo. Když se vynořila do nočního vzduchu, venku se již úplně setmělo. Zjistila, že stojí v ústí odpadní stoky, tam, kde vtékala do řeky. Arya páchla tak strašlivě, že se svlékla rovnou na místě, odhodila svoje špinavé šaty na břehu řeky a ponořila se hluboko do černé vody. Plavala, dokud se necítila čistá, a pak vylezla ven z vody, rozechvělá chladem. Když si prala šaty, po cestě u řeky jeli nějací jezdci, ale pokud i viděli hubené nahé děvče máchající si svoje hadříky ve svitu měsíce, nevěnovali mu pozornost.

Byla celé míle od hradu, ale kdekoli v Králově přístavišti stačilo jen zvednout zrak vzhůru k Rudé baště na Aegonově kopci, takže nehrozilo nebezpečí, že by se ztratila. Než přišla ke strážnici u brány, šaty měla téměř suché. Padací mříž byla spuštěná a brána zavřená na závoru, a tak zamířila k postrannímu vchodu. Muži ve zlatých pláštích, kteří měli hlídku, se jen ušklíbli, když jim řekla, aby ji pustili dovnitř. „Tady nemáš co pohledávat,“ odbyl ji jeden z nich. „Zbytky z kuchyně jsou rozdané a po setmění už sem žebráky nepouštíme.“

„Já nejsem žádný žebrák,“ ohradila se. „Já tady žiju.“

„Řekl jsem, že tu nemáš co pohledávat. Potřebuješ štulec za ucho, aby se ti zlepšil sluch?“

„Chci vidět svého otce.“

Strážní si vyměnili pohledy. „Já chci ošukat samotnou královnu, za všechno to dobro, co mi prokazuje,“ řekl ten mladší.

Starší z mužů se zasmál. „Kdopak je tvůj otec, chlapče, městský krysař?“

„Pobočník krále.“

Oba muži se dali do smíchu, ale pak proti ní ten starší mávl pěstí, ležérně, asi jako by člověk chtěl praštit krysu. Arya viděla ránu přicházet ještě předtím, než se muž pohnul, couvla před ním, a aniž se jí dotkl, uskočila stranou. „Já nejsem chlapec,“ vyjekla na ně. „Jsem Arya Stark ze Zimohradu, a pokud se na mě odvážíte sáhnout, můj otec nechá vaše hlavy nabodnout na kůly. Když mi nevěříte, přiveďte z Pobočníkovy věže Joryho Cassela nebo Vayona Poolea.“ Založila si ruce v bok. „Otevřete mi teď bránu, nebo potřebujete štulec za uši, abyste lépe slyšeli?“

Když ji Harwin a Tlustý Tom přivedli dovnitř, její otec byl sám v soláru a u jeho lokte mírným plamenem hořela olejová lampa. Skláněl se nad tou největší knihou, jakou kdy viděla, s popraskanými žlutými stránkami plnými kostrbatého písma, vázanou ve vybledlé kůži, ale zavřel ji, aby si vyslechl Harwinovo hlášení. Když muže se slovy díků propouštěl, jeho obličej byl velmi přísný.

„Uvědomuješ si, že polovina mojí stráže tě musela jít ven hledat?“ řekl Eddard Stark, když se ocitli o samotě. „Septa Mordane je bez sebe strachy. Je v septu, kde se modlí za tvůj bezpečný návrat. Aryo, ty přece víš, že nikdy nemáš chodit za brány hradu bez mého svolení.”

„Já jsem za brány nešla,“ vyhrkla. „Tedy nechtěla jsem. Byla jsem dole ve sklepeních, jenomže ta se proměnila v tunel. Všude tam byla tma a já neměla pochodeň ani svíci, abych si posvítila na cestu, takže jsem musela jít za nimi. Nemohla jsem se vrátit zpátky cestou, kterou jsem přišla, protože tam bylo strašně moc oblud. Otče, oni mluvili o tom, že tě zabijí! Ne ty obludy, dva muži. Neviděli mě, protože jsem byla nehybná jako kámen a tichá jako stín, ale slyšela jsem je. Říkali, že máš tu knihu a bastarda a že když může zemřít jeden pobočník, proč by se to nemohlo stát i druhému? Tohle je ta kniha? Vsadila bych se, že tím bastardem je Jon.“

„Jon? Aryo, o čem to mluvíš? Kdo to říkal?“

„Oni přece,“ odpověděla. „Byl tam jeden tlustý s prsteny a žlutým vousem rozvětveným jako vidlička a další v kroužkové zbroji a ocelové čepičce a ten tlustý říkal, že to ještě musí pozdržet, ale ten druhý se s ním hádal, že už nemůže vydržet žonglovat a že vlk a lev skočí jeden druhému po krku a že to je všechno fraška.“ Snažila se vzpomenout si na zbytek. Nerozuměla docela všemu, co říkali, a teď to měla v hlavě všechno popletené. „Ten tlustý říkal, že princezna čeká dítě. Ten v ocelové čepičce měl pochodeň a říkal, že si musí pospíšit. Myslím, že to byl čaroděj.“

„Čaroděj?“ řekl Ned s vážnou tváří. „Měl snad dlouhou bílou bradu a vysokou špičatou čepici posetou hvězdami?“

„Ne! vůbec to nebylo jako v příbězích staré chůvy. Nevypadal jako čaroděj, ale ten tlustý říkal, že jím je.“

„Já tě varuju, Aryo, jestli mi tyhle nesmysly povídáš jen proto, abys -“

„Ne, říkala jsem ti, že to bylo ve sklepeních, u místa s tajnou zdí. Honila jsem kočky a...“ Protáhla obličej. Kdyby se přiznala k tomu, že shodila na zem prince Tommena, opravdu by se na ni rozčílil. „... a vlezla jsem prostě do toho okna. Za ním jsem našla obludy.“

„Obludy a čarodějové,“ řekl její otec. „Zdá se, že jsi prožila nemalé dobrodružství. Říkáš, že ti muži, cos je slyšela, hovořili o žonglování a frašce?“

„Ano,“ připustila Arya, „jenomže -“

„Aryo, byli to kejklíři,“ řekl jí otec. „V Králově přístavišti teď musí být na tucet hereckých skupin, přišly si vydělat nějaký ten peníz od návštěvníků turnaje. Nejsem si jistý, co ti dva dělali na hradě, ale možná je král požádal o představení.”

„Ne.“ Umíněně zavrtěla hlavou. „To nebyli -“

„V žádném případě bys neměla za nikým chodit ani ho špehovat. Také se mi nezamlouvá představa, že moje dcera pronásleduje kočky a leze přitom do divných oken. Podívej se na sebe, drahé dítě. Celé paže máš pokryté šrámy. Už to trvá příliš dlouho. Vyřiď Syriovi, že bych si s ním rád promluvil -“

Jeho slova přerušilo krátké, náhlé zaklepání na dveře: „Promiň, lorde Eddarde,“ ozval se Desmond z chodby, „ale je tu černý bratr a prosí o slyšení. Říká, že to je v naléhavé záležitosti. Myslel jsem si, že bys to rád věděl.“

„Noční hlídka u mne má dveře vždycky otevřené,“ řekl její otec.

Desmond muže pustil dovnitř. Byl hrbatý a ošklivý, s neupraveným vousem a nepraným oděvem, ale otec ho přivítal srdečně a zeptal se ho na jméno.

„Yoren, nechť se ti zlíbí, můj pane. Omlouvám se za tuto pozdní hodinu.“ Uklonil se Arye. „Toto musí být tvůj syn. Má tvoji podobu.“

„Já jsem děvče,“ řekla Arya roztrpčeně. Pokud starý muž přijel od Zdi, musel přitom jet přes Zimohrad. „Znáš moje bratry?“ zeptala se vzrušeně. „Robb a Bran jsou na Zimohradu a Jon je na Zdi. Jon Sníh, je teď taky v Noční hlídce, určitě ho znáš, má zlovlka, bílého s červenýma očima. Je Jon už průzkumníkem? Já jsem Arya Stark.“ Starý muž v páchnoucích černých šatech se na ni díval zaraženě, ale Arya jako by nebyla schopná přestat. „Až pojedeš zpátky na Zeď, vezmeš ode mě Jonovi dopis, když mu ho napíšu?“ Přála si, aby tu Jon s ní byl právě teď. On by uvěřil všemu o sklepení i o tlustém muži s vidlicovitým vousem a čaroději v kovové čepičce.

„Moje dcera často zapomíná na slušné vychování,“ omlouval ji Eddard Stark s mírným úsměvem, který změkčoval jeho slova. „Prosím tě o odpuštěni, Yorene. Poslal tě můj bratr Benjen?“

„Nikdo mě neposlal, můj pane, kromě starého Mormonta. Jsem tady, abych našel muže pro Zeď, a až Robert bude příště pořádat audienci, pokleknu před ním a vyslovím naše potřeby, abych se dozvěděl, zda král a jeho pobočník nemají v žalářích nějaké mizery, kterých by se rádi zbavili. Docela dobře by se ale dalo říct, že jsem tady také kvůli Benjenu Starkovi. Jeho krev zčernala, učinila ho mým bratrem, stejně jako je tvým. To kvůli němu jsem přišel. Jel jsem rychle, to ano, málem jsem po cestě uštval svého koně, jak jsem ho hnal, ale ostatní jsem nechal daleko za sebou.“

„Ostatní?“

Yoren si odplivl. „Žoldáky, svobodné jezdce a další verbež. Ten hostinec jich byl plný a já jsem viděl, jak všichni větří. Pach krve nebo pach zlata, nakonec všichni cítili to samé. Žádný z nich ale neměl namířeno do Králova přístaviště. Někteří odcválali do Casterlyovy skály, která je blíž. Lord Tywin už se to určitě dozvěděl, na to můžeš vzít jed.“

Otec se zamračil. „O čem to mluvíš?“

Yoren pohlédl na Aryu. „Raději bych s tebou hovořil o samotě, můj pane, prosím o prominutí.”

„Jak si přeješ. Desmonde, doprovoď moji dceru do jejích komnat.“ Políbil ji na čelo. „Dokončíme náš rozhovor zítra.“

Arya stála na místě jako vrostlá do podlahy. „Jonovi se nic zlého nestalo, že ne?“ zeptala se Yorena. „Ani strýci Benjenovi?“

„Nu, co se Starka týče, o tom nic nevím. Ten chlapec, Sníh, byl v pořádku, když jsem odjížděl ze Zdi, Ti dva mi ale starosti nedělají.“

Desmond ji vzal za ruku. „Tak jdeme, moje paní. Slyšela jsi otce.“

Arya neměla jinou možnost než jít s ním, a v duchu litovala, že to není Tlustý Tom. S Tomem by se kvůli nějaké výmluvě mohla pozdržet u dveří a slyšela by, co Yoren říká otci, ale Desmond byl příliš chytrý, než aby její trik neprohlédl. „Kolik strážných můj otec má?“ zeptala se ho, když sestupovali k její ložnici.

„Tady v Králově přístavišti? Padesát.“

„Ty bys nedovolil, aby ho někdo zabil, viď že ne?“ zeptala se.

Desmond se zasmál. „V tomto ohledu buď bez obav, moje paní. Lorda Eddarda střežíme ve dne v noci. Ujišťuji tě, že se mu nemůže nic stát.“

„Lannisterové mají víc než padesát mužů,“ poznamenala Arya.

„To mají, jenomže každý seveřan má cenu deseti jižanských šermířů, takže můžeš klidně spát.“

„Co kdyby poslali čaroděje, aby ho zabil?“

„Nu, co se tohodle týče,“ odpověděl Desmond a tasil svůj meč, „u čarodějů je to úplně stejné jako u jiných lidí, když jim setneš hlavu.“

EDDARD

„Roberte, prosím tě,“ žadonil Ned, „poslouchej, co říkáš. Ty mluvíš o vraždě dítěte.“ „Ta děvka je těhotná!“ Králova pěst s hlasitým zaduněním dopadla na desku poradního stolu. „Já tě varoval, že k tomu dojde, Nede. Tam u mohylových hrobů jsem tě varoval, ale ty ses mě neobtěžoval poslouchat. Tak si to poslechneš teď. Chci je mrtvé, matku i dítě, oba, a toho šílence Viseryse taky. Je ti to dost jasné, nebo to mám opakovat? Chci je mrtvé.“

Ostatní rádci se snažili ze všech sil předstírat, že jsou někde jinde. Nepochybně všichni byli chytřejší než on. Eddard Stark si zřídkakdy připadal tak sám. „Když to uděláš, navždy pošpiníš svou čest.“

„Ať špína klidně padne na moji hlavu, jen když se to udělá. Nejsem tak slepý, abych neviděl stín sekery, která mi visí nad krkem.“

„Žádná sekera tu nevisí,“ řekl Ned svému králi. „Jenom stín stínu, dvacet let zmizelého... tedy pokud je vůbec tohle pravda.“

„Pokud?“ zeptal se Varys tiše a zamnul si svoje napudrované dlaně. „Můj pane, ty mi křivdíš. Proč bych tobě a radě měl přinášet lži?“

Ned chladně pohlédl na eunucha. „Přinesl jsi nám šeptání zrádce půl světa vzdáleného, můj pane. Možná se Mormont zpletl. Možná lže.“

„Ser Jorah by se mne neodvážil oklamat,“ řekl Varys s vychytralým úsměvem. „Na to se spolehni, můj pane. Vím s jistotou, že princezna čeká dítě.“

„To říkáš ty. Pokud se mýlíš, nemusíme se ničeho obávat. Pokud to děvče potratí, nemusíme se ničeho obávat. Když porodí dceru místo syna, nemusíme se ničeho obávat. Jestliže dítě zemře jako malé, nemusíme se ničeho obávat.“

„Ale co když to bude chlapec?“ naléhal Robert. „Co když bude žít?“

„Mezi nimi a námi se stále bude prostírat Úzké moře. Začnu se bát Dothraků až naučí své koně běhat po vodě, k čemuž hned tak nedojde.“

Král se zhluboka napil vína a změřil si Neda sedícího z opačné strany poradního stolu žhavým pohledem. „Takže ty mi radíš nedělat nic, dokud se to dračí sémě nevylodí se svou armádou u mých břehů, je to tak?“

„To dračí sémě je v lůně své matky,“ odpověděl Ned. „Dokonce ani Aegon nezačal se svými dobyvatelskými válkami, dokud nebyl odstaven od mateřského prsu.“

„Bohové! Ty jsi tvrdohlavý jako pratur, Starku.“ Král se rozhlédl kolem sněmovního stolu. „A co vy ostatní? Založili jste si někam jazyky? Copak nikdo z vás nedovede rozumně promluvit k tomuhle bláznovi se zamrzlým obličejem?“

Varys krále obdařil lichotivým úsměvem a položil svou měkkou dlaň na Nedův rukáv. „Chápu tvoje obavy, lorde Eddarde, opravdu je chápu. Poskytlo mi pramálo radosti přinést tuto smutnou zprávu naší radě. Je to strašná věc, o které musíme rozvažovat, ničemná věc. Avšak my, kteří si dovolujeme vládnout, musíme dělat ničemné věci pro dobro říše, jakkoli nás to může bolet.“

Lord Renly pokrčil rameny. „Mně ta záležitost připadá docela prostá. Měli jsme Viseryse a jeho sestru zabít už před lety, ale Jeho Výsost můj bratr se dopustil té chyby, že dal na radu Jona Arryna.“

„Milosrdenství nikdy není chybou, lorde Renly,“ opáčil Ned. „Na Trojzubci tehdy ser Barristan skolil tucet dobrých mužů, Robertových přátel i mých. Když ho před nás přivedli, vážně zraněného a blízko smrti, Roose Bolton na nás naléhal, aby mu nechali podříznout hrdlo, ale tvůj bratr řekl: ‚Nezabiju muže za věrnost, za to, že dobře bojoval,‘ a poslal pro svého vlastního mistra, aby seru Barristanovi ošetřil rány.“ Pohlédl na krále dlouhým chladným pohledem. „Jinak by tady s námi dnes tento muž neseděl.”

Robert měl alespoň tolik studu, že se začervenal. „To bylo něco jiného,“ namítl. „Ser Barristan je rytířem Královské gardy.“

„Zatímco Daenerys je čtrnáctileté děvče.“ Ned věděl, že se odvážil hodně za bod, kam to bylo moudré, ale nedokázal být zticha. „Roberte, ptám se tě, proč jsme povstali proti Aerysu Targaryenovi, když ne proto, abychom učinili přítrž vraždění dětí?“

„Abychom učinili konec s Targaryeny!“ zavrčel král.

„Tvoje Výsosti, nikdy mne nenapadlo, že zrovna ty bys měl z Rhaegara strach.“ Ned se snažil vytěsnit ze svého hlasu odstín pohrdání, ale nedařilo se mu to. „Copak se z tebe během těch let stal takový slaboch, že se chvěješ při pomyšlení na pouhý stín nenarozeného dítěte?“

Robert zrudl. „To stačilo, Nede,“ varoval ho s prstem namířeným do jeho obličeje. „Už ani slovo. Copak jsi zapomněl, kdo je tady králem?“

„Ne, Tvoje Výsosti,“ odpověděl Ned. „A ty?“

„Dost!“ zařval král. „Už je mi z těch řečí nanic. Ať jsem proklatý, jestli tomu neudělám rázný konec. Co na to vy ostatní?“

„Je nutné ji zabít,“ prohlásil lord Renly.

„Jinou možnost nemáme,“ zamumlal Varys. „Je to smutné, tak smutné...“

Ser Barristan Selmy zvedl od stolu svoje bledé modré oči a řekl: „Tvoje Výsosti, je čestné, když zabiješ nepříteli na bitevním poli, ale hanebné, když ho zabiješ v matčině lůně. Odpusť mi, ale musím souhlasit s lordem Eddardem.“

Velmistr Pycelle si odkašlal, což byl proces, který jako by se vlekl celé minuty. „Můj řád slouží říši, ne vladaři. Kdysi jsem radil králi Aerysovi stejně věrně, jako nyní radím králi Robertovi, takže proti tomu mladému děvčeti nepřechovávám žádnou zlou vůli. Přesto se vás zeptám takto - kdyby měla přijít válka, kolik by v ní položilo život vojáků? Kolik měst by bylo vypáleno? Kolik dětí by bylo vzato svým matká, aby skončily nabodnuté na hrotech oštěpů?“

Pohladil si svůj bohatý bílý vous, nekonečné smutně, nekonečně unaveně. „Není moudřejší, ba dokonce laskavější, aby nyní Daenerys Targaryen zemřela, tak aby desítky tisíc mohly žít?“

„Laskavější,“ přitakal Varys. „Och, moudře a pravdivě řečeno, velmistře. Je to tak. Kdyby bohové ve své nevypočitatelnosti obdařili Daenerys Targaryen synem, říše by krvácela.“

Malíček byl na řadě poslední. Když na něj Ned pohlédl, lord Petyr potlačil zívnutí. „Když se ocitneš v posteli s ošklivou ženou, nejlepší věcí, kterou můžeš udělat, je zavřít oči a v klidu pokračovat,“ prohlásil. „Čekání tu dívčinu nezkrásní. Líznout jí a skoncovat tak s ní.“

„Líznout ji?“ opakoval ser Barristan.

„Ocelovým jazykem,“ řekl Malíček.

Robert se otočil tváří ke svému pobočníkovi. „Nu, to bychom měli, Nede. Pouze ty a Selmy jste v této záležitosti proti. Jedinou otázkou, která zůstává, je ta, koho poslat, aby ji zabil?“

„Mormont touží po královském odpuštění,“ připomněl mu lord Renly.

„Zoufale,“ řekl Varys, „jenomže ještě víc si cení svého života. Princezna se nyní blíží k Vaes Dothrak, kde tasit meč znamená jistou smrt. Kdybych vám řekl, co by Dothrakové provedli s nebožákem, který by si troufl použít meč na jejich khaleesi, žádný z vás by v noci nespal.“ Pohladil si svoji napudrovanou tvář. „Co takhle jed... slzy z Lys, dejme tomu. Khal Drogo by nikdy nepoznal, že nešlo o přirozenou smrt.“

Ospalé oči velmistra Pycelleho se otevřely. Podezřívavě je přimhouřil na eunucha.

„Jed je zbraní zbabělce,“ namítl král.

Ned toho slyšel dost. „Ty pošleš najemné vrahy, aby zabili čtrnáctiletou dívku, a chceš se přitom ohánět ctí?“ Odstrčil svoji židli a vstal. „Udělej to sám, Roberte. Muž, který vynese smrtelný ortel, by sám měl tít mečem. Podívej se jí do oči, než ji zabiješ. Popatři její slzy, poslechni si její poslední slova. Když už nic jiného, dlužíš jí alespoň toto.“

„Bohové!“ zaklel král, a ta slova z něj vytryskla, jako by jen stěží dokázal ovládat svůj hněv. „Ty opravdu nedáš pokoj? Budiž proklat!“ Sáhl po džbánu vína po své levici, zjistil, že je prázdný, a mrštil jím o zeď, kde se rozbil na tisíc kousků. „Došlo mi víno a došla mi trpělivost. Už toho mám dost! Prostě to udělejte!“

„Já se na té vraždě podílet nebudu, Roberte. Udělej si, co chceš, ale nežádej po mně, abych ti na to vtiskl svoji pečeť.“

Chvíli se zdálo, jako by Robert tomu, co mu Ned říká, nerozuměl. Vzdorovitost nebyla pokrmem, který by musel ochutnávat často. S tím, jak přicházelo pochopení, jeho obličej se pomalu měnil. Přimhouřil oči a zpod jeho vysokého sametového límce se mu do tváří začal šplhat nach. Rozzuřeně na Neda namířil prst. „Jsi pobočníkem krále, Nede Starku. Uděláš, co ti poručím, nebo si najdu pobočníka, který mě bude poslouchat.“

„Přeju mu hodně úspěchů.“ Ned si odepjal těžkou sponu, která držela záhyby jeho pláště, důmyslně zdobenou stříbrnou ruku, která byla odznakem jeho hodnosti. Položil ji na stůl před krále, rozesmutněn vzpomínkou na muže, který mu ji připjal, na přítele, kterého kdysi miloval. „Myslel jsem, že jsi lepší člověk, Roberte. Myslel jsem, že jsme získali ušlechtilejšího krále.“

Robertův obličej měl purpurovou barvu. „Ven!“ zaskřehotal, dusící se ve svém hněvu. „Ven, proklatče, s tebou jsem skončil! Na co ještě čekáš? Běž, utíkej zpátky na ten svůj Zimohrad. A dbej o to, abych už nikdy nemusel spatřit tvůj obličej, nebo ti přísahám, že nechám tvoji hlavu nabodnout na kůl!“

Ned se uklonil a bez jediného dalšího slova se otočil na patě. Cítil, jak se mu do zad vpalují Robertovy oči. Když kráčel pryč ze sněmovních komnat, za jeho zády se po kratičké pauze znovu rozpoutala diskuse. „Na Braavosu existuje jistá sekta, která si říká Muži bez tváří,“ poznamenal velmistr Pycelle.

„Máte někdo představu o tom, jak jsou drazí!“ namítl Malíček. „Za polovinu ceny byste mohli najmout celou armádu obyčejných nájemných vrahů, a to by bylo za vraždu obyčejného obchodníka. Netroufám si říct, kolik by si mohli účtovat za princeznu.“

Zavírající se dveře za ním jejich hlasy umlčely. Před místností stál na stráži ser Boros Blount, oblečený v dlouhém bílém plášti a zbroji Královské gardy. Pohlédl na Neda koutkem oka, rychle a zvědavě, ale na nic se neptal.

Když kráčel přes nádvoří zpět k Pobočníkově věži, vnímal dusno a tíži dne. Ve vzduchu byla cítit předzvěst deště. Ned by ho jen uvítal. Možná by ho učinil alespoň o maličko čistějším. Když přišel do svého soláru, dal si zavolat Vayona Poolea. Majordomus přišel okamžitě. „Poslal jsi pro mne, můj lorde pobočníku?“

„Už jím nejsem,“ řekl mu Ned. „Král a já jsme se pohádali. Vracíme se na Zimohrad.“

„Neprodleně začnu s přípravami, můj pane. K tomu, abychom připravili všechno na cestu, budeme potřebovat čtrnáct dní.“

„Dva týdny možná mít nebudeme. Možná nebudeme mít ani den. Král poznamenal něco v tom smyslu, že by rád viděl mou hlavu nabodnutou na kůlu.“ Ned se zamračil. Ve skutečnosti nevěřil, že by mu král ublížil, ne Robert. Nyní je rozezlený, ale když mu Ned zmizel z oči, jeho hněv vychladne jako vždy.

Jako vždy? Najednou si s nepříjemným pocitem uvědomil, že myslí na Rhaegara Targaryena. Patnáct let mrtvý a Robert ho nenávidí stejně jako tehdy. Byla to znepokojivá myšlenka... A byla tu ještě jedna věc, ta záležitost s Catelyn a Skřetem, na kterou ho upozornil Yoren. Brzy vyjde na světlo, tak jistě jako vyjde slunce, a s králem posedlým tak temným hněvem... Robert se možná nestará ani za mák o Tyriona Lannistera, ale dotklo by se to jeho pýchy, a Ned raději ani nepomýšlel na to, co by mohla udělat královna.

„Nejbezpečnější by bylo, kdybychom se na cestu vydali okamžitě,“ řekl Pooleovi. „Vezmu s sebou svoje dcery a pár mužů stráže. Vy ostatní můžete vyjet za námi, až bude vše připraveno. Informuj Joryho, ale neříkej to nikomu jinému, dokud já a děvčata neodjedeme. Hrad je plný očí a uší a já bych byl raději, kdyby o mých plánech nikdo nevěděl.”

„Jak poroučíš, můj pane.“

Když odešel, Eddard Stark přešel k oknu a zamyšleně se u něj posadil. Neviděl žádnou jinou možnost, kterou by mu Robert ponechal. Měl by mu za to poděkovat. Bude milé vrátit se zpátky na Zimohrad. Nikdy z něj neměl odjíždět. Čekají tam na něj jeho synové. Možná by on a Catelyn mohli společně přivést na svět syna, až se vrátí, ještě nejsou tak staří. Poslední dobou často zjišťoval, že sní o sněhu a hlubokém tichu vlčího lesa za noci.

A přesto jej pomyšlení na odchod plnilo také hněvem. Tolik toho zůstalo nevykonáno. Robert a jeho rada zbabělců a pochlebovačů ožebračí říši, když na ně nikdo nedohlédne... nebo ještě hůř, prodá ji Lannisterům ve splátkách za svoje dluhy. A stále ho znepokojovala také pravda o smrti Jona Arryna. Ano, našel pár střípků informací, které ho přesvědčily o tom, že Jon skutečně byl zavražděn, ale nebylo to víc než jen stopa zvířete na území rozlehlého lesa. Sám to zvíře zatím nespatřil, ale cítil, že tam je, číhající, ukryté, zrádné.

Najednou ho napadlo, že by se na Zimohrad mohl vrátit po moři. Ned nebyl mořeplavcem a za běžných okolností by dal přednost královské cestě, ale kdyby se na sever vydal lodí, mohl by se zastavit v Dračím kameni a promluvit se Stannisem Baratheonem. Pycelle poslal havrana přes vodu se zdvořilým dopisem, ve kterém Ned lorda Stannise požádal, aby se vrátil na svoje křeslo v malé radě. Žádná odpověď však nepřišla, jen ticho, které ještě prohloubilo jeho podezření. Ned si byl jistý, že lord Stannis zná tajemství, kvůli kterému Jon Arryn zemřel. Pravda, kterou hledá, na něj možná čeká na prastaré ostrovní pevnosti Targaryenů.

A až ji budeš znát, co pak? Některým tajemstvím je lépe, zůstanou-li ukrytá. Některá tajemství jsou příliš nebezpečná, než aby ses o ně dělil, dokonce i s těmi, které miluješ a důvěřuješ jim. Ned z pochvy u svého pasu vytáhl dýku, kterou mu dala Catelyn. Skřetovu dýku. Proč by ten chtěl mít Brana mrtvého? Nepochybně aby ho umlčel. Další tajemství nebo jenom jiné vlákénko stejné pavučiny?

Že by součástí toho všeho byl Robert sám? Nemyslel si to, ale kdysi si také nemyslel, že Robert by přikázal zavraždit nedospělou ženu a její nenarozené dítě. Catelyn se snažila varovat ho. Znával jsi toho muže, řekla mu. Král je pro tebe cizí člověk. Čím dříve opustí Královo přístaviště, tím lépe. Pokud zítra ráno vyplouvá na sever nějaká loď, bude dobré být na její palubě.

Znovu si zavolal Vayona Poolea a poslal ho do doků, aby se pozeptal, tiše a rychle. „Najdi pro mne dobrou loď se zkušeným kapitánem,“ řekl svému majordomovi. „Nehledím na velikost jejích kajut ani na kvalitu jejího vybavení, pokud bude rychlá a bezpečná. Přeji si neprodleně vyplout domů.“

Poole ještě nestačil odejít, když na dveře zaklepal Tomard a ohlásil návštěvníka. „Přišel za tebou lord Baeliš, můj pane.“

Ned byl v pokušení nepřijmout ho, ale pak si to raději rozmyslel. Zatím ještě nebyl volný; a dokud nebude, musí hrát podle jejich pravidel. „Uveď ho ke mně, Tome.“

Lord Petyr nenuceně vešel do soláru, jako by se dopoledne vůbec nic nestalo. Měl na sobě prostřižený sametový kabátec v krémové a stříbrné barvě, šedý hedvábný plášť zdobený černou kožešinou a svůj obvyklý urážlivý úsměv.

Ned ho přivítal chladně. „Mohu se tě otázat na důvod tvé návštěvy, lorde Baeliši?“

„Nezdržím tě dlouho, jsem na cestě na večeři s lady Tandou. Koláč s náplní z mihulí a pečené sele. Domnívá se, že by mne mohla oženit se svou mladší dcerou, takže její tabule je vždy skvostná. Mám-li být upřímný, raději bych se oženil s tím seletem, ale to jí neříkej. Zbožňuji mihulový koláč.“

„Nerad bych byl příčinou tvého zdržení,“ řekl Ned s ledovým pohrdáním. „V daném okamžiku nejsem schopen přijít na nikoho, po jehož společnosti bych prahl méně než po tvé.“

„Och, jsem si jistý, že kdyby ses nad tím zamyslel, určitě by tě pár jmen napadlo. Dejme tomu Varys, Cersei nebo Robert. Jeho Výsost je na tebe nanejvýš rozezlená. Rozlíceně o tobě hovořila ještě nějakou dobu poté, co jsi nás dnes dopoledne opustil. Pokud mne paměť neklame, docela často zaznívala slova jako troufalost a nevděčnost.“

Ned nepovažoval za nutné odpovídat na to. Dokonce svému hostovi ani nenabídl místo, ale Malíček se přesto posadil. „Poté, co jsi odešel, připadlo na mě přesvědčit je, aby se nenajímali Muže bez tváří,“ pokračoval užvaněně. „Místo toho Varys nechá tiše rozhlásit, že ten, kdo to targaryenské děvče sprovodí ze světa, bude jmenován lordem.“

Ned byl zhnusen. „Takže teď se přidělují šlechtické tituly vrahům.“

Malíček pokrčil rameny. „Tituly jsou levné. Muži bez tváří jsou drazí. Abych byl upřímný, prokázal jsem té targaryenské dívce víc dobra než ty všemi těmi svými ušlechtilými řečmi. Ať se ji nějaký hrdlořez opilý představou lordství pokusí zabít, pravděpodobně to zpacká a potom už o tom Dothrakové budou vědět a budou si svoji princeznu o to víc hlídat. Kdybychom na ni poslali Muže bez tváří, to už by jí mohly rovnou pohřbít.“

Ned se zamračil. „Ty sedíš si v radě a vtipkuješ o ošklivých ženách a ocelových jazycích a teď ode mne očekáváš, že ti budu věřit, že jsi tu dívku vlastně zachránil? Za jak velkého blázna mne to považuješ?“

„Nu, ve skutečnosti za docela velkého,“ odpověděl Malíček se smíchem.

„Ty vždy shledáváš vraždu natolik zábavnou, lorde Baeliši?“

„Ne, vraždu za zábavnou nepovažuji, ale tebe ano, lorde Starku. Jsi muž tančící na tenkém ledě. Odvažuji se říct, že to bude vznešené šplouchnutí. Mám dojem, že první puknutí ledu jsem slyšel dnes ráno.“

„První a poslední,“ řekl Ned. „I pro mne má všechno své meze.“

„Kdy máš v úmyslu vrátit se na Zimohrad, můj pane?“ „Tak brzy, jak budu moci. Co je tobě vůbec do toho?“

„Nic... Ale pokud se zde náhodou budeš zdržovat ještě dnes za soumraku, s potěšením bych tě odvedl do toho nevěstince, který pro tebe tak usilovně hledal tvůj strážný Jory.“ Malíček se usmál. „A dokonce to ani nepovím lady Catelyn.“

CATELYN

Moje paní, měla jsi poslat vzkaz o svém příjezdu,“ řekl jí ser Donnel Waynwood, když jejich koně stoupali průsmykem. „Poslali bychom pro tebe doprovod. Pro tak malou skupinu, jako je tvoje, dnes není horská cesta tak bezpečná, jako bývala kdysi.“

„O tom jsme se k našemu zármutku přesvědčili na vlastní kůži, sere Donneli,“ řekla Catelyn. Někdy měla pocit, jako by se její srdce proměnilo v kámen; šest udatných mužů zemřelo, aby se dostala až sem, a ona v sobě nedokázala najít ani tolik slz, aby je oplakala. Dokonce i jejich jména už jí vybledávala v paměti. „Jezdci z klanů nás hnali dnem a nocí. Během prvního útoku jsme přišli o tři muže, o další dva ve druhém, a Lannisterův sluha zemřel na horečku, když se mu zanítily rány, které utržil v boji. Když jsme slyšeli přijíždět tvoje muže, byla jsem přesvědčena, že jsme najisto odsouzeni k záhubě.“

„Od té doby, co Jon Arryn zemřel, jsou klany stále troufalejší,“ řekl ser Donnel. Byl to urostlý dvacetiletý mladík, upřímný a přátelský, se širokým nosem a čupřinou hustých hnědých vlasů. „Kdyby to bylo na mně, poslal bych do hor pár stovek mužů, vykouřil bych je z jejich pevností a dal jim pořádně za vyučenou, ale tvoje sestra to zakázala. Dokonce ani nechtěla povolit našim rytířům zúčastnit se pobočníkova turnaje. Prý všechny svoje bojovníky potřebuje tady, aby chránili Údolí… ovšem proti čemu, tím si nikdo není jistý. Proti stínům, říkají někteří.“ Znepokojeně na ni pohlédl, jako by si náhle uvědomil, s kým mluví. „Doufám, že jsem neřekl nic špatného, paní. Nerad bych tě urazil.“ „Upřímná řeč mne nikdy nemůže urazit, sere Donneli.“ Catelyn věděla, čeho se její sestra bojí. Ne stínů, ale Lannisterů, pomyslela si a ohlédla se přitom za sebe, tam, kde vedle Bronna jel Skřet. Ti dva teď byli jedna ruka, od té doby, co Chiggen zahynul. Malý muž byl mazanější, než si myslela. Když vjížděli do hor, byl jejím zajatcem, spoutaným a bezmocným. Čím byl teď? Stále jejím zajatcem, ovšem jel sám, s dýkou za pasem a sekerou připevněnou k sedlu, na sobě měl plášť ze stínokočky, který vyhrál na zpěvákovi při hře v kostky, a drátěnou košili, kterou svlékl z mrtvého Chiggena. Z obou stran trpaslíka a zbytku její zbídačené skupiny jely dvě desítky mužů, rytířů a zbrojnošů ve službách její sestry Lysy a malého syna Jona Arryna, a přesto na Tyrionovi nebyl patrný sebemenší náznak strachu. Že bych se přece jen mýlila? podivila se Catelyn v duchu, a nebylo to poprvé. Že by byl nakonec nevinen, neměl nic společného ani s Branem, ani s Jonem Arrynem, vůbec s ničím? Pokud je opravdu bez viny, kvůli čemu to všechno dělala? Šest mužů zemřelo, jen aby ho dostali až sem.

Rázně své pochybnosti odsunula stranou. „Až přijedeme do vaší pevnosti, byla bych ti velmi vděčná, kdybys ke mně ihned zavolal mistra Colemona. Ser Rodrik trpí horečkou vyvolanou zraněními.“ Ba co víc, obávala se, že statečný starý rytíř cestu nepřežije. Ke konci stěží dokázal sedět na koni a Bronn na ni naléhal, aby ho ponechala jeho osudu, ale ona ho neposlechla. Místo toho jej přivázala do sedla a nařídila zpěvákovi Marillionovi, aby na něj dával pozor.

Než ser Donnel odpověděl, zaváhal. „Lady Lysa mistru Colemonovi nařídila, aby ani na chvíli neopouštěl Orlí hnízdo, kde se stará o lorda Roberta,“ řekl. „O naše zraněné pečuje septon, kterého máme u brány. Ten se na rány tvého rytíře může podívat.“

Catelyn věřila spíš v mistrovo umění než v septonovy modlitby. Už to seru Donnelovi chtěla říci, když tu před sebou uviděla cimbuří, dlouhé hradby, vestavěné do samotných skalisek hor z obou stran cesty. Tam, kde se průsmyk tenčil do soutěsky stěží široké na to, aby po ní mohli jet čtyři muži vedle sebe, ke skalám lnula dvojice strážních věží, spojených krytým mostem z větrem ošlehaného šedivého kamene, který se klenul nad cestou. Z úzkých štěrbin střílen na věži, na hradbách a na mostě je pozorovaly tiché obličeje. Když se dostali téměř na vrchol, vyjel jim v ústrety rytíř. Jeho kůň i se zbrojí byl šedivý, ale plášť zdobila zvlněná modř a červeň Řekotočí a jeho záhyby byly k rytířovu rameni připjaty lesklou černou rybou ze zlata a obsidiánu. „Kdo projíždí Krvavou bránou?“ zvolal.

„Ser Donnel Waynwood a lady Catelyn Stark se svým doprovodem,“ odpověděl mladý rytíř.

Rytíř brány zvedl svoje hledí. „Říkal jsem si, že mi ta lady připadá povědomá. Jsi daleko od domova, malá Cat.“

„Ty také, strýče,“ řekla, usmívajíc se navzdory všemu, čím prošla. Když slyšela ten drsný, přívětivý hlas, přeneslo ji to do doby před dvaceti lety, do dnů jejího dětství.

„Můj domov je na mých zádech,“ řekl skoupě.

„Tvůj domov je v mém srdci,“ odvětila Catelyn. „Sundej si přilbici. Ráda bych znovu spatřila tvůj obličej.“

„Obávám se, že léta jej nevylepšila,“ namítl Brynden Tully, ale když si sundal přilbici z hlavy, Catelyn viděla, že lhal. Jeho rysy byly ostře řezané a větrem ošlehané a čas mu ukradl jeho zlatohnědé vlasy a ponechal mu jen šedivé, ale jeho úsměv byl tentýž jako kdysi, stejně jako jeho bujné obočí, silné jako housenky, a žertovná světýlka v jeho hlubokých modrých očích. „Ví Lysa, že přijedeš?“

„Nebyl čas poslat předem posla se vzkazem,“ odpověděla mu Catelyn. „Obávám se, že jedeme před čelem bouře, strýčku.“ Jeden po druhém k nim dorazili ostatní.

„Můžeme vstoupit do Údolí?“ zeptal se ser Donnel, Waynwoodové si vždy potrpěli na obřadnost.

„Ve jménu Roberta Arryna, pána Orlího hnízda, obránce Údolí a pravého strážce východu, dovoluji ti svobodně vstoupit do Údolí a ukládám ti za povinnost nerušit jeho klid,“ odpověděl ser Brynden. „Pojeďme.“

A tak jela za ním, pod stínem Krvavé brány, kde ve Věku hrdinů tucet armád rozprášilo sebe navzájem. Na vzdálené straně kamenné stavby se mezi horami náhle rozevíral průhled na širá pole, modrou oblohu a zasněžené vrcholky hor, který jí vzal dech. Údolí Arryn se koupalo ve svitu ranního slunce.

Prostíralo se před nimi na zamlžený východ, do pokojné krajiny s úrodnou černozemí, širokými, líně tekoucími řekami a stovkami malých jezer, která zářila jako zrcadla ve slunci, chráněná ze všech stran vysokými štíty hor. Na polích tam do výše rostla pšenice, oves a ječmen, a dokonce ani ve Vysoké zahradě nebyly dýně obrovitější a žádné ovoce sladší než právě tady. Stáli na západní straně doliny, kde horská cesta dosahovala vrcholu ve svém posledním průsmyku a začínala klikatý sestup do nižších poloh dvě míle hluboko pod nimi. Údolí tady bylo úzké, ne víc než půl dne jízdy napříč, a severní hory se zdály být tak blízko, že Catelyn mohla natáhnout ruku a téměř se jich dotknout. Do výše nad nimi se tyčil rozeklaný vrchol zvaný Obrovo kopí, hora, ke které vzhlížely dokonce i hory a jejíž vrcholek se ztrácel v mrazivých mlhách tři a půl míle vysoko nade dnem údolí. Nad jeho masivním západním ramenem vytékal přízračný vodopád Alyssyných slz. Dokonce i z této dálky Catelyn rozlišila lesknoucí se stříbrné vlákno, jasné proti tmavému kameni.

Když její strýc viděl, že se zastavila, popojel se svým koněm blíž a ukázal před sebe. „Je to tamhle, vedle Alyssyných slz. Jediné, co je vidět odsud, je občasné bílé zablesknutí, když se tam upřeně zadíváš a slunce se správně dotkne stěn.“

Sedm věží, řekl jí Ned, jako bílé dýky vražené do břicha oblohy, tak vysoko, že když tam stojíš na hradbách, díváš se dolů na mraky. „Jak je to odsud daleko?“ zeptala se.

„K hoře jsme schopni dostat se do setmění,“ odpověděl strýc Brynden, „ale výstup samotný nám potrvá další den.“

Zezadu se ozval ser Rodrik Cassel. „Moje paní,“ řekl, „obávám se, že dnes již nemohu jet dál,“ Jeho tváře pod rozcuchanými, nově vyrostlými licousy byly propadlé a vypadal tak unaveně, že Catelyn dostala strach, aby nespadl ze svého koně.

„To bys ani neměl,“ řekla. „Udělal jsi všechno, co jsem po tobě mohla žádat a ještě stokrát víc. Můj strýc mne po zbytek cesty na Orlí hnízdo doprovodí. Lannister musí jet se mnou, ale není důvodu, proč by sis s ostatními nemohl odpočinout zde a nabrat nových sil.“

„Bude nám poctou přijmout je u nás jako hosty,“ řekl ser Donnel s vážnou zdvořilostí mladíka. Kromě sera Rodrika ze skupiny, která vyjela z hostince na rozcestí, zůstali jenom Bronn, ser Willis Wode a zpěvák Marillion.

„Moje paní,“ řekl Marillion, který popojel kupředu. „Prosím tě, abys mi dovolila činit ti společnost během cesty na Orlí hnízdo, abych viděl konec příběhu, když už jsem byl svědkem jeho začátku.“ Hlas toho chlapec zněl vyčerpaně, a přesto podivně odhodlaně, a měl horečnatý lesk v očích.

Catelyn zpěváka nežádala, aby se k nim připojil, to on sám se rozhodl, a jak se stalo, že cestu přežil, když tolik statečnějších mužů leželo mrtvých a nepohřbených za nimi, to nechápala. Přesto tu byl, se strništěm vousů na bradě, které mu téměř propůjčovaly vzhled muže. Možná mu dlužila něco za to, že se dostal tak daleko. „Dobrá,“ souhlasila.

„Já pojedu taky,“ prohlásil Bronn.

To se jí zamlouvalo ještě méně. Věděla, že bez Bronna by Údolí nikdy nedosáhla; žoldák byl tím nejnelítostnějším bojovníkem, jakého kdy viděla, a jeho meč jim pomohl prosekat si cestu do bezpečí. Ale navzdory všemu se Catelyn ten muž nezamlouval. A viděla ho až příliš často jet vedle Lannistera, bavili se spolu šeptem a smáli se nějakým tichým vtipům. Nejraději by ho od trpaslíka oddělila, teď a tady, ale když už souhlasila s tím, že Marillion může na Orlí hnízdo jet s ní, nenapadal ji jediný zdvořilý způsob, jak by stejné právo mohla upřít Bronnovi. „Jak si přeješ,“ řekla, třebaže si uvědomila, že ve skutečnosti se jí na svolení vůbec neptal.

Ser Willis Wode zůstal se serem Rodrikem v péči septona s jemným hlasem, obskakujícím je a jejich zranění. Svoje koně také nechali vzadu, ubohé uštvané tvory. Ser Donnel jí slíbil, že na Orlí hnízdo a do Měsíční brány pošle ptáky se vzkazem o jejich příchodu. Ze stájí byli vyvedeni čerství koně, horské plemeno s jistou chůzí a chundelatou srstí, a během hodiny se znovu vydali na cestu. Když započali sestup na dno Údolí, Catelyn jela vedle svého strýce. Za nimi následoval Bronn, Tyrion Lannister, Marillion a šest Bryndenových mužů.

Teprve když urazili třetinu cesty dolů po horské stezce a ocitli se daleko z doslechu ostatních, Brynden Tully se k ní otočil a řekl: „Tak, dítě. Pověz mi o té svojí bouři.“

„Dítě už nejsem mnoho let, strýče,“ odvětila Catelyn, ale přesto se mu svěřila. Zabralo to víc času, než si představovala, že to všechno potrvá, od Lysina dopisu a Branova pádu, přes vrahovu dýku a Malíčka až k náhodě, která chtěla tomu, že se v hostinci na rozcestí setkala s Tyrionem Lannisterem.

Její strýc naslouchal v tichosti, oči zastíněné mohutným obočím, a mračil se během Catelynina povídání stále víc. Brynden Tully vždycky věděl, jak naslouchat... Všem, kromě jejího otce. Byl bratrem lorda Hostera, o pět let mladším, ale ti dva se spolu svářili tak dlouho, co si Catelyn pamatovala. Během jedné z jejich hlasitějších hádek, když Catelyn bylo osm, lord Hoster Bryndenovi vynadal do ,černé kozy z Tullyovic stáda‘. Brynden se smíchem poznamenal, že ve znaku jejich rodu je skákající pstruh, takže by měl být spíš černou rybou než černou kozou, a od toho dne považoval černou rybu za svůj osobní znak.

Jejich válka neskončila až toho dne, kdy se Lysa provdala. Při svatební hostině Brynden řekl svému bratrovi, že opouští Řekotočí, aby sloužil Lyse a jejímu novému choti, pánovi Orlího hnízda. Lord Hoster od té doby se svým bratrem nepromluvil, jak věděla od svého bratra Edmura z jeho nepříliš častých dopisů.

Nicméně, během všech těch let Catelynina dětství, to byl Brynden Černá ryba, ke kterému se děti lorda Hostera utíkaly se svými radostmi i nářky, když otec byl příliš zaneprázdněn a matka příliš nemocná. Catelyn, Lysa, Edmure... a ano, dokonce i Petyr Baeliš, svěřenec jejich otce... všem jim naslouchal trpělivě, tak jako nyní naslouchal jí, radoval se z jejich vítězství a litoval je v jejich dětských trápeních.

Když skončila, její strýc dlouhou dobu mlčel, zatímco jeho kůň jistými kroky našlapoval po příkré, kamenité horské stezce. „Je nutné obeznámit s tím tvého otce,“ řekl nakonec. „Kdyby se Lannisterové dali na pochod, Zimohrad je daleko a Údolí je chráněno vysokými úbočí svých hor, zatímco Řekotočí leží přímo na dosah jejich pařátů.“

„Mne trápí stejné obavy,“ připustila Catelyn. „Jakmile dorazíme na Orlí hnízdo, požádám mistra Colemona, aby poslal ptáka se vzkazem.“ Měla k odeslání i další zprávy; příkazy, které jí dal Ned pro své vazaly, aby se připravili k obraně severu. „Jaká panuje nálada v Údolí?“ zeptala se.

„Hněvivá,“ odpověděl Brynden Tully. „Lorda Jona velmi milovali, pociťují to jako velkou urážku jeho cti, že král jmenoval do úřadu, který Arrynové zastávali bezmála tři sta let, Jaimeho Lannistera. Lysa nám nařídila zvát jejího syna pravým strážcem východu, ale nikoho tím neoklame. Také to není pouze tvoje sestra, kdo se nepřestává divit nad způsobem pobočníkovy smrti. Nikdo se otevřeně neodváží vyslovit, že Jon byl zavražděn, ale podezření vrhá dlouhý stín.“ Upřeně na Catelyn pohlédl, s ústy staženými. „A je tu taky chlapec.“

„Chlapec? Co je s ním?“ Když projížděli pod nízkým skalním převisem kolem ostrého ohybu, naklonila hlavu na stranu.

Hlas jejího strýce byl ustaraný. „Lord Robert,“ povzdechl si. „Šest let stár, nemocný, a když mu vezmeš jeho panenky, dá se do pláče. Pravoplatný dědic Jona Arryna, při všech bozích, jenomže jsou i takoví, co říkají, že je příliš slabý, než aby mohl sedět na otcově stolci. Těch uplynulých čtrnáct let, co Jon sloužil jako pobočník v Králově přístavišti, byl nejvyšším správcem Nestor Royce a mnozí si šeptají, že on by měl vládnout, dokud chlapec nedospěje. Jiní se domnívají, že Lysa by se měla znovu vdát a to co nejdříve. Nápadníci už se slétávají jako mouchy na bitevní pole. Orlí hnízdo je jich plné.“

„To se dalo čekat,“ řekla Catelyn. V tomto ohledu nebylo divu; Lysa byla ještě mladá a království Hor a Údolí bylo lákavým svatebním darem. „Hodlá Lysa pojmout nového manžela?“

„Říká, že ano, za předpokladu, že najde muže, který se jí bude líbit,“ odpověděl Brynden Tully, „ale už odmítla lorda Nestora a tucet dalších velkých pánů. Přísahá, že tentokrát si manžela vybere sama.“

„Ty ze všech lidí na světě ji z toho sotva můžeš vinit.“

Ser Brynden si odfrkl. „To ani nedělám, ale... zdá se mi, že Lysa si na námluvy jenom hraje. Ta hra se jí líbí, ale já si myslím, že ve skutečnosti tvoje sestra hodlá vládnout sama, dokud chlapec nebude dost stár, aby se stal opravdovým pánem Orlího hnízda, nejenom podle jména.“

„Žena je schopná vládnout stejně dobře jako muž,“ namítla Catelyn.

„Správná žena ano,“ řekl její strýc a obezřetně na ni pohlédl. „Nenech se zmýlit, Cat. Lysa není jako ty.“ Na okamžik zaváhal. „Mám-li být upřímný, obávám se, že svoji sestru neshledáš tak... vstřícnou, jak by se ti líbilo.“

Byla zmatená. „Co tím chceš říct?“

„Lysa, která se vrátila z Králova přístaviště, není toutéž dívkou, co odešla na jih, když byl její manžel jmenován pobočníkem. Ta léta pro ni byla krušná. Sama to určitě víš. Lord Arryn jí byl věrným manželem, ale jejich manželství bylo uzavřeno kvůli politice, ne z vášně.“

„Stejně jako moje.“

„Začala obě stejně, ale tvoje se vyvedlo šťastněji než Lysino. Dvě děti porozené mrtvé, dvakrát tolik potratů, smrt lorda Arryna... Catelyn, bohové Lyse nadělili jen jedno dítě, a to je jediné, pro co teď tvoje sestra žije, ten ubohý chlapec. Tvoje sestra se bojí, děvče, a nejvíc ze všeho má strach z Lannisterů. Utekla do Údolí, vykradla se z Rudé bašty pod příkrovem noci jako zlodějka jen proto, aby vyrvala svého syna ze lví tlamy... a ty teď vedeš lva do její skrýše.“

„V řetězech,“ řekla Catelyn. Po její pravici se otevřela rozsedlina, jejíž dno se ztrácelo hluboko v temnotě pod nimi. Přitáhla uzdu svého koně a opatrně se ubírala dál, krok za krokem.

„Skutečně?“ Její strýc se ohlédl zpět, tam, kde Tyrion Lannister na svém koni pomalu sestupoval za nimi. „Já vidím sekeru na jeho sedle, dýku u jeho pasu a žoldáka, který se za ním táhne jako hladový pes. Kde jsou ty řetězy, moje milá?“

Catelyn se nepohodlně zavrtěla v sedle. „Skřet je tady, a nejel s námi dobrovolně. Řetězy nebo ne, je mým vězněm a Lysa bude chtít, aby se zodpovídal ze svých zločinů. Byl to její manžel, koho Lannisterové zavraždili, a její dopis, ve kterém nás před nimi varovala.“

Brynden Černá ryba se na ni znaveně usmál. „Doufám, že máš pravdu, dítě,“ povzdechl si tónem, který říkal, že se velmi mýlí.

Slunce se již sklánělo hodně k západu, když se země pod kopyty jejich koní začala zplošťovat. Cesta se rozšiřovala a narovnávala, a vůbec poprvé si Catelyn všimla planě rostoucích květin a trav. Jakmile přijeli na dno údolí, mohli jet rychleji a cesta jim příjemně ubíhala. Projížděli svěže zelenými lesy a ospalými malými vískami, kolem sadů a polí zlaté pšenice, rozstřikovali desítky sluncem zalitých potůčků. Její strýc před ně poslal vlajkonoše s dvojitým praporcem vlajícím z žerdi; nahoře byl měsíc a sokol rodu Arryna a pod nimi jeho vlastní znak, černá ryba. Farmářské povozy, vozíky obchodníků a jezdci z méně významných rodů uhýbali stranou, aby je nechali projet.

Než však dorazili k majestátnímu hradu, který stál na úpatí Obrova kopí, byla již tma. Na vrcholu hradního cimbuří blikaly pochodně a na hladině temné vody jeho příkopu tančil srpek měsíce. Padací most byl zvednutý a mříž spuštěná, ale Catelyn viděla světla žhoucí ve strážnici u brány a linoucí se z oken čtverhranné věže za ní.

„Měsíční brána,“ řekl jí strýc, když jejich skupina zastavila. Vlajkonoš přijel k okraji příkopu, aby pozdravil muže ve strážnici. „Sídlo lorda Nestora. Měl by nás očekávat. Pohlédni nahoru.“

Catelyn zvedla oči, výš a výš a ještě výš. Jediné, co zpočátku viděla, byl kámen a stromy, tyčící se masa velké hory oděné do noci, černá jako obloha bez hvězd. Pak si všimla záře vzdálených ohňů vysoko nad nimi; hradní věže, postavené na příkrém srázu hory, jejíž světla na ně seshora shlížela jako oranžové oči. Nad nimi byla další, vyšší a vzdálenější, a o kus výš pak třetí, ne víc než blikající jiskřička vysoko u oblohy. A nakonec, až tam, kde plachtili sokoli, se tu a tam zableskla běl v měsíčním svitu. Když hleděla vzhůru na bledé věže vysoko nad nimi, jímala ji závrať.

„Orlí hnízdo,“ slyšela mumlat bázní ochromeného Marilliona.

Kouzlo okamžiku narušil ostrý hlas Tyriona Lannistera. „Arrynové možná nebudou naší společností příliš nadšeni. Jestli máš v úmyslu přinutit mě šplhat tam nahoru potmě, byl bych raději, kdybys mě zabila na místě.“

„Strávíme noc zde a výstup uskutečníme zítra časně zrána,“ řekl mu Brynden.

„Už se nemohu dočkat,“ odpověděl trpaslík. „Jak se tam dostaneme? S ježděním na kozách žádné zkušenosti nemám.“

„Na mulách,“ odpověděl Brynden s úsměvem.

„V hoře jsou vytesané schody,“ řekla Catelyn. Ned jí o nich řekl, když jí vypravoval o svém mládí stráveném v Orlím hnízdě s Jonem Arrynem a Robertem Baratheonem.

Její strýc přikývl. „Je už hodně tma, než aby byly vidět, ale schody tam skutečně jsou. Pro koně příliš příkré a úzké, ale muly si s nimi po většinu cesty poradí. Stezka je střežená třemi hrady, Kamenem, Sněhem a Oblohou. Muly nás vyvezou až k Obloze.“

Tyrion Lannister pochybovačně vzhlédl. „A za ní?“

Brynden se usmál. „Za ní je stezka příliš příkrá dokonce i pro muly. Po zbytek cesty budeme vystupovat pěšky. Pokud ovšem nechceš cestovat v koši. Orlí hnízdo je přilepené k hoře přímo nad Oblohou a v jeho sklepeních je šest velkých rumpálů s železnými řetězy k vytahování zásob zezdola nahoru. Pokud je to pro tebe přijatelnější, lorde Lannistere, mohu zařídit, aby tě vytáhli nahoru společně s chlebem, pivem a jablky.“

Trpaslík vyprskl smíchy. „To bych chtěl, kdybych byl dýní,“ řekl. „Kromě toho, můj otec by nepochybně byl nanejvýš rozezlen, kdyby měl jeho syn z rodu Lannisterů jet vstříc svému osudu jako náklad tuřínu. Když půjdete po svých vy, obávám se, že musím učinit totéž. My Lannisterové máme určitou hrdost.“

„Hrdost?“ vyštěkla Catelyn. Jeho urážlivý tón a nenucené chování ji rozčilovaly. „Někteří by to výstižněji nazvali povýšeností. Povýšeností, hrabivostí a záluskem na moc.“

„Můj bratr nepochybně je povýšený,“ opáčil Tyrion Lannister. „Můj otec je samou duší hrabivosti a moje sestra Cersei lační po moci každým krokem, který udělá. Nicméně já jsem nevinný jako malý beránek. Mám vám tu zabečet?“ Usmál se.

Než stačila odpovědět, se skřípotem byl dolů spuštěn padací most a rozlehl se rachot naolejovaných řetězů, když byla vytahována mříž. Z hradu vyjeli zbrojnoši se zapálenými pochodněmi, aby jim posvítili na cestu, a její strýc zamířil v čele jejich skupiny přes hradní příkop. Lord Nestor Royce, nejvyšší správce Údolí a strážce Měsíční brány, na ně čekal na nádvoří, aby je uvítal, obklopen svými rytíři. „Lady Stark,“ řekl s úklonou. Byl to mohutný muž s mocným hrudníkem a jeho poklona byla poněkud neohrabaná.

Catelyn sesedla ze svého koně a stanula před ním. „Lorde Nestore,“ řekla. Znala toho muže pouze podle jeho věhlasu; synovec Bronzového Yohna, z méně významné větve rodu Royceů, a přesto mocný pán ve svém vlastním úřadu. „Máme za sebou dlouhou a únavnou cestu. Je-li to možné, poprosila bych na dnešní noc o pohostinnost pod tvou střechou.“

„Moje střecha je tvojí, moje paní,“ odpověděl lord Nestor drsným hlasem, „ale tvoje sestra Lysa poslala dolů z Orlího hnízda vzkaz. Přeje si vidět tě neprodleně. Zbytek tvojí skupiny bude ubytován zde a odebere se nahoru za prvního světla.“

Její strýc se zhoupl ze svého koně. „Co je tohle za šílenství?“ řekl otevřeně. Brynden Tully nikdy nebyl mužem, který by otupoval ostří svých slov. „Noční výstup, aniž by alespoň měsíc byl v úplňku? I Lysa by měla vědět, že tohle je pozvánka ke zlomenému vazu.“

„Muly cestu znají, sere Bryndene.“ Před lorda Nestora vystoupila pružná dívka zhruba sedmnáctiletá či osmnáctiletá. Tmavé vlasy měla ostříhané rovně a nakrátko a měla na sobě kožený jezdecký oděv a lehkou drátěnou košili. Uklonila se Catelyn, mnohem půvabněji než její pán. „Slibuji ti, moje paní, že se ti nic nestane. Bude mi ctí vyprovodit tě nahoru. Potmě jsem tam vystupovala už stokrát. Mychel říká, že můj otec byl zřejmě kamzík.“

Mluvila tak domýšlivě, že Catelyn se musela usmát. „Máš nějaké jméno, dítě?“

„Mya Kámen, nechť se ti zlíbí, moje paní,“ odpověděla dívka.

Nelíbilo se jí to; pro Catelyn bylo těžké uchovat si úsměv na tváři. Kámen bylo v Údolí jméno pro bastardy, stejně jako Sníh na severu a Květ na jihu; v každém ze Sedmi království bylo zvykem dávat tato příjmení dětem, které neměly svoje vlastní jména. Proti dívce samotné Catelyn nic neměla, ale najednou si nemohla pomoci, aby si nevzpomněla na Nedova bastarda na Zdi, a ta vzpomínka ji naplnila hněvem a pocitem viny zároveň. Snažila se nalézt slova, kterými by jí odpověděla.

Nastalé ticho vyplnil lord Nestor. „Mya je šikovná dívka, a když slíbí, že tě bezpečně dovede k lady Lyse, věřím jí. Ani jednou mne zatím nezklamala.“

„V tom případě se odevzdávám do tvých rukou, Myo Kameni,“ řekla Catelyn. „Lorde Nestore, nařizuji ti držet přísný dohled nad mým vězněm.“

„A já ti nařizuji přinést tomu vězni pohár vína a dokřupava opečenou slaninu, protože umírá hlady,“ dodal Lannister. „Nějaké děvče by také nebylo k zahození, ale předpokládám, že to už bych toho po tobě chtěl příliš.“ Žoldák Bronn se hlasitě zasmál.

Lord Nestor jeho vtipkování ignoroval. „Jak pravíš, moje paní, tak bude vykonáno.“ Teprve pak pohlédl na trpaslíka. „Doprovoďte našeho lorda Lannistera do cely ve věži a přineste mu jídlo a pití.”

Když Tyriona odvedli, Catelyn opustila svého strýce a ostatní a vydala se za dívkou přes hrad. Na horním nádvoří již čekaly dvě muly, osedlané a připravené na cestu. Mya jí pomohla vysednout na jednu z nich, zatímco strážný v nebesky modrém plášti otevřel nízkou boční bránu. Za ní byl hustý les borovic a smrků a černá stěna hory, ve které byly schody, vytesané hluboko do kamene, stoupající vzhůru k obloze. „Některým lidem připadá snadnější jet se zavřenýma očima,“ řekla Mya, když muly vyváděla bránou do temného lesa. „Když mají strach nebo se jim dělá nevolno, drží se někdy muly příliš křečovitě. Zvířatům se to nelíbí.“

„Narodila jsem se jako dcera z rodu Tullyů a provdala jsem se za Starka,“ řekla Catelyn. „Já se tak snadno nepolekám. Máš v úmyslu zapálit pochodeň?“ Schody byly černé jako hrobová jáma.

Dívka protáhla obličej. „Pochodeň by tě jen oslepovala. Za jasné noci, jako je tahle, je dostačujícím světlo hvězd a měsíce. Mychel říká, že mám oči sovy.“ Nasedla a popohnala svoji mulu na první schod. Catelyn a její zvíře je pomalu následovaly.

„Už dvakrát ses zmínila o Mychelovi,“ řekla Catelyn. Muly vystupovaly po schodech navyklým tempem, pomalým, ale pravidelným a neúnavným. Dokonale jí to vyhovovalo.

„Mychel je moje láska,“ vysvětlovala Mya. „Mychel Redfort. Je panošem sera Lyna Corbraye. Vezmeme se ihned, jakmile se stane rytířem, příští rok nebo napřesrok.“

Tolik jí připomínala Sansu, tak šťastnou a nevinnou se svými sny. Catelyn se usmála, ale její úsměv byl poznamenaný smutkem. Věděla, že Redfortové z Údolí jsou starým a váženým rodem a v jejich žilách koluje krev Prvních lidí. Možná je jeho láskou, ale žádný Redfort se nikdy neožení s bastardem. Jeho rodina pro něj přichystá mnohem výhodnější partii z rodu Corbrayů, Waynwoodů nebo Royceů nebo možná dceru nějakého většího rodu mimo Údolí, i kdyby Mychel Redfort s touto dívčinou léhal, bylo by to na špatné straně pokrývky.

Výstup byl snadnější, než se Catelyn odvažovala doufat. Stromy se tiskly blízko ke stezce, nakláněly se nad ni a vytvářely ševelící zelenou střechu, která před nimi ukrývala dokonce i měsíc, takže se zdálo, jako by se pohybovaly dlouhým, vzhůru vedoucím černým tunelem. Muly ale kladly kopýtka před sebe pevně a s jistotou a Mya Kámen jako by skutečné byla požehnaná darem nočního viděni. Plahočily se vzhůru, v serpentinách, na jednu stranu a na druhou přes tvář hory, podle toho, kam se stáčely schody. Stezku jako koberec pokrývala hustá vrstva spadaného jehličí a podkovy jejich mul vydávaly na kameni jen ten nejtišší zvuk. To ticho ji uklidňovalo a něžný kolébavý pohyb rozkolébal i Catelyn v jejím sedle. Netrvalo to dlouho a bojovala se spánkem.

Možná si i na okamžik zdřímla, protože najednou se před nimi tyčila masivní, železem okovaná brána. „Kámen,“ oznámila Mya zvesela a sesedla z muly. Na vrcholech mohutných kamenných zdí byly v pravidelných odstupech rozmístěny silné železné bodce a vysoko nad hrádkem čněly do výše dvě bachraté kulaté věže. Mya zavolala a brána se otevřela. Statný rytíř uvnitř, který hrádku velel, pozdravil Myu jménem a nabídl jim jehlice pečeného masa s cibulí, ještě horké z rožně. Catelyn si až doposud neuvědomila, jaký má hlad. Pojedla vestoje na nádvoří, zatímco štolbové přendávali jejich sedla na čerstvé muly. Horká šťáva jí stékala dolů po bradě a kapala jí na plášť, ale Catelyn byla příliš vyhladovělá, než aby si toho všímala.

Pak nasedla na novou mulu a znovu vyjely do měsíčního svitu. Druhá část výstupu Catelyn připadala zrádnější. Stezka byla příkřejší, schody ošlapanější, a tu a tam zasypané oblázky a úlomky kamení, Mya musela půltuctukrát sesednout, aby z jejich trasy spadané kamení odstranila. „Nechci, aby si tady nahoře muly zlámaly nohy,“ vysvětlovala. Catelyn byla nucena souhlasit s ni. Nyní také víc vnímala výšku. Stromy zde rostly řidčeji a vítr foukal ostřeji, v prudkých poryvech, které jí drásaly šaty a vháněly vlasy do očí. Čas od času se schody stáčely nad sebou a ona viděla Kámen pod nimi, a o něco níž Měsíční bránu, jejíž pochodně teď nebyly jasnější než plamínky svící.

Sníh byl menší než Kámen, jediná opevněná věž, dřevěná strážnice a stáj za nízkou zdí z neomítnutého kamene. Přesto hnízdil proti stěně Obrova kopí takovým způsobem, že vládl celé délce schodiště nad nižším hrádkem. Nepřítel mající v úmyslu dobýt Orlí hnízdo by si musel probojovat cestu z Kamene schod za schodem, zatímco ze Sněhu nad ním by na něj pršely šípy a kamení. Velitel hrádku, dychtivý mladý rytíř s obličejem poďobaným od neštovic, jim nabídl chléb a sýr a příležitost ohřát se u jeho ohně, ale Mya odmítla. „Měly bychom jet dál, moje paní,“ řekla. „Pokud souhlasíš.“ Catelyn přikývla.

Opět dostaly čerstvé muly. Její byla bílá. Když ji Mya uviděla, usmála se. „Běluška je dobrá, moje paní. Jistá v nohou, dokonce i na ledě, ale přesto musíš být opatrná. Když se jí nebudeš líbit, kopne tě.“

Zdálo se, že Catelyn se bílé mule líbí; díky bohům ji kopat nezačala. Také tam nebyl les, za což byla velmi vděčná. „Moje matka říká, že před stovkami let tohle bylo místo, kde začínal sníh,“ řekla jí Mya. „Nad tímto bodem bylo stále bílo a sníh nikdy neroztával.“ Pokrčila rameny. „Nevzpomínám si, že bych kdy takhle nízko viděla na hoře sníh, ale možná tu někdy byl, ve starých časech.“

Tak mladá, pomyslela si Catelyn a snažila se vzpomenout si, zda někdy také bývala taková. Dívka prožila polovinu života v létě, a to bylo jediné, co znala. Zima se blíží, dítě, chtěla jí říci. Ta slova byla na jejích rtech, téměř je vyslovila. Možná se z ní přece jen nakonec stává Stark.

Nad Sněhem jako by vítr byl živou bytostí, chvílemi vyjící kolem nich jako vlk na měsíc a pak skomírající do ničeho, jako by je chtěl ukolébat ke klidu a bezstarostnosti. Připadalo ji, že hvězdy tam nahoře září jasněji, tak blízko, že se jich téměř mohla dotknout, a srpek měsíce na jasné tmavomodré obloze byl obrovitý. Catelyn při výstupu zjistila, že je lépe dívat se nahoru než dolů. Schody byly popraskané a narušené staletími střídání mrazu a oblev a kroky nesčetných mul, a dokonce i ve tmě jí z těch výšin srdce bušilo až v krku. Když vystoupily do vysokého sedla mezi dvěma kamennými věžemi, Mya sesedla. „Teď bude nejlépe muly vést,“ řekla. „Vítr tady bývá poněkud děsivý, moje paní.”

Catelyn strnule vystoupila ze stínů a pohlédla na stezku před nimi; dvacet stop dlouhou a necelé tři stopy širokou, ale po obou stranách se stěny prudce svažovaly dolů do hlubokých temných propastí. Slyšela, jak tam skučí vítr. Mya na stezku vkročila s lehkostí a její mula za ní šla tak klidně, jako by přecházely lávku přes potok. Byla řada na ní. Avšak ještě než stačila udělat první krok, strach sevřel Catelyn do svých čelistí. Prázdnotu pod sebou přímo cítila, nezměrnou černou propast ničeho, která se rozevírala kolem ní. Zastavila se, rozechvělá, neschopná pohnout se. Vítr na ni řval a trhal jí plášť, snažil se srazit ji přes okraj. Catelyn začala pozpátku těmi nejopatrnějšími krůčky couvat, ale její mula stála za ní, takže neměla kam ustoupit. Určitě tady zemřu, pomyslela si. Cítila studený pot stékající jí dolů po zádech.

„Lady Stark!“ zavolala na ní dívka přes propast. Catelyn měla pocit, jako by od ní byla tisíc lig daleko. „Jsi v pořádku?“

Catelyn Tully Stark spolkla to, co zůstalo z její hrdosti. „Já... já to nedokážu, dítě,“ odpověděla.

„Ale ano, dokážeš,“ zavolala na ni dívka bastard. „Já vím, že to zvládneš. Jen se podívej, jak je stezka široká.“

„Já se nechci dívat.“ Svět jako by se kolem ní otáčel, hora a obloha a muly, celý se točil jako dětský vlček. Catelyn zavřela oči, aby zklidnila svůj přerývaný dech.

„Vrátím se pro tebe,“ řekla Mya. „Zůstaň na místě, moje paní a nehýbej se.“

Hýbat se bylo tou poslední věcí, kterou Catelyn byla schopná udělat. Naslouchala ječení vichru kolem sebe a šoupání kůže o kámen. Pak už Mya byla u ní a něžně ji uchopila za paži. „Jestli chceš, měj zavřené oči. Teď pusť provaz, Běluška se o sebe postará. Velmi dobře, moje paní. Převedu tě, je to snadné, uvidíš. Teď udělej krok. To je ono, pohni chodidlem, jenom jím šoupni o kousek dopředu. Vidíš. Teď druhým. Je to tak snadné. Vždyť bys to mohla přeběhnout. Další krok, nezastavuj se. Ano.“ A tak, chodidlo po chodidle, krůček po krůčku, dívka bastard vedla Catelyn přes propast, slepou a rozechvělou, zatímco bílá mula poslušně šla za nimi.

Hrádek zvaný Obloha nebyl ničím víc než jen vysokou, do půlkruhu utvářenou zdí z neomítnutého kamene, přilepenou k úbočí hory, ale dokonce ani nebetyčné vrcholky věží Valyrie by Catelyn nemohly připadat krásnější. Zde konečně začínalo sněhové temeno hory; živly ošlehané kameny Oblohy byly pokryté námrazou a ze svahů nad nimi visely dlouhé oštěpy rampouchů.

Na východě se již probouzel úsvit, když Mya Kámen zahalekala na strážné a brána před nimi se otevřela. Uvnitř za zdmi byla jenom řada zešikmených plošin a obrovitá hromada balvanů a kamenů všech velikostí. Nepochybně by bylo tou nejsnadnější věcí na světě spustit odsud kamennou lavinu. Ve skalnaté tváři před nimi zel otvor. „Uvnitř jsou stáje a obytné prostory,“ řekla jí Mya. „Poslední část výstupu vede nitrem hory. Možná je tam trochu tma, ale alespoň tam nefouká vítr. Muly s námi dál jít nemohou. Za tímto místem se cesta podobá komínu, je spíš kamenným žebříkem než řádnými schody, ale tak zlé to zase není. Ještě hodinu a budeme nahoře.“

Catelyn vzhlédla. Přímo nad hlavou, bledé ve světle úsvitu, viděla základy Orlího hnízda. Nemohly být víc než šest set stop nad nimi. Odsud vypadaly jako malá bílá plástev. Vzpomněla si na to, co její strýc říkal o koších a rumpálech. „Lannisterové možná mají svou hrdost,“ řekla Mye, „ale Tullyové zas pobrali víc rozumu. Jsem na cestě celý den a po většinu noci. Řekni jim, aby spustili koš. Klidně pojedu nahoru s tuřínem.“

Slunce již bylo vysoko nad horami, když Catelyn Stark konečně dosáhla Orlího hnízda. Z koše jí pomohl urostlý stříbrovlasý muž v nebesky modrém plášti a tepaném kyrysu s měsícem a sokolem na hrudi; ser Vardis Egen, kapitán domácí stráže Jona Arryna. Vedle něj stál mistr Colemon, hubený a nervózní, s příliš málo vlasy a příliš dlouhým krkem. „Lady Stark,“ oslovil ji ser Vardis, „naše potěšení je stejně velké, jako je neočekávané.“ Mistr Colemon souhlasně pokyvoval hlavou. „Vskutku je, moje paní, vskutku je. Poslal jsem vzkaz tvojí sestře. Vydala příkaz, aby ji probudili ihned, jakmile dorazíš.“

„Doufám, že si v noci řádně odpočinula,“ řekla Catelyn s náznakem sarkasmu v hlase, ale zdálo se, že nikdo si toho nevšiml.

Muži ji po točitém schodišti odvedli z místnosti s rumpálem. Podle měřítek významných rodů bylo Orlí hnízdo malým hradem; sedmero štíhlých bílých věží stojících těsně vedle sebe jako šípy v toulci na rameni vysoké hory. Nepotřeboval žádné stáje, kovárny ani psinec, ale Ned říkal, že jeho obilná sýpka je stejně velká jako ta na Zimohradu a v jeho věžích by mohlo být ubytováno na pět set mužů. Přesto Catelyn připadal podivně opuštěný, když jím procházela. Jeho světlé kamenné haly se odrážely ozvěnou a byly prázdné.

Lysa na ni čekala samotná ve svém soláru, stále oblečená ve spacím úboru. Dlouhé kaštanově hnědé vlasy jí neučesaně spadaly přes holá bílá ramena a dolů po zádech. Za ní stála služebná, která jí rozčesávala vlasy zacuchané spánkem, ale když Catelyn vstoupila, její sestra s úsměvem na tváři vstala. „Cat,“ řekla. „Och, Cat, jak je dobře, že tě zase vidím. Moje drahá sestro.“ Rozběhla se přes místnost, aby svou sestru objala. „Jak už je to dlouho,“ mumlala do jejích vlasů. „Och, jak je to velice dlouho.“

Ve skutečnosti to bylo pět let; pro Lysu pět krutých let. Vybraly si na ní svoji daň. Její sestra byla o dva roky mladší, a přesto nyní vyhlížela starší. Menší než Catelyn, Lysa ztloustla, vybledla a její obličej byl odulý. Měla modré oči Tullyů, ale ty její byly bledé a vodnaté a nikdy ani na chvíli nevydržely v klidu. Její malá ústa byla uštěpačně našpulená. Když ji Catelyn držela v objetí, vzpomínala na štíhlou dívku s vysoko posazenými ňadry, která vedle ní stála toho dne v septu v Řekotočí. Jak půvabná a plná naděje tehdy byla. Jediné, co zůstalo z bývalé krásy její sestry, byl vodopád hustých zlatohnědých vlasů, které jí v kaskádách spadaly až k pasu.

„Vypadáš dobře,“ zalhala Catelyn, „ale... unaveně.“

Její sestra uvolnila svoje objetí. „Unaveně. Ano. Och, ano.“ Zdálo se, že teprve nyní si všimla ostatních; svojí služebné, mistra Colemona, sera Vardise. „Nechte nás o samotě,“ řekla jim. „Chci se svojí sestrou hovořit v soukromí.“ Když odcházeli, držela Catelyn za ruku...

... a pustila ji v okamžiku, kdy se za nimi zavřely dveře. Catelyn viděla, jak se její obličej mění. Bylo to, jako by slunce zašlo za mrak. „Přišla jsi o rozum?“ vyštěkla na ni Lysa. „Přivést ho sem, bez jediného slova, bez dovolení, bez jakéhokoli varování, zatáhnout nás do tvých sporů s Lannistery...“

„Mých sporů?“ Catelyn stěží věřila svým uším. V krbu plápolal velký oheň, ale v Lysině hlase nebylo po teple ani památky. „Nejdříve to byly tvoje spory, sestro. Byla jsi to ty, kdo mi poslal ten proklatý dopis, ve kterém jsi psala, že Lannisterové zavraždili tvého manžela.“

„Chtěla jsem tě jen varovat, aby ses od nich držela co nejdál! Nikdy jsem s nimi nechtěla bojovat! Bohové, Cat, víš, co jsi provedla?“

„Mami?“ ozval se slabý hlásek. Lysa se obrátila, její těžká róba se jako vír otočila s ní. Ve dveřích stál Robert Arryn, pán Orlího hnízda, tiskl k sobě otrhanou hadrovou panenku a díval se na ně velkýma očima. Bylo to bolestně hubené dítě, na svůj věk malé a po celý čas churavé. Každou chvíli se celé jeho tělíčko zachvělo. Třesavá nemoc, říkali tomu mistrové. „Slyšel jsem hlasy.“

Není divu, pomyslela si Catelyn; Lysa na ni téměř křičela. Přesto její sestra probodla pohledem ji, jako by byla hlučná Catelyn. „To je tvoje teta Catelyn, dítě. Moje sestra, lady Stark. Pamatuješ si na ni?“

Chlapec na ni bezvýrazně pohlédl. „Myslím, že ano,“ řekl a zamrkal, třebaže mu byl necelý rok, když ho Catelyn viděla naposledy.

Lysa se posadila blízko ohně a řekla: „Pojď k matce, moje sladké děťátko.“ Urovnala mu jeho noční úbor a začala se probírat jeho jemnými hnědými vlasy. „Není krásný? A také silný, nevěř řečem, které slyšíš. Jon to věděl. Sémě je silné. Jeho poslední slova. Stále opakoval Robertovo jméno a chytil mne přitom za paži tak prudce, že tam zůstaly otisky. Řekni jim to, sémě je silné. Jeho sémě. Chtěl, aby každý věděl, jak dobrý a silný chlapec se z mého dítěte stane.“

„Lyso,“ řekla Catelyn, „jestli je to, co říkáš o Lannisterech, pravda, je to jen další důvod, abychom jednaly co nejrychleji. Musíme -“

„Ne před dítětem“ zarazila ji Lysa. „Má útlocitnou povahu, viď, ty můj drahoušku?“

„Chlapec je pánem Orlího hnízda a obráncem Údolí,“ připomněla jí Catelyn, „a není čas na nějaký jemnocit. Ned si myslí, že možná dojde k válce.“

„Ticho!“ okřikla ji Lysa. „Ty toho chlapce děsíš.“ Malý Robert přes rameno kratičce pohlédl na Catelyn a začal se celý třást. Jeho panenka spadla na rohož a on se prudce přitiskl ke své matce. „Neboj se, moje drahé děťátko,“ šeptala mu Lysa. „Maminka je tady, nic se ti nestane.“ Rozepjala svůj šat a vytáhla z něj těžký bílý prs s růžovou bradavkou. Chlapec jej dychtivě popadl, zabořil tvář do její hrudi a začal sát. Lysa ho pohladila po vlasech.

Catelyn byla tak ohromená, že nenacházela slov. Syn Jona Arryna, pomyslela si nevěřícně. Vzpomněla si na svoje vlastní dítě, tříletého Rickona, o polovinu mladšího než tento chlapec a pětkrát tak divočejšího. Není divu, že lordi Údolí jsou nepokojní. Vůbec poprvé chápala, proč se král snažil vzít dítě jeho matce a svěřit je do pěstounské péče Lannisterům...

„Tady jsme v bezpečí,“ říkala Lysa. Zda jí či chlapci, tím si Catelyn nebyla jistá.

„Nebuď blázen,“ řekla Catelyn, ve které narůstal hněv. „Nikdo není v bezpečí. Jestli si myslíš, že když se tady budeš schovávat, Lannisterové na tebe zapomenou, žalostně se mýlíš.“

Lysa přikryla chlapcovu hlavu dlaní. „Dokonce i kdyby byli schopní provést armádu horami a Krvavou bránou, Orlí hnízdo je nedobytné. Sama jsi to viděla. Žádný nepřítel by se k nám sem nahoru nedostal.“

Catelyn by jí nejraději vyťala políček. Uvědomila si, že strýc Brynden se ji snažil varovat. „Žádný hrad není nedobytný.“

„Tenhle ano,“ trvala Lysa na svém. „Každý to říká. Jedinou otázkou je, co mám udělat se Skřetem, kterého jsi sem přivedla?“

„Je to špatný člověk?“ zeptal se pán Orlího hnízda a prs jeho matky mu vypadl z úst, s bradavkou vlhkou a zrudlou.

„Velmi špatný člověk,“ odpověděla mu Lysa, zahalujíc si hruď, „ale matka nedovolí, aby ti ublížil, děťátko moje.“

„Nauč ho létat,“ řekl Robert dychtivě.

Lysa svého syna pohladila po vlasech. „Možná to uděláme,“ zamumlala. „Přesně tohle možná uděláme.“

EDDARD

Našel Malíčka dole v hostinské místnosti nevěstince, zabraného do přátelského rozhovoru s vysokou, elegantní ženou, která na sobě měla šaty z peří oblečené na kůži černé jako inkoust. Heward a jakási baculatá nevěstka spolu vedle krbu hráli na fanty. Podle zběžného pohledu zatím přišel o svůj opasek, plášť, drátěnou košili a jednu botu, zatímco dívka byla nucená rozepnout si šaty až do pasu. Jory Cassel stál vedle deštěm zalévaného okna se suchým úsměvem na tváři, pozoroval Hewarda, jak se ošívá nad hracími kameny, a kochal se pohledem na obnaženou dívku.

Ned se zastavil dole u schodiště a natáhl si rukavice. „Je načase odejít. Moje práce tady skončila.“

Heward se s prudkým trhnutím zvedl a spěšně posbíral svoje svršky. „Jak poroučíš, můj pane,“ řekl Jory. „Pomohu Wylovi přivést naše koně.“ Zamířil ke dveřím.

Malíček si s loučením dával načas. Políbil černé ženě ruku, pošeptal jí nějaký vtip, který ji hlasitě rozesmál, a svojí typickou loudavou chůzí přešel k Nedovi. „Tvoje práce,“ řekl nenuceně, „nebo Robertova? Říkají, že pobočník sní královy sny, mluví královým hlasem a vládne královým mečem. Znamená to, že taky šoustá královým -“

„Lorde Baeliši,“ přerušil ho Ned, „odvažuješ se příliš. Nejsem ti za tvoji pomoc nevděčný. Bez tebe by nám možná trvalo léta najít tento nevěstinec. To ovšem neznamená, že mám v úmyslu trpět tvoje urážky. Kromě toho už nejsem královým pobočníkem.“

„Omlouvám se, můj pane. Ten zlovlk to ale musí být pěkně mrzuté zvíře,“ poznamenal Malíček s jízlivým úsměvem.

Když kráčeli ke stájím, z bezhvězdné černé oblohy padal teplý déšť. Ned si zvedl na hlavu kápi svého pláště. Jory vyvedl ven jeho koně. Mladý Wyl vyšel hned za ním, jednou rukou vedl Malíčkovu klisnu, zatímco druhou zápolil se svým opaskem a padajícími kalhotami. Ze dveří stáje za ním se se smíchem vyklonila bosá dívka.

„Pojedeme teď zpátky na hrad, můj pane?“ zeptal se Jory. Ned přikývl a vyšvihl se do sedla. Malíček vysedl na svého koně a Jory s ostatními je následovali.

„Chataya spravuje jeden prvotřídní podnik,“ řekl Malíček, když jeli vedle sebe. „Jsem napolo rozhodnutý koupit jej. Zjistil jsem, že nevěstince jsou mnohem jistější investicí než lodě. Děvky se zřídkakdy potopí, a když je přepadnou piráti, pane jo, piráti platí zlatem, stejně jako všichni ostatní.“ Lord Petyr se uchichtl svému vlastnímu vtipu.

Ned ho nechal žvanit. Po chvíli to Malíčka přestalo bavit a jeli v tichosti. Ulice Králova přístaviště byly temné a opuštěné. Déšť zahnal všechny obyvatele pod střechy. Bušil do Nedovy hlavy, teplý jako krev a neúnavný jako staré viny. Po jeho obličeji stékaly velké kapky vody.

„Robert se nikdy nebude držet jedné postele,“ řekla mu Lyanna na Zimohradu jedné noci před mnoha lety, když ji její otec zaslíbil mladému lordovi z Bouřlivého konce. „Slyšela jsem, že má dítě od nějaké dívky z Údolí.“ Ned sám to miminko choval v náručí; stěží to mohl popřít, ani své sestře nechtěl lhát, ale ujistil ji, že na tom, co Robert udělal před jejich zasnoubením, nezáleží, že to je muž dobrý a věrný, který ji bude milovat celým svým srdcem. Lyanna se jen usmála. „Láska je sladká věc, Nede, ale mužskou povahu změnit nedokáže.“

Ta dívka byla tak mladá, že se Ned neodvážil zeptat se na její věk. Nepochybně to předtím byla panna; lepší nevěstince si vždycky dokázaly najít pannu, pokud zákazník měl dostatečně tučný měšec. Měla rusé vlasy a záplavu pih na můstku nosu, a když obnažila prs, aby dítěti dala do úst svoji bradavku, viděl, že její hruď je taky pihovatá. „Pojmenovala jsem ji Barra,“ řekla, zatímco dítě kojila. „Tolik se mu podobá, že ano, můj pane? Má jeho nos a jeho vlasy...“

„To má.“ Eddard Stark se dotkl jemných vlásků dítěte, tmavých vlásků. Protékaly mu mezi prsty jako černé hedvábí. Vzpomněl si, že Robertovo prvorozené dítě také mělo stejné tmavé vlasy.

„Pověz mu to, až s ním budeš mluvit, můj pane, budeš-li... budeš-li tak laskav. Pověz mu, jak je krásná.“

„Povím,“ ujistil ji Ned. Bylo to jeho prokletí. Robert vždycky přísahal nehynoucí lásku a do večera na ni zapomněl, kdežto Ned Stark svoje sliby plnil. Myslel na sliby, které dal Lyanně, když ležela na smrtelném loži, a na cenu, kterou musel zaplatit, aby je dodržel.

„A řekni mu, že s nikým jiným neléhám. Přísahám na to, můj pane, při bozích starých i nových. Chataya řekla, že mi nechá půl roku pro dítě, a pro naději, že se ke mně vrátí. Pověz mu tedy, že na něj čekám, ano? Nechci žádné šperky ani nic podobného, jenom jeho. Vždycky byl tak hodný, opravdu.“

Hodný na tebe, pomyslel si Ned otupěle. „Povím mu to, dítě, a slibuji ti, že Barra nebude mít nouzi.“

Tehdy se usmála, úsměvem tak nesmělým a sladkým, že mu přímo vyřezával srdce z těla. Cestou deštivou nocí před sebou Ned viděl obličej Jona Sněha, tak podobného mladší verzi sebe sama. Pokud bohové bastardům ukazují nevlídnou tvář, pomyslel si sklesle, proč muže plní chtíčem? „Lorde Baeliši, co je ti známo o Robertových nemanželských dětech?“

„Nu, především bych řekl, že jich má víc než ty.“

„Kolik?“

Malíček pokrčil rameny. Po zadní části jeho pláště v pramíncích stékal déšť. „Záleží na tom? Když chodíš na lože s mnoha ženami, některé se ti za to odvděčí dárečkem a Jeho Výsost se v tomto ohledu nikdy neomezovala. Vím, že se přiznal k tomu chlapci v Bouřlivém konci, kterého zplodil v noci toho dne, kdy se oženil lord Stannis. Sotva mohl udělat něco jiného. Matka byla Florentka, neteř lady Selyse, jedna z jejích komorných. Renly říká, že Robert tu dívku odnesl nahoru během hostiny a vtrhl s ní do svatební komnaty, zatímco Stannis a jeho nevěsta spolu dole tančili. Lord Stannis to zřejmě považoval za poskvrnění cti rodu jeho ženy, takže když se té dívce narodil chlapec, vypravil ho k Renlymu.“ Úkosem na Neda pohlédl. „Také jsem slyšel šeptat, že Robert zplodil párek dvojčat, co se narodila jedné služtičce v Casterlyově skále, když se vydal na západ na turnaj lorda Tywina. Cersei ty děti nechala zabít a jejich matku prodala projíždějícím otrokáři. Přílišná potupa Lannisterské cti, tak blízko domova.“

Ned Stark se zamračil. Oplzlé povídačky jako tahle kolovaly o každém významnějším šlechtici v říši. Bylo docela možné, že Cersei Lannister skutečně spáchala něco takového... Ale dovolil by jí to král? Robert, kterého znával, by to nedopustil určitě, ovšem Robert, kterého znával, také nikdy neuměl tak zavírat oči před věcmi, které nechtěl vidět. „Proč se Jon Arryn najednou začal tolik zajímat o královy nemanželské děti?“

Malý muž na jeho otázku pokrčil rameny. „Byl to králův pobočník. Robert ho zřejmě požádal, aby se přesvědčil, jak jsou zaopatřeny.“

Ned byl promoklý na kost a jeho duše zchladla. „Musí v tom být ještě něco víc, proč jinak by ho kvůli tomu zabili?“

Malíček si setřásl déšť z vlasů a zasmál se. „Myslím, že to chápu. Lord Arryn se dozvěděl, že Jeho Výsost naplnila semenem břicha příliš mnoha nevěstek a rybářských děveček, a musel kvůli tomu být umlčen. Není divu. Dovol muži jako on žít a příště začne popírat, že slunce vychází na východě.“

Na tohle Ned Stark neměl odpověď, a tak mu nezbývalo než se jen zamračit. Poprvé po letech zjistil, že vzpomíná na Rhaegara Targaryena. Přemýšlel, zda i Rhaegar byl častým návštěvníkem nevěstinců; v duchu byl přesvědčen, že spíš ne.

Déšť nyní padal prudčeji, štípal do očí a bubnoval do země. Dolů z kopce stékaly řeky Černé vody, když tu Jory náhle hlasem plným zděšení zvolal: „Můj pane!“ Během okamžiku byla ulice před nimi plná zbrojnošů.

Ned zahlédl kroužkovou zbroj na vařené kůži, železné rukavice, holenní chrániče a ocelové přílby se zlatými lvy. Pláště jim lnuly k zádům, prosáklé deštěm. Neměl čas spočítat je, ale bylo jich nejméně deset, celá řada, přehradili ulici, s meči a oštěpy s kovovými hroty v rukou. „Zpátky!“ slyšel vykřiknout Wyla, ale když otočil svého koně, vzadu jich bylo ještě víc, odřezávali jim únikovou cestu. Jory hlučně tasil meč. „Vykliďte cestu, nebo zemřete!“

„Vlci začali výt!“ řekl jejich velitel pohrdavě. Ned viděl déšť stékající mu po obličeji. „Je to jen malá smečka.“

Malíček popojel se svým koněm kupředu, pomalu, krok za krokem. „Co tohle má znamenat? Zastavili jste pobočníka krále.“

„Byl pobočníkem krále.“ Bláto tlumilo zvuky kopyt plnokrevného hnědáka. Řada zbrojnošů se před ním rozestoupila. Na zlatém hrudním plátu lev Lannisterů řval do světa o své bojovnosti. „Mám-li říct pravdu, vůbec si nejsem jistý, čím nyní vlastně je.“

„Lannistere, tohle je šílenství,“ řekl Malíček. „Nech nás projet. Jsme očekáváni zpátky na hradě. Co to vlastně děláš?“

„On ví, co dělá,“ poznamenal Ned klidně.

Jaime Lannister se usmál. „Přesně tak. Hledám svého bratra. Vzpomínáš si na mého bratra, není-liž pravda, lorde Starku? Byl s námi na Zimohradu. Světlovlasý, každé oko jiné, poněkud nabroušený jazyk. Malý muž.“

„Vzpomínám si na něho dobře,“ odpověděl Ned.

„Zdá se, že ho cestou potkaly problémy. Můj otec je docela rozezlen. Netušíš náhodou, kdo by mému bratrovi chtěl ublížit, viď že ne?“

„Tvůj bratr byl zajat na můj příkaz, aby se zodpovídal ze svých zločinů,“ odpověděl Ned.

Malíček zasténal zděšením. „Moji pánové -“

Ser Jaime vytáhl z pochvy meč a pobídl svého hnědáka. „Tas svoji ocel, lorde Eddarde. Rozsekám tě na kusy jako Aeryse, nebude-li zbytí, ale byl bych raději, kdybys zemřel s mečem v ruce.“ Malíčka si změřil chladným pohledem plným pohrdání. „Lorde Baeliši, na tvém místě bych odsud co nejrychleji vypadl, pokud nechceš mít krvavé skvrny na svém nákladném oblečení.“

Zdálo se, že Malíčka není třeba pobízet. „Přivedu Městskou hlídku,“ slíbil Nedovi. Řada Lannisterových mužů se rozdělila, aby mohl projet, a zavřela se za ním. Malíček kopl svoji klisnu do slabin a zmizel za rohem.

Nedovi muži tasili meče, ale byli jen tři proti dvaceti. Z blízkých oken a dveří je pozorovaly oči, avšak nikdo neměl v úmyslu zasahovat. Jeho skupina byla na koních, Lannisterové byli pěší kromě Jaimeho samotného. Útok by jim mohl vydobýt svobodu, ale Eddard si pomyslel, že existuje jistější, bezpečnější taktika. „Zab mě,“ varoval Králokata, „a Catelyn dá s největší pravděpodobností popravit Tyriona.“

Jaime Lannister strčil do Nedova hrudníku svým zlaceným mečem, který pil krev posledního z Dračích králů. „Skutečně? Že by šlechetná Catelyn Tully z Řekotočí zavraždila rukojmí? Já myslím... že ne.“ Povzdechl si. „Nebudu ovšem život svého bratra sázet na ženskou čest.“ Jaime zasunul svůj zlatý meč zpátky do pochvy. „Takže tě raději nechám běžet zpátky za Robertem, abys sis mu mohl postěžovat, jak jsem tě vystrašil. Zajímá mě, jestli mu na tom vůbec bude záležet.“ Jaime si prsty odhrnul mokré vlasy z obličeje a obrátil svého koně dokola. Když už byl za řadou vojáků, otočil se zpátky ke svému kapitánovi. „Tregare, postarej se o to, aby se lordu Starkovi nic nestalo.“

„Jak poroučíš, můj pane.“

„Přesto... nechceme, aby odsud odjel zcela beztrestně, takže,“ - skrze noc a déšť zahlédl běl Jaimeho úsměvu - „zabte jeho muže.“

„Ne!“ vykřikl Ned a jeho ruka zašmátrala po meči. Jaime již uháněl dolů ulicí, když uslyšel Wyla vykřiknout. Zbrojnoši se k nim stahovali z obou stran. Ned se rozjel na jednu stranu, sekal mečem do přízraků v rudých pláštích, které před ním ustupovaly. Jory Cassel zarazil paty do slabin svého oře a vyrazil. Ocelí okované kopyto zasáhlo jednoho Lannisterova zbrojnoše do obličeje se zlověstným prásk. Druhý muž se odkulil stranou a na okamžik byl Jory volný. Wyl, kterého mezitím stahovali z jeho umírajícího koně, křičel a klel. Ned se k němu rozjel, sekl svým dlouhým mečem dolů po Tregarově přilbici. Síla nárazu ho přinutila zaskřípat zuby. Tregar klesl na kolena. Lev na jeho přilbici byl rozseknutý vpůli a dolů po obličeji mu stékala krev. Heward sekal po rukou, které se sápaly po jeho uzdě, když tu jej kopí zasáhlo do břicha. Najednou mezi nimi byl Jory, a déšť, co padal z jeho meče, byl rudý. „NE!“ vykřikl Ned. „Jory, jeď pryč!“ Jeho kůň pod ním uklouzl a svalil se do bláta. Následoval okamžik oslepující bolesti a chuť krve v ústech.

Viděl je sekat do nohou Joryho koně a stahovat ho k zemi, pak se sevřeli těsně kolem něho a jejich meče se zvedaly do výše a sekaly dolů. Když se jeho kůň zvedl zpátky na nohy, Ned se pokoušel vstát, jen aby znovu spadl, napolo udušený vlastním výkřikem bolesti. Uviděl, jak mu z lýtka trčí roztříštěná bílá kost. Byla to poslední věc, kterou na dlouhou dobu viděl. A déšť padal, padal a padal.

Když znovu otevřel oči, lord Eddard Stark byl samotný se svými mrtvými. Jeho kůň popošel blíž, ale zachytil pach krve a znovu odběhl pryč. Ned se začal plazit blátem, zatínaje zuby při nesnesitelné bolesti v noze. Měl pocit, jako by to trvalo celé věky. Z okýnek osvětlených svícemi ho pozorovaly obličeje a z uliček a dveří se začínali vynořovat lidé, ale nikdo k němu nepřišel, aby mu pomohl.

Malíček a Městská hlídka ho našli tam na ulici, s tělem Joryho Cassela v náručí.

Zlaté pláště někde našly nosítka, ale cesta zpátky do hradu byla nejasnou změtí agónie, záblesků vědomí a ještě častějších chvil, kdy se propadal do milosrdné temnoty bezvědomí. Vzpomínal pak, jak před nimi v prvním šedivém světle úsvitu viděl tyčit se Rudou baštu. Déšť ztmavil bledě růžový kámen jejích masivních stěn do barvy krve.

Pak už se nad ním skláněl velmistr Pycelle, držel číší a šeptal: „Pij, můj pane. Makové mléko, na utišení bolesti.“ Uvědomoval si, jak polyká, jak Pycelle komusi říká, aby uvedl víno do varu a přinesl mu čisté hedvábí, a to bylo všechno, co si posléze pamatoval.

DAENERYS

Koňská brána Vaes Dothrak byla tvořena dvěma obrovitými bronzovými hřebci, vzepjatými na zadních, jejichž kopyta se setkávala ve výši sta stop nad cestou a vytvářela lomený oblouk.

Dany nebyla schopná říci, proč to město má bránu, když tam nebyly žádné zdi... a žádné budovy, které by viděla. Přesto tam stála, obrovitá a nádherná a velcí koně tvořili rám pro purpurovou horu v dálce za nimi. Bronzoví hřebci vrhali dlouhé stíny přes rozvlněné traviny, zatímco khal Drogo vedl svůj khalasar pod jejich kopyty a po boží cestě, se svými pokrevními jezdci po boku.

Následovala Dany na své stříbrné, provázená serem Jorahem Mormontem a svým bratrem Viserysem, který už opět jel na koni. Po dni v trávách, kdy ho nechala vrátit se ke khalasaru pěšky, jej Dothrakové se smíchem zvali khal Rhae mhar, Král s bolavýma nohama. Khal Drogo mu příštího dne nabídl místo ve voze a Viserys je přijal. Ve své zarputilé nevědomosti si dokonce ani neuvědomil, že je tím urážen; vozy byly určené pro eunuchy, mrzáky, rodičky, velmi mladé a velmi staré. To mu vysloužilo další přezdívku: khal Rhaggat, Vozový král. Její bratr se domníval, že to je khalův způsob omluvy za špatnost, kterou mu Dany provedla. Prosila sera Joraha, aby mu neříkal pravdu, jinak by Viserys byl zahanben. Rytíř odpověděl, že králi trocha hanby neuškodí..., přesto ale udělal, oč ho požádala. Vyžádalo si to mnoho prošení a polštářových triků, kterým ji naučila Doreah, než Dany byla schopná obměkčit Droga, aby Viserysovi dovolil připojit se k nim v čele průvodu.

„Kde je město?“ zeptala se, když projížděli pod bronzovým obloukem. Neviděla tam žádné budovy, žádné lidi, jenom trávu a cestu lemovanou prastarými monumenty ze všech zemí, které Dothrakové během staletí plenili.

„Před námi,“ odpověděl ser Jorah. „Pod horou.“

Za koňskou bránou se nad nimi z obou stran tyčily ukradené sochy bohů a hrdinů. Projížděla na své stříbrné kolem chodidel zapomenutých božstev mrtvých měst, která se oháněla svými zlámanými hromoklíny na pozadí oblohy. Ze svých kamenných trůnů na ni shlíželi kamenní králové, jejichž obličeje byly popraskané a místy odloupané, a dokonce i jejich jména byla ztracená v mlhách času. Na mramorových podstavcích tančily nebo vylévaly vzduch ze svých rozbitých džbánů štíhlé mladé panny oděné jen do květin, v trávě vedle cesty stála monstra: kovoví černí draci s drahokamy místo oči, řvoucí ptákové Nohové, ostnochvosti s ocasy plnými ostrých bodců, připravenými zaútočit, a další obludy, které nedokázala pojmenovat. Některé ze soch byly tak půvabné, že jí braly dech, zatímco jiné byly tak znetvořené a strašlivé, že Dany se na ně stěží dokázala podívat. Ser Jorah jí řekl, že ty děsivé pravděpodobně pocházejí ze Stínozemí za Ašajem.

„Je jich tolik,“ vydechla, zatímco její stříbrná pomalu jela dál, „a z tolika zemí.”

Na Viseryse to představení zapůsobilo méně. „Odpad z mrtvých měst,“ ušklíbl se. Dbal na to, aby hovořil jen Společným jazykem, kterému rozumělo pouze pár Dothraků, ale dokonce i přesto Dany zjistila, že se ohlíží na muže svého khasu, aby se ujistila, že mu nikdo nerozuměl. Bezstarostně žvanil dál. „Jediné, co tihle divoši umějí, je krást věci, které vyrobili nebo postavili lidé lepší než oni... a zabíjet.“ Zasmál se. „Ti vědí, jak zabíjet. Jinak by mi nebyli nic platní.”

„Teď jsou to moji lidé,“ ohradila se Dany. „Neměl bys je zvát divochy, bratře.“

„Drak mluví, jak se mu chce,“ odsekl Viserys ve Společném jazyce. Otočil se přes rameno na Agga a Rakhara, jedoucí za nimi, a obdařil je urážlivým úsměvem. „Vidíš, ti barbaři nepobrali ani tolik rozumu, aby porozuměli řeči civilizovaných lidí.“ Nad cestou se tyčil mechem obrostlý monolit, padesát stop vysoký. Viserys na něj hleděl s nudou zračící se mu v očích. „Jak dlouho musíme prodlévat mezi těmito ruinami, než mi Drogo dá moji armádu? To čekání už mě unavuje.“

„Princezna musí být představena dosh khaleenu...“

„Těm babiznám,“ přerušil ho její bratr pohrdavě, „a taky musí provést tu frašku s proroctvím ohledně toho štěněte v jejím břiše, jak jsi mi řekl. Co z toho budu mít já? Už mě unavuje jíst koňské maso a ze zápachu těch divochů je mi nanic.“ Přičichl si k širokému, volně visícímu rukávu své tuniky, kde měl ve zvyku nosit váček s vonnými bylinami. Příliš mu to nepomohlo. Tunika byla špinavá. Všechno hedvábí a silná vlna, ve kterých Viserys vyjel z Pentosu, byly znečištěné dny jízdy a prosáklé potem.

„Na západním tržišti nalezneš mnohem víc pokrmů, které uspokojí tvoji chuť, výsosti,“ řekl mu ser Jorah Mormont. „Kupci ze Svobodných měst tam přicházejí prodávat svoje zboží. Khal svůj slib splní, až přijde čas.“

„To by měl,“ řekl Viserys zamračeně. „Slíbil mi korunu a já ji dostanu. Drakovi se nikdo nebude posmívat.“ Když zahlédl obscénní sochu ženy s šesti prsy a fretčí hlavou, poodjel k ní, aby si ji prohlédl zblízka.

Dany si oddechla, ale přesto se jí neulevilo. „Modlím se, aby ho moje slunce-a-hvězdy nenechávalo čekat příliš dlouho,“ řekla seru Jorahovi, jakmile její bratr byl z doslechu.

Rytíř na Viseryse pochybovačně pohlédl. „Tvůj bratr měl zůstat v Pentosu. Pro takového jako on není v khalasaru místo. Illyrio se ho snažil varovat.“

„Odejde, jakmile dostane svých deset tisíc mužů. Můj manžel mu slíbil zlatou korunu.“

Ser Jorah si odfrkl. „Ano, khaleesi, ale... Dothrakové na tyto věci pohlížejí odlišně než my na západě. Snažil jsem se mu to vysvětlit, stejně jako se o to pokoušel Illyrio, ale tvůj bratr je umíněný a neposlouchá. Páni koní nejsou obchodníky. Viserys si myslí, že tě prodal, a zatím nedostal zaplaceno. Khal Drogo by ale řekl, že tě dostal darem. Dá Viserysovi dar na oplátku, to ano... ale až sám bude chtít. O dar se nežádá, ne od khala. Od khala nikdy nesmíš nic žádat.“

„Není správné nutit ho čekat.“ Dany nevěděla, proč svého bratra obhajuje, a přesto to dělala. „Viserys říká, že s deseti tisíci dothrackých bojovníků by mohl smést celých Sedm království.”

„Viserys by nedokázal s deseti tisíci košťat ani pozametat stáje,“ řekl ser Jorah zamračeně.

Dany nedokázala skrýt překvapení nad pohrdáním v jeho hlase. „Co kdyby... co kdyby to nebyl Viserys?“ zeptala se. „Kdyby se do jejich čela postavil někdo jiný? Někdo silnější a schopnější? Byli by Dothrakové skutečně schopni dobýt Sedm království?“

Obličej sera Joraha dostal zamyšlený výraz. „Když jsem sem odešel do exilu a setkal se s Dothraky poprvé, pohlížel jsem na ně jako na polonahé barbary, stejně divoké jako jejich koně. Kdyby ses mě zeptala tehdy, princezno, odpověděl bych ti, že tisíc dobrých rytířů by nemělo problémy zahnat na útěk stokrát tolik Dothraků.“

„A když se tě zeptám teď?“

„Teď,“ odpověděl rytíř, „jsem si tím méně jistý. Jsou to lepší jezdci než kterýkoli rytíř, rozhodně méně bojácní, a jejich luky jsou mnohem lepší než naše. V Sedmi královstvích jsou lučištníci většinou pěšáci, střílejí zpoza štítové zdi nebo barikády z naostřených kůlů. Dothrakové střílejí z koní, ať už útočí, nebo ustupují, na tom nezáleží, v obou případech jsou stejně smrtonosní... a je jich tolik, moje paní. Tvůj manžel sám má ve svém khalasaru čtyřicet tisíc válečníků na koních.“

„Je to opravdu tak hodně?“

„Tvůj bratr Rhaegar přivedl k Trojzubci stejný počet mužů,“ připustil ser Jorah, „jenomže z toho počtu jich pouhá necelá desetina byli rytíři. Zbytek tvořili lučištníci, lehká jízda a pěší oddíly vyzbrojené kopími a oštěpy. Když Rhaegar padl, mnozí zahodili zbraně a uprchli z bitevního pole. Jak dlouho si myslíš, že by taková chátra dokázala odolávat nájezdu čtyřiceti tisíc dothrackých bojovníků řvoucích po krvi? Jak by je jejich kabátce z vařené kůže a drátěné košile ochránily, když by na ně šípy padaly jako déšť?“

„Ne dlouho,“ odpověděla, „ne dobře.“

Přikývl. „Ujišťuji tě, že pokud šlechticové Sedmi království mají tolik rozumu, kolik ho bohové nadělili huse, nikdy k tomu nedojde. Jezdci příliš nevynikají v umění obléhání. Pochybuji o tom, že by se dokázali zmocnit dokonce i jen toho nejslabšího hradu v Sedmi královstvích, ale kdyby byl Robert Baratheon takový blázen, aby se s nimi utkal v poli...“

„A je?“ zeptala se Dany. „Myslím takový blázen?“

Ser Jorah její otázku chvíli zvažoval. „Robert se měl jako Dothrak narodit,“ řekl nakonec. „Tvůj khal by řekl, že pouze zbabělec se skrývá za kamennými zdmi, místo aby nepříteli čelil jen s mečem v ruce. Uchvatitel by souhlasil. Je to silný muž, statečný... a dostatečně zbrklý, aby se s Dothraky utkal na otevřeném poli. Jenomže muži kolem něho, nu, jejich pištci, ti hrají jinou melodii. Jeho bratr Stannis, lord Tywin Lannister, Eddard Stark...“ Odplivl si.

„Ty toho lorda Starka nenávidíš,“ poznamenala Dany.

„Vzal mi všechno, co jsem miloval, a to kvůli několika zavšiveným pytlákům a té jeho vzácné cti,“ řekl ser Jorah hořce. Z tónu jeho hlasu usuzovala, že ta ztráta ho stále bolí. Rychle změnil téma. „Podívej,“ řekl a ukázal prstem před sebe. „Vaes Dothrak. Město pánů koní.”

Khal Drogo a jeho pokrevní jezdci je vedli přes rozlehlý bazar Západního tržiště a po širokých cestách za ním. Dany na své stříbrné jela těsně za nimi, užasle hleděla na roztodivnost kolem sebe. Vaes Dothrak bylo největším a zároveň tím nejmenším městem, jaké kdy viděla. Říkala si, že musí být desetkrát větší než Pentos, rozlehlé, bez zdí a bez hranic, se širokými, větrem vymetanými ulicemi, porostlými trávou a pokrytými udusanou hlínou, pokladené koberci květin. Ve Svobodných městech na západě se věže, domy, chatrče, mosty, obchody a síně tísnily jedny na druhých, ale Vaes Dothrak se rozlézalo do stran, prastaré, arogantní a prázdné se vyhřívalo v paprscích horkého slunce.

Dokonce i budovy jejím očím připadaly tak zvláštní. Viděla akány z otesaného kamene, honosné domy z tkaných trávových rohoží velké jako paláce, vratké dřevěné věže, stupňovité pyramidy se stěnami z mramoru, dvorany z klád otevřené do oblohy. Namísto zdí byly některé paláce obklopeny živými ploty z trnitých keřů. „Každý je úplně jiný,“ řekla udiveně.

„Tvůj bratr měl částečně pravdu,“ připustil ser Jorah. „Dothrakové nestavějí. Před tisíci lety, když si chtěli postavit dům, jednoduše vykopali díru v zemi a přikryli ji střechou ze spletené trávy. Budovy, které vidíš kolem sebe, byly postaveny otroky, které si přivezli ze zemí, jež drancovali, a ti každou z nich postavili podle zvyklostí svého vlastního lidu.“

Většina budov, dokonce i těch největších, vypadala prázdná. „Kde jsou lidé, kteří tu žijí?“ zeptala se Dany. Bazar byl plný pobíhajících dětí a pokřikujících lidí, ale jinde viděla jen pár eunuchů jdoucích si po svém.

„Ve svatém městě nastálo přebývají jenom stařeny dosh khaleenu se svými otroky a služebnictvem,“ odpověděl ser Jorah, „a přesto je Vaes Dothrak dostatečně velké, aby se sem vešel každý člověk každého khalasaru, kdyby se všichni khalové vtáhli k Matce najednou. Stařeny prorokovaly, že jednoho dne se tak stane, a tak Vaes Dothrak musí být připraveno obejmout všechny svoje děti.”

Khal Drogo konečně zastavil blízko Východního tržiště, kam přicházely za obchodem karavany z Yi Ti, Ašaje a Stínozemí. Před nimi se tyčila Matka hor. Dany se musela usmát při vzpomínce na otrokyni magistra Illyria a na její řeči o paláci se dvěma stovkami místností a dveřmi z ryzího stříbra. „Palácem“ byla rozměrná dřevěná hodovní síň, jejíž hrubě opracované dřevěné zdi sahaly do výše čtyřiceti stop a jejíž střechu tvořilo sešité hedvábí, obrovitá, větrem nadouvaná plachta, která se dala napnout, aby vnitřek chránila před zřídkavými dešti, nebo stáhnout, aby dovnitř vpustila nekonečnou oblohu. Kolem síně byly rozlehlé travnaté koňské ohrady ohraničené vysokými živými ploty, ohniště a stovky kulatých hliněných domů, které se vydouvaly ze země jako miniaturní kopečky pokryté trávou.

Vyšla jim vstříc malá armáda otroků, aby Drogův khalasar připravila na vjezd do města. Každý jezdec, který se zhoupl ze sedla, si odepjal svůj arakh a předal jej čekajícímu otrokovi, stejně jako všechny ostatní zbraně, které u sebe měl. Dokonce ani khal Drogo nebyl výjimkou. Ser Jorah jí vysvětlil, že ve Vaes Dothrak je zakázáno nosit zbraň nebo prolít krev svobodného člověka. Dokonce i válčící khalasary zapomínaly na svoje sváry a na dohled od Matky hor se spolu dělily o jídlo a pití. Na tomto místě, jak rozhodly stařeny dosh khaleenu, se všichni Dothrakové stávali jednou krví, jedním khalasarem, jedním stádem.

Když Irri a Jhiqui pomáhaly Dany dolů z její stříbrné, přijel k nim Cohollo. Byl to nejstarší z Drogových tří pokrevních jezdců, podsaditý holohlavý muž se zahnutým nosem a ústy plnými zlámaných zubů, rozbitých před dvaceti lety, když zachránil mladého khalakku před žoldáky, kteří doufali, že ho prodají nepřátelům jeho otce. Jeho život byl spjatý s Drogovým ode dne, kdy se její manžel narodil.

Každý khal měl svoje pokrevní jezdce. Zpočátku je Dany považovala za něco jako dothrackou Královskou gardu, která je přísahou zavázána chránit svého pána, ale tady šlo o víc než to. Jhiqui jí vysvětlila, že pokrevní jezdec je mnohem víc než strážným; byli to khalovi bratři, jeho stíny, jeho nejoddanější přátelé. „Krev mé krve,“ říkával jim Drogo, a tak tomu i bylo; dělili se spolu o jediný život. Prastaré tradice pánů koní vyžadovaly, aby když khal zemře, jeho pokrevní jezdci zemřeli s ním, aby jeli po jeho boku do nočních krajin. Pokud khal zahynul rukou nepřítele, žili jen tak dlouho, aby jeho smrt pomstili, a pak ho radostně následovali do hrobu. V některých khalasarech, řekla jí Jhiqui, se pokrevní jezdci dělí s khalem o víno, jeho stan i jeho manželky, třebaže nikdy ne o jeho koně. Mužův kůň patří jenom jemu a nikomu jinému.

Daenerys byla ráda, že khal Drogo se těchto dávných zvyklostí nedrží. Nelíbilo by se jí, kdyby se o ni měl dělit se svými pokrevními jezdci. Zatímco starý Cohollo se k ní choval poměrně laskavě, ti druzí dva ji děsili; Haggo, obrovitý a mlčenlivý, často na ni zahlížel, jako by zapomínal, kým Daenerys je, a Qotho měl kruté oči a rychlé ruce, které rády ubližovaly. Kdykoli se dotkl Doreah, zanechal na její hebké bílé kůži modřiny, a Irri kvůli němu za nocí někdy plakávala. Zdálo se, že dokonce i jeho koně se ho bojí.

Jenomže byli s Drogem svázaní na život a na smrt, a tak Daenerys neměla jinou možnost, než se s nimi smířit. A někdy zjišťovala, že si přeje, aby její otec byl býval chráněn takovými muži. V písních byli bílí rytíři Královské gardy vždy šlechetní, chrabří a věrní, a přesto byl král Aerys zavražděn jedním z nich, krásným chlapcem, kterému teď říkají Králokat, a druhý, ser Barristan Chrabrý, se dal na stranu Uchvatitele. Přemýšlela o tom, zda jsou všichni muži v Sedmi královstvích tak proradní. Až její syn usedne na Železný trůn, postará se o to, aby jej jeho vlastní pokrevní jezdci proti všem zrádcům z jeho Královské gardy ochránili.

„Khaleesi,“ oslovil ji Cohollo v dothračtině. „Drogo, který je krví mojí krve, mi přikázal, abych ti vyřídil, že dnešní noci musí vystoupit na Matku hor, aby přinesl oběť bohům za svůj bezpečný návrat.“

Dany věděla, že na Matce smějí stanout nohou pouze muži. Khalovi pokrevní jezdci půjdou s ním a vrátí se za svítání. „Řekni mému slunci-a-hvězdám, že o něm sním a toužebně očekávám jeho návrat,“ odpověděla s vděčností. Dany se nyní unavila snadněji, když v jejím břiše rostlo dítě, a noc odpočinku bude nanejvýš vítaná. Její těhotenství jako by jen prohloubilo Drogovu touhu po ní a poslední dobou ji jeho objetí vyčerpávala.

Doreah ji odvedla k dutému hliněnému kopci, který byl připraven pro ni a jejího khala. Uvnitř bylo chladno a šero, jako ve stanu postaveném z hlíny. „Jhigui, lázeň, prosím,“ nařídila. Chtěla ze své pokožky smýt prach z cesty a namočit svoje znavené kosti. Bylo příjemné vědět, že se zde chvíli zdrží a nebude nucena hned zítra zas vysednout na svoji stříbrnou.

Voda byla tak horká, že z ní stoupala pára, tak jak to měla ráda. „Dám dnes večer mému bratrovi jeho dary,“ rozhodla se, když jí Jhiqui myla vlasy. „Měl by ve svatém městě vypadat jako král, Doreah, běž ho najít a pozvi ho, aby se mnou povečeřel.“ Viserys se k dívce z Lysu choval laskavěji než k dothrackým služebným, možná proto, že magistr Illyrio mu ještě v Pentosu dovolil jít s ní na lože. „Irri, ty jdi na bazar a kup tam nějaké ovoce a maso. Cokoli kromě koňského.“

„Koňské je nejlepší,“ namítla Irri. „Konina dělá muže silným.“

„Viserys koňské maso nesnáší.”

„Jak poroučíš, khaleesi.“

Vrátila se s kozí kýtou a košem plným ovoce a zeleniny. Jhiqui maso opekla se sladkou trávou a pálivými lusky a podlévala je při pečení vodou s medem. Mezi ovocem byly melouny, granátová jablka, švestky a jakési podivné východní plody, které Dany neznala. Zatímco její služebné připravovaly jídlo, Dany vytáhla oblečení, které nechala ušít podle bratrových měr: tuniku a kamaše z jemného bílého hedvábí, kožené sandály, které se šněrovaly ke kolenům, opasek s bronzovými medailony, koženou vestu pomalovanou draky dštícími oheň. Doufala, že Dothrakové si ho budou víc vážit, když nebude vypadat jako žebrák, a možná jí Viserys dokonce odpustí, že ho tehdy zahanbila tam v travinách. Koneckonců, stále to je její král a její bratr. Oba jsou z dračí krve.

Připravovala poslední z jeho darů - hedvábný plášť, zelený jako tráva, se světle šedým lemem, který zdůrazní stříbro v jeho vlasech - když tu přišel Viserys táhnoucí Doreah za paži. Bylo znát, že ji udeřil, protože měla oko celé zrudlé. „Jak se opovažuješ poslat tuhle děvku, aby mi přikazovala, co mám dělat?“ zasyčel. Prudce dívkou smýkl na koberec.

Jeho hněv Dany vyvedl z míry. „Jen jsem chtěla... Doreah, co jsi mu řekla?“

„Khaleesi, omlouvám se, promiň mi to. Šla jsem za ním, jak jsi poručila, a řekla jsem mu, že mu nařizuješ připojit se k tobě při večeři.“

„Drakovi nebude nikdo nic nařizovat,“ zavrčel. „Já jsem tvůj král! Měl jsem ti zpátky poslat její hlavu!“

Dívka z Lysu zakvílela, ale Dany ji uklidnila dotekem. „Neboj se, on ti neublíží. Drahý bratře, prosím, odpusť jí, ta dívka se přeřekla, já jí nařídila, ať tě poprosí, abys se mnou povečeřel, nechť se zlíbí Tvojí Výsosti.“ Vzala ho za ruku a odvedla si ho přes místnost. „Podívej se. Tohle všechno je pro tebe.“

Viserys se podezřívavě zamračil. „Co to má znamenat?“

„Nové oblečení. Nechala jsem je pro tebe ušít.“ Dany se plaše usmála.

Pohlédl na ni a ušklíbl se. „Dothracké hadry. Ty bys mě do nich chtěla obléknout?“

„Prosím... bude ti v nich chladněji a příjemněji a myslela jsem si... možná, kdyby ses oblékal jako oni, jako Dothrakové...“ Dany nevěděla, jak mu to říci, aniž by v něm probudila draka.

„Příště mi řekneš, že chceš, abych si zapletl vlasy.“

„To bych nikdy...“ Proč je vždycky tak krutý? Vždyť mu jenom chtěla pomoci. „Nemáš právo zaplétat si vlasy, zatím jsi nevyhrál žádná vítězství.”

Uvědomila si, že neřekla rozumnou věc. V jeho fialových očích se zablesklo vzteky, ale udeřit se ji neodvážil, ne s jejími služebnými kolem a s válečníky jejího khasu venku. Viserys zvedl plášť a přičichl k němu. „Páchne to hnojem. Snad bych to mohl použít jako koňskou deku.“

„Doreah to na moji prosbu ušila speciálně pro tebe,“ řekla mu ublíženě. „Tohle je oděv hodný khala.“

„Já jsem pán Sedmi království, ne nějaký trávou zmazaný divoch se zvonečky ve vlasech,“ odsekl Viserys. Popadl ji za paži. „Zdá se, že na to zapomínáš, ty couro. Myslíš si, že to tvoje velké břicho té zachrání, když probudíš draka?“

Jeho prsty se bolestivě zaryly do její paže a Dany si na okamžik opět připadala jako malé dítě chvějící se tváří v tvář jeho hněvu. Natáhla svoji volnou ruku a popadla první věc, kterou její prsty nahmataly, opasek, který mu chtěla darovat, těžký řetěz z ozdobných bronzových medailonů. Mávla jím po něm vší silou.

Zasáhl jej naplno do obličeje. Viserys ji pustil. Tam, kde mu tvář rozsekla hrana jednoho z medailonů, mu tekla krev. „Ty sám zapomínáš na to, kdo jsem já,“ řekla mu Dany. „Copak ses z toho dne v travinách nepoučil?“ Teď odejdi, než zavolám můj khas, aby tě odsud vypráskali. A modli se, aby se o tom nedozvěděl khal Drogo, jinak ti vlastnoručně otevře břicho a pozře tvoje vnitřnosti.”

Viserys se vyškrábal zpátky na nohy. „Až se vrátím do svého království, budeš tohoto dne litovat, děvko.“ Vyšel ven, s rukou na rozříznuté tváři, bez darů, které pro něj přichystala.

Nádherný hedvábný plášť byl potřísněn kapkami jeho krve. Dany si přitiskla hebkou látku ke tváři a posadila se s nohama zkříženýma na svoje spací rohože.

„Tvoje večeře je hotova, khaleesi“ oznámila jí Jhiqui.

„Nemám hlad,“ řekla Dany smutně. Najednou se cítila velmi unavená. „Rozdělte si jídlo mezi sebou a nějaké pošlete seru Jorahovi, jestli chcete.“ Po chvíli dodala: „Prosím, přineste mi jedno z dračích vajec.“

Irri jí přinesla vejce s temně zelenou skořápkou. Když je Dany obracela ve svých malých dlaních, mezi jeho šupinami zářily bronzové skvrnky. Lehla si, schoulila se na boku do klubíčka, přetáhla přes sebe hedvábný plášť a kolébala vejce v prohlubenince mezi svým vystouplým břichem a malými, hebkými ňadry. Ráda je takto držívala. Byla tak krásná a někdy jí pouhá jejich blízkost navozovala pocit, že je silnější, statečnější. Jako by z malých kamenných draků uzamčených uvnitř čerpala energii.

Ležela tam a držela vejce, když tu ucítila, jak se dítě v ní pohnulo... Jako by se natahovalo, bratr k bratrovi, krev ke krvi. „Ty jsi drak,“ šeptala mu Dany, skutečný drak. Já to vím. Já to vím.“ S úsměvem odplula do spánku a snila o domově.

BRAN

K zemi se snášel sníh. Bran cítil na tváři vločky, které se rozpouštěly, když se jako nejněžnější z dešťů lehce dotkly jeho pokožky. Seděl vzpřímený na svém koni a díval se, jak rumpálem vytahují nahoru železnou mříž. Třebaže se snažil ze všech sil zůstat klidný, srdce se mu v hrudi třepetalo jako splašený ptáček.

„Jsi připraven?“ zeptal se ho Robb.

Bran přikývl a snažil se přitom nedávat najevo strach. Nebyl venku ze Zimohradu od svého pádu, ale byl odhodlaný jet stejně hrdě jako jakýkoli rytíř.

„V tom případě jedeme.“ Robb zabořil paty do slabin velkého šedobílého valacha a nechal koně vejít pod vytaženou mříž.

„Jdi,“ pošeptal Bran svému vlastnímu koni. Zlehka se dotkl krku zvířete a malá, kaštanově hnědá klisnička vykročila kupředu. Bran ji pojmenoval Tanečnice. Byly jí dva roky a Joseth tvrdil, že pobrala mnohem víc rozumu, než na kolik má jakýkoli kůň nárok. Podrobili ji zvláštnímu výcviku, aby reagovala na otěže, hlas a dotek. Doposud Bran jezdil jenom kolem dokola po nádvoří. Zpočátku ji vždycky vedl Joseth nebo Hodor, zatímco Bran seděl připoutaný řemeny k jejímu hřbetu v příliš velkém sedle, které pro něho nakreslil Skřet, ale během uplynulých čtrnácti dní už na ní jezdil sám, klusal po nádvoří v jednom kolečku za druhým, a jeho odvaha s každým kolečkem narůstala.

Projeli pod strážnicí, přes padací most, vnějšími hradbami a byli venku. Léto a Šedý vítr hopkali vedle nich, nadšeně větřili ve vzduchu. Blízko za nimi jel Theon Greyjoy se svým lukem a toulcem šípů se širokými hroty; řekl jim, že má v úmyslu skolit jelena. Za ním jeli čtyři zbrojnoši v drátěných košilích a přílbách s kroužkovým závěsem, a Joseth, jako špejle hubený štolba, kterého Robb jmenoval vrchním podkoním na dobu, po kterou Hullen bude pryč. Jako poslední jel mistr Luwin, který seděl na oslovi. Branovi by se víc líbilo, kdyby si s Robbem vyjeli sami, jen oni dva, ale Hal Mollen o tom nechtěl ani slyšet a mistr Luwin se za něj postavil.

Za hradem se rozkládalo tržní náměstí, jehož dřevěné stánky nyní byly opuštěné. Projížděli blátivými uličkami městečka v podhradí, kolem řad malých úhledných domečků z trámů a neomítnutého kamene. Obydlený byl sotva jeden z pěti a z jejich komínů stoupaly k obloze tenké pramínky kouře. Zbytek se zaplní jeden po druhém, až se začne ochlazovat. Až napadne sníh a ledové vichry budou skučet ze severu, říkávala stará chůva, tehdy farmáři opustí svoje zmrzlá pole a vzdálené tvrze, naloží svoje povozy a pak zimní městečko ožije. Bran nikdy neviděl, že by k tomu došlo, ale mistr Luwin říkal, že ten den přichází. Konec dlouhého léta nebyl daleko. Zima se blíží.

Když jezdci projížděli městečkem, hrstka jeho obyvatel zneklidněně pozorovala zlovlky a jeden z mužů upustil dříví, které nesl, a schoulil se ve strachu k zemi, ale většina z nich si na ten výjev již zvykla. Když chlapce uviděli, poklekli na koleno a Robb každého z nich pozdravil vneseným šlechtickým pokývnutím.

Bez nohou, kterými by svého koně mohl sevřít, se Bran v důsledku houpavého pohybu zvířete zpočátku cítil nejistě, ale velké sedlo s jeho silnou hruškou a vysokou opěrkou vzadu mu byly bezpečnou oporou a popruhy kolem hrudi a stehen mu znemožňovaly spadnout. Po čase mu ten rytmus začínal připadat takřka přirozený. Jeho neklid opadl a na tvář se mu vkradl rozechvělý úsměv.

Pod vývěsním štítem Kouřícího polena, místní hospody, stály dvě hostinské děvečky. Když na ně Theon Greyjoy zavolal, mladší dívka se začervenala a přikryla si obličej dlaní. Theon popohnal svého koně ostruhami a přejel k Robovi. „Sladká Kyra,“ řekl se smíchem. „V posteli se kroutí jako lasička, ale řekni jí slovo na ulici, a zčervená jako panna. Povídal jsem ti někdy o té noci, kdy ona a Bessa -“

„Ne teď, když by to můj bratr mohl slyšet,“ varoval ho Robb a krátce pohlédl na Brana.

Bran se odvrátil a předstíral, že nic neslyšel, ale cítil na sobě Greyjoyovy oči. Nebylo pochyb o tom, že se usmívá. Usmíval se často, jako by celý svět byl jedním tajným žertem, a jenom on byl tak chytrý, že mu rozumí“. Zdálo se, že Robb Theona obdivuje a má jeho společnost rád, ale Bran si otcova svěřence nikdy neoblíbil.

Robb popojel blíž. „Vedeš si dobře, Brane.“

„Chtěl bych jet rychleji,“ odpověděl Bran.

Robb se usmál. „Jak si přeješ.“ Popohnal svého valacha do klusu. Vlci uháněli za nimi. Bran prudce zatáhl za otěže a Tanečnice zrychlila tempo. Slyšel za nimi výkřik Theona Greyjoye a dusot kopyt ostatních koní.

Branův plášť se nadouval, vlnil se ve větru a sníh jako by se mu řítil do obličeje. Robb byl o hodný kus cesty vpředu, ale čas od času se ohlédl přes rameno, aby se ujistil, že Bran a ostatní jedou za ním. Znovu zatáhl za otěže. Tanečnice zrychlila do cvalu. Vzdálenost mezi ním a Robbem se zkracovala. Než ho dohonil na kraji vlčího lesa, dvě míle od zimního městečka, nechali ostatní daleko za sebou. „Já jedu!“ vykřikl Bran s obličejem rozzářeným úsměvem. Měl pocit, jako by téměř uměl létat.

„Dal bych si s tebou závod, ale mám strach, že bys mě porazil,“ Robbův tón byl veselý a škádlivý, a přesto Bran vycítil, že pod úsměvem jeho bratra něco trápí.

„Já závodit nechci.“ Bran se rozhlédl kolem po zlovlcích. Oba zmizeli v lese. „Slyšel jsi minulou noc výt Léto?“

„Šedý vítr byl také nepokojný,“ odpověděl Robb. Svoje kaštanově hnědé vlasy měl rozcuchané a neudržované a jeho čelist pokrývalo narudlé strniště, které ho v jeho patnácti letech činilo starším. „Někdy si myslím, že vědí věci... cítí věci...“ Robb si povzdechl. „Nikdy nevím, kolik ti toho můžu říct, Brane. Kéž bys tak byl starší.”

„Už je mi osm!“ vyhrkl Bran. „Osm není zas o tolik méně než patnáct a jsem dědicem Zimohradu hned po tobě.“

„To víš, že jsi.“ Robbův hlas zněl smutně, ba dokonce maličko vystrašeně. „Brane, musím ti něco říct. V noci přiletěl pták. Z Králova přístaviště. Mistr Luwin mne probudil.”

Brana se zmocnil náhlý strach. Temná křídla, temná slova, říkávala vždycky stará chůva a havrani přilétající se vzkazy v poslední době jen potvrzovali pravdivost toho přísloví. Když Robb napsal lordu veliteli Noční hlídky, pták, který se vrátil zpátky, přinesl vzkaz, že strýc Benjen je stále nezvěstný. Pak přišel vzkaz z Orlího hnízda, od matky, ale ani v tom nebyly dobré zprávy. Neřekla, kdy má v úmyslu vrátit se, jenom že se zmocnila Skřeta a vzala ho do zajetí. Branovi se ten malý mužík svým způsobem líbil, a přesto mu při jméně Lannister šplhaly ledové prsty po zádech. Na Lannisterech něco bylo, něco, co si měl pamatovat, ale když se snažil vzpomenout si na to, pocítil náhlou závrať a jeho žaludek se změnil v kámen. Robb strávil většinu toho dne za zavřenými dveřmi společně s mistrem Luwinem, Theonem Greyjoyem a Hallisem Mollenem. Poté byli ze Zimohradu vysláni jezdci na rychlých koních, roznášející Robbovy příkazy po celém severu. Bran je slyšel mluvit o Kailinské držbě, prastaré pevnosti, kterou První lidé postavili na horním konci Šíje. Nikdo mu nikdy neřekl, co se děje, a přesto věděl, že to není nic dobrého.

A nyní další havran a další zvěst. Bran neztrácel naději. „Byl to pták od matky? Vrátí se už domů?“

„Ten vzkaz byl od Alyna z Králova přístaviště. Jory Cassel je mrtvý. A Wyl a Heward taky. Byli zavražděni Králokatem.“ Robb zvedl obličej a nastavil ho sněhu. Vločky mu roztávaly na tvářích. „Ať jim bohové dopřejí odpočinku.“

Bran nevěděl, co na to říci. Měl pocit, jako by ho někdo uhodil, Jory byl kapitánem domácí stráže Zimohradu od té doby, co se Bran narodil. „Oni zabili Joryho?“ Vzpomínal na všechny ty chvíle, kdy ho Jory honil po střechách. V duchu si ho představoval, jak rázuje po nádvoří ve své kroužkové a plátové zbroji nebo sedí na svém obvyklém místě na lavici ve Velké síni a žertuje při jídle. „Proč by někdo měl Joryho zabíjet?“

Robb otupěle zavrtěl hlavou a v očích se mu přitom zřetelně zračila bolest. „Já nevím, a... Brane, to není to nejhorší. Otec se při střetu dostal pod padajícího koně. Alyn píše, že má roztříštěnou nohu, ale nejsou si jistí, kdy... kdy se...“ Dusot kopyt jej přiměl pohlédnout na cestu za nimi, po které přijížděli Theon a ostatní. „Kdy se probere,“ dořekl Robb. Pak položil ruku na jílec svého meče a pokračoval obvyklým hlasem lorda Robba. „Brane, slibuji ti, že ať se stane cokoli, nikdy nedopustím, aby na tohle bylo zapomenuto.“

Něco v tónu jeho hlasu naplnilo Brana ještě větším strachem. „Co uděláš?“ zeptal se ho, když Theon Greyjoy zastavil vedle nich.

„Theon si myslí, že bych měl svolat vazaly,“ řekl Robb.

„Krev za krev.“ Tentokrát se Greyjoy výjimečně neusmíval. Jeho štíhlý tmavý obličej v sobě měl hladový výraz a černé vlasy mu spadaly dolů přes oči.

„Vazaly mohou svolávat jenom lordové,“ namítl Bran, zatímco k zemi kolem nich se tiše snášely bílé vločky.

„Jestli tvůj otec zemře,“ řekl Theon, „Robb se stane lordem ze Zimohradu.“

„On nezemřel“ okřikl ho Bran.

Robb ho vzal za ruku. „Nezemře, otec ne,“ konejšil ho klidným hlasem. „Přesto... čest severu nyní spočívá v mých rukou. Když nás otec tehdy opouštěl, řekl mi, že musím být silný kvůli tobě a kvůli Rickonovi. Jsem nyní již téměř dospělým mužem, Brane.“

Bran se zachvěl. „Chtěl bych, aby se matka vrátila,“ řekl nešťastně. Rozhlédl se kolem po mistru Luwinovi; jeho osel byl ještě daleko od nich, klusal přes pahorek. „Je mistr Luwin také pro to, abychom svolali vazaly?“

„Mistr je vystrašený jako stará bába,“ ušklíbl se Theon.

„Otec vždycky dával na jeho rady,“ připomněl Bran svému bratrovi. „Matka taky.“

„I já mu naslouchám,“ ujistil ho Robb. „Naslouchám každému.“

Radost, kterou Bran cítil z jízdy, byla pryč, roztála jako sněhové vločky na jeho obličeji. Ještě přednedávnem by ho pomyšlení na Robba svolávajícího vazaly a jedoucího do války naplnilo vzrušením, ale teď cítil jenom strach. „Vrátíme se už?“ zeptal se. „Je mi zima.“

Robb se rozhlédl kolem nich. „Musíme najít vlky. Vydržíš to ještě chvíli?“

„Vydržím tak dlouho, jak budeš chtít.“ Mistr Luwin ho varoval, aby si vyjel jen na krátkou projížďku, protože měl strach z opruzenin od sedla, ale Bran by před svým starším bratrem nepřiznal žádnou slabost. Už mu bylo nanic z toho, jak ho všichni obskakovali a stále dokola se ho vyptávali, jak mu je.

„V tom případě jedeme lovit lovce,“ řekl Robb. Bok po boku svedli svoje koně z královské cesty a vyrazili do vlčího lesa. Theon se zdržel a následoval je o hodný kus cesty za nimi, hovořil se strážnými a žertoval s nimi.

Pod stromy bylo příjemně. Bran přiměl Tanečnici k volnému kroku, zlehka držel otěže a rozhlížel se při jízdě kolem sebe. Znal ten les, ale byl tak dlouho zavřený v Zimohradu, že měl pocit, jako by všechno kolem sebe viděl poprvé. Jeho chřípí plnily vůně a pachy; pronikavá svěží vůně jehličí, zemitý pach tlejícího listí, stopy zvířecího pižma a vzdálených varných ohňů. Zahlédl černou veverku lehce přeskakující po zasněžených větvích rozložitého dubu a zastavil se, aby si prohlédl stříbřitou pavučinu obrovitého pavouka.

Theon a ostatní od nich byli stále dál a dál, až nakonec Bran už vůbec neslyšel jejich hlasy. Zepředu k nim doléhal slabý zvuk tekoucí vody. Byl stále hlasitější, dokud nepřijeli k potoku. Brana v očích zaštípaly slzy.

„Brane?“ zeptal se Robb. „Co se děje?“

Bran zavrtěl hlavou. „Jenom jsem vzpomínal,“ odpověděl. „Jory nás sem jednou zavedl, lovit pstruhy. Tebe, mě a Jona. Pamatuješ si na to?“

„Pamatuju,“ odpověděl Robb a jeho hlas byl tichý a plný smutku.

„Já tehdy nechytil nic,“ řekl Bran, „ale Jon mi dal jednu rybu cestou zpátky do Zimohradu. Uvidíme ještě někdy Jona?“

„Viděli jsme strýce Benjena, když sem král přijel na návštěvu,“ odpověděl Robb. „Jon nás také někdy navštíví, uvidíš.“

Potok byl hluboký a voda v něm proudila rychle. Robb sesedl a vkročil do něj, aby svého valacha převedl přes vodu. V nejhlubší části brodu mu sahala do poloviny stehen. Uvázal svého koně ke stromu na opačné straně a vešel zpátky do potoka, aby převedl Brana a jeho Tanečnici, Proud pěnil kolem kamenů a kořenů, a když ho Robb převáděl, Bran na obličeji cítil jemné spršky vody. Vykouzlilo mu to úsměv na tváři. Na okamžik si opět připadal silný a celý. Pohlédl vzhůru mezi stromy a představoval si, že na ně šplhá, až na samý vrcholek, a celý les se prostírá pod ním do všech stran.

Byli na opačné straně, když uslyšeli vytí, táhlé stoupající kvílení, které se k nim neslo skrze stromy jako chladný vítr. Bran zvedl hlavu a zaposlouchal se. „Léto,“ zvolal. Ještě než to dořekl, k prvnímu hlasu se přidal druhý.

„Něco zabili,“ řekl Robb, když znovu vysedal na koně. „Asi bych měl jet a přivést je zpátky. Počkej tady, Theon a ostatní by tu měli být co nevidět.“

„Chci jet s tebou,“ prosil Bran.

„Najdu je rychleji, když pojedu sám.“ Robb pobídl svého valacha a zmizel mezi stromy.

Jakmile byl pryč, les jako by se sevřel těsně kolem Brana. Sníh nyní padal hustěji. Kde se dotkl země, roztával, ale všude kolem něho, na kamenech, kořenech a větvích byla slabá bílá vrstvička. Zatímco čekal, uvědomoval si, jak nepříjemně se cítí. Svoje nohy, bezmocně visící ve třmenech, nevnímal, ale popruh kolem jeho hrudi byl těsný a znervózňoval ho a tající sníh prosákl jeho rukavicemi a studil ho do rukou. Divil se, co zdrželo Theona, mistra Luwina a ostatní.

Když uslyšel šustění listů, Bran zatahal za otěže a přinutil Tanečnici otočit se, s očekáváním, že uvidí své přátele, ale otrhaní lidé, kteří se objevili na břehu potoka, pro něj byli cizinci.

„Přeji vám dobrý den,“ řekl nervózně. Stačil jediný pohled a Bran věděl, že to nejsou lesníci ani farmáři. Najednou si uvědomil, jak bohatě je oblečen. Jeho kabátec byl zbrusu nový, tmavě hnědá vlna se stříbrnými knoflíky a těžkou stříbrnou jehlicí, která na ramennou držela jeho kožešinou lemovaný plášť.

„Copak, že jsi tady tak sám?“ zeptal se ten největší z nich, holohlavý muž s drsným, větrem ošlehaným obličejem. „Ztratil se v lese, chudák chlapec.“

„Já se neztratil,“ Branovi se nelíbilo, jak se na něj ti cizí lidé dívají. Napočítal čtyři, ale když otočil hlavu, uviděl za sebou další dva. „Můj bratr odjel před chvílí, a moje stráže tu budou co nevidět.“

„Tvoje stráže, he?“ Uchechtl se druhý muž. Jeho vyhublou tvář pokrývalo šedé strniště. „A co budou střežit, můj malý pane? To je stříbrná jehlice, co vidím na tvém plášti?“

„Pěkná,“ řekl ženský hlas. Stěží vypadala jako žena; vysoká a hubená se stejně tvrdým obličejem jako ostatní a vlasy ukrytými pod miskovitě tvarovanou polopřilbou. Kopí, které držela v ruce, bylo osm stop dlouhé, ze dřeva černého dubu a hrotem ze zrezivělé oceli.

„Podíváme se,“ řekl velký holohlavý muž.

Bran jej úzkostlivě pozoroval. Šaty toho muže byly špinavé, téměř se rozpadaly na kusy, záplatované byly tu hnědou, tam modrou a o kus dál tmavě zelenou a všude byly vybledlé došeda, ale kdysi ten plášť možná byl černý. S náhlým zachvěním si uvědomil, že muž s šedivým strništěm je také oblečený v černých hadrech. Najednou si vzpomněl na zběha, kterému jeho otec uťal hlavu v den, kdy našli vlčí štěňata; ten muž také nosil černé šaty a otec řekl, že to je zběh z Noční hlídky. Žádný člověk není nebezpečnější, vzpomněl si na slova lorda Eddarda. Dezertér ví, že jeho hrdlo je beztak propadlé, když ho chytnou, a tak se neštítí žádných zločinů, ani těch nejodpornějších.

„Tu jehlici, chlapče,“ řekl velký muž a natáhl ruku.

„Vezmeme si taky toho koně,“ řekla další z nich, žena menší než Robb, s velkým plochým obličejem a zplihlými žlutými vlasy. „Slez dolů a hezky rychle.“ Z rukávu jí do dlaně vyklouzl nůž, jehož ostří bylo zubaté jako pila.

„Ne,“ vyhrkl Bran. „Já nemůžu...“

V okamžiku těsně předtím, než Brana napadlo otočit Tanečnici dokola a odcválat pryč, velký muž popadl otěže. „Ale můžeš, lorďátko... a uděláš to, pokud si chceš zachránit krk.“

„Stive, podívej, jak je tam přivázaný,“ řekla vysoká žena a ukázala svým oštěpem. „Možná je to pravda, co říká.“

„Popruhy, ha?“ řekl Stiv. Vytáhl z pochvy u svého pasu dýku. „Znám způsob, jak si s nimi poradit.“

„Ty jsi nějaký mrzák, či co?“ zeptala se malá žena.

Bran se zamračil. „Jsem Brandon Stark ze Zimohradu a vy se mého koně raději nedotýkejte nebo všichni zemřete.“

Vyzáblý muž s šedivým strništěm se dal do smíchu. „Ten kluk je pravý Stark, to se musí nechat. Jenom Stark je takový blázen, aby vyhrožoval tam, kde by chytřejší člověk prosil.“

„Odřízni mu toho jeho malého ptáčka a nacpi mu ho do pusy,“ navrhla malá žena. „To by ho mělo umlčet.“

„Ty jsi stejně hloupá jako ošklivá, Hali,“ řekla vysoká žena. „Mrtvý ten kluk nemá žádnou cenu, ale živý... bohové buďte prokleti, jen pomysli, co by Mance dal za to, kdyby měl vlastní krev Benjena Starka jako rukojmí!“

„Mance ať je prokletý,“ zabručel velký muž. „Ty se tam chceš vrátit, Ošo? Jsi ještě větší blázen než on. Myslíš, že bílým chodcům bude záležet na tom, jestli máš rukojmí?“ Otočil se zpátky k Branovi a přeřezal popruh kolem jeho stehna. Kůže se s povzdechem rozdělila.

Ten řez byl rychlý a bezohledný, ostří zajelo hluboko. Když pohlédl dolů, Bran uviděl rozříznutou vlnu svých kamaší a pod ní bledé maso. Pak se z rány začala řinout krev. Pozoroval, jak se rudá skvrna rozrůstá, a hlavu přitom měl podivně lehkou, jako by se to vůbec nedělo jemu; necítil žádnou bolest, dokonce ani její náznak. Velký muž zabručel překvapením.

„Odhoď svoji ocel na zem a já ti slibuju, že zemřeš rychlou a bezbolestnou smrtí,“ ozval se Robbův hlas za nimi.

Pln zoufalé naděje Bran vzhlédl a uviděl svého bratra. Síla jeho slov byla umocněna napětím zaznívajícím z jeho hlasu. Seděl na koni, přes jehož zadek měl přehozený krvavý trup losa a v ruce oděné v rukavici svíral meč.

„Bratr,“ řekl muž s šedivým zarostlým obličejem.

„Ten je ale divoký, pane jo,“ zaskřehotala urážlivě malá žena, co jí říkali Hali. „Ty s námi chceš bojovat, chlapče?“

„Nebuď blázen, hochu. Jsi jeden proti šesti.“ Vysoká žena, Oša, potěžkala svůj oštěp. „Sesedni a odhoď svůj meč na zem. Poděkujeme ti laskavě za tvého koně i za losa a ty a tvůj bratr můžete jít.“

Robb zapískal. Uslyšeli tichý zvuk měkkých tlap na vlhkém listí. Podrost se rozdělil, z nízko visících větví spadl sníh a ze zeleně se vynořili Šedý vítr a Léto. Branův vlk zavětřil ve vzduchu a zavrčel.

„Vlci,“ zalapala Hali po dechu.

„Zlovlci,“ opravil ji Bran. Přestože jen napolo vzrostlí, byli již stejně velcí jako ti největší vlci, které kdy viděl, ale rozdíly byly snadno patrné, když člověk věděl, kam se dívat. Mistr Luwin a vrchní psovod Farlen mu to vysvětlili. Zlovlk měl v poměru k tělu větší hlavu a delší nohy než obyčejný vlk a jeho čenich a čelisti byly pozoruhodně štíhlejší a výraznější. Když tam tak stáli mezi hebkými vločkami padajícího sněhu, bylo na nich cosi ponurého a strašlivého. Šedý vítr měl čenich vlhký čerstvou krví.

„Psi,“ utrousil holohlavý muž pohrdavě. „Přesto, slyšel jsem říkat, že nic nezahřeje člověka za noci lépe než plášť z vlčí kůže.“ Prudce mávl rukou. „Chyťte je.“

„Za Zimohrad!“ vykřikl Robb a kopl svého koně do slabin. Valach se vrhl dolů ze břehu, vstříc orvaným lapkům. Muž se sekerou se vyřítil kupředu, řvoucí a neopatrný. Robbův meč ho zasáhl naplno do obličeje s hrozivým prásk. Na sníh vytryskla sprška jasné krve. Muž s vyzáblým zarostlým obličejem chňapl po Robbových otěžích a na půl vteřiny ho měl... Ale to už u něho byl Šedý vítr a stahoval ho k zemi. Po zádech se zřítil do proudu, s hlasitým žbluňknutím a výkřikem, divoce se oháněje svým nožem, zatímco jeho hlava klesala pod vodu. Zlovlk se vrhl za ním a tam, kde zmizeli pod hladinou, se zpěněná bílá voda změnila v rudou.

Robb a Oša se utkali ve středu proudu. Její dlouhý oštěp jako had s ocelovou hlavou útočil na jeho hruď, jednou, dvakrát, potřetí, ale Robb každý úder odrazil svým mečem a odvrátil jeho hrot stranou. Při čtvrtém či pátém výpadu se vysoká žena příliš naklonila kupředu a na vteřinu ztratila rovnováhu. Robb zaútočil a srazil ji k zemi.

Pár stop od nich se Léto vrhl na Hali. Po zlovlkově boku vyjel nůž. Léto uskočil stranou, zavrčel a znovu se vyřítil kupředu. Tentokrát se jeho čelisti sevřely kolem jejího lýtka. Svírajíc nůž v obou rukou, malá žena prudce bodla dolů, ale zlovlk jako by ostrou čepel nad sebou vycítil. Na okamžik její nohu pustil, s tlamou plnou kůže, látky a krvavého masa. Když se Hali zapotácela a upadla, zaútočil na ni znovu, povalil ji na záda a zahryzl se do jejího břicha.

Šestý muž si to rozmyslel a rozběhl se od vší té hrůzy pryč, ale daleko neutekl. Když se škrábal vzhůru po břehu, z potoka se vynořil Šedý vítr, z jehož chlupů odkapávala voda. Oklepal se, vyskočil za běžícím mužem, zmrzačil ho jediným chňapnutím svých zubů, a pak, když holohlavý muž s křikem klouzal po zádech zpátky k vodě, zakousl se mu do krku.

A pak už nezbýval nikdo kromě velkého muže, Stiva. Sekl po Branově hrudním popruhu, popadl ho za paži a prudce jím trhl dolů. Najednou Bran padal. Roztáhl se na zemi, s nohama spletenýma pod sebou a jedním chodidlem v potoce. Chlad vody necítil, jenom ocel, když Stiv přitiskl dýku k jeho hrdlu. „Ustup,“ varoval ten muž Robba, „nebo přísahám, že chlapci podříznu krk.“

Robb prudce zatáhl za otěže a jeho kůň se vzepjal na zadních. Robb ztěžka dýchal, zuřivost z jeho očí vyprchala a jeho ruka s mečem poklesla.

V tom okamžiku Bran uviděl všechno, co se děje kolem něho. Léto mordoval Hali, tahal z jejího břicha lesknoucí se modré hady. Oči měla vytřeštěné doširoka, hleděly vzhůru do korun stromů a Bran nebyl schopen říci, zda je mrtvá, či živá. Šedivý zarostlý muž a ten se sekerou leželi nehybní na zemi, ale Oša byla na kolenou, plazila se ke svému spadlému oštěpu. Šedý vítr se k ní rozběhl, s vodou odkapávající z kožichu. „Zavolej si ho pryč!“ vykřikl velký muž. „Zavolej je pryč oba, nebo ten mrzák na místě zemře!“

„Šedý větře, Léto, ke mně,“ zvolal Robb.

Zlovlci se zastavili, otočili hlavy. Šedý vítr odběhl zpátky k Robbovi, Léto zůstal, kde byl, s očima upřenýma na Brana a muže vedle něho. Zavrčel. Jeho čenich byl vlhký a rudý, oči mu žhnuly.

Oša se opřela o tupý konec svého oštěpu a vstala. Z rány na paži, kam ji Robb sekl, jí tekla krev. Bran viděl pot stékající v pramíncích po obličeji velkého muže. Uvědomil si, že Stiv je vystrašený stejně jako on. „Starkové,“ zamumlal muž, „zatracení Starkové.“ Zvýšil hlas. „Ošo, zab ty vlky a vezmi mu meč.“

„Zab si je sám,“ odsekla. „Já se k těm obludám nepřiblížím.“

Stiv na okamžik nevěděl, co dělat. Jeho ruka se zachvěla; Bran cítil potůček krve tam, kde měl nůž přitisknutý ke krku. Jeho nos byl plný mužova pachu; byl cítit strachy. „Ty,“ zavolal na Robba. „Máš nějaké jméno?“

„Jsem Robb Stark, dědic Zimohradu.“

„Tohle je tvůj bratr?“

„Ano.“

„Jestli ho chceš živého, udělej, co říkám. Sesedni z koně.“

Robb na okamžik zaváhal. Pak, pomalu a rozvážně sesedl a zůstal tam stát s mečem v ruce.

„Teď zabij vlky.“

Robb se nehýbal.

„Udělej to. Vlci, nebo chlapec.“

„Ne!“ vykřikl Bran. I kdyby Robb udělal, co po něm chtěl, Stiv by je stejně oba zabil, až by zlovlci byli mrtví.

Holohlavý muž ho svou volnou rukou popadl za vlasy a bezohledně jimi zakroutil, dokud Bran nevzlykal bolestí. „Zavři hubu, kriple, slyšíš?“ Zakroutil vlasy ještě víc. Slyšíš?“

Z lesa za nimi se ozvalo tiché drnk. Stiv přidušeně zalapal po dechu, zatímco z jeho hrudi náhle vyjela polovina stopy jako břitva ostrého šípu. Byl jasně červený, jako by byl pomalovaný krví.

Dýka odpadla od Branova hrdla. Velký muž zavrávoral a zhroutil se na zem, obličejem do potoka. Šíp se pod jeho tělem zlomil. Bran se díval, jak jeho život odtéká s vodou.

Oša se zoufale rozhlédla kolem sebe. Zpod stromů se vynořili otcovi zbrojnoši s meči v rukou. Pustila na zem svůj oštěp. „Milost, můj pane,“ zavolala na Robba.

Když pozorovali dějiště masakru, obličeje strážných měly podivný, bledý vzhled. Nejistě pokukovali po vlcích, a když se Léto vrátil k Halině mrtvole, aby dál hodoval na jejích vnitřnostech, Joseth upustil svůj nůž a pospíchal do křoví, aby se vyzvracel. Dokonce i mistr Luwin, který vystoupil zpoza stromu, vypadal šokovaně, ale jen na okamžik. Pak zavrtěl hlavou a přebrodil se přes potok na Branovu stranu. „Jsi zraněný?“

„Řízl mě do nohy,“ odpověděl Bran, „ale já to necítil.“

Když mistr poklekl, aby si ránu prohlédl. Bran otočil hlavu. Theon Greyjoy tam stál vedle strážního stromu, s lukem v ruce a úsměvem na tváři. Vždycky se usmíval. Do měkké hlíny u svých nohou měl zastrkáno půl tuctu šípů, ale potřeboval jen jeden. „Mrtvý nepřítel je krásná věc,“ prohlásil.

„Jon vždycky tvrdil, že jsi osel, Greyjoyi,“ řekl Robb nahlas. „Co kdybys ho jenom zranil? Co kdyby mu přitom poskočila ruka nebo kdybys místo něho zasáhl Brana? Nemohl jsi vědět, zda ten muž nemá kyrys, jediné, co jsi viděl, byl jeho plášť zezadu. Co by pak bylo s mým bratrem? Pomyslel jsi vůbec na tohle, Greyjoyi?“

Theonův úsměv se vytratil. Zamračeně pokrčil rameny a začal svoje šípy vytahovat ze země, jeden po druhém.

Robb probodl pohledem svoje zbrojnoše. „A kde jste byli vy?“ zeptal se jich. „Byl jsem si jistý, že jste kousek za námi.“

Muži si vyměnili nešťastné pohledy. „Jeli jsme za vámi, můj pane,“ odpověděl Quent, nejmladší z nich, jehož vous zatím byl jen hebkým hnědým chmýřím. „Jenom jsme ještě čekali na mistra Luwina a jeho osla, promiň, prosím, a pak, nu, protože jsme tam...“ Pohlédl na Theona a rychle pohled odvrátil, pln rozpaků.

„Sledoval jsem krocana,“ řekl Theon, popuzený otázkou. „Jak jsem mohl vědět, že tu chlapce necháš samotného?“

Robb otočil hlavu, aby na Theona ještě jednou pohlédl. Bran ho nikdy předtím neviděl tak rozezleného, ale Robb už neřekl nic. Poklekl vedle mistra Luwina a zeptal se: „Je můj bratr hodně zraněn?“

„Není to víc než škrábnutí,“ ujistil ho mistr. Namočil hadřík do potoka, aby očistil ránu. „Dva z nich jsou oblečení v černém,“ poznamenal přitom.

Robb pohlédl tam, kde Stiv ležel roztažený v potoce. Jeho potrhaný černý plášť, za který popotahovala rychle proudící voda, se vlnil jako živý. „Zběhové z Noční hlídky,“ řekl ponuře. „Museli to být šílenci, když se odvážili tak blízko Zimohradu.“

„Šílenství a zoufalství je často těžké rozlišit,“ poznamenal mistr Luwin.

„Pohřbíme je, můj pane?“ zeptal se Quent.

„Oni by nás nepohřbili,“ namítl Robb. „Usekněte jim hlavy, pošleme je zpátky na Zeď. Zbytek tu ponechte vránám.“

„A tahle?“ Quent ukázal palcem na Ošu.

Robb k ní zamířil. Byla o hlavu vyšší než on, ale když se k ní blížil, klesla na kolena. „Ušetři můj život, lorde Starku, a patří jen tobě.“

„Mně? Co bych dělal s křivopřísežnicí?“

„Já jsem žádnou přísahu neporušila. To Stiv a Wallen uprchli ze Zdi, ale já ne. U černých vran není místa pro ženy.“

Theon Greyjoy se přišoural blíž. „Předhoď ji vlkům,“ naléhal na Robba. Ženiny oči zabloudily k tomu, co zbylo z Hali, a rychle se odvrátily. Zachvěla se. Dokonce i strážní se tvářili znepokojeně.

„Je to žena,“ namítl Robb.

„Divoká,“ řekl mu Bran. „Chtěla, aby mě nechali naživu, aby mě mohli odvést k Mancemu Nájezdníkovi.“

„Máš nějaké jméno?“ zeptal se jí Robb.

„Oša, nechť se ti zlíbí, můj pane,“ zamumlala zkroušeně.

Mistr Luwin vstal. „Možná uděláme dobře, když ji vyzpovídáme.“

Bran viděl úlevu, která se rozprostřela na obličeji jeho bratra. „Uděláme, co navrhuješ, mistře. Wayne, svaž jí ruce. Půjde s námi zpátky na Zimohrad... a bude žít, nebo zemře, podle toho, co nám řekne.“

TYRION

„Chceš jíst?“ zeptal se Mord a zaškaredil se na něj. V tlusté ruce se zavalitými prsty držel talíř vařených fazolí, Tyrion Lannister byl vyhladovělý, ale nesnesl pomyšlení na to, že by se před tím hovadem měl hrbit. „Jehněčí kýta by byla milá,“ řekl z hromady špinavé slámy v rohu své cely. „Možná i mísa hrášku a cibulek, kus čerstvě pečeného chleba s máslem a džbán svařeného vína na spláchnutí. Nebo pivo, pokud je tu snáz k sehnání. Nechci být příliš vybíravý.“

„Fazole,“ řekl Mord. „Tady.“ Natáhl k němu talíř.

Tyrion si povzdechl. Žalářník byl dvaceti kameny brutální stupidity, s hnědými uhnívajícími zuby a malýma tmavýma očkama. Levou stranu obličeje, tam, kde mu sekera usekla ucho a část tváře, měl vyhlazenu jizvou. Byl tak předvídatelný, jako byl ošklivý, jenomže Tyrion měl hlad. Natáhl se po talíři.

Mord s ním ucukl a ušklíbl se. „Tady,“ řekl a zvedl jej do výše mimo Tyrionův dosah.

Trpaslík se ztuhle postavil, s každým kloubem bolavým. „Musíme tuhle hloupou hru hrát při každém jídle?“ Znovu chňapl po fazolích.

Mord udělal krok dozadu a zašklebil se na něj svými vyhnilými zuby. „Tady, zakrslý muži.“ Natáhl talíř na délku paže od sebe, nad okraj, kde cela končila a začínala obloha. „Nechceš jíst? Tady. Vem si.“

Tyrionovy ruce byly příliš krátké, než aby na talíř dosáhl, a rozhodně neměl v úmyslu jít tak blízko ke kraji. Stačilo by jen prudce strčit do Mordova odulého bílého břicha a skončil by jako ošklivá rudá skvrna na kamenech Oblohy, stejně jako tolik jiných vězňů Orlího hnízda během staletí. „Když o tom tak přemýšlím, zjišťuju, že vůbec nemám hlad,“ prohlásil a zamířil zpátky do rohu své cely.

Mord zabručel a rozevřel svoje tlusté prsty. Vítr talíř uchopil, za letu ho převrátil. Zasypala je plná hrst fazoli, zatímco zbytek jídla nenávratné mizel v nedohlednu. Žalářník se dal do smíchu a jeho břicho se přitom natřásalo jako mísa pudinku.

Tyrion pocítil osten zuřivosti. „Ty zasraný synu od neštovic poďobané prdele,“ ulevil si. „Doufám, že zemřeš na chrlení krve.“

Za tento výlev mu Mord cestou ven z cely uštědřil kopanec okovanou špičkou své boty, namířený přímo do Tyrionových žeber. „Beru to zpátky!“ vyjekl, když se zlomil vpůli bolestí a zhroutil se na slámu. „Vlastní rukou tě zabiju, to ti přísahám!“ Těžké, ocelí pobité dveře se s bouchnutím zavřely. Tyrion uslyšel zarachocení klíčů.

Na malého muže jsem proklatý nebezpečně velkými ústy, uvažoval, když se plazil zpátky do svého rohu toho, co Arrynové směšně zvali žalářem. Schoulil se pod tenkou přikrývku, která byla jeho jedinou lůžkovinou, zahleděl se ven na třpyt prázdné modré oblohy a vzdálených hor, které jako by se táhly donekonečna, a přál si, aby u sebe měl plášť z kožešin stínokočky, co při hře v kostky vyhrál na Marillionovi, který jej ukradl z mrtvoly velitele loupežníků. Kůže páchla krví a plísní, ale byla teplá a silná. Mord mu plášť vzal v okamžiku, kdy na něm poprvé spočinuly jeho oči.

Vítr popotahoval za jeho pokrývku poryvy ostrými jako pařáty. Jeho cela byla žalostně malá, dokonce i na trpaslíka. Ve vzdálenosti necelých pěti stop, kde měla být zeď, kde by byla zeď v řádném žaláři, podlaha končila a začínala obloha. Měl spoustu čerstvého vzduchu a slunečního svitu a za nocí se mohl kochat pohledem na měsíc a hvězdy, ale Tyrion by je s radostí bez váhání vyměnil za tu nejvlhčí a nejtemnější díru v útrobách Casterlyovy skály.

„Poletíš,“ ujišťoval ho Mord, když ho strčil do cely. „Dvacet dní, třicet, možná padesát. Pak poletíš.“

Arrynové měli jediné vězení v říši, kde vězňové klidně mohli utéci, když chtěli. Toho prvního dne, poté, co celé hodiny sbíral odvahu, si Tyrion lehl na břicho, přeplazil se k okraji, vystrčil hlavu a vyhlédl ven. Obloha byla všude kolem, i dole, šest set stop pod ním a kromě ní tam nebylo nic než prázdnota. Kdyby si vykroutil krk tak daleko, jak jen mohl, uviděl by další cely, po své pravici a levici i nad sebou. Byl včelou ve včelí plástvi a někdo mu utrhl křídla.

V jeho cele byla zima, vítr tam skučel dnem a nocí a co bylo nejhorší, podlaha se svažovala. Sice jenom mírně, ale to stačilo. Měl strach zavřít oči, bál se, že by se ve spánku mohl překulit a probudit se v náhlé hrůze, až bude sklouzávat dolů přes okraj. Nebylo divu, že v nebeských celách se z lidí stávali šílenci.

Bohové, zachraňte mě, napsal jakýsi předchozí obyvatel cely na zeď něčím, co podezřele připomínalo krev, modř volá. Zpočátku Tyrion přemýšlel o tom, kdo to asi byl a co se s ním stalo; později si pomyslel, že to raději nechce vědět.

Kdyby jen dokázal držet jazyk za zuby...

Začal to ten neduživý kluk, co na něj shlížel z křesla vyřezaného ze dřeva čarostromu pod praporcem s měsícem a sokolem rodu Arrynů. Na Tyriona Lannistera se celý jeho život dívali z výšky, ale zřídkakdy to byl šestiletý chlapec s revmatickýma očima, kterému museli nacpat tlusté polštáře pod zadek, aby ho zvedli do výše muže. „Je to špatný člověk?“ zeptal se chlapec, který k sobě tiskl svoji panenku.

„Je,“ odpověděla lady Lysa z menšího křesla vedle něho. Byla oblečená celá v modrém, napudrovaná a naparfémovaná pro nápadníky, kteří plnili její dvůr.

„Je tak malý,“ řekl lord Orlího hnízda a zahihňal se.

„Je to Tyrion Skřet z rodu Lannisterů, zavraždil tvého otce.“ Zvedla hlas, aby byl slyšet po celé délce Velké síně Orlího hnízda, kde rozechvíval mléčně bílé zdi a štíhlé pilíře, aby jej každý člověk slyšel. „Sprovodil ze světa králova pobočníka!“

„Och, oba jsem zabil já?“ zeptal se Tyrion, jako blázen.

Byla to chvíle jako stvořená k tomu, aby držel ústa zavřená a hlavu měl skloněnou. Teď už to věděl; u sedmi pekel, věděl to i tehdy. Velká síň Arrynů byla dlouhá a asketicky zařízená, ze stěn z modře žilkovaného bílého mramoru čišel chlad, ale obličeje kolem něho byly mnohem chladnější. Moc Casterlyovy skály zde neplatila a v Údolí Arryn nežili žádní přátelé Lannisterů. Jeho nejlepší obranou by byla pokora a ticho.

Tyrionovo rozpoložení však bylo příliš mizerné, než aby se dokázal chovat rozumně. Ke své hanbě byl v posledním úseku jejich celodenního výstupu na Orlí hnízdo příliš vyčerpaný, než aby mohl jít po svých. Jeho krátké nohy mu vypověděly službu a odmítly jít dál. Bronn ho musel po zbytek cesty nést a toto pokoření jen přililo olej do ohně jeho hněvu. „Zdá se, že jsem velice zaneprázdněný malý muž,“ řekl s hořkým sarkasmem. „Přemýšlím, kde jsem vzal tolik času, abych zvládl všechno to bodání a trávení.“

Měl myslet na to, s kým má co do činění. Lysa Arryn a její napolo normální nemocný syn nebyli u dvora proslulí láskou k vtipkování, zvlášť když bylo namířené na ně.

„Skřete,“ řekla Lysa chladně, „hlídej si ten svůj urážlivý jazyk a mluv s mým synem zdvořile, nebo ti přísahám, že toho budeš litovat. Nezapomínej, kde jsi. Toto je Orlí hnízdo a kolem sebe vidíš rytíře Údolí, věrné muže, kteří milovali Jona Arryna. Každý z nich, co je tady vidíš, by pro měj bez váhání zemřel.”

„Lady Arryn, kdyby se mi cokoli mělo stát, můj bratr Jaime se rád postará o to, aby pro tebe skutečně zemřeli.“ Dokonce i ve chvíli, kdy se záští vyplivoval tato slova, si Tyrion uvědomoval, že se chová jako šílenec.

„Umíš létat, můj pane z Lannisterů?“ zeptala se lady Lysa. „Mají trpaslíci křídla? Pokud ne, pak bude moudřejší spolknout další výhrůžku, co by ti mohla přijít na jazyk.“

„To nebyla výhrůžka,“ řekl Tyrion. „To byla předpověd.“

Malý lord Robert vyskočil ze svého trůnu, tak rozčilený, že upustil svoji panenku. „Ty nám ublížit nemůžeš,“ vykřikl. „Nikdo nám tady nemůže ublížit. Matko, řekni mu, že nám tady nemůže ublížit.“ Chlapec se začal třást.

„Orlí hnízdo je nedobytné,“ prohlásila Lysa Arryn klidným hlasem. Vzala svého syna, přitáhla ho těsně k sobě a objala ho svými baculatými bílými pažemi. „Skřet se nás snaží vystrašit, drahé dítě. Všichni Lannisteři jsou lháři. Mému sladkému chlapečkovi nebude nikdo ubližovat.“

Nejhorší na tom bylo, že zřejmě měla pravdu. Když si vzpomněl, kolik námahy ho to stálo, než se tam dostal, Tyrion si uměl docela dobře představit, jaké by to bylo pro rytíře probojovávat si nahoru cestu ve zbroji, zatímco seshora by na ně pršely kameny a šípy a nepřátelé by se s nimi potýkali o každý krok. Výraz noční můra byl velmi nevýstižným vyjádřením. Nebylo divu, že Orlí hnízdo nikdo nikdy nedobyl.

Přesto Tyrion stále nebyl schopen umlčet sám sebe a držet jazyk za zuby. „Není nedobytné,“ řekl, „pouze obtížně dobyvatelné.“

Malý Robert na něho namířil prst a jeho ruka se přitom třásla. „Jsi lhář. Matko, chci ho vidět letět.“ Dva strážní v nebesky modrých pláštích uchopili Tyriona v podpaždí a odnesli ho ke dveřím.

Jen bohové vědí, co se mohlo stát, nebýt Catelyn Stark. „Sestro,“ zvolala z místa, kde stála pod trůnem, „prosím tě, abys nezapomněla na to, že ten muž je mým vězněm. Nedovolím, aby se mu něco stalo.“

Lysa Arryn chladně pohlédla na svoji sestru, pak vstala a zamířila dolů k Tyrionovi. Její dlouhé sukně se táhly za ní. Na okamžik se obával, že ho udeří, ale ona namísto toho přikázala, aby ho pustili. Její muži ho upustili na podlahu, nohy pod ním uklouzly a Tyrion upadl.

Musel na něj být docela zábavný pohled, když se zvedal na kolena, jen aby ucítil, jak mu pravou nohou projela bolestná křeč, při které se opět natáhl na zem. Vysokou síní rodu Arrynů se rozléhal smích.

„Malý host mojí sestry je příliš unavený, než aby mohl stát,“ poznamenala lady Lysa. „Sere Vardisi, odveď ho do žaláře. Odpočinek v jedné z našich nebeských cel mu nesmírně prospěje.“

Strážní jím škubli vzhůru. Tyrion Lannister visel mezi nimi, mírně kopal nohama, s obličejem rudým hanbou. „Tohle si budu pamatovat,“ řekl jim, když ho odnášeli pryč.

A také si pamatoval, pro všechno dobro, co mu to přineslo.

Zpočátku sám sebe utěšoval přesvědčením, že jeho věznění nemůže trvat příliš dlouho. Lysa Arryn ho chtěla pokořit, to bylo všechno. Zas pro něj pošle, a bude to brzy. Pokud ne ona, pak ho nepochybně bude chtít vyslechnout Catelyn Stark. Tentokrát si bude na jazyk dávat větší pozor. Nedovolí si jen tak ho zabít; stále byl Lannisterem z Casterlyovy skály, a pokud prolijí jeho krev, bude to znamenat válku. Alespoň o tom v duchu sám sebe zpočátku přesvědčoval.

Nyní už si tím tak jistý nebyl.

Možná jeho věznitelé mají v úmyslu nechat ho tu hnít, jenomže Tyrion se obával, že nemá tolik síly, aby v žaláři vydržel příliš dlouho. Každým dnem byl slabší a bylo jen otázkou času, kdy mu Mordovy rány a kopance vážně ublíží, za předpokladu, že ho žalářník dřív nevyhladoví k smrti. Pár dalších nocí hladu a zimy a modř začne volat i jeho.

Napadlo ho, co se asi děje za zdmi (těmi, co tam byly) jeho cely. Lord Tywin nepochybně vyslal své zbrojnoše, když k němu ta zvěst dorazila. Možná, že právě teď Jaime vede vojenskou výpravu Měsíčními horami... Pokud namísto toho nesměřuje na sever rovnou k Zimohradu. Má kdokoli mimo Údolí dokonce jen podezření, kam ho Catelyn Stark odvezla? Napadlo ho, co asi udělá Cersei, až se o tom dozví. Král by mohl nařídit, aby ho propustili, ale bude Robert naslouchat královně nebo svému pobočníkovi? Ohledně královy náklonnosti ke své sestře si Tyrion žádné iluze nedělal.

Pokud si Cersei dokáže uchovat chladnou hlavu, bude trvat na tom, aby rozsudek nad Tyrionem vynesl král sám. Dokonce i Ned Stark by proti tomu stěží mohl něco namítat, pokud by nechtěl zpochybňovat královu čest. A Tyrion bude jen rád, že u soudu může využít příležitosti. Jakékoli vraždy mu chtějí hodit na krk, byl si jistý, že Starkové proti němu nemají žádný důkaz. Ať svůj případ předloží před Železný trůn a lordy říše. Bude to znamenat jejich konec. Kdyby jen Cersei byla dost chytrá, aby ji to napadlo...

Tyrion Lannister si povzdechl. Jeho sestra zajisté nebyla mdlého rozumu, ale pýcha ji zaslepovala. Bude v tom vidět urážku, ne příležitost. A Jaime je dokonce ještě horší, ukvapený, tvrdohlavý a vždycky hned rozezlený. Jeho bratr nikdy nerozvázal uzel, když jej mohl rozetnout vedví svým mečem.

Napadlo ho, který z nich si najal vraha, aby umlčel toho Starkova chlapce, a zda skutečně zesnovali smrt lorda Arryna. Pokud byl zavražděn starý pobočník, udělali to šikovně a důmyslně, ovšem poslat nějakého otrapu s ukradenou dýkou na Brandona Starka jej zaráželo jako neuvěřitelně hloupé. A když o tom tak přemýšlel, bylo to podivné...

Tyrion se zachvěl. Napadlo ho skutečně ošklivé podezření. Možná, že zlovlk a lev nejsou jedinými zvířaty v lese, a pokud je to pravda, někdo ho využívá jako svůj nástroj. Tyrion Lannister nesnášel, když ho někdo zneužíval.

Musí se odsud dostat, a to brzy. Jeho šance přemoci Morda jsou malé až nulové, a nikdo mu zřejmě dovnitř nepropašuje šest set stop dlouhý provaz, aby mohl utéci na svobodu. Jeho ústa ho do cely dostala, měla by ho proklatě dostat i ven.

Tyrion se vyškrábal na nohy a ze všech sil se přitom snažil ignorovat svažující se podlahu pod ním, s jejím vždy sotva patrným tahem ke kraji. Přešel ke dveřím a zabušil do nich pěstí. „Morde!“ vykřikl. „Žalářníku! Morde, potřebuji tě!“ Musel takto volat dobrých deset minut, než se dveře se skřípotem otevřely.

„Proč děláš hluk?“ zabručel Mord, s krví podlitýma očima. Z jedné masité ruky mu visel kožený řemen, široký a silný, složený napůl v pěsti.

Hlavně mu nedávej najevo, že máš strach, připomněl Tyrion sám sobě. „Jak by se ti líbilo být bohatý?“ zeptal se.

Mord ho udeřil. Mávl řemenem zespodu, líně, ale kůže přesto zasáhla Tyriona vysoko do paže. Při nárazu zavrávoral a bolest ho přiměla zatnout zuby. „Mlč, zakrslý muži,“ varoval ho Mord.

„Zlato,“ řekl Tyrion a napodobil úsměv. „Casterlyova skála je zlata plná.... ahhhhhh...“ Tentokrát byl úder vedený zepředu. Mord vložil do máchnutí víc síly a kožený řemen při nárazu zapráskal a poskočil. Zasáhl Tyriona do žeber a srazil ho na kolena, kde se sténáním zůstal. Přinutil sám sebe pohlédnout vzhůru na svého žalářníka. „Bohatý jako Lannisterové,“ zasípal. „Tak se to říká, Morde -“

Mord zabručel. Řemen zasvištěl vzduchem a zasáhl Tyriona naplno do obličeje. Bolest byla tak strašlivá, že si ani nepamatoval, že padá, ale když znovu otevřel oči, ležel na podlaze své cely, v uchu mu zvonilo a ústa měl plná krve. Zašmátral po podlaze, aby se opřel a zvedl se, ale jeho prsty nenahmataly... nic. Tyrion škubl hlavou dozadu, tak rychle, jako by ho opařil, a ze všech sil se snažil přestat dokonce jen dýchat. Dopadl rovnou ke kraji, jen pár palců od modři oblohy.

„Chceš ještě dělat hluk?“ Mord držel řemen mezi pěstmi a prudce jej napínal a uvolňoval. To práskání přimělo Tyriona vyskočit. Žalářník se dal do smíchu.

Dolů mě neshodí, říkal si Tyrion zoufale, když se sunul pryč od okraje. Catelyn Stark mě chce živého, takže se neodváží zabít mě. Hřbetem ruky si otřel krev ze rtů, usmál se a řekl: „Ta byla tvrdá, Morde.“ Žalářník ho pozoroval přimhouřenýma očima, pokoušel se rozhodnout, zda to bylo míněno jako urážka. „Tak silného muže jako ty bych mohl využít.“ Řemen letěl rovnou na něho, ale tentokrát se před ním Tyrion přikrčil. Utržil jen mírný zásah do ramene, nic víc. „Zlato,“ opakoval a plazil se přitom pozpátku jako krab, „víc zlata, než jsi kdy v životě viděl. Dost, aby sis mohl koupit půdu, ženy, koně... mohl bys být šlechticem. Lord Mord.“ Tyrion si odkašlal a vyplivl do oblohy krvavou slinu.

„Není žádné zlato,“ řekl Mord.

On poslouchá! uvědomil si Tyrion. „Můj měšec mi sebrali, když mě zajali, ale zlato stále patří mně. Catelyn Stark může člověka učinit vězněm, ale nikdy by se nesnížila k tomu, aby ho okradla. To by bylo nečestné. Pomoz mi a zlato je tvoje.“ Mordův řemen olízl vzduch, ale tentokrát to bylo jen napolo míněné, líné mávnutí, pomalé a pohrdavé. Tyrion kůži chytil a držel ji v ruce. „Pro tebe by to nepředstavovalo žádné riziko. Jediné, co je třeba udělat, je doručit vzkaz.“

Žalářník trhnutím vysvobodil svůj řemen z Tyrionova sevření. „Vzkaz,“ řekl, jako by to slovo nikdy předtím neslyšel. Zamračil se a na čele se mu udělaly hluboké rýhy.

„Poslouchej mě tedy, můj pane. Jenom vyřídíš krátký vzkaz svojí paní. Řekni jí...“ Co? Co by mohlo Lysu Arryn obměkčit?

Najednou Tyrion Lannister dostal nápad. „Řekni ji, že se chci přiznat ke svým zločinům.“

Mord zvedl paži a Tyrion se již připravoval na další ránu, ale žalářník zaváhal. V jeho očích se zračilo podezření a chtivost zároveň. Chtěl to zlato, ale měl strach ze lsti; měl pohled muže, který byl podveden až příliš často. „To lež,“ zamumlal ponuře. „Zakrslý muž mě podvést.“

„Dostaneš můj slib napsaný na papíře,“ slíbil mu Tyrion.

Někteří negramotní písmem pohrdali; jiní měli k psanému slovu přímo posvátnou úctu, jako by to bylo nějaké kouzlo. Mord naštěstí patřil k těm druhým. Žalářník spustil ruku s řemenem dolů. „Napíšeme zlato. Hodně zlata.“

„Och ano, hodně zlata,“ ujistil ho Tyrion. „Měšec je jenom závdavek, můj příteli. Můj bratr nosí zbroj z plátů ryzího zlata.“ Ve skutečnosti bylo Jaimeho brnění pozlacenou ocelí, ale tenhle trouba by rozdíl nikdy nepoznal.

Mord zamyšleně ohmatával svůj řemen, ale nakonec povolil a odešel pro papír a brk. Když byl dopis napsán, žalářník se na něj podezřívavě zamračil. „Teď doručíš můj vzkaz,“ naléhal na něj Tyrion.

Když pro něj přišli, pozdě toho večera, chvěl se v neklidném spánku. Mord otevřel dveře, ale zůstal zticha. Ser Vardis Egen probudil Tyriona špičkou své boty. „Vstaň, Skřete. Moje paní tě chce vidět.“

Tyrion si vymnul spánek z očí a nasadil si na tvář grimasu, kterou stěží cítil. „Ona možná, ale co tě přimělo věřit tomu, že ji chci vidět já?“

Ser Vardis se zamračil. Tyrion si ho dobře pamatoval z let, která strávil v Králově přístavišti jako kapitán pobočníkovy domácí stráže. Čtvercovitý bezvýrazný obličej, stříbrné vlasy, svalnaté tělo a ani špetka humoru. „Tvé tužby mne nezajímají. Vstaň, nebo tě tam nechám odnést.“

Tyrion se svým groteskním způsobem vyškrábal na nohy. „Je chladná noc,“ řekl nenuceně, „a ve Vysoké síni je takový průvan. Nerad bych nastydl. Morde, kdybys byl tak laskavý a přinesl mi můj plášť.“

Žalářník na něj zašilhal, s obličejem plným podezření.

„Můj plášť,“ opakoval Tyrion. „Ten ze stínokočky, co jsi mi u sebe schoval. Vzpomínáš si, ne?“

„Dej mu ten jeho zatracený plášť,“ řekl ser Vardis.

Mord se neodvážil ani zamručet. Obdařil Tyriona pohledem, který sliboval odplatu, ale přesto pro plášť odešel. Když ho svému vězni nařasil kolem krku, Tyrion se usmál. „Děkuji ti. Vzpomenu si na tebe, kdykoli ho budu mít na sobě.“ Přehodil si visící konec dlouhé kožešiny přes pravé rameno a poprvé po mnoha dlouhých dnech konečně cítil teplo. „Jdi první, sere Vardisi.“

Vysoká síň Arrynů byla zalita světly padesáti pochodní, hořících ve svícnech podél stěn. Lady Lysa byla oblečená v černém hedvábí, s měsícem a sokolem vyšitými perlami na své hrudi. Protože nevypadala, že by chtěla vstoupit do řad Noční hlídky, Tyriona napadlo jen to, že zřejmě usoudila, že smuteční oděv je vhodným oblečením k doznání. Přes levé rameno jí spadaly její dlouhé, kaštanově hnědé vlasy spletené do důmyslného copu. Vyšší křeslo vedle ní bylo prázdné; malý lord Orlího hnízda se nepochybně třásl ve spánku. Tyrion byl vděčný alespoň za to.

Hluboce se uklonil a na okamžik se rozhlédl po síni. Lady Arryn svolala svoje rytíře a vazaly, zřejmě aby si vyslechli jeho doznání. Viděl zbrázděný obličej sera Bryndena Tullyho a drsnou tvář lorda Nestora Royceho. Vedle Nestora stál mladší muž s mohutnými černými licousy, který mohl být jenom jeho dědicem, serem Albarem. Byla zde zastoupena většina nejvýznamnějších rodů Údolí. Tyrion si všiml sera Lyna Corbraye, štíhlého jako meč, lorda Huntera s jeho dnou postiženýma nohama, ovdovělé lady Waynwood obklopené jejími syny. Další okázale vystavené erby neznal,- zlomené kopí, zelenou zmiji, hořící věž, okřídlený pohár.

Mezi šlechtici z Údolí bylo několik jeho společníků z horské cesty; ser Rodrik Cassel, bledý se svými napolo zhojenými zraněními, stál vedle sera Willise Woda. Zpěvák Marillion si našel novou harfu. Tyrion se usmál, cokoli se tady dnes v noci stane, nechtěl, aby to bylo udrženo v tajnosti, a neexistoval spolehlivější prostředek k rozšíření příběhu do blízka i do daleka než zpěvák.

Na zadním konci síně se o sloup opíral Bronn. Žoldnéřovy oči byly upřeny na Tyriona a jeho ruka lehce spočívala na hrušce jeho meče. Tyrion se na něj dlouze zadíval, přemýšleje...

Jako první promluvila Catelyn Stark. „Přeješ si doznat se ke svým zločinům, jak nám bylo řečeno.“

„Udělám to, moje paní,“ odpověděl Tyrion.

Lysa Arryn se na svoji sestru usmála. „Nebeské cely je vždycky zlomí. Bohové tam na ně vidí a není tam žádná tma, kam by se mohli schovat.“

„Mně zlomený nepřipadá,“ řekla lady Catelyn.

Lysa jí nevěnovala pozornost. „Řekni, co říct chceš,“ poručila Tyrionovi.

A teď si hoď kostky, pomyslel si s dalším rychlým pohledem dozadu na Bronna. „Kde začít? Jsem ošklivý malý muž, k tomu se přiznávám. Moje zločiny a hříchy nelze spočítat, moji páni a paní. Léhal jsem s děvkami, ne jednou, ale stokrát. Přál jsem si, aby můj vlastní otec byl mrtvý, a moje sestra, naše ctihodná královna, taky.“ Někdo za ním se zachechtal. „Ne vždy jsem se choval laskavě ke svým služebníkům. Holdoval jsem hazardním hrám. Dokonce jsem podváděl, jak nyní s lítostí připouštím. Řekl jsem mnoho krutých a zlomyslných věcí o vznešených pánech a paních u dvora.“ To vyvolalo přímo vlnu smíchu. „Jednou jsem -“

„Ticho!“ Bledý obličej Lysy Arryn se změnil v temně růžový. „Co si vlastně myslíš, že děláš, Skřete?“

Tyrion naklonil hlavu na stranu. „Nu, přiznávám se přece ke svým zločinům, paní.“

Catelyn Stark udělala krok kupředu. „Jsi obviněn z toho, že jsi poslal najatého vraha, aby zabil mého syna Brana v jeho loži a z účasti na spiknutí s cílem zavraždit lorda Jona Arryna, pobočníka krále.“

Tyrion bezmocně pokrčil rameny. „Obávám se, že k těmto zločinům se přiznat nemohu. O žádných vraždách nic nevím.“

Lady Lysa vstala ze svého dřevěného trůnu. „Já se tebou nenechám urážet. Co sis to vymyslel za šarádu, Skřete? Věřím, že jsi jí užil. Sere Vardisi, odveď ho zpět do žaláře... ale tentokrát pro něj najdi menší celu se strmější podlahou.“

„Takto se vykonává spravedlnost v Údolí?“ zahřímal Tyrion tak hlasitě, že ser Vardis na okamžik ztuhl. „Copak čest přestává u Krvavé brány? Když někoho obviníte ze zločinu a on to popře, tak ho hodíte do nebeské cely, aby tam mrznul a hladověl tak dlouho, dokud vše neodkývá? “ Zvedl hlavu, aby všichni viděli podlitiny, které mu na obličeji zanechal Mord. „Kde končí králova spravedlnost? Copak Orlí hnízdo není součástí Sedmi království? Jsem obviněn, jak říkáte. Dobrá tedy. Požaduji řádný proces! Nechte mně se hájit, ať jsem shledán vinným či nevinným před zraky všech lidí i bohů.

Vysokou síň zaplnilo tiché mumlání, Tyrion věděl, že má vyhráno. Byl urozeným mužem, synem nejmocnějšího šlechtice v říši, bratrem královny. Proces mu nikdo nemohl upírat. Strážní v nebesky modrých pláštích k němu zamířili, ale ser Vardis jim pokynem ruky nařídil zastavit a pohlédl na lady Lysu.

Její malá ústa se našpulila do nedůtklivého úsměvu. „Pokud budeš souzen a shledán vinným ze zločinů, ze kterých jsi obviněn, pak podle králových vlastních zákonů budeš muset zaplatit svým životem. Tady v Orlím hnízdě žádného kata nemáme, můj lorde z Lannisterů. Otevřte Měsíční dveře.“

Dav těl se rozestoupil. Mezi dvěma štíhlými mramorovými sloupy byly úzké dveře z čarostromu, na jejichž bílém dřevě byl vyřezán srpek měsíce. Ti, co stáli nejblíž, couvali dozadu, aby vyklidili cestu páru strážných. Jeden z mužů odstranil těžké bronzové mříže, druhý dveře otevřel dovnitř. Modré pláště vzlétly z jejich ramennou do výše, polapené náhlým poryvem větru, který se skučením zavanul otevřenými dveřmi. Za nimi byla prázdnota noční oblohy, tečkovaná chladnými lhostejnými hvězdami.

„Popatřete spravedlnost královu,“ zvolala Lysa Arryn. Plameny pochodní se třepetaly jako praporky podél stěn a tu a tam některá z pochodní zhasla.

„Lyso, já myslím, že to je nemoudré,“ ozvala se Catelyn Stark, zatímco černý vítr kroužil síní.

Její sestra ji ignorovala. „Chceš soud, můj pane z Lannisterů. Dobrá tedy, máš ho mít. Můj syn vyslechne cokoli, co máš na srdci, a ty si pak vyslechneš jeho rozsudek. Potom můžeš odejít... jedněmi dveřmi, nebo druhými.“

Tyrion si pomyslel, jak potěšeně sama sebou vypadá, a nebylo divu. Jak ji mohl proces ohrozit, když soudcem byl její syn? Tyrion pohlédl na Měsíční dveře. Matko, chci ho vidět letět! řekl chlapec. Kolik lidí už ten malý usmrkanec poslal ven těmito dveřmi?

„Děkuji ti, moje dobrá paní, ale nevidím potřebu obtěžovat tím lorda Roberta,“ řekl Tyrion zdvořile. „Bohové znají pravdu o mé nevině. Chci jejich verdikt, ne soud lidí. Požaduji rozsouzení v božím soudu.“

Vysokou síní Arrynů se rozlehla bouře náhlého smíchu. Lord Nestor Royce si odfrkl, ser Willis se uchechtl, ser Lyn Corbray se přímo rozřehtal a mnozí další vyvraceli hlavy a smáli se, dokud jim slzy nezačaly stékat po tvářích. Marillion prsty své zlomené ruky neohrabaně vyloudil ze své nové harfy živý tón. Dokonce i vítr, který vanul dovnitř Měsíčními dveřmi, jako by výsměšně skučel.

Vodnaté oči Lysy Arryn vypadaly nejistě. Vyvedl ji z míry. „Máš na to právo, to jistě.“

Kupředu vykročil mladý rytíř se zelenou zmijí vyšitou na kabátci a poklekl na koleno. „Moje paní, prosím tě o laskavost bojovat pro tebe a zvítězit.“

„Ta pocta by měla příslušet mně,“ ozval se starý lord Hunter. „Pro lásku, kterou jsem choval ke tvému manželovi, dovol mi pomstít jeho smrt.“

„Můj otec věrně sloužil lordu Jonovi jako nejvyšší správce Údolí,“ zaburácel ser Albar Royce. „Dovol mi posloužit nyní jeho synovi.“

„Bohové bývají nakloněni člověku, který je spravedlivý,“ řekl ser Lyn Corbray, „a často vychází najevo, že to je člověk s nejjistějším mečem. Všichni víme, kdo je to.“ Skromně se usmál.

Tucet dalších mužů promluvil najednou, povykujících ve snaze překřičet se navzájem. Tyrion to shledal poněkud skličujícím, když si uvědomil, že tolik cizích mužů dychtí zabít ho. Možná to přece jen nebyl zas tak chytrý nápad.

Lady Lysa zvedla ruku, aby si vyžádala ticho. „Děkuji vám, moji pánové, tak jako by vám poděkoval můj syn, kdyby zde byl s námi. Žádní muži v Sedmi královstvích nejsou tak stateční a věrní jako rytíři Údolí. Kdyby to bylo v mé moci, všem bych vám prokázala tu čest. Mohu však vybrat jen jednoho.“ Pokynula. „Sere Vardisi Egene, vždy jsi byl mému zesnulému manželovi oporou. Ty budeš naším bojovníkem.“

Ser Vardis Egen předtím byl nezvykle zticha. „Moje paní,“ řekl nyní vážným hlasem a poklekl na koleno, „žádám tě, abys toto břímě položila na jiného. Není mi po chuti. Ten muž není bojovník. Podívej se na něho, trpaslík poloviny mé velikosti a slabý v nohou. Byla by hanba zabít takového muže a zvát to spravedlností.”

Och, výborně, pomyslel si Tyrion. „Souhlasím.“

Lysa se na něj zamračila. „Sám jsi žádal boží soud.“

„A nyní požaduji bojovníka, tak jako sis ho ty vybrala pro sebe. Jsem si jistý, že můj bratr Jaime mne v tomto případě s radostí zastoupí.”

„Tvůj drahý Králokat je stovky lig odsud,“ vyštěkla Lysa Arryn.

„Pošli pro něj ptáka. Rád vyčkám jeho příjezdu.“

„Zítra ráno staneš proti lordu Vardisovi.”

„Zpěváku,“ řekl Tyrion a otočil se k Marillionovi, „až o tomhle budeš skládat baladu, nezapomeň zdůraznit, jak lady Lysa upřela trpaslíkovi právo na bojovníka a přinutila ho chromého, otlučeného a kulhavého postavit se proti jejímu nejlepšímu rytíři.“

„Já ti nic neupírám!“ řekla Lysa Arryn hlasem ostrým podrážděním. „Řekni jméno svého bojovníka, Skřete, pokud si myslíš, že jsi schopen najít zde muže, který za tebe bude ochoten zemřít.“

„Pokud by ti to nevadilo, raději bych našel nějakého, který pro mne zabije.“ Tyrion se rozhlédl po dlouhé síni. Nikdo se nepohnul. Na dlouhý okamžik přemítal o tom, zda to všechno nebyl kolosální omyl.

Pak v zadní části síně spatřil pohyb. „Já za trpaslíka budu bojovat!“ zvolal Bronn.

EDDARD

Zdál se mu starý sen o třech rytířích v bílých pláštích a dávno zřícené věži a o Lyanně na jejím krvavém loži. V tom snu s ním jeli jeho přátelé, tak jak to bylo ve skutečnosti. Hrdý Martyn Cassel, Joryho otec; věrný Theo Wull; Ethan Glower, který byl Brandonovým panošem; ser Mark Ryswell, milý řečí a něžného srdce; muž z jezerního sídliště Howland Reed; lord Dustin na svém velkém rudém oři. Ned poznal jejich obličeje, stejně dobře jako poznal svůj vlastní, tak jako vypadal kdysi. Roky se jako pijavice přisávají na lidskou paměť, dokonce i ty, o kterých si přísahal, že na ně zapomene. Ve snu byli pouhými stíny, šedivými mátohami na koních utkaných z mlhy.

Bylo jich sedm, stáli proti třem. V tom snu všechno bylo jako opravdové. A přesto to nebyli obyčejní tři muži. Čekali před kulatou věží, s rudými horami Dorne za zády, a jejich bílé pláště se nadouvaly ve větru. Tihle nebyli žádnými stíny; jejich obličeje jasně zářily. Ser Arthur Dayne, Meč jitra, měl smutný úsměv na rtech. Nad jeho pravým ramenem vyčníval jílec jeho velkého meče, Úsvitu. Ser Oswell Whent klečel na koleni a ostřil čepel svého meče brouskem. Na jeho bíle smaltované přilbici prostíral křídla černý netopýr jeho rodu. Mezi nimi stál ohnivý ser Gerold Hightower, Bílý Býk, lord velitel Královské gardy.

„Neviděl jsem vás na Trojzubci,“ řekl jim Ned.

„Nebyli jsme tam,“ odpověděl ser Gerold. „Běda Uchvatiteli, kdybychom tam byli,“ dodal ser Oswell.

„Když Královo přístaviště hořelo a ser Jaime utínal vašemu králi hlavu svým zlatým mečem říkal jsem si, kde asi jste.“

„Daleko odtamtud,“ řekl ser Gerold, „jinak by Aerys dál seděl na Železném trůnu a naši proradní bratři by hořeli v sedmi peklech.“

„Přijel jsem na jih do Bouřlivého konce, abych ukončil jeho obléhání,“ řekl jim Ned, „a lordi Tyrell a Redwyne sklonili svoje praporce a všichni jejich rytíři poklekli na kolena, aby nám odpřisáhli věrnost. Byl jsem si jistý, že budete mezi nimi.“

„Naše kolena se neohýbají tak snadno,“ řekl na to ser Arthur Dayne.

„Ser Willem Darry uprchl na Dračí kámen s vaší královnou a princem Viserysem. Myslel jsem, že se možná vydáte za nimi.“

„Ser Willem je dobrý muž a věrný,“ poznamenal ser Gerold. „Královská garda však před nikým neutíká.“

„Tehdy ani nikdy,“ dodal ser Arthur. Nasadil si svou přilbici.

„Přisahali jsme věrnost,“ vysvětloval ser Gerold.

Nedovy mátohy se přesunuly k němu, se stínovými meči v rukou. Bylo jich sedm proti třem.

„A teď to začne,“ řekl ser Arthur Dayne, Meč jitra. Tasil z pochvy Úsvit a podržel jej oběma rukama. Jeho ostří bylo bledé jako mléčné sklo, živé světlem.

„Ne,“ řekl Ned se smutkem v hlase. „Teď to skončí.“ Když se střetli ve zteči oceli a stínu, slyšel vykřiknout Lyannu. „Eddarde!“ zvolala. Přes krví potřísněnou oblohu k nim zavanul příval okvětních lístků růží, modrých jako oči smrti.

„Lorde Eddarde,“ zvolala Lyanna znovu.

„Slibuji,“ zašeptal. „Lyo, slibuji...“

„Lorde Eddarde,“ ozval se v ozvěně mužský hlas ze tmy.

Eddard Stark se sténáním otevřel oči. Vysokými okny Pobočníkovy věže pronikalo dovnitř měsíční světlo.

„Lorde Eddarde?“ Nad jeho ložem se skláněl stín.

„Jak... jak dlouho?“ Pokrývky byly zmuchlané, jeho noha v dlahách a obvázaná. Vzhůru do boku mu vystřelovala tupá pulzující bolest. „Šest dnů a sedm nocí,“ Hlas patřil Vayonu Pooleovi. Majordomus zvedl pohár a přidržel ho u Nedových rtů. „Pij, můj pane.“

„Co...?“

„Jenom voda. Mistr Pycelle říkal, že budeš mít žízeň.“

Ned se napil. Jeho rty byly vysušené jako pergamen a rozpraskané. Voda chutnala sladce jako med.

„Král vydal příkaz,“ řekl mu Vayon Poole, když byl pohár prázdný. „Chce s tebou mluvit, můj pane.“

„Zítra,“ odpověděl Ned. „Až budu silnější.“ Nyní se s Robertem setkat nechtěl. Sen ho zanechal slabého jako kotě.

„Můj pane,“ řekl Poole, „král nám nařídil poslat tě k němu v okamžiku, kdy otevřeš oči.“ Majordomus byl zaneprázdněn zapalováním svíce vedle postele.

Ned tiše zaklel. Robert nikdy nebyl znám svou trpělivostí. „Vyřiď mu, že jsem příliš slabý, než abych za ním mohl přijít. Jestli si se mnou přeje mluvit, s radostí ho přijmu zde. Doufám, že ho probudíš z hlubokého spánku. A zavolej ke mně...“ Chtěl říct Joryho, když vtom si vzpomněl, že Jory už není. „Zavolej ke mně kapitána mé stráže.“

Jen pár okamžiků poté, co majordomus odešel, do ložnice vstoupil Alyn. „Můj pane.“

„Poole mi sdělil, že to trvalo šest dní,“ řekl Ned. „Musím vědět, co se mezitím stalo.“

„Králokat uprchl z města,“ řekl mu Alyn. „Povídá se, že odjel na Casterlyovu skálu, aby se schoval za svého otce. Příběh o tom, jak lady Catelyn zajala Skřeta, jde od úst k ústům. Postavil jsem stráže navíc, pro tvoje bezpečí.”

„Dobře,“ přikývl Ned. „Co moje dcery?“

„Navštěvovaly tě každý den, můj pane. Sansa se tiše modlila, ale Arya...“ Zaváhal. „Od té doby, co tě sem přinesli, nepromluvila ani slovo. Je to divoké stvoření, můj pane. Nikdy jsem v malém děvčeti neviděl tolik zloby.“

„Ať se stane cokoli,“ řekl Ned, „chci mé dcery udržet v bezpečí. Obávám se, že tohle je pouhý začátek.“

„Nic se jim nestane, lorde Eddarde,“ ujistil ho Alyn. „Dávám na to svůj život.“

„Jory a ostatní...“

„Předal jsem je tichým sestrám, aby je poslali na sever do Zimohradu. Jory by určitě chtěl odpočívat v hrobě vedle svého děda.“

Muselo to být vedle jeho děda, protože Joryho otec byl pohřben daleko na jihu. Martyn Cassel zahynul společně s ostatními. Ned tam nechal strhnout jednu městskou věž a její krvavé kameny použil k vybudování osmi mohyl na pahorku. Říkalo se, že Rhaegar to místo nazýval Věží radosti, ale pro Neda to byla hořká vzpomínka. Bylo jich sedm proti třem, ale jenom dvěma se podařilo přežít a odjet z toho místa; Eddardu Starkovi samotnému a tomu malému z jezerního sídliště, Howlandu Reedovi. Nepovažoval to za dobré znamení, že se mu ten sen zdál znovu, po tolika dlouhých letech.

„Dobrá práce, Alyne,“ pochválil ho Ned, když se Vayon Poole vrátil. Majordomus se hluboce uklonil. „Jeho Výsost čeká venku, můj pane, a královna je s ním.“

Ned se na loži posunul výš, zamrkal, když jeho nohou projela ostrá bolest. Neočekával, že přijde také Cersei. Její příchod nevěstil nic dobrého. „Uveď je dovnitř a nech nás o samotě. To, o čem budeme mluvit, by nemělo proniknout za tyto zdi.“ Poole se v tichosti vzdálil.

Robert si dal záležet, když se oblékal. Měl na sobě černý sametový kabátec s korunovaným jelenem Baratheonů vyšitým na hrudi zlatou nití, zlatý plášť a na něm ještě pláštík s šachovnicí černých a zlatých čtverců. V ruce držel džbán vína a jeho obličej již byl uzardělý pitím. Cersei Lannister vešla za ním, se šperky vykládaným diadémem ve vlasech.

„Tvoje Výsosti,“ začal Ned. „Omlouvám se, ale nemohu vstát.“

„Na tom nezáleží,“ řekl král rozmrzele. „Dáš si víno? Ze Stromoviny. Dobrý ročník.“

„Malou číši,“ odpověděl Ned. „Mám hlavu stále těžkou po makovém mléce.“

„Muž na tvém místě by se měl považovat za šťastného, že má hlavu stále na ramennou,“ prohlásila královna.

„Zmlkni, ženo,“ okřikl ji Robert. Podal Nedovi pohár vína. „Bolí tě ta noha ještě?“

„Trochu,“ odpověděl Ned. Hlava se mu točila, ale před královnou by slabost nepřiznal. „Pycelle mne ujistil, že se uzdravíš bez následků.“ Robert se zamračil. „Předpokládám, že víš, co provedla Catelyn.“

„Vím to.“ Ned polkl malý doušek vína. „Moji ženu nelze z ničeho vinit, Tvoje Výsosti. Všechno, co udělala, vykonala na můj příkaz.“

„Nelíbí se mi to, Nede,“ zamumlal Robert.

„Jakým právem ses opovážil vztáhnout ruce na moji krev?“ naléhala na něj Cersei. „Kdo si myslíš, že jsi?“

„Pobočník krále,“ odpověděl jí Ned s ledovou zdvořilostí. „Jmenovaný tvým vlastním manželem, aby udržoval králův mír a prosazoval královu spravedlnost.“

„Byl jsi pobočníkem,“ začala Cersei, „ale teď-“

„Ticho!“ zahřímal král. „Položil jsem mu otázku a on na ni odpověděl.“ Cersei poslechla, rudá vzteky, a Robert se otočil zpátky k Nedovi. „Abys udržoval králův mír, říkáš. Takhle udržuješ můj mír, Nede? Sedm mužů je mrtvých...“

„Osm,“ opravila ho královna. „Tregar zemřel dnes ráno, na zranění, která od lorda Starka utržil.“

„Únosy na královské cestě a opilecké potyčky v mých ulicích,“ řekl král. „Nic takového si nepřeji, Nede.“

„Catelyn měla dobrý důvod k tomu, aby Skřeta zajala -“

„Řekl jsem ti, že si to nepřeji! Do pekla s jejími důvody. Nařídíš jí, aby ho okamžitě propustila, a usmíříš se s Jaimem.“

„Tři z mých mužů byli zavražděni před mýma očima, protože Jaime Lannister si přál potrestat mě. Na to mám zapomenout?“

„Můj bratr nebyl příčinou té potyčky,“ řekla Cersei králi. „Lord Stark se vracel opilý z nevěstince. Jeho muži napadli Jaimeho a jeho stráže, tak jako jeho žena napadla Tyriona na královské cestě.“

„Ty mne přece znáš natolik, abys věděl, že bych nic takového neudělal,“ hájil se Ned. „Zeptej se lorda Baeliše, pokud o mně pochybuješ. Byl tam s námi.“

„S Malíčkem jsem mluvil,“ řekl Robert. „Tvrdí, že odjel ještě předtím, než potyčka začala, aby přivedl zlaté pláště, ale připouští, že ses skutečně vracel z jakéhosi bordelu.“

„Jakéhosi bordelu? Budiž proklaty tvoje oči, Roberte, jel jsem tam, abych se podíval na tvoji dceru! Její matka jí dala jméno Barra. Vypadá jako to první děvče, které jsi zplodil, když jsme byli ještě chlapci v Údolí,“ Když mluvil, pozoroval královnu; její obličej byl jako maska, nehybný a bledý, nic neprozrazující.

Robert se začervenal. „Barra,“ zamumlal. „To mne jako má potěšit? Proklaté děvče. Myslel jsem, že má víc rozumu.“

„Nemůže jí být víc než patnáct, je to děvka, a ty sis myslel, že bude mít rozum?“ řekl Ned nevěřícně. Noha jej začala velmi bolet. Bylo těžké mírnit se v takovém stavu. „To ubohé dítě je do tebe zamilované, Roberte.“

Král pohlédl na Cersei. „Tohle není téma vhodné pro královniny uši.“

„Jejímu Veličenstvu se nebude zamlouvat nic z toho, co mám na srdci,“ odpověděl Ned. „Bylo mi řečeno, že Králokat uprchl z města. Dovol mi, abych se mohl vydat za ním a přivést ho zpátky kvůli spravedlnosti.“

Král točil vínem ve svém poháru, zamyšlen. Napil se. „Ne,“ řekl nakonec. „Už toho bylo dost, Nede. Jaime zabil tři tvoje muže a ty pět jeho. Už to musí skončit, hned!“

„Tohle je tvoje představa spravedlnosti?“ vybuchl Ned. „Pokud ano, pak jsem rád, že už nejsem tvým pobočníkem.“

Královna pohlédla na svého manžela. „Kdyby se jakýkoli člověk odvážil hovořit s Targaryenem tak, jako on mluví s tebou -“

„Považuješ mne snad za Aeryse?“ přerušil ji Robert.

„Považuji tě za krále. Jaime a Tyrion jsou tvoji bratři, podle všech zákonů manželských a pout, která spolu sdílíme. Starkové jednoho napadli a druhého unesli. Tento muž tě uráží každým novým slovem, a přesto tu stojíš pokorně a ptáš se ho, jestli ho bolí noha a zdali nechce víno.“

Robertův obličej byl temný vzteky. „Kolikrát ti mám říkat, abys držela jazyk za zuby, ženo?“

Cersein obličej byl příkladnou ukázkou výrazu pohrdání, „V jakém rozmaru nás dva bohové svedli dohromady?“ řekla. „Podle všeho bys ty měl nosit sukni a já brnění.”

Purpurový vzteky, král ji prudkým úderem vedeným zespodu vzhůru udeřil do boční strany hlavy. Zapotácela se proti stolu a ztěžka dopadla na zem, ale přesto Cersei Lannister nevykřikla. Štíhlými prsty si přejela po tváři, kde bledá hladká pokožka již začínala rudnout. Zítra bude polovinu jejího obličeje pokrývat modřina. „Budu to nosit jako odznak cti,“ prohlásila.

„Nos ho v tichosti, nebo tě poctím znovu,“ ujistil ji Robert a křikl na stráže. Do místnosti vstoupil ser Meryn Trant, vysoký a vážný ve své bílé zbroji. „Královna je unavená. Doprovoď ji do její ložnice.“ Rytíř pomohl Cersei vstát a beze slova ji odvedl pryč.

Robert sáhl po džbánu a dolil si svůj pohár. „Vidíš, co mi provádí, Nede.“ Král se posadil, s pohárem v ruce. „Moje milovaná žena. Matka mých dětí,“ Hněv už z něj vyprchal; nyní Ned v jeho očích viděl cosi smutného a vystrašeného. „Neměl jsem ji udeřit. Nebylo to... nebylo to královské.“ Hleděl dolů na své ruce, jako by docela nechápal, co to je. „Vždycky jsem byl silný... nikdo přede mnou neobstál, nikdo. Jak máš proti někomu bojovat, když ho nemůžeš udeřit?“ Zmaten, král zavrtěl hlavou. „Rhaegar... Rhaegar zvítězil budiž proklat. Já ho zabil, Nede, prohnal jsem kladivo rovnou skrze to jeho černé brnění až do jeho černého srdce a on zemřel u mých nohou. Složili o tom písně. A přesto svým způsobem vyhrál on. Má teď Lyannu, zatímco já mám ji.“ Král dopil svůj pohár.

„Tvoje Výsosti,“ řekl Ned Stark, „musíme si promluvit...“

Robert si přitiskl konečky prstů ke spánkům. „Z mluvení už jsem unavený k smrti. Zítra jedu do královského lesa na hon. Cokoli mi chceš říci, může to počkat, dokud se nevrátím.“

„Pokud jsou bohové dobří, až se vrátíš, už tady nebudu. Nařídil jsi mi, abych se vrátil na Zimohrad, nevzpomínáš?“

Robert vstal, kvůli rovnováze se chytil jednoho ze sloupků postele. „Bohové zřídkakdy bývají dobří, Nede. Tu máš, tohle je tvoje.“ Z kapsy v podšívce svého pláště vytáhl těžkou stříbrnou sponu a hodil jí na postel. „Ať se ti to líbí, či ne, stále jsi mým pobočníkem, proklatě. Zakazuju ti odjet.“

Ned si stříbrnou sponu vzal. Jinou možnost mu král nenabídl. Jeho noha pulzovala bolestí a připadal si bezmocný jako dítě. „To Targaryenovo děvče -“

Král zasténal. „U sedmi pekel, nezačínej s tím zas. To už je ujednáno a já o tom nechci víc slyšet.“

„Proč chceš, abych byl tvým pobočníkem, když odmítáš naslouchat mým radám?“

„Proč?“ Robert se dal do smíchu. „A proč ne? Někdo přece musí vládnout tomuhle proklatému království. Připni si ten odznak, Nede. Sluší ti. A jestli mi ho ještě někdy hodíš do obličeje, přísahám ti, že tu zatracenou věc připíchnu Jaimemu Lannisterovi.“

CATELYN

Když nad Údolím Arryn vyšlo slunce, východní obloha měla barvu bledých růží a zlata. Catelyn Stark, s rukama položenýma na jemně tesaném kameni balustrády před jejím oknem, se dívala, jak se světlo rozlévá. Úsvit se plazil přes pole a lesy a svět pod ní se měnil z černi v tmavou modř a zeleň. Z Alyssiných slz, tam kde přízračné vody přepadávaly dolů přes rameno hory, aby započaly svůj dlouhý pád po stěně Obrova kopí, se zvedaly bílé mlhy. Catelyn na obličeji cítila slabý dotek spršky vodní tříště.

Alyssa Arryn viděla, jak popravují jejího manžela, její bratry a všechny její děti, a přesto za svého života neuronila jedinou slzu. A tak se po její smrti bohové uradili, že nebude mít klidu, dokud slzy jejího pláče nezavodní černou zemi v Údolí, kde byli pohřbeni ti, které milovala. Alyssa byla mrtvá již šest tisíc let, ale ani kapka přívalu vod nikdy nedosáhla dna doliny hluboko pod vrcholem hory. Catelyn si říkala, jak velký bude vodopád z jejích slz, až sama zemře. „Pokračuj,“ řekla.

„Králokat utekl na Casterlyovu skálu,“ odpověděl ser Rodrik Cassel stojící v místnosti za ní. „Tvůj bratr píše, že tam poslal jezdce a požadoval, aby lord Tywin veřejně vyjevil své úmysly, ale nedostal žádnou odpověď. Edmure pověřil lordy Vance a Pipera, aby obsadili cesty od Zlatého zubu. Zapřísahal se, že nedovolí, aby na území Tullyů vstoupila jediná laninsterská noha, aniž by ji předtím nesmáčel krví.“

Catelyn se odvrátila od vycházejícího slunce. Jeho krása pramálo pozvedla její náladu; měla pocit, že je kruté, aby den začínal tak nádherně a končil tak ošklivě, jak sliboval ten dnešní. „Edmure poslal jezdce a zapřísahal se,“ řekla, „jenomže Edmure není pánem Řekotočí. Co můj otec?“

„Ve zprávě nebylo o lordu Hosterovi ani zmínky, moje paní,“ Ser Rodrik se zatahal za svoje licousy. Zatímco se zotavoval ze svých zranění, narostly mu bílé jako sníh a rozježené jako trnitý keř; vypadal nyní téměř stejně jako předtím.

„Můj otec by nesvěřil obranu Řekotočí Edmurovi, pokud by sám nebyl vážně nemocen,“ řekla ustaraně. „Měli jste mě probudit ihned, jakmile pták přiletěl.”

„Mistr Colemon mi sdělil, prý tvoje sestra si myslí, že bude lépe ponechat tě spát.“

„Měli jste mne vzbudit,“ trvala na svém.

„Mistr říká, že tvoje sestra má v úmyslu promluvit si s tebou po souboji,“ řekl ser Rodrik.

„To znamená, že má nadále v úmyslu pokračovat v té frašce?“

Catelyn se zamračila. „Trpaslík na ni hraje jako na flétnu, ale ona je tak hluchá, že tu melodii vůbec neslyší. Cokoli se dnes dopoledne stane, sere Rodriku, je nejvyšší čas, abychom odsud odjeli. Moje místo je na Zimohradu s mými syny. Pokud už jsi dost silný, abys mohl cestovat, požádám Lysu o doprovod, aby nás převedli do Města racků. Odtamtud můžeme pokračovat dál lodí.“

„Zase loď?“ Ser Rodrik maličko zezelenal, ale podařilo se mu neroztřást se. „Jak poroučíš, moje paní.”

Starý rytíř vyšel ven, aby počkal přede dveřmi, zatímco Catelyn zavolala služebné, které jí přidělila Lysa. Když ji oblékaly, říkala si, že kdyby se svou sestrou promluvila ještě před soubojem, možná by si to Lysa rozmyslela. Lysina rozhodnutí se měnila s jejími náladami a její nálady se měnily hodinu od hodiny. Plachá dívka, kterou znala v Řekotočí, vyrostla v ženu, která byla střídavě hrdá, krutá, zasněná, bezstarostná, vystrašená, umíněná, domýšlivá a především nestálá.

Když jim ten její odpudivý žalářník přišel oznámit, že Tyrion Lannister chce učinit doznání, Catelyn na Lysu naléhala, aby před ně trpaslíka dala předvést soukromě, ale Lysa ne, nedala jinak, než že z toho musí udělat představení pro polovinu Údolí. A teď tohle...

„Lannister je mým vězněm,“ řekla seru Rodrikovi, když sestupovali po schodišti z věže a kráčeli chladnými bílými síněmi Orlího hnízda. Catelyn na sobě měla prostý oděv z šedé vlněné látky, ozdobený pouze stříbrným opaskem. „Mojí sestře je to třeba připomenout.“

U dveří do Lysiných komnat se srazili s jejím strýcem, který se z nich nadurděně vyřítil ven. „Taky se jdete podívat na tu slavnost všech bláznů?“ vyštěkl ser Brynden. „Nejraději bych ti řekl, abys svojí sestře vpolíčkovala alespoň krapet rozumu, kdyby to mělo být k něčemu dobré, ale obávám se, že by sis jen nadělala modřiny na ruce.“

„Přiletěl pták z Řekotočí,“ začala Catelyn, „s dopisem od Edmura...“

„Já vím, dítě.“ Černá ryba, kterou měl sepnutý svůj plášť, byla Bryndenovým jediným ústupkem ozdobnosti. „Musel jsem se to dozvědět od mistra Colemona. Žádal jsem tvoji sestru, aby mi dovolila vzít si tisíc udatných mužů a odjet s nimi co nejrychleji do Řekotočí. Víš, co mi na to řekla? Údolí si nemůže dovolit přijít ani o jediného muže, natožpak o tisíc, strýče, řekla. Jsi Rytířem brány. Tvoje místo je tady.“ Otevřenými dveřmi za nimi k nim dolehl zvuk dětského smíchu a její strýc se zamračeně ohlédl přes rameno. „Nu a já jsem jí na to řekl, že si zpropadeně může najít jiného Rytíře brány. Černá ryba, nebo ne, stále jsem Tully. Před setměním vyrazím do Řekotočí.”

Catelyn nedokázala skrývat svoje překvapení. „Sám? Stejně dobře jako já víš, že na horské cestě samotný nikdy nemůžeš přežít. Ser Rodrik a já se vracíme do Zimohradu. Pojeď s námi, strýče. Dám ti tvých tisíc mužů. Řekotočí nebude bojovat samo.“

Brynden se na okamžik zamyslel, pak rozhodně přikývl. „Jak pravíš. Domů je to dlouhá cesta, ale já se tam musím dostat. Počkám na tebe dole.“ Ráznou chůzí odkráčel pryč, s pláštěm vlnícím se za ním.

Catelyn si vyměnila pohled se serem Rodrikem. Dveřmi prošli za vysokého, dráždivého zvuku dětského chichotání.

Lysiny komnaty se otevíraly do malé zahrady, kruhu hlíny a trávy, osázeného modrými květinami a na všech stranách lemovaného vysokými bílými věžemi. Stavitelé měli v úmyslu pojmout ji jako boží háj, ale Orlí hnízdo stálo na tvrdé skále a bez ohledu na to, kolik hlíny bylo nahoru vytaženo z Údolí, nikdy se jim nepodařilo přimět tam zakořenit čarostrom. A tak tam majitelé Orlího hnízda zasadili trávu a mezi nízké kvetoucí keře rozestavěli sochy. Právě tam se dva bojovníci měli utkat, aby vložili životy svoje i Tyriona Lannistera do rukou bohů.

Lysa, čerstvě vykoupaná a oděná v krémovém sametu s náhrdelníkem ze safírů a měsíčních kamenů kolem svého mléčně bílého hrdla, měla panstvo sezvané na terase, z níž byl výhled na dějiště souboje, a byla obklopená svými rytíři, vazaly a pány urozenými i nízkého původu. Většina z nich stále doufala, že se s ní ožení, budou s ní léhat a vládnout po jejím boku Údolí Arryn. Podle toho, co viděla během svého pobytu v Orlím hnízdě, Catelyn jim dávala pramálo naděje.

Nad zahradou bylo vztyčeno dřevěné pódium, na kterém stál Robertův trůn; tam seděl pán Orlího hnízda, chichotal se a tleskal rukama, zatímco hrbatý loutkář v modrobílém šaškovském oděvu nutil dva dřevěné rytíře bušit a sekat jeden do druhého. Sluhové roznesli mísy se zmrzlinou a košíky plné ostružin a hosté popíjeli sladké, pomerančem navoněné víno z rytinami zdobených stříbrných pohárů. Brynden to nazval slavností bláznů, a nebylo divu.

Na druhém konci terasy se Lysa hlasitě smála nějakému vtipu lorda Huntera a uždibovala ostružiny z hrotu dýky sera Lyna Corbraye. Byli to nápadníci, kteří na žebříčku Lysiny náklonnosti stáli na nejvyšších příčkách... alespoň dnes. Catelyn by se musela velmi obtížně rozhodovat, kdyby měla říci, který z mužů je jako nápadník nešťastnější volbou. Eon Hunter byl dokonce ještě starší, než byl Jon Arryn, napolo zmrzačený dnou a prokletý třemi věčně se svářícími syny, z nichž jeden byl hrabivější než druhý. Ser Lyn představoval jiný druh pošetilosti; štíhlý a pohledný, dědic starého, třebaže zchudlého rodu, zato domýšlivý, lehkomyslný, horkokrevný... a, jak se šeptá, ani neprojevuje příliš velký zájem o intimní vztahy se ženami.

Když Lysa spatřila Catelyn, uvítala ji sesterským objetím a vlhkým polibkem na tvář. „Není to překrásné ráno? Bohové se na nás usmívají. Vezmi si pohár vína, drahá sestro. Lord Hunter byl natolik laskavý, že pro ně poslal do svých vlastních sklepů.“

„Děkuji, nechci. Lyso, musíme si spolu promluvit.“

„Později,“ slíbila jí sestra, která se od ní již začínala odvracet.

„Teď.“ Catelyn promluvila hlasitěji, než měla v úmyslu. Muži se začínali otáčet jejím směrem, aby se podívali, co se děje. „Lyso, přece v tomhle šílenství nemíníš pokračovat. Živý má Skřet cenu, mrtvý bude dobrý jen pro vrány. A pokud jeho bojovník zvítězí -“

„To sotva, moje paní,“ ujistil ji lord Hunter, poklepávaje jí na rameno rukou plnou jaterních skvrn. „Ser Vardis je chrabrý bojovník. Udělá s tím žoldákem krátký konec.“

„Skutečně, můj pane?“ opáčila Catelyn chladně. „To jsem zvědavá.“ Viděla Bronna bojovat na horské cestě; nebylo náhodou, že přežil, zatímco ostatní muži padli. Pohyboval se jako panter a ten jeho ošklivý meč jako by byl součástí jeho ruky.

Lysini nápadníci se kolem nich shromáždili jako včely kolem květu. „Ženy těmto věcem nerozumějí,“ řekl ser Morton Waynwood. „Ser Vardis je rytíř, urozená paní. Ten druhý, nu, takoví jako on jsou všichni v srdci zbabělci. Užiteční v bitvě, s tisícovkami spolubojovníků kolem sebe, ale postav je do boje samotné a veškerá odvaha z nich vyprchá.“

„Dejme tomu, že máš pravdu,“ řekla Catelyn se zdvořilostí, ke které se musela nutit. „Co získáme trpaslíkovou smrtí? Myslíš, že Jaimemu bude záležet na tom, zda jeho bratr měl řádný soud, než jsme ho svrhli z hory?“

„Setněte tomu muži hlavu,“ navrhl ser Lyn Corbray. „Až ji Králokat uvidí na tácu, bude to pro něj varování.“

Lysa netrpělivě potřásla svými do pasu dlouhými zlatohnědými vlasy. „Lord Robert ho chce vidět letět,“ řekla, jako by to celou záležitost mělo vyřešit. „A Skřet může dávat vinu jen sám sobě. To on přece požadoval boží soud.“

„Lady Lysa neměla žádný spravedlivý způsob, jak mu to odmítnout, dokonce i kdyby si to přála,“ poznamenal lord Hunter těžkopádně.

Ignorujíc je všechny, Catelyn se znovu otočila ke své sestře a kladouc důraz na každé slovo, řekla jí: „Připomínám ti, že Tyrion Lannister je mým vězněm.“

„A já připomínám tobě, že trpaslík zavraždil mého manžela!“ Její hlas zesílil. „Otrávil pobočníka krále a ponechal moje sladké dítě bez otce a já ho za to teď chci vidět pykat!“ Otočila se, její sukně zavířily kolem ní a Lysa odchvátala pryč přes terasu. Ser Lyn, ser Morton a ostatní nápadníci se Catelyn omluvili chladnými pokývnutími a jeden jako druhý se odtrousili za ní.

„Myslíš, že to skutečně udělal?“ zeptal se jí ser Rodrik tiše, když znovu byli sami. „Chci říct, zda zavraždil lorda Jona? Skřet to stále popírá a to velmi zaníceně...“

„Věřím, že lorda Arryna zavraždili Lannisterové,“ odpověděla Catelyn, „ale zda to byl Tyrion nebo ser Jaime nebo královna nebo všichni dohromady, to říct nemohu.“ V dopise, který poslala na Zimohrad, Lysa jmenovala Cersei, ale nyní si byla jistá, že vrahem je Tyrion... možná proto, že ho měla na svém hradě, zatímco královna byla v bezpečí za zdmi Rudé bašty, stovky lig na jihu. Catelyn si téměř přála, aby sestřin dopis tehdy byla spálila, ještě předtím, než si ho vůbec přečetla.

Ser Rodrik se zatahal za svoje licousy. „Inu... mohla by to být trpaslíkova práce, to ano. Nebo Cerseina. Říká se, že jed je ženskou zbraní, ráčíš-li prominout, moje paní, Králokat, já nevím... nemám toho muže zrovna v lásce, ale ten mezi takové nepatří. Příliš si libuje v pohledem na krev a na ten svůj zlatý meč. Byl to vůbec jed, moje paní?“

Catelyn se s nepříjemným pocitem zamračila. „Jak jinak by to mohlo vypadat jako přirozená smrt?“ Lord Robert za ní vyjekl potěšením, když jeden z loutkových rytířů přesekl toho druhého vpůli a na terasu se vyvalil oblak rezavých pilin. Pohlédla na svého synovce a povzdechla si. „Ten chlapec vůbec nemá disciplínu. Nikdy nebude dost silný, aby mohl vládnout, pokud jej zavčas neodeberou jeho matce.“

„Jeho otec by s tebou souhlasil,“ řekl hlas u jejího lokte. Otočila se a spatřila mistra Colemona s pohárem vína v ruce. „Víš, měl v úmyslu poslat chlapce na Dračí kámen, do pěstounské péče... och, ale já mluvím, aniž bych dostal slovo.“ Ohryzek na jeho krku pod mistrovým volným náhrdelníkem se úzkostlivě zhoupl. „Obávám se, že jsem vypil příliš mnoho toho vynikajícího vína lorda Huntera. Pomyšlení na krveprolití mne činí poněkud nervózním...“

„Mýlíš se, mistře,“ řekla Catelyn. „Byla to Casterlyova skála, kam ho chtěli poslat, ne Dračí kámen, a tyto přípravy byly konány až po pobočníkově smrti, bez souhlasu mojí sestry.“

Mistrova hlava na konci jeho dlouhého krku sebou škubla tak mocně, jako by sám byl loutkou. „Ne, prosím o prominutí, moje paní, ale byl to lord Jon, kdo -“

Nad jejich hlavami hlasitě zazvonil zvonec. Urození pánové i služebnictvo, všichni ustali v tom, co právě dělali, a pospíchali k balustrádě. Dva strážní v nebesky modrých pláštích přivedli do zahrady pod nimi Tyriona Lannistera. Zavalitý septon Orlího hnízda jej odvedl do středu zahrady, k plačící ženě vytesané z žilkovaného modrého mramoru, která nepochybně měla být Alyssou.

„Ošklivý malý človíček,“ řekl lord Robert a zahihňal se. „Matko, mohu ho přinutit letět? Chci ho vidět letět.“

„Později, moje sladké dítě,“ slíbila mu Lysa.

„Nejdříve soud,“ poznamenal ser Lyn Corbray, „pak poprava.“

O okamžik později z opačných konců do zahrady vešli oba bojovníci. Rytíře provázeli dva mladí panoši, žoldáka zbrojnoši Orlího hnízda.

Ser Vardis byl od hlavy k patě v oceli, oděný v těžké plátové zbroji navlečené na drátěné košili a prošívaném vatovaném kabátci. Zranitelná spojení jeho paží a hrudi chránily velké okrouhlé pláty, na kterých byl emailem v krémové barvě a modři vyveden znak rodu Arrynů, měsíc a sokol. Plátová suknička a stehenní šušky z překrývajících se proužků kovu pokrývaly jeho tělo od pasu do poloviny stehen, zatímco jeho krk krylo pevné ohrdlí. Po stranách jeho přilbice vyčnívala sokolí křídla a jeho hledí mělo tvar špičatého kovového zobanu s úzkou vodorovnou štěrbinou pro oči.

Bronn byl ve srovnání s ním oděn ve zbroji tak lehké, že vedle rytíře vypadal jako nahý. Měl na sobě jenom košili z černého kroužkového pletiva oděnou na vařené kůži, kulatou ocelovou polopřilbu s nánosníkem a kroužkovým závěsem přes hrdlo. Vysoké kožené boty s ocelovými holenními chrániči poskytovaly určitou ochranu jeho nohám a k prstům rukavic měl našity kulaté plíšky z černého železa. Přesto si Catelyn všimla, že žoldnéř je o půl dlaně vyšší než jeho sok a jeho ruce dál dosáhnou... a kromě toho byl Bronn o patnáct let mladší, pokud měla vycházet z jejich vzhledu.

Poklekli do trávy pod plačící ženu, obličeji proti sobě, s Lannisterem mezi nimi. Septon z měkkého plátěného měšce u svého pasu vyndal křišťálovou kouli s nesčetným množstvím vybroušených plošek. Zvedl ji vysoko nad hlavu a světlo se rozptýlilo. Trpaslíkův obličej zalily duhy světla. Septon vysokým, vážným, zpěvavým hlasem žádal bohy, aby shlédli dolů a stali se svědky, aby nalezli pravdu v duši tohoto muže, aby mu darovali život a svobodu, pokud je bez viny, smrt, jestliže se provinil. Jeho hlas se odrážel od okolních věží.

Když poslední ozvěna jeho slov odumřela, dal septon kouli zpátky do svého měšce a spěšně odkráčel, Tyrion se naklonil na stranu, a než ho zbrojnoši stačili odvést, rychle něco pošeptal Bronnovi do ucha. Žoldnéř se smíchem vstal a smetl si stéblo trávy z kolena.

Robert Arryn, pán Orlího hnízda a obránce Údolí, se neklidně vrtěl ve svém vyvýšeném křesle. „Kdy už začnou bojovat?“ dožadoval se ufňukaným hlasem.

Seru Vardisovi pomohl na nohy jeden z jeho panošů. Druhý mu přinesl trojúhelníkovitý štít téměř čtyři stopy vysoký, z těžkého dubového dřeva posázeného železnými hroty. Připnuli mu jej k levému předloktí. Když Lysin zbrojnoš přinesl podobný štít Bronnovi, žoldnéř si odplivl a mávnutím ruky naznačil, že ho nechce. Jeho bradu a tváře pokrývalo třídenní strniště, ale pokud se neoholil, nebylo to kvůli tomu, že by neměl břitvu; čepel jeho meče měla nebezpečný lesk oceli, která byla obtahována brouskem každou hodinu každého dne, dokud nebyla příliš ostrá i na pouhý dotek.

Ser Vardis zvedl ruku v železné rukavici a jeho panoš mu do ní vložil nádherný dvousečný meč. Čepel byla zdobena rytinou znázorňující obrysy horských vrcholů pod klenbou oblohy; jeho hruška měla tvar sokolí hlavy a ochranná mřížka byla utvářena do podoby křídel. „Nechala jsem tento meč vykovat pro sera Jona v Králově přístavišti,“ řekla Lysa svým hostům hrdě, když sledovali sera Vardise, jak mečem zkusmo seká do vzduchu. „Měl ho u sebe pokaždé, když dosedl na Železný trůn místo krále Roberta. Není to nádherná věc? Napadlo mne, že bude vhodné, když náš bojovník pomstí Jonovu smrt jeho vlastním mečem.“

Zdobený stříbrný meč byl nepochybně krásný, ale Catelyn měla pocit, že ser Vardis by se cítil pohodlněji se svým vlastním mečem. Přesto neřekla nic; už byla z těch prázdných argumentů své sestry unavená.

„Ať už bojují!“ vykřikl lord Robert.

Ser Vardis stanul tváří v tvář pánu Orlího hnízda a zvedl svůj meč na pozdrav. „Za Orlí hnízdo a Údolí!“

Tyriona Lannistera posadili na terasu z druhé strany zahrady, kde byl obklopen strážemi. Právě k němu se Bronn otočil se strohým pozdravem.

„Čekají na tvůj rozkaz,“ řekla lady Lysa svému synovi.

„Bojujte!“ vykřikl chlapec, jeho ruce, jimiž tiskl opěrky křesla, se začaly třást.

Ser Vardis se otočil, zvedl do výše svůj těžký štít. Bronn se také otočil a stanul proti němu tváří. Jejich meče zkusmo zazvonily o sebe, jednou, dvakrát. Žoldnéř o krok ustoupil. Rytíř ho hnal před sebou, se svým těžkým štítem v ruce. Pokusil se po něm seknout, ale Bronn uskočil dozadu, těsně mimo dosah a stříbrná čepel proťala jen vzduch. Bronn poodskočil doprava. Ser Vardis se otočil, aby ho následoval, se svým štítem mezi nimi. Rytíř vyrazil kupředu, opatrně pokládaje chodidla na nerovnou zem. Žoldnéř před ním ustupoval a na rtech mu přitom pohrával mírný úsměv. Ser Vardis zaútočil, sekl, ale Bronn před ním opět uskočil, lehce přeskočil malý, mechem obrostlý kámen. Pak se žoldnéř pohnul doleva, pryč od štítu, směrem k rytířově nechráněné straně. Ser Vardis zkusil seknout po jeho noze, ale nedosáhl na ni. Bronn odtančil ještě dál doleva. Ser Vardis se otáčel na místě.

„Ten muž je zbabělec,“ prohlásil lord Hunter. „Stůj na místě a bojuj, sketo!“ Hlasy ostatních jako v ozvěně vyjadřovaly stejný názor.

Catelyn pohlédla na sera Rodrika. Její zbrojmistr krátce zavrtěl hlavou. „Chce, aby ho ser Vardis honil. Tíha brnění a štítu by unavila i toho nejsilnějšího muže.“

Téměř každý den viděla muže procvičovat se na nádvoří v šermu, zhlédla za život polovinu stovky turnajů, ale toto bylo něco docela jiného a děsivějšího: byl to tanec, kde ten nejmenší chybný krok znamenal smrt. Zatímco se dívala, Catelyn vytanula na mysli vzpomínka na jiný souboj v jiném čase, tak živá, jako by se to událo včera.

Utkali se spolu na dolním nádvoří Řekotočí. Když Brandon viděl, že Petyr má jenom přilbici a pancíř na drátěné košili, sundal si většinu svého brnění, Petyr ji prosil o dárek, který by u sebe mohl mít, ale ona jeho žádost odmítla. Její otec ji zaslíbil Brandonu Starkovi, a tak svůj dar dala jemu, bledě modrý šátek, na který vyšila skákajícího pstruha Řekotočí. Když mu ho tiskla do dlaně, prosila ho: „Je to jenom bláznivý chlapec, ale mám ho ráda jako svého bratra. Zarmoutilo by mne, kdybych ho viděla zemřít.“ Její snoubenec na ni pohlédl chladnýma šedýma očima Starka a slíbil ji, že život chlapce, kterého měla ráda, ušetří.

Boj skončil téměř tak brzy, jako začal, Brandon byl urostlým mužem. Hnal Malíčka celou cestu přes nádvoří a dolů ke schodišti vedoucímu k řece a na každém kroku ho zasypával deštěm oceli, dokud chlapec nevrávoral a nekrvácel z tuctu ran. „Vzdej se!“ volal na něho nejednou, ale Petyr vždycky jenom zavrtěl hlavou a bojoval dál. Když na jejich kotníky začala dorážet řeka, Brandon souboj ukončil, brutálním výpadem, který proťal Petyrovo drátěné pletivo a kůži a zajel do měkkého masa pod žebry, tak hluboko, že Catelyn si byla jistá, že rána je smrtelná. Když padal, pohlédl na ni a zasténal: „Cat!“ Mezi jeho prsty v kroužkové rukavici se začala řinout krev. Myslela si, že už na to zapomněla.

To bylo naposledy, co viděla jeho obličej... až do dne, kdy ji před něj přivedli v Králově přístavišti.

Čtrnáct dní uplynulo, než byl Malíček dost silný na to, aby mohl z Řekotočí odejít, ale její otec jí zakázal navštěvovat ho ve věži, kde ležel na loži. Lysa pomáhala jejich mistrovi starat se o něj; byla v těch dnech hodnější a plašší, Edmure ho také navštívil, ale Petyr ho poslal pryč. Její bratr byl při souboji Brandonovým panošem a Malíček mu to nezapomněl. Jakmile byl dost silný, aby se mohl pohybovat, lord Hoster Tully poslal Petyra Baeliše v zavřených nosítkách pryč, aby pokračoval v léčení na Prstech, na větrem ošlehávaném skalnatém výběžku, kde se narodil. Zvonivý třeskot oceli vrátil Catelyn zpět do přítomnosti. Ser Vardis tvrdě útočil na Bronna, hnal ho před sebou se svým štítem a mečem. Žoldnéř ustupoval dozadu, odrážel každý výpad, zlehka překračoval kameny a kořeny, jeho oči nikdy neopouštěly jeho soka. Catelyn viděla, že je rychlejší; rytířův meč nikdy nestačil dopadnout tak, aby ho zasáhl, ale jeho vlastní ošklivý šedivý meč odštípl kousek z ramenního plátu sera Vardise.

Krátký divoký střet skončil tak rychle, jako začal, když Bronn ustoupil stranou a vklouzl za sochu plačící ženy. Ser Vardis učinil výpad z místa, kde stál a odsekl přitom jiskru bílého mramoru z Alyssyna stehna.

„Oni se nebijí dobře, matko,“ stěžoval si pán Orlího hnízda. „Chci, aby spolu bojovali.“

„Budou, moje sladké dítě,“ chlácholila ho matka. „Ten žoldák před ním nemůže utíkat celý den.“

Někteří z pánů na Lysině terase pronášeli ironické vtipy a poznámky a dolévali si poháry vínem, ale Tyrionovy různobarevné oči pozorovaly tanec bojovníků z druhého konce zahrady, jako by na světě neexistovalo nic jiného.

Bronn prudce vyběhl zpoza sochy, stále přitom mířil doleva, a svíraje meč oběma rukama, sekl jím po rytířově nechráněné pravé straně. Ser Vardis jeho výpad odrazil, ale nepříliš šikovně, a žoldákova čepel vyjela vzhůru proti jeho hlavě. Ozvalo se zazvonění kovu o kov a jedno sokolí křídlo s praskotem odpadlo na zem. Ser Vardis udělal půlkrok dozadu, aby se bránil, a zvedl svůj štít. Bronnův meč narazil na dřevěnou přepážku a ze štítu odlétly třísky. Žoldnéř znovu uskočil doleva, pryč od štítu a zasáhl sera Vardise do břicha. Ostrá hrana jeho meče zanechala zřetelnou sečnou ránu tam, kde se zakousla do rytířova plátu.

Ser Vardis udělal úkrok dopředu a v divokém oblouku mávl svým stříbrným mečem dolů. Bronn jej odrazil a odtančil stranou. Rytíř narazil do plačící ženy, rozhoupal ji na jejím podstavci. Zapotácel se a ustoupil dozadu. Jeho hlava se otáčela na tu stranu a na druhou, když marně hledal svého protivníka. Štěrbina hledí jeho vidění značně omezovala.

„Za tebou, sere!“ vykřikl lord Hunter. Příliš pozdě. Bronn sekl svým mečem dolů oběma rukama a zasáhl sera Vardise do lokte ruky, ve které držel meč. Jeden z tenkých překládaných plátů, které chránily kloub, pukl. Rytíř zasténal, otočil se, zvedl svou zbraň vzhůru. Tentokrát Bronn zůstal stát na místě. Meče se rozletěly proti sobě a jejich ocelová píseň vyplnila zahradu a zazvonila kolem bílých věží Orlího hnízda.

„Ser Vardis je zraněný,“ řekl ser Rodrik vážným hlasem.

Catelyn nebylo třeba to říkat; měla oči, viděla jasný pramínek krve stékající po rytířově předloktí, vlhko uvnitř loketního spojení zbroje. Každé jeho odražení nyní bylo pomalejší a o něco níž vedené než to předchozí. Ser Vardis se k nepříteli natočil bokem, pokusil se využít svůj štít, aby se jím bránil, ale Bronn proklouzl kolem něho, rychlý jako kočka. Žoldnéř jako by každým okamžikem byl silnější. Jeho výpady nyní zanechávaly svoje stopy. Po celém rytířově brnění se leskly hluboké seky, na jeho pravém stehně, na zobanovitém hledí, křížily se na jeho hrudním plátu, jeden dlouhý byl na přední části jeho ohrdlí. Kruhový plát s měsícem a sokolem na pravém rameni byl rozštípnutý vpůli, visel tam připevněný jenom řemínkem. Slyšeli rytířův namáhavý dech, prostupující vzduchovými otvory jeho hledí.

Třebaže byli zaslepeni svou arogancí, dokonce i rytíři a lordi Údolí viděli, co se tam dole pod nimi děje, ale její sestra jako by to neviděla. „Už toho mám dost, sere Vardisi!“ zavolala lady Lysa dolů. „Skoncuj to s ním, moje děťátko je z toho unavené.“

Od sera Vardise bylo smutné, že tak věrně plnil příkazy své paní, až do posledních chvil. V jednom okamžiku vrávoral dozadu, napolo skrčený pod svým zjizveným štítem; v dalším vyrazil. Náhlý býčí výpad připravil Bronna o rovnováhu. Ser Vardis se na něj řítil dál, až udeřil okrajem svého štítu do žoldnéřova obličeje. Bronn téměř, téměř, ztratil půdu pod nohama... zapotácel se, přeskočil kámen a zachytil se plačící ženy, aby nespadl. Ser Vardis odhodil svůj štít stranou, rozběhl se za ním a oběma rukama zvedl nad hlavu svůj těžký meč. Pravou ruku měl celou krvavou od lokte až po prsty, a přesto by jeho poslední zoufalý výpad rozsekl Bronna od krku až k pasu..., kdyby tam žoldnéř stál a přijal jej.

Jenomže Bronn uskočil dozadu. Nádherný stříbrný meč Jona Arryna se odrazil od mramorového lokte plačící ženy a čistě se rozlomil ve třetině čepele. Bronn se zapřel ramenem do zad sochy. Větrem ošlehaná podoba Alyssy Arryn se zakymácela, s hlasitým třeskotem spadla, srazila sera Vardise Egena a přimáčkla ho k zemi.

Bronn byl v okamžiku u něho. Kopl do toho, co zbylo z rozseknutého ramenního chrániče, aby obnažil zranitelné místo mezi paží a hrudním plátem. Ser Vardis ležel na boku, přišpendlený pod zlomeným torzem plačící ženy. Catelyn slyšela rytíře sténat. Žoldnéř zvedl meč a celou svou vahou jej vrazil dolů, pod rytířovu paži a skrze žebra. Ser Vardis Egen se zachvěl a zůstal nehybně ležet.

„Už to skončilo, matko?“ zeptal se pán Orlího hnízda.

Ne, chtěla mu říci Catelyn. Tohle je teprve začátek.

„Ano,“ odpověděla Lysa zachmuřeně, hlasem stejně chladným a mrtvým, jako byl kapitán jejích stráží.

„Uvidím teď toho malého člověka letět?“

Tyrion Lannister na druhém konci zahrady vstal. „Ne tohoto malého člověka,“ řekl. „Tento malý člověk teď pojede dolů v koši na tuřín, děkuji vám poníženě.“

„Ty si myslíš -“ začala Lysa.

„Myslím si, že rod Arrynů si pamatuje svá vlastní slova,“ řekl Skřet. „Jak vysoko, tak čestně.“

„Slíbila jsi mi, že ho uvidím letět,“ vykřikl pán Orlího hnízda na svoji matku a začal se třást.

Obličej lady Lysy byl rudý vzteky. „Bohové shledali vhodným označit ho jako nevinného, dítě. Nemáme jinou možnost než dát mu svobodu.“ Zvýšila hlas. „Stráže. Odveďte lorda Lannistera a toho jeho... netvora pryč z mých očí. Doprovoďte je ke Krvavé brané a propusťte je. Postarejte se o to, aby měli koně a zásoby postačující k dosažení Trojzubce, a ujistěte se, že jim byly vráceny všechny jejich věci a zbraně. Na horské cestě je budou potřebovat.“

„Na horské cestě,“ opakoval Tyrion Lannister. Lysa si dovolila malý, samolibý úsměv. Catelyn si uvědomila, že to je jen další druh rozsudku smrti. Tyrion Lannister to musel vědět taky. Přesto trpaslík vysekl lady Arryn urážlivou poklonu. „Jak pravíš, moje paní,“ řekl. „Myslím, že cestu znám.“

JON

„Jste stejně beznadějní jako všichni chlapci, které jsem kdy cvičil,“ oznámil jim ser Alliser Thorne, když se shromáždili na nádvoří. „Vaše ruce byly stvořené k lopatám na házení hnoje, ne k mečům, a kdyby to bylo na mně, mnohé z vás bych poslal pást svině. Včera večer jsem se ale dozvěděl, že Gueren jede na sever po královské cestě s pěti novými rekruty. Jeden nebo dva z nich možná budou mít cenu chcánků. Abychom pro ně udělali místo, rozhodl jsem se postoupit osm z vás lordu veliteli, ať si s vámi dělá, co se mu zlíbí,“ Jedno po druhém vyvolával jména. „Žába. Kamenná hlava. Pratur. Milenec. Pupen. Opičák. Ser Cvok.“ Nakonec se podíval na Jona. „A tady bastard.“

Pyp vykřikl radostné juchů a vystrčil meč do výše. Ser Alliser ho ukáznil ledovým pohledem plaza. „Budou vám teď říkat muži Noční hlídky, ale jestli tomu budete věřit, jste větší blázni než opice potulného kejklíře. Stále jste obyčejní kluci, zelenáči páchnoucí létem, a až přijde zima, pochcípáte tu jako mouchy.“ S těmito slovy od nich ser Alliser Thorne odešel.

Ostatní chlapci se shlukli kolem osmi, jejichž jména ser Alliser přečetl, smáli se, kleli a blahopřáli jim. Halder plácl Žábu po zadku plochou svého meče a zvolal: „Žába z Noční hlídky!“ Pyp vykřikl, že černý bratr potřebuje koně, vyskočil Grennovi na ramena a spolu se zvrátili na zem, kutáleli se, strkali do sebe a hlasitě povykovali, Dareon odběhl do zbrojnice a vrátil se s měchem kyselého červeného vína. Když si jej předávali z ruky do ruky a šklebili se přitom jako blázni, Jon si všiml Samwella Tarlyho stojícího pod holým mrtvým stromem v rohu nádvoří. Jon mu nabídl měch. „Dáš si s námi doušek vína?“

Sam zavrtěl hlavou. „Ne, děkuji ti, Jone.“

„Je ti dobře?“

„Velmi dobře, opravdu,“ zalhal tlustý hoch. „Mám takovou radost, za vás všechny.“ Jeho kulatý obličej se zatřásl, když na něm násilím vykouzlil úsměv. „Jednou se z tebe stane první průzkumník, tak jako byl tvůj strýc.“

„Je,“ opravil ho Jon. Dosud se nesmířil s myšlenkou, že Benjen Stark je mrtvý. Než stačil říci víc, Halder vykřikl: „Copak, snad to nechceš všechno vypít sám?“ Pyp mu vytrhl měch z ruky a se smíchem uskočil stranou. Když ho Grenn popadl za paži, Pyp měch zmáčkl a tenký pramínek červené tekutiny vytryskl Jonovi rovnou do obličeje. Halder vykřikl na protest nad mrháním dobrým vínem. Jon vyprskl a začal se s nimi kočkovat. Matthar a Jeren vylezli na zídku a začali je všechny zasypávat sněhovými koulemi.

Než se vysvobodil, se sněhem ve vlasech a skvrnami od vína na svém kabátci, Samwell Tarly byl pryč.

Toho večera Tříprstý Hobb připravil chlapcům speciální jídlo, aby tu událost oslavili. Když Jon přišel do jídelny, sám lord majordomus ho uvedl na lavici blízko ohně. Starší muži ho plácali po rameni, když kolem nich procházel. Osm nastávajících bratrů si pochutnávalo na jehněčí pečeni s kůrčičkou z česneku a bylin, ozdobené mátovými větvičkami a obložené šťouchaným žlutým tuřínem plovoucím v másle. „Z vlastního stolu lorda velitele,“ řekl jim Bowen Marsh. Byly tam saláty ze špenátu, cizrny a tuřínových listů a potom mísy s vychlazenými borůvkami a sladkou smetanou.

„Myslíte, že nás nechají pohromadě?“ zeptal se Pyp, když se spokojeně nacpávali.

Žába protáhl obličej. „Doufám, že ne. Už je mi nanic z toho, jak se pořád musím dívat na ty tvoje uši.”

„Holá!“ zvolal Pyp. „Naslouchejte vráně, jak zve havrana černým. Ty zajisté budeš průzkumníkem, Žábo. Budou tě chtít dostat tak daleko od tohoto hradu, jak jen budou moci. Pokud zaútočí Mance Nájezdník, zvedni si hledí a ukaž mu tvář a on se s křikem obrátí na útěk.“

Všichni se smáli, kromě Grenna. „Doufám, že já budu průzkumníkem.“

„Ty i všichni ostatní,“ řekl Matthar. Každý muž, který nosil čerň, chodil po Zdi a od každého muže se očekávalo, že na sebe vezme ocel při její obraně, ale skutečným bojovým srdcem Noční hlídky byli průzkumníci. Byli to oni, kdo se odvažoval jezdit za Zeď, pročesávat začarovaný hvozd a mrazivé horské výšiny na západ od Stínové věže, bojovat proti divokým a obrům a nestvůrným ledním medvědům.

„Ne všichni,“ řekl Halder. „Já bych chtěl ke stavitelům. K čemu by byli dobří průzkumníci, kdyby Zeď spadla?“

Cech stavitelů poskytoval zedníky a pokrývače k opravám bašt a strážních věží, horníci dolovali tunely a drtili kámen na cesty a pěšiny, dřevaři čistili nový porost, kdekoli se les odvážil příliš blízko ke Zdi. Říká, že kdysi také vysekávali obrovité bloky ledu ze zamrzlých jezer v hlouby začarovaného hvozdu a na saních je odváželi na jih, aby Zeď stále rostla a rostla. Ty dny byly však již celá staletí minulostí; jediné, co mohli dělat nyní, bylo jezdit podél Zdi od Východní hlídky ke Stínové věži, hledat praskliny nebo známky tání a dělat opravy, které byly v jejich silách.

„Starý Medvěd není blázen,“ poznamenal Dareon. „Ty máš jisté, že budeš stavitelem, a Jon má jisté, že se stane průzkumníkem. Umí se mezi námi nejlépe ohánět mečem a nejlépe jezdí na koni a jeho strýc byl prvním průzkumníkem, než...“ Když si uvědomil, co málem řekl, zaraženě zmlkl.

„Benjen Stark stále je prvním průzkumníkem,“ řekl mu Jon Sníh, pohrávaje si se svou miskou borůvek. Ostatní se možná vší naděje na bezpečný návrat jeho strýce vzdali, ale on ne. Odstrčil borůvky stranou, stěží dotčené, a vstal z lavice.

„Ty je jíst nebudeš?“ zeptal se Žába.

„Vezmi si je.“ Jon Hobbovu skvělou hostinu stěží ochutnal. „Já už jíst nemohu.“ Vzal si z háku blízko dveří svůj plášť a vyšel ven.

Pyp šel za ním. „Jone, co je ti?“

„To kvůli Samovi,“ připustil. „Nebyl dnes večer u stolu.“

„To se mu moc nepodobá, zmeškat jídlo,“ řekl Pyp zamyšleně. „Myslíš, že onemocněl?“

„Má strach, protože ho opouštíme.“ Vzpomněl si na den, kdy odjel ze Zimohradu, na ta hořkosladká loučení; na potlučeného Brana ležícího na loži, na Robba se sněhem ve vlasech, na Aryu zasypávající ho polibky, když jí dal Jehlu. „Jakmile odříkáme přísahu, všichni budeme mít povinnosti, kterým budeme muset dostát. Někteří z nás možná budou posláni pryč, do Východní hlídky nebo Stínové věže. Sam se dál bude cvičit, spolu s Rastem a Cugerem a těmi novými chlapci, kteří sem jedou po královské cestě. Jenom bohové vědí, jací budou, ale můžeš se vsadit, že ser Alliser je na něj pošle při první příležitosti, která se mu naskytne.“

Pyp protáhl obličej. „Udělal jsi pro něj všechno, co jsi mohl.”

„Všechno, co jsme mohli, nestačilo,“ namítl Jon.

Když šel zpátky k Hardinově věži pro Ducha, zmítal jím hluboký nepokoj. Zlovlk ťapkal vedle něho směrem ke stájím. Když vstoupili, někteří z živějších koní kopali do svých stání a pokládali uši. Jon osedlal svoji klisnu, nasedl na ni a vyjel z Černého hradu do měsícem zalité noci, směrem na jih. Duch uháněl před ním, chvíli přímo letěl nad zemí a pak náhle zmizel, Jon ho nechal jít. Vlk potřeboval lovit.

Neměl v mysli žádný konkrétní cíl. Chtěl jenom jet. Chvíli jel podél potoka, naslouchal jeho ledové vodě zurčící přes kameny, pak zamířil přes pole ke královské cestě. Táhla se před ním, úzká, kamenitá a porostlá trávou, cesta bez jakéhokoli zvláštního příslibu, a přesto pohled na ni plnil Jona Sněha hlubokou touhou. Stačilo by vydat se po ní na jih a přijel by do Zimohradu a za ním bylo Řekotočí a Královo přístaviště a Orlí hnízdo a tolik dalších míst; Casterlyova skála, Ostrov tváří, rudé hory Dorne, stovky ostrovů Braavosu, kouřící ruiny Valyrie. Všechna ta místa, která Jon nikdy neuvidí. Svět je tam dole, na jih po cestě... a on je tady.

Jakmile složí přísahu, Zeď bude jeho domovem, dokud nezestárne jako mistr Aemon. „Zatím jsem nepřísahal,“ mumlal si pro sebe. Nebyl zločincem, odsouzeným obléknout si čerň nebo pykat za svoje zločiny. Přišel sem dobrovolně a může svobodně odejít... Dokud nevyřkne ta slova. Stačilo by jenom jet dál a dál. Dokud by to všechno nenechal za sebou. Než by měsíc na obloze byl znovu v úplňku, byl by zpátky na Zimohradu se svými bratry.

S tvými nevlastními bratry, připomněl mu hlas v jeho nitru. A s lady Stark, která by tě nepřivítala. Na Zimohradu pro něho místo nebylo a nebylo ani v Králově přístavišti. Dokonce ani jeho vlastní matka pro něho neměla místo. Ta myšlenka jej rozesmutnila. Přemýšlel, kým asi byla, jak vypadala, proč ji jeho otec opustil. Protože to byla děvka nebo cizoložnice, ty blázne. Hříšná a nepočestná žena. Proč jinak by se lord Eddard styděl mluvit o ní?

Jon Sníh odvrátil oči od královské cesty a podíval se za sebe. Světla Černého hradu byla skrytá za kopcem, ale viděl Zeď, bledou v měsíčním svitu, chladnou a rozlehlou, táhnoucí se od obzoru k obzoru.

Otočil svého koně dokola a zamířil k domovu.

Duch se k němu vrátil, když přejel přes hřeben kopce a spatřil vzdálenou záři lampy z věže lorda velitele. Čenich zlovlka, který běžel vedle koně, byl rudý krví. Jon zjistil, že při jízdě zpět znovu myslí na Samwella Tarlyho. Než přijel ke stájím, věděl, co musí udělat.

Příbytek mistra Aemona byl v pevné dřevěné baště pod ptačím hnízdištěm. Starý a křehký mistr se o svoje pokoje dělil se dvěma mladšími majordomy, kteří se starali o jeho potřeby a pomáhali mu v jeho povinnostech. Bratři žertovali, že dostal ty nejošklivější muže z Noční hlídky; protože byl slepý, byl ušetřen pohledu na ně. Clydas byl malý, plešatý a bez brady, s růžovýma očkama krtka. Chett měl na krku bouli velikosti holubího vejce a obličej rudý nežity a uhry. Možná proto vždycky vypadal tak rozezleně.

Byl to Chett, kdo odpověděl na Jonovo klepání. „Potřebuji mluvit s mistrem Aemonem,“ řekl mu Jon.

„Mistr je v posteli, tak jako bys měl být i ty. Přijď sem zítra, možná tě přijme.“ Začal zavírat dveře.

Jon do nich vrazil svoji botu. „Potřebuju s ním mluvit hned. Zítra možná bude pozdě.“

Chett se zaškaredil. „Mistr není zvyklý na to, že ho někdo budí v noci. Víš, jak je starý?“

„Dost starý, aby byl k návštěvníkům zdvořilejší, než jsi ty,“ usadil ho Jon. „Vyřiď mu, že se hluboce omlouvám. Nerušil bych ho ze spánku, kdyby to nebylo důležité.“

„A když to odmítnu?“

Jon měl svoji botu pevně zaklíněnou ve dveřích. „Budu tady stát celou noc, když budu muset.“

Černý bratr ze sebe vydal opovržlivý zvuk a otevřel dveře, aby ho vpustil dovnitř. „Počkej v knihovně. Je tam dřevo. Rozdělej oheň. Nechci, aby kvůli tobě mistr nastydl.”

Než Chett přivedl dovnitř mistra Aemona, v knihovně vesele praskala polena v krbu. Starý muž byl oděn ve své spací róbě, ale kolem krku měl řetěz svého řádu. Mistr si ho nesundával dokonce ani ve spánku. „Křeslo vedle ohně bude příjemné,“ řekl, když ucítil teplo na svém obličeji. Jakmile se pohodlně usadil, Chett mu přikryl nohy kožešinou a odešel se postavit ke dveřím.

„Omlouvám se, že jsem tě vzbudil, mistře,“ řekl Jon Sníh.

„Nevzbudil jsi mě,“ odpověděl mistr Aemon. „Zjistil jsem, že čím jsem starší, tím méně spánku potřebuju, a už jsem velmi zestárl. Často trávím polovinu noci s duchy a chvíle zpřed padesáti let se mi vybavují, jako by se udály včera. Záhada půlnočního návštěvníka je pro mne vítaným zpestřením. Tak mi pověz, Jone Sněhu, proč jsi mne přišel navštívit v tuto podivnou hodinu?“

„Přišel jsem tě požádat, aby byl Samwell Tady převelen z výcviku a přijat k bratrům Noční hlídky.“

„Tohle nepatří mezi starosti mistra Aemona,“ namítl Chett.

„Náš lord velitel svěřil výcvik rekrutů do rukou sera Allisera Thorna,“ řekl mistr laskavě. „Jenom on může rozhodnout, zda je chlapec připraven složit přísahu, jak jistě víš. Proč jsi v tom případě přišel za mnou?“

„Lord velitel ti naslouchá,“ řekl mu Jon. „A zranění a nemocní Noční hlídky jsou v tvojí péči.“

„Je tvůj přítel Samwell zraněn nebo nemocen?“

„Bude,“ slíbil Jon, „pokud mu nepomůžeš.“

Pověděl mu to všechno, dokonce i tu část, kdy poslal Ducha Rastovi po krku. Mistr Aemon poslouchal tiše, upíral svoje slepé oči do ohně, ale Chettův obličej temněl s každým slovem. „Bez nás, kteří jsme chránili jeho bezpečí, Sam nebude mít šanci,“ dokončil Jon svoje vyprávění. „S mečem je naprosto vyřízený. Moje sestra Arya by ho rozsekala na cucky, a to jí není ještě ani deset. Pokud ho ser Alliser přinutí bojovat, je jen otázkou času, kdy bude zraněn nebo zabit.“

Ghett už to déle nemohl vydržet. „Viděl jsem toho tlustého kluka v jídelně,“ řekl. „Je to prase, a také beznadějný zbabělec, pokud je to, co říkáš, pravda.“

„Možná tomu tak je,“ řekl mistr Aemon. „Pověz mi, Chette, co bys ty udělal s takovým chlapcem?“

„Nechal bych ho tam, kde je,“ řekl Chett. „Na Zdi není pro slabochy místo. Ať ho cvičí, dokud nebude připraven, bez ohledu na to, kolik let to potrvá. Ser Alliser z něj buď udělá muže, nebo ho zabije, podle toho, co si bohové budou přát.“

„To je hloupé,“ řekl Jon. Zhluboka se nadechl, aby si utřídil myšlenky. „Vzpomínám si, že jednou jsem se ptal mistra Luwina, proč nosí řetěz kolem krku.“

Mistr Aemon se lehce dotkl svého vlastního řetězu, kostnatým vrásčitým prstem přejel po jeho kovových článcích. „Pokračuj.“

„Pověděl mi, že mistrovský řetěz je vykován z článků, aby mu připomínal jeho přísahu, že bude sloužit,“ řekl Jon, zabrán do vzpomínek. „Ptal jsem se, proč je každý článek z jiného kovu. Stříbrný řetěz by se na šedivém šatu vyjímal mnohem lépe, řekl jsem. Mistr Luwin se zasmál. Mistr ková svůj řetěz s tím, jak se učí, řekl, zlato značí studium peněz a účtů, stříbro je za umění uzdravovat, železo je symbolem válečného umění. A řekl, že ty ostatní kovy také mají svůj význam. Řetěz má mistrovi připomínat říši, kde slouží, není tomu tak? Lordi jsou zlato a rytíři ocel, ale dva články řetěz nevytvoří. Potřebuješ také stříbro a olovo, cín a měď a bronz a všechny ostatní, a to jsou farmáři, kováři, kupci a další. K vytvoření řetězu je třeba všech druhů kovů, stejně jako země potřebuje všechny druhy lidí.“

Mistr Aemon se usmál. „A dál?“

„Noční hlídka také potřebuje všechny druhy mužů. Proč jinak by měla průzkumníky, majordomy a stavitele? Lord Randyll nedokázal Sama udělat válečníkem a nesvede to ani ser Alliser. Nemůžeš překovat cín v železo, bez ohledu na to, jak tvrdě do něj bušíš, ale to neznamená, že cín je bezcenný. Proč by Sam nemohl být majordomem?“ Chett rozezleně zabručel, „já jsem majordomem. Ty myslíš, že to je lehká práce, vhodná pro zbabělce? Náš cech udržuje Noční hlídku naživu. Lovíme a farmaříme, chováme koně, dojíme krávy, sbíráme dřevo, vaříme pokrmy. Kdo si myslíš, že vám šije ošacení? Kdo dopravuje zásoby z jihu? Majordomové.“

Mistr Aemon byl laskavější. „Tvůj přítel je lovec?“

„Nesnáší lov,“ musel Jon připustit.

„Umí orat s pluhem?“ zeptal se mistr. „Umí jezdit s povozem nebo řídit loď? Dokázal by porazit krávu?“

„Ne.“

Chett se ošklivě zachechtal. „Viděl jsem, co se stává se změkčilými lorďátky, když je zapřáhnou do práce. Viděl jsem je stloukat máslo a jejich ruce přitom byly plné puchýřů a krvácely. Dej jim sekeru, aby naštípali dříví, a useknou si vlastní nohu.“

„Vím o jedné věci, kterou Sam dokáže lépe než kdokoli jiný.“

„Ano?“ naléhal na něj mistr Aemon.

Jon ostražitě pohlédl na Ghetta stojícího vedle dveří, s obličejem plným nežitů rudým vzteky. „Mohl by ti pomáhat,“ vyhrkl. „Umí počítat a také číst a psát. Vím, že Chett číst neumí a Clydas má slabé oči. Sam přečetl všechny knihy v knihovně svého otce. Také to umí s havrany. Zdá se, že zvířata ho mají ráda. Když k nám přišel. Duch se rozběhl rovnou k němu. Je toho hodně, co by mohl dělat, kromě bojování. Noční hlídka potřebuje každého muže. Proč by měl přijít o život jen tak? Využij jej místo toho.“

Mistr Aemon zavřel oči a Jon měl chvíli strach, že usnul. Nakonec řekl: „Mistr Luwin ti to vysvětlil dobře, Jone Sněhu. Dalo by se říct, že tvoje mysl je stejně obratná jako tvůj meč.“

„Znamená to...?“

„Znamená to, že o tom, co jsi mi řekl, budu přemýšlet,“ odpověděl mu mistr pevným hlasem. „A teď, myslím, že jsem připravený ke spánku. Chette, doprovoď našeho mladého bratra ke dveřím.“

TYRION

Našli si úkryt pod osikovým mlázím hned u cesty. Tyrion snášel suché větve, zatímco jejich koně se napájeli vodou z horského potoka. Sehnul se, aby sebral rozštíplou větev, a kriticky se na ni zahleděl, „Bude tohle stačit? Nejsem v rozdělávání ohně příliš zběhlý. Morrec to vždycky dělal za mne.“

„Oheň?“ řekl Bronn a odplivl si. „Tolik dychtíš zemřít, trpaslíku? Nebo jsi přišel o rozum? Oheň by sem k nám svedl příslušníky klanů z okruhu mnoha mil. Já tuhle cestu hodlám přežít, Lannistere.“

„A jak to chceš udělat?“ zeptal se ho Tyrion. Zastrčil si větev do podpaždí a prohrabával se řídkým podrostem, pátraje po dalších. Záda ho bolela od ohýbání; byli na cestě od úsvitu, kdy je ser Lyn Corbray s kamennou tváří vyprovodil z Krvavé brány a nařídil jim, aby se už nikdy nevraceli.

„Nemáme šanci probojovat si cestu,“ řekl Bronn, „ale dva jsou schopni jet rychleji než deset a přitahují méně pozornosti. Čím méně dnů strávíme v horách, tím pravděpodobněji se dostaneme do říčních krajin. Jeďme rychle a bez odpočinku, říkám já. Jeďme co nejrychleji v noci a ukrývejme se za dne, vyhýbejme se cestě, kdekoli můžeme, nedělejme hluk a nezapalujme oheň!“

Tyrion Lannister si povzdechl. „Skvělý plán, Bronne. Zkus to dělat tak, jak říkáš..., a odpusť mi, pokud se nezdržím, abych tě pohřbil.“

„Ty hodláš přežít mě, skrčku?“ Žoldák se zašklebil. Tam, kde hrana štítu sera Vardise Egena rozštípla jeho zub vpůli, měl v úsměvu černou díru.

Tyrion pokrčil rameny. „Jet co nejrychleji v noci je zaručeným způsobem, jak se zřítit dolů z hory a zlomit si vaz. Já bych raději náš přechod uskutečnil pomalu a nenásilně. Vím, že ti chutná koňské maso, Bronne, ale pokud pod námi naši koně zemřou tentokrát, budeme se muset pokusit osedlat si stínokočky... A pokud je pravda to, co se říká, myslím, že klany nás najdou bez ohledu na to, co budeme dělat. Jejich oči jsou všude kolem nás.“ Mávl rukou v rukavici po vysokých, větrem zbrázděných skaliscích, která je obklopovala.

Bronn se ušklíbl. „V tom případě jsme mrtví muži, Lannistere.“

„Pokud ano, rád bych zemřel hezky v pohodlí,“ odpověděl Tyrion. „Potřebujeme oheň. Noci tady nahoře bývají chladné a horké jídlo zahřeje naše břicha a pozvedne nám náladu. Myslíš, že tu bude nějaká zvěřina, kterou bychom si mohli dát k večeři? Lady Lysa nás laskavě zásobila skutečnou hostinou z nasolené hověziny, tvrdého sýra a okoralého chleba, ale já bych si tak daleko od nejbližšího mistra nerad vylomil zub.“

„Nějaké maso najdu.“ Bronnovy tmavé oči si Tyriona podezřívavě měřily zpod houštiny dlouhých černých vlasů. „Měl bych tě tady nechat i s tím tvým bláznivým ohněm. Když si vezmu tvého koně, mám dvojnásobnou šanci, že se mi podaří projet. Co budeš dělat pak, trpaslíku?“

„Pravděpodobně zemřu.“ Tyrion se sklonil k zemi, aby sebral další větev.

„Ty si ale nemyslíš, že bych to udělal, viď že ne?“

„Udělal bys to bez rozmýšlení, kdyby to pro tebe bylo otázkou života či smrti. Viděl jsem, jak pohotově jsi umlčel svého přítele Chiggena, když dostal šíp do břicha.“ Bronn tomu muži trhl hlavou dozadu a vbodl mu hrot své dýky pod ucho a potom Catelyn Stark řekl, že druhý žoldák zemřel na svoje zranění.

„Chiggen trpěl,“ řekl Bronn, „a jeho nářek je přiváděl dolů k nám. Udělal by pro mě to samé... A nebyl to můj přítel, jenom muž, se kterým jsem byl na cestě. Nevykládej si to mylně, trpaslíku. Bojoval jsem za tebe, ale rád tě nemám.“

„Já zase potřeboval jen tvůj meč,“ řekl Tyrion, „ne tvoji náklonnost.“ Hodil na zem plnou náruč dříví.

„Jsi stejně odvážný jako jakýkoli žoldák, co jsem kdy viděl, to ti povídám. Jak jsi věděl, že se dám na tvoji stranu?“

„Věděl?“ Tyrion si směšným způsobem dřepl na svoje zakrslé nohy, aby rozdělal oheň. „Hodil jsem si v duchu kostky. Tam v hospodě jste mě ty a Chiggen pomohli zajmout. Proč? Ti ostatní to brali jako svoji povinnost, kvůli cti pánů, kterým sloužili, ale vy dva ne. Ty jsi neměl žádného pána, žádnou povinnost a jen maličkou špetku cti, tak proč by ses vůbec měl obtěžovat a plést se do toho?“ Vytáhl svůj nůž, aby mohl nařezat třísky na podpal. „Nu, proč vlastně žoldáci cokoli dělají? Pro zlato přece. Myslel sis, že lady Catelyn se ti za tvoji pomoc odvděčí, možná tě dokonce vezme do svých služeb. Hmm, to by doufám mělo stačit. Nemáš křesací kámen?“

Bronn zalovil dvěma prsty ve váčku u svého pasu a hodil mu pazourek. Tyrion jej chytil v letu.

„Děkuji,“ řekl. „Problém je v tom, že neznáš Starky. Lord Eddard je hrdý, poctivý a čestný muž a jeho manželka je ještě horší. Och, nepochybuji o tom, že by pro tebe našla minci či dvě, až by to všechno skončilo, a vtiskla by ti ji do dlaně se zdvořilým slovem a znechuceným pohledem, ale to by bylo vše, v co bys mohl doufat. Starkové hledají v mužích, které si vybírají do svých služeb, odvahu, věrnost a čest, a mám-li říct pravdu, ty a Chiggen jste v jejích očích byli sprostou špínou.“ Tyrion udeřil křesacím kamenem proti čepeli své dýky, ve snaze vykřesat jiskru. Nic.

Bronn si odfrkl. „Máš drzý jazyk, malý muži. Jednoho dne ti ho někdo vyřízne a přinutí tě sníst ho.“

„Každý mi to říká.“ Tyrion pohlédl vzhůru na žoldnéře. „Urazil jsem tě? Omlouvám se..., ale ty jsi špína, Bronne, aby ses nepletl. Povinnost, čest, přátelství, co to pro tebe znamená? Ne, nenamáhej se, oba známe odpověď. Přesto nejsi hloupý. Jakmile jsme přijeli do Údolí, lady Stark už tě nepotřebovala..., ale já ano, a jediná věc, které Lannisterové nikdy neměli nedostatek, je zlato. Když přišel okamžik hodit si kostky, počítal jsem s tím, že jsi dost chytrý, abys pochopil, z čeho můžeš nejvíc vytěžit. Naštěstí pro mne jsi to pochopil.“ Dál bušil kamenem a dýkou proti sobě, marně.

„Ukaž,“ řekl Bronn a čapl si k němu. „Udělám to.“ Vzal z Tyrionových rukou nůž a pazourek a vykřesal jiskry na první pokus. Svitek kůry začal doutnat.

„Dobrá práce,“ pochválil ho Tyrion. „Třebaže jsi špína, jsi nepopiratelně užitečný a s mečem v ruce jsi téměř stejně dobrý jako můj bratr Jaime. Co bys chtěl, Bronne? Zlato? Půdu? Peníze? Udrž mě naživu a máš to mít.“

Bronn jemně zafoukal do ohně a plameny vyskočily výš. „A co když zemřeš?“

„Nu, v tom případě alespoň budu mít jednoho pozůstalého, jehož zármutek bude skutečné upřímný,“ řekl Tyrion s úsměvem. „Když nebudu já, nebude ani zlato.“

Oheň se pěkně rozhořel. Bronn vstal, zastrčil křesací kámen zpátky do svého váčku a hodil Tyrionovi jeho dýku. „Je to poctivý obchod,“ řekl. „Můj meč je v tom případě tvůj... Ale nechtěj po mně, abych si před tebou klekal a říkal ti můj pane pokaždé, když se půjdeš vykálet. Nejsem ničí patolízal.”

„A taky ničí přítel,“ řekl Tyrion. „Nepochybuji o tom, že bys mě zradil stejně pohotově, jako jsi zradil lady Stark, kdybys v tom viděl užitek. Pokud přijde den, kdy budeš v pokušení prodat mě, pamatuj si tohle, Bronne - já jejich cenu vyvážím, ať bude jakákoli. Já žiju rád. A teď, myslíš, že bys mohl podniknout něco ohledně večeře pro nás dva?“

„Postarej se o koně,“ řekl Bronn. Z pochvy, kterou nosil na stehně, vytáhl dlouhou dýku a zamířil mezi stromy.

O hodinu později byly koně vyhřebelcováni a nakrmeni, oheň vesele praskal a nad plameny prskala a syčela kýta mladé horské kozy. „Jediné, co nám teď chybí, je dobré víno na spláchnutí,“ poznamenal Tyrion.

„To a žena a tucet zbrojnošů navrch,“ řekl Bronn. Seděl s nohama zkříženýma vedle ohně a obtahoval čepel svého meče brouskem. V tom skřípavém zvuku, který vydával, když jím Bronn sjížděl dolů po oceli, bylo něco podivně ujišťujícího. „Brzy se úplně setmí,“ poznamenal žoldák. „Vezmu si první hlídku... Snad nám to bude k užitku. Možná by bylo laskavější nechat je zabít nás ve spánku.“ „Och, myslím, že tady budou dlouho předtím, než na spánek přijde.“ Z vůně opékaného masa se Tyrionovi sbíhaly sliny v ústech.

Bronn ho pozoroval přes oheň. „Ty máš nějaký plán,“ řekl prázdným hlasem, provázeným zaskřípěním oceli o kámen.

„Já bych tomu říkal spíš naděje,“ řekl Tyrion. „Další hod kostkami.“

„Tentokrát hraješ o naše životy?“

Tyrion pokrčil rameny. „Jakou jinou možnost máme?“ Naklonil se nad oheň a ukrojil si tenký plátek masa z kýty. „Ááách,“ vydechl šťastné, když přežvykoval a šťáva mu stékala po bradě. „Trochu tužší, než by se mi líbilo, a postrádá koření, ale nebudu si stěžovat moc nahlas. Kdybych byl na Orlím hnízdě, tančil bych na kraji propasti v naději, že dostanu vařené fazole.“

„Přesto jsi tomu žalářníkovi dal váček zlata,“ řekl Bronn.

„Lannister si vždycky plní svoje sliby.“

Dokonce i Mord stěží věřil vlastním očím, když mu Tyrion hodil kožený váček. Když škubnutím uvolnil šňůrku a uviděl lesk zlata, žalářníkovy oči byly velké jako vařená vejce. „Nechal jsem si stříbro,“ řekl mu Tyrion s pokřiveným úsměvem, „ale tobě jsem slíbil zlato, a tady je.“ Bylo to víc, než muž jako Mord mohl doufat, že si vydělá za celý život strávený urážením vězňů. „Pamatuju si, co jsem říkal, tohle je jenom závdavek. Až tě někdy unaví být ve službách lady Arryn, přijď do Casterlyovy skály a já ti vyplatím zbytek toho, co ti dlužím.“ Se zlatými dragony padajícími mu z obou rukou, Mord klesl na kolena a slíbil, že to udělá.

Bronn tasil svou dýku a vytáhl upečené maso z ohně. Začal z kosti odřezávat silné plátky, zatímco Tyrion vydlabával dvě skývy okoralého chleba, aby jim posloužily jako misky. „Když se nám podaří přijet k řece, co uděláme pak?“ zeptal se žoldnéř při krájení masa.

„Och, pro začátek bude stačit děvka, péřová postel a džbán vína.“ Tyrion k němu natáhl svoji chlebovou misku a Bronn mu ji naplnil masem. „A pak myslím zamíříme do Casterlyovy skály nebo Králova přístaviště. Mám nějaké otázky, na které chci znát odpovědi, týkající se jisté dýky.“ Žoldnéř přežvykoval a polykal. „Takže jsi mluvil pravdu? To nebyla tvoje dýka?“

Tyrion se mírně usmál. „Copak vypadám jako lhář?“

Než byly jejich žaludky plné, na obloze se objevily hvězdy a nad horami vycházela polovina měsíce. Tyrion prostřel na zem svůj plášť ze stínokočky a sedlo si dal pod hlavu jako polštář. „Naši přátelé si dávají načas.“

„Kdybych byl jimi, obával bych se pasti,“ řekl Bronn. „Proč jinak bychom byli tak nápadní, když ne proto, abychom je sem přilákali?“

Tyrion se uchechtl. „V tom případě bychom měli zpívat a dají se v hrůze na útěk.“ Začal si pískat melodii.

„Ty jsi šílený, trpaslíku,“ řekl Bronn, který si hrotem své dýky čistil mastnotu zpod nehtů.

„Kam se poděla tvá láska k hudbě, Bronne?“

„Kdyby to byla hudba, po čem jsi toužil, měl jsi za sebe nechat bojovat zpěváka.“

Tyrion se dal do smíchu. „To by bylo zábavné. Už ho vidím, jak odráží meč sera Vardise svojí harfou.“ Znovu si začal pískat. „Znáš tuhle píseň?“ zeptal se.

„Tu a tam ji člověk slyší v hospodách a nevěstincích.“

„Je myrská. ‚Čas mojí lásky‘. Sladká a smutná, pokud rozumíš slovům. První dívka, se kterou jsem léhal, si ji zpívala, a já na ni nikdy nezapomněl.“ Tyrion hleděl vzhůru do oblohy. Byla jasná, chladná noc a hvězdy svítily dolů na hory, jasné a nemilosrdné jako pravda sama. „Potkal jsem ji za noci jako tahle,“ slyšel říkat sám sebe. „Jaime a já jsme se vraceli zpátky do Lannisportu, když tu jsme uslyšeli výkřik a ona vyběhla na cestu se dvěma muži, co jí byli v patách, křičeli na ni a vyhrožovali jí. Můj bratr tasil meč a rozjel se za nimi, zatímco já jsem sesedl, abych ochránil to děvče. Byla stěží o rok starší než já, tmavovlasá, štíhlá, s tváří, co by ti zlomila srdce. Určitě zlomila moje. Nízkého původu, napolo vyhladovělá, nemytá..., a přesto půvabná. Hadry, co měla na sobě, jí z poloviny zad servali, tak jsem ji zahalil do svého pláště, zatímco Jaime ty chlapy zahnal do lesa. Byla dcerou kopaničáře, který zemřel na horečku, sirotek, na cestě do... nu, vlastně ve skutečnosti nikam.

Jaime byl odhodlaný uštvat ty muže. Nestávalo se příliš často, že by se takoví pobudové odvážili napadnout poutníky tak blízko Casterlyovy skály, a on si to vyložil jako urážku. Dívka byla velice vystrašená, než aby se sama mohla vydat na další cestu, a tak jsem jí nabídl, že ji odvedu do nejbližšího hostince a nakrmím jí tam, zatímco můj bratr odjel zpátky do Casterlyovy skály pro pomoc.

Byla hladovější, než bych byl věřil. Snědli jsme dvě celá kuřata a část třetího, vypili džbán vína a povídali jsme si přitom. Mně bylo teprve třináct a obávám se, že víno mi stouplo do hlavy. Potom už si pamatuji jen to, že se mnou ležela v posteli. Pokud ona byla stydlivá, já byl ještě víc. Nikdy se nedozvím, kde jsem tehdy sebral odvahu. Když jsem jí protrhl panenskou blánu, plakala, ale potom mne líbala a zpívala mi tu svoji písničku a do rána jsem do ní byl zamilovaný.“

„Ty?“ Bronnův hlas zněl pobaveně.

„Absurdní, že ano?“ Tyrion si znovu začal pískat tu písničku. „Oženil jsem se s ní,“ připustil nakonec.

„Lannister z Casterlyovy skály si vzal za manželku kopaničářovu dceru?“ řekl Bronn nevěřícně. „Jak se ti to podařilo?“

„Och, byl bys překvapen, co chlapec dokáže udělat s několika báchorkami, padesáti stříbrňáky a opilým septonem. Neodvážil jsem se přivést si svoji nevěstu domů do Casterlyovy skály, tak jsem ji nechal v jejím vlastním domku a čtrnáct dní jsme si hráli na to, že jsme manžel a manželka. Pak septon vystřízlivěl a přiznal se se vším mému otci.“ Tyrion byl překvapen, jaký pocit osamělosti mu vyprávění jeho příběhu navozuje, dokonce i po všech těch letech. Možná byl jenom unavený. „To byl konec mého manželství.“ Posadil se a zahleděl se do skomírajícího ohně, mrkaje při světle plamenů.

„Poslal tu dívku pryč?“

„Udělal to mnohem lépe,“ odpověděl Tyrion. „Nejdřív přinutil mého bratra povědět mi pravdu. Ta dívka byla nevěstka, víš. Jaime celou tu příhodu nastrojil, cestu, pobudy, všechno. Myslel si, že je načase, abych už přestal být panicem. Zaplatil dívce dvojnásobně, protože věděl, že to pro mne bude poprvé.

Jakmile se Jaime přiznal, lord Tywin přivedl moji ženu a dal ji svým strážným. Zaplatil za ni docela slušně. Dal pro ni každému muži stříbrňák. Kolik kurev má tak vysokou cenu? Posadil mne do rohu kasáren a přinutil mne dívat se. Na konci měla tolik stříbrňáků, že jí padaly mezi prsty a kutálely se po podlaze, a ona...“ Kouř jej štípal do očí. Tyrion si odkašlal a odvrátil se od ohně, aby se zahleděl do temnoty. „Mě lord Tywin přinutil jít s ní jako poslední,“ řekl tichým hlasem. „A dal mi zlatou minci, abych jí zaplatil, protože jsem byl Lannister a stál jsem za víc.“

Bronn začal znovu brousit svůj meč a Tyrion opět uslyšel ten zvuk, skřípot oceli o kámen. „Třináct nebo čtrnáct nebo tři, já bych muže, který mi to provedl, zabil.“

Tyrion se k němu otočil. „Možná jednoho dne dostaneš svou šanci. Pamatuj, co jsem ti řekl, Lannister si vždycky platí svoje dluhy.“ Zívl. „Myslím, že se pokusím usnout. Probuď mě, kdybychom měli zemřít.“

Omotal kolem sebe plášť ze stínokočky a zavřel oči. Země byla kamenitá a studená, ale Tyrion Lannister za chvíli skutečně spal. Zdál se mu sen o nebeské cele. Tentokrát byl žalářníkem, ne vězněm, velkým, s karabáčem v ruce a mlátil do svého otce, hnal ho pozpátku směrem k propasti...

„Tyrione.“ Bronnovo varování bylo tiché a naléhavé.

Tyrion byl v okamžení vzhůru. Oheň dohořel v uhlíky a všude kolem nich se kradly tiché stíny. Bronn se zvedl na koleno, se svým mečem v jedné ruce a s dýkou ve druhé. Tyrion zvedl ruku: zůstaň v klidu, říkal svým gestem. „Pojďte se ohřát k našemu ohni, noc je chladná,“ zavolal na plížící se stíny. „Obávám se, že nemáme žádné víno, které bychom vám nalili, ale rádi vám nabídneme kousek z naší kozy.“

Všechen pohyb ustal. Tyrion uviděl záblesk měsíčního světla na kovu. „Naše hory,“ ozval se hlas ze stromů, hluboký, tvrdý a nepřátelský. „Naše koza.“

„Vaše koza,“ souhlasil Tyrion. „Kdo jste?“

„Až se setkáš se svými bohy,“ odpověděl jiný hlas, „řekni, že to byl Gunthor, syn Guma z Kamenných vran, který tě k nim poslal.“ Větévka zapraskala pod chodidlem, když vystoupil do světla; hubený muž v rohaté přilbici, ozbrojený dlouhým nožem.

„A Šagga, syn Dolfa.“ To byl ten první hlas, hluboký a zlověstný. Po jejich pravici se posunul balvan a vstal, proměnil se v člověka. Byl obrovitý, pomalý a silný, oblečený byl celý v kůžích, s kyjem v pravé ruce a sekerou v levé. Když se k nim šinul blíž, třeskl jimi o sebe.

Další hlasy volaly jména, Conn a Torrek a Jagghot a ještě víc, která Tyrion zapomněl v okamžiku, kdy je uslyšel, přinejmenším deset. Pár jich mělo meče a nože, ostatní třímali v rukou vidle, kosy a dřevěné oštěpy. Vyčkával, dokud neskončili s vyvoláváním svých jmen, a pak odpověděl: „Já jsem Tyrion, syn Tywina z klanu Lannisterů, Lvů Skály. Za kozu, kterou jsme jedli, vám rádi zaplatíme.“

„Co nám můžeš dát, Tyrione, synu Tywinův?“ zeptal se ten, který se jmenoval Gunthor, a zdálo se, že je jejich náčelníkem.

„V mém měšci je stříbro,“ odpověděl jim Tyrion. „Drátěná košile, co mám na sobě, je pro mne příliš velká, ale měla by dobře padnout Connovi, a válečná sekera, co nosím, by se do Šaggovy silné ruky hodila mnohem lépe než ta dřevěná, co drží.”

„Poloviční muž nám zaplatí naší vlastní mincí,“ řekl Conn.

„Conn mluví pravdu,“ přitakal Gunthor. „Tvoje stříbro je naše. Tvoje koně jsou naše. Tvoje drátěná košile a tvoje sekera a nůž za tvým pasem, ty jsou taky naše. Nemáte nic jiného, co byste nám dali, než svoje životy. Jak bys rád zemřel, Tyrione, synu Tywinův?“

„Ve své vlastní posteli, s břichem plným vína a ústy panny kolem svého pokladu, ve věku osmdesáti let,“ odpověděl.

Ten velký, Šagga, se dal do hlasitého smíchu. Ostatní se zdáli být méně pobaveni. „Conne, vezmi jejich koně,“ nařídil Gunthor. „Zabij toho druhého a chyť polomuže. Může dojit kozy a rozesmávat matky.“

Bronn vyskočil na nohy. „Kdo zemře první?“

„Ne!“ zasáhl Tyrion ostře. „Gunthore, synu Gurnův, poslouchej mne. Můj rod je bohatý a mocný. Pokud nás Kamenné vrány bezpečně provedou těmito horami, můj otec vás zasype zlatem.“

„Zlato lorda z nížin je stejně bezcenné jako slib polomuže,“ řekl Gunthor.

„I když možná jsem polomuž,“ řekl Tyrion, „mám odvahu postavit se svým nepřátelům. Co Kamenné vrány udělají, až sem přijedou rytíři z Údolí, kromě toho, že se schovají za kameny a budou se třást strachy?“

Šagga zařval vzteky a třeskl svým kyjem o sekeru. Jaggot namířil Tyrionovi do obličeje svoje dlouhé dřevěné kopí, které mělo hrot zpevněný ohněm. Snažil se ze všech sil, aby před ním neucukl. „Tohle jsou ty nejlepší zbraně, co dokážete ukrást?“ řekl. „Dobré akorát tak k zabíjení ovcí, možná... Pokud se ovce nebudou bránit. Kováři mého otce čurají lepší ocel.”

„Malý chlapcomuži,“ zařval Šagga, „budeš moji sekeru urážet i poté, co ti s ní useknu mužství a nakrmím jím kozy?“

Gunthor však zvedl ruku. „Ne. Vyslechnu si jeho slova. Matky hladovějí a ocel nakrmí víc úst než zlato. Co nám dáš za vaše životy, Tyrione, synu Tywinův? Meče? Kopí? Zbroj?“

„To všechno a ještě víc, Gunthore, synu Gurnův,“ odpověděl Tyrion Lannister s úsměvem. „Dám ti Údolí Arryn.“

EDDARD

Vysokými úzkými okny rozlehlé trůnní síně Rudé bašty pronikalo světlo zapadajícího slunce, rozlévalo se po podlaze, kladlo tmavě rudé pruhy na stěny, kde kdysi visely hlavy draků. Nyní byl kámen pokryt tapiseriemi s loveckými výjevy, zářivými zelení, hnědí a modří, a přesto měl Ned Stark pocit, že jedinou barvou v síni je barva krve.

Seděl vysoko na ohromném prastarém trůnu Aegona Dobyvatele, monstrózní železné věci plné hrotů, zubatých hran a groteskně pokrouceného kovu. Bylo to, jak ho Robert předem varoval, pekelně nepohodlné křeslo, a nikdy ne víc než právě teď, s jeho zlámanou nohou pulzující od minuty k minutě stále ostřejší bolestí. Kov pod ním jako by byl stále tvrdší a rozježená ocel mu znemožňovala opřít se v křesle. Králi by se nikdy nemělo sedět pohodlně, prohlásil Aegon Dobyvatel, když svým zbrojířům nařídil ukovat pro něj velký trůn z mečů ukořistěných jeho nepřátelům. Budiž proklat Aegon za jeho arogantnost, pomyslel si Ned ponuře, a budiž proklat také Robert za jeho hon.

„Jste si docela jistí, že to nebyli obyčejní lapkové?“ zeptal se Varys tiše od sněmovního stolu pod trůnem. Velmistr Pycelle se nepohodlně zavrtěl, zatímco Malíček si hrál s brkem. Byli jedinými rádci, kteří se dostavili. V královských lesích byl spatřen bílý jelen a lord Renly i ser Barristan se připojili ke králi s úmyslem ulovit ho, společně s princem Joffreym, Sandorem Cleganem, Balonem Swannem a polovinou dvora. A tak Ned musel během jeho nepřítomnosti sedět na Železném trůně místo svého krále.

Alespoň že mohl sedět. Kromě rady museli všichni ostatní uctivě stát nebo klečet. Prosebníci tísnící se poblíž vysokých dveří, rytíři a urození pánové pod tapiseriemi, obyčejný lid na galerii, stráže ve zbroji a pláštích, zlatých nebo šedivých: ti všichni stáli.

Vesničané klečeli: muži, ženy a děti, všichni v cárech a zakrvácení, s obličeji poznamenanými strachy. Tři rytíři, kteří je přivedli, aby vypovídali, stáli za nimi,

„Lapkové, lorde Varysi?“ Z hlasu sera Raymuna Darryho přímo čišela zášť. „Och, byli to lapkové, to určitě. Lannisterovi lapkové.“

Urození páni i služebnictvo se ztišili, aby naslouchali. Ned cítil napětí panující v síni. Nedokázal předstírat překvapení. Od té doby, co Catelyn zajala Tyriona Lannistera, byl západ troudníkem. Jak Řekotočí, tak Casterlyova skála svolaly svoje vazaly a armády se tísnily v průsmyku pod Zlatým zubem. Bylo jen otázkou času, kdy začne téct krev. Jedinou otázkou, která ještě zbývala, bylo, jakým nejlepším způsobem nevyhnutelné krvácení zmírnit.

Ser Karyl Vance se smutnýma očima, který by byl pohledný, nebýt vínově zbarveného mateřského znaménka, které hyzdilo jeho tvář, ukázal na klečící vesničany. „Tohle jsou všichni, co zbyli z šererské tvrze, lorde Eddarde. Ostatní jsou mrtví, společně s obyvateli městečka Vendiš a Šaškova brodu.“

„Povstaňte,“ nařídil Ned vesničanům. Nikdy nevěřil tomu, co mu říkal člověk na kolenou. „Vy všichni, vstaňte.“

Po jednom, po dvou se obyvatelé Šereru zvedali na nohy. Jednomu prastarému muži museli pomoci a mladá dívka v zakrvácených šatech zůstala klečet, prázdně hledíc na sera Aryse Oakhearta, který stál u úpatí trůnu v bílé zbroji Královské gardy, připravený ochraňovat a bránit krále… nebo, jak alespoň Ned předpokládal, králova pobočníka.

„Jossi,“ vybídl ser Raymun Darry otylého plešatého muže v pivovarnické zástěře. „Řekni pobočníkovi, co se stalo v Šereru.“

Joss přikývl. „Nechť se zlíbí Jeho Výsosti -“ „Jeho Výsost je na lovu za Černovodým proudem,“ řekl Ned, přemýšleje o tom, jak může člověk žít celý život několik dnů jízdy od Rudé bašty a nemít ponětí o tom, jak vypadá jeho král. Ned byl oděný v bílém lněném kabátci se zlovlkem Starků na hrudi; svůj černý vlněný plášť měl připevněný k límci stříbrnou sponou ve tvaru ruky, na znamení hodnosti. Černá, bílá a šedá, všechno barvy pravdy. „Jsem lord Eddard Stark, králův pobočník. Pověz mi, kdo jsi a co víš o těch jezdcích.“

„Mám… míval jsem… míval jsem pivovar, můj pane, v Šereru, u kamenného mostu. Nejlepší pivo jižně od Šíje, každý to říkával, prosím za prominutí, můj pane. Je pryč, stejně jako všechno ostatní, můj pane. Přijeli a vypili, co se do nich vešlo, a zbytek vylili a potom mi zapálili střechu nad hlavou a taky by prolili moji krev, kdyby mě byli chytili, můj pane.“

„Vypálili nás,“ pokračoval farmář vedle něho. „Přijeli za tmy, z jihu, a zapálili pole i domy, a ty, co se je snažili zastavit, zabili. Žádní loupeživí nájezdníci to ale nebyli, můj pane. Neměli v úmyslu ukrást nám dobytek, tihle ne, ti zabili moji dojnou krávu na místě, kde stála, a nechali ji tam ležet pro mouchy a vrány.“

„Uštvali mého učně,“ naříkal podsaditý muž s kovářskými svaly a obvazem kolem hlavy. Vzal si na sebe na návštěvu ke dvoru svoje nejlepší šaty, ale jeho kalhoty byly i tak celé záplatované a jeho plášť plný skvrn z cesty a uprášený. „Na koních ho honili tam a zpátky přes pole, strkali do něho svými kopími, jako by to byla nějaká hra, a smáli se, zatímco chlapec padal a křičel, dokud ho ten velký neprobodl naskrz.“

Dívka na kolenou zvrátila hlavu a pohlédla vzhůru na Neda, sedícího na trůnu vysoko nad ní. „Taky zabili moji matku, Tvoje Výsosti. A taky… taky…“ Její hlas odezněl, jako by zapomněla, co chtěla říci. Začala vzlykat.

Slova se ujal ser Raymun Darry. „Ve Vendiši lidé hledali útočiště v jejich tvrzi, ale její zdi byly postaveny z trámů. Jezdci nakupili ke sténám slámu a nechali je tam hořet zaživa. Jakmile obyvatelé Vendiše otevřeli brány tvrze, aby před ohněm uprchli, stříleli po nich šípy, když běželi kolem nich, dokonce i po ženách s kojenci.“

„Och, to je strašné,“ mumlal Varys. „Jak krutí mohou lidé být.“ „To samé by udělali i s námi, ale šererská tvrz je postavená z kamene,“ řekl Joss. „Někteří nás chtěli vykouřit, ale ten velký řekl, že vzhůru po řece je zralejší ovoce, a vyrazili směrem na Šaškův brod.“

Když se naklonil kupředu, Ned pod svými prsty cítil chladnou ocel. Pod každým prstem měl čepel, hroty pokroucených mečů vyčnívajících jako tesáky z opěrek trůnu. Dokonce i po třech staletích byly některé ostré tak, že dokázaly říznout. Železný trůn byl pro neopatrného plný pastí. V písních se pravilo, že bylo třeba tisíce mečů, aby ho vyrobili, rozžhavených doběla ve výhni plamenů dštících ze chřtánu Baleriona Černého děsu. Kovali jej padesát devět dní. Konec jejich snažení korunovalo toto pokroucené černé monstrum vyrobené z jako břitva ostrých hran, hrotů a pásů kovu; trůn, který mohl zabít člověka, a také zabil, pokud lze věřit příběhům.

Jak bylo možné, že na něm sedí, to Eddard Stark nechápal, a přesto tam seděl a lidé před ním k němu vzhlíželi s prosbou o spravedlnost. „Jaký důkaz máte, že to byli lannisterští jezdci?“ zeptal se a snažil se přitom držet svůj hněv na uzdě. „Měli snad na sobě purpurové pláště nebo nesli korouhev se lvem?“

„Dokonce ani Lannisterové nejsou tak hloupí.“ vyštěkl ser Marq Piper. Byl to naparující se mladíček, na Nedův vkus příliš nezkušený a horkokrevný, třebaže věrný přítel Catelynina bratra Edmura Tullyho.

„Každý jejich muž byl na koni a ve zbroji, můj pane,“ odpověděl ser Karyl klidným hlasem. „Byli ozbrojeni kopími s ocelovými hroty, meči a bitevními sekerami určenými k vraždění.“ Pokynul směrem k jednomu z otrhaných přeživších. „Ty. Ano, ty, nikdo ti neublíží. Pověz pobočníkovi to, co jsi řekl mně.“

Starý muž pokývl hlavou. „Co se týče jejich koní.“ řekl, „jeli na válečných ořích. Mnoho let jsem pracoval ve stájích starého sera Willuma, takže poznám ten rozdíl. Žádný z nich nikdy netáhl pluh, bohové jsou svědky, že se nemýlím.“

„Skutečně dobře vybavení lapkové,“ poznamenal Malíček. „Možná ty koně ukradli na posledním místě, na které zaútočili,“

„Kolik mužů bylo v té skupině?“ zeptal se Ned.

„Nejméně stovka,“ odpověděl Joss ve stejném okamžiku, kdy kovář s obvázanou hlavou řekl: „Padesát,“ a jakási stařena za ním: „Stovky a stovky, můj pane, celá armáda to byla.“

„Máš větší pravdu, než tušíš, dobrá ženo,“ řekl jí lord Eddard. „Říkáš, že neměli žádné praporce. Jakou měli zbroj? Všiml si některý z vás ornamentů a dekorací, znaků na přílbách nebo mečích?“

Sládek Joss zavrtěl hlavou. „Mrzí mne to, můj pane, ale ne, zbroj, kterou měli na sobě, byla holá, bez ozdob, jenom… ten, který je vedl, byl ve zbroji stejné jako ostatní, ale člověk si ho i tak nemohl s nikým splést. Byl strašně velký, můj pane. Ti, co říkají, že obři vymřeli, nikdy neviděli takového muže, to přísahám. Byl velký jako vůl a jeho hlas lámal skály.“

„Hora!“ zvolal ser Marq. „Pochybuje snad někdo o tom? Byla to práce sera Gregora.“

Ned zpod oken na vzdáleném konci síně uslyšel mumlání. Dokonce i ti na galerii si mezi sebou nervózně šeptali. Urození pánové i obyčejný lid věděli, co by to mohlo znamenat, kdyby měl ser Marq pravdu. Ser Gregor Clegane byl vazalem lorda Tywina Lannistera.

Prohlížel si zděšené obličeje vesničanů. Nebylo divu, že měli takový strach; mysleli si, že jsou sem vlečeni proto, aby nazvali lorda Tywina krvavým řezníkem před králem, který byl jeho synem ve sňatku. Divil se, zda by jim rytíři vůbec dali tu šanci.

Velmistr Pycelle rozvážně vstal od sněmovního stolu a řetěz jeho úřadu na jeho krku zacinkal. „Se vší úctou, sere Marqu, nemůžeš přece vědět, zda ten ničema byl ser Gregor. V říši je mnoho velkých mužů.“

„Tak velkých jako Hora, která jede?“ opáčil ser Karyl. „Já takového nikdy neviděl.“

„Ani žádný člověk zde přítomný,“ dodal ser Raymun spěšně. „Dokonce i jeho bratr je vedle něj štěně. Moji lordi, otevřte oči. Copak potřebujete vidět na mrtvolách jeho pečeť? Byl to Gregor.“

„Proč by měl ser Gregor pořádat nájezdy na bezbranné vesničany?“ divil se Pycelle. „Z milosrdenství svého lenního pána je majitelem mocné pevnosti a svých vlastních pozemků. Ten muž je oleji pomazaným rytířem.“

„Falešným rytířem!“ vyhrkl ser Marq. „Šílený pes lorda Tywina.“ „Můj lorde pobočníku,“ zvolal Pycelle škrobeným hlasem, „naléhám na tebe, abys tomuto dobrému rytíři připomněl, že lord Tywin Lannister je otcem naší vznešené královny.“

„Děkuji ti, velmistře Pycelle,“ řekl Ned. „Obávám se, že bychom na to mohli zapomenout, kdybys nám to nepřipomněl.“

Z výhodné pozice na vrcholu svého trůnu viděl muže, kteří se vytráceli dveřmi na vzdáleném konci síně. Zajíci pelášící do pelechu, pomyslel si… nebo krysy uždibující z královnina sýra. Nahoře na galerii zahlédl septu Mordane a vedle ní Sansu. Ned pocítil nával hněvu; tohle nebylo místo pro dívku. Jenomže septa nemohla tušit, že dnešní audience bude něčím jiným než jen obvyklou únavnou záležitostí vyslechnutí petic, řešení sporů mezi rivalskými pevnostmi a rozhodování o umístění hraničních kamenů.

Ser Baeliš u sněmovního stolu dole pod trůnem ztratil zájem o svůj brk a naklonil se kupředu. „Sere Marqu, sere Karyle, sere Raymune - mohl bych vám položit otázku? Ty tvrze byly pod vaší ochranou. Kde jste byli, když všechno to vraždění a vypalování probíhalo?“

„Byl jsem navštívit svého lorda otce v průsmyku pod Zlatým zubem, stejně jako ser Marq,“ odpověděl ser Karyl Vance. „Když se zvěst o tom běsnění dostala k uším sera Edmura Tullyho, poslal vzkaz, abychom vyslali malý oddíl mužů pátrat po těch, co přežili, a přivedli je před krále.“

Pak promluvil ser Raymun Darry. „Ser Edmure mne povolal do Řekotočí s celým mým vojskem. Tábořil jsem přes řeku od jeho hradeb a čekal na jeho příkazy, když jsem se doslechl tu zvěst. Než jsem se mohl vrátit na svoje vlastní území, Clegane a ta jeho havěť byli zpátky za Rudým bodcem, mířili k lannisterským kopcům.“

Malíček si zamyšleně hladil špičku své bradky. „A co když přijedou znovu, pánové?“

„Když přijedou znovu, použijeme jejich krev k zavlažení polí, co vypálili,“ prohlásil rozohněně ser Marq.

„Ser Edmure poslal svoje muže do každé vesnice a tvrze do vzdálenosti jednoho dne jízdy od hranice,“ vysvětloval ser Karyl. „Příští nájezd nebude tak snadný jako ten poslední.“

A to je možná přesně to, co lord Tywin chce, řekl si Ned v duchu, vykrvácet síly Řekotočí, přimět toho chlapce rozptýlit svoje meče. Bratr jeho ženy byl mladý a spíš statečný než moudrý. Bude se snažit udržet každou píď půdy a bránit každého muže, ženu a dítě, kteří mu říkají pane, a Tywin Lannister byl natolik vychytralý, aby to věděl.

„Pokud vašim polím a tvrzím již nehrozí žádné nebezpečí.“ řekl lord Petyr, „co v tom případě žádáte od trůnu?“

„Lordi Trojzubce udržují králův mír,“ odpověděl ser Raymun Dany. „Lannisterové jej porušili. Žádáme o svolení pomstít se jim, ocelí za ocel. Žádáme spravedlnost pro obyčejný lid z Šereru, Vendiše a Šaškova brodu.“

„Edmure souhlasí, musíme to seru Gregoru Cleganovi oplatit jeho vlastní krvavou mincí.“ prohlásil ser Marq, „ale starý lord Hoster nám nařídil, abychom se předtím, než zaútočíme, vydali sem a prosili o královo svolení.“

V tom případe, děkuji bohům za starého lorda Hostera. Tywin Lannister byl nejenom lvem, ale také liškou. Pokud skutečně poslal sera Gregora pálit a drancovat - a Ned nepochyboval o tom, že to udělal, postaral se o to, aby tam jel pod příkrovem noci, bez zástav, údajně jako obyčejný potulný lapka. Kdyby na ně Řekotočí zaútočilo, Cersei a její otec by trvali na tom, že to byli Tullyové, kdo porušil králův mír, ne Lannisterové. Jen bohové vědí, čemu by Robert věřil.

Velmistr Pycelle byl znovu na nohou. „Můj lorde pobočníku, pokud tito dobří lidé věří, že ser Gregor porušil svoje svaté sliby plundrováním a násilněním, ať se vydají za jeho lenním pánem a tam si stěžují. Ať hledají spravedlnost u lorda Tywina.“

„Všechno podléhá králově spravedlnosti,“ řekl mu Ned. „Sever, jih, východ či západ. Vše, co činíme, činíme v Robertově jménu.“

„Králově spravedlnosti,“ přikývl velmistr Pycelle. „To je pravda, a proto bychom tuto záležitost měli odložit, dokud se král -“

„Král je na lovu za řekou a nevrátí se možná celé dny,“ přerušil ho lord Eddard. „Robert mi přikázal sedět tady na jeho místě, naslouchat jeho ušima, mluvit jeho hlasem. Právě to mám v úmyslu udělat… Ačkoli souhlasím s tím, že se o tom král musí dozvědět.“ Uviděl pod tapiseriemi známý obličej. „Sere Robare.“ Ser Robar Royce popošel kupředu a uklonil se. „Můj pane.“

„Tvůj otec je na lovu s králem,“ řekl Ned. „Odvezeš jim vzkaz o tom, co tady dnes bylo vyřčeno a vykonáno?“

„Neprodleně, můj pane.“

„Máme tedy povolení pomstít se seru Gregorovi?“ zeptal se Marq Piper pobočníka.

„Pomstít?“ opáčil Ned. „Já myslel, že jsme mluvili o spravedlnosti. Vypálení Cleganových polí a povraždění jeho lidí neobnoví králův mír, jenom vaši zraněnou pýchu.“ Než mladý rytíř stačil vyslovit svůj názor, odvrátil se od něj a pohlédl na vesničany. „Lidé Šereru, nemohu vám vrátit vaše domy ani vaši úrodu, ani nemohu vaše mrtvé přivést zpět k životu. Ale možná vám ve jménu našeho krále Roberta mohu poskytnout alespoň malou míru spravedlnosti.“

Každé oko v síni se na něho upíralo, čekalo. Ned pomalu vstal, vší silou svých paží se odstrčil od opěrek trůnu a snažil se přitom ignorovat úpornou bolest nohy v dlaze. Nebyl to okamžik vhodný k tomu, aby viděli jeho slabost. „První lidé věřili, že soudce, který vynese rozsudek smrti, sám musí tít mečem a na severu se této staré zvyklosti stále držíme. Nerad někoho posílám, aby za mne zabíjel, avšak zdá se, že jinou možnost nemám.“ Ukázal na svoji zlomenou nohu.

„Lorde Eddarde!“ Výkřik přišel ze západní strany síně, od pohledného mladého chlapce, který si odvážně razil davem cestu vpřed. Bez své zbroje ser Loras Tyrell vypadal ještě mladší než na svých šestnáct let. Měl na sobě světle modré hedvábí a jeho opasek byl řetězem spojených zlatých růží, znaku jeho rodu. „Prosím tě o čest zastupovat tě v této záležitosti. Svěř tento úkol mně, můj pane, a slibuji ti, že tě nezklamu.“

Malíček potlačil smích. „Sere Lorasi, kdybychom tě tam poslali samotného, ser Gregor by nám zpátky poslal tvoji hlavu se švestkou nacpanou v těch tvých pěkných ústech. Hora není muž, který by ohýbal krk před číkoli spravedlností.“

„Já se Gregora Clegana nebojím,“ prohlásil ser Loras vychloubačně.

Ned se pomalu posadil zpátky na tvrdé železné sedátko Aegonova nestvůrného trůnu. Jeho oči pátraly v obličejích podél zdí. „Lorde Beriku,“ zvolal. „Thorosi z Myru. Sere Gladdene. Lorde Lothare.“ Jmenovaní muži vystupovali jeden po druhém vpřed. „Každý z vás shromážděte dvacet mužů a odvezte můj vzkaz do Gregorovy pevnosti. Dvacet mužů mé stráže pojede s vámi. Lorde Beriku Dondarrione, ty budeš velitelem, jak přísluší tvé hodnosti.“

Mladý lord s rudozlatými vlasy se uklonil. „Jak poroučíš, lorde Eddarde.“

Ned zvýšil hlas, takže se nesl až ke vzdálenému konci trůnní síně. „Ve jménu Roberta z rodu Baratheonů, prvního svého jména, krále Andalů, Rhoynů a Prvních lidí, pána Sedmi království a ochránce říše, výnosem Eddarda z rodu Starků, jeho pobočníka, nařizuji vám jet se vším spěchem do západních zemí, překročit Rudý bodec Trojzubce pod královou vlajkou a vykonat královu spravedlnost na falešném rytíři Gregoru Cleganovi, a všech, kteří se podíleli na jeho zločinech. Veřejně ho žaluji, odsuzuji ke ztrátě občanských práv a zbavuji ho všech hodností a titulů, všech pozemků, příjmů a majetku a odsuzuji ho k smrti. Ať se bohové slitují nad jeho duší.“

Když ozvěna jeho slov odumřela, Rytíř květin se zdál být vyveden z míry. „Lorde Eddarde, a co já?“

Ned na něj pohlédl dolů. Z výše Loras Tyrell vypadal téměř tak mladý jako Robb. „Nikdo nepochybuje o tvé odvaze, sere Lorasi, ale my tady jednáme o spravedlnosti, zatímco tobě jde o pomstu.“ Pohlédl zpět na lorda Berika. „Vyjeďte za prvního kuropění. Tyto věci je nejlépe vykonat rychle.“ Zvedl ruku. „Trůn dnes nevyslyší žádné další petice.“

Alyn a Porther vyšli po příkrých kovových schodech, aby mu pomohli dolů. Když s nimi sestupoval, cítil na sobě zamračený pohled Lorase Tyrella, ale chlapec odešel ještě předtím, než Ned dosáhl podlahy trůnní síně.

Při úpatí železného trůnu Varys sbíral papíry ze sněmovního stolu. Malíček a velmistr Pycelle již odešli. „Jsi statečnější muž než já, můj pane,“ poznamenal eunuch tiše.

„Jak to myslíš, lorde Varysi?“ zeptal se Ned příkře. Bolela ho noha a neměl náladu na nějaké slovní hříčky.

„Kdybych tam nahoře byl já, poslal bych sera Lorase. Tolik tam chtěl jet… a člověk, který má Lannistery za nepřátele, by se měl snažit udělat si Tyrelly svými přáteli.“ „Ser Loras je mladý,“ řekl Ned. „Odvažuji se říct, že z toho zklamání vyroste.“

„A ser Ilyn?“ Eunuch se pohladil po masité, napudrované tváři. „Konec konců, on je vykonavatelem královy spravedlnosti. Poslat tam jiného muže, aby udělal, co přísluší jemu… Někteří by to mohli považovat za vážnou urážku.“

„Nechtěl jsem nikoho urazit, ani v nejmenším.“ Ve skutečnosti Ned němému rytíři nedůvěřoval, i když to možná bylo jen proto, že katy neměl rád. „Nezapomeň, že Payneové jsou vazaly Lannisterů. Myslel jsem, že bude lépe vybrat muže, kteří nejsou lordu Lannisterovi ničím povinováni.“

„Velmi moudré, nepochybně,“ řekl Varys. „Přesto jsem se náhodou podíval na samý konec síně, kde stál ser Ilyn. Hleděl na nás těma svýma bledýma očima a musím říct, že nevypadal potěšeně, třebaže být si něčím jistý je u našeho tichého rytíře velmi obtížné. Doufám, že i on z toho zklamání vyroste. On svoji práci tak miluje…“

SANSA

Neposlal tam sera Lorase,“ stěžovala si Sansa Jeyne Poole toho večera, když se spolu ve světle lampy dělily o studenou večeři. „Myslím, že to bylo kvůli jeho noze.“ Lord Eddard večeřel ve svých komnatách s Alynem, Harwinem a Vayonem Poolem, aby dal odpočinout svojí zlomené noze, a septa Mordane si stěžovala na nohy bolavé od toho, jak celé odpoledne stála na galerii. Arya se k nim měla připojit, ale ta se ze své taneční lekce vrátila pozdě.

„Kvůli noze?“ řekla Jeyne nejistě. Byla to pohledná tmavovlasá dívka Sansina věku. „Ser Loras si zranil nohu?“

„Ne kvůli jeho noze,“ řekla Sansa, delikátně oždibujíc kuřecí stehýnko. „Kvůli otcové noze, ty hloupá. Pořád ho tak bolí, že je kvůli tomu protivný. Jinak by tam určitě poslal sera Lorase.“

Rozhodnutí jejího otce ji stále rozčilovalo. Když k němu Rytíř květin promluvil, byla si jistá, že uvidí přetvářet se ve skutečnost jeden z příběhů staré chůvy. Ser Gregor byl monstrem a ser Loras opravdovým hrdinou, který ho zabije. Dokonce i vypadal jako opravdový hrdina, tak štíhlý a krásný, se zlatými růžemi kolem svého útlého pasu a s bohatými hnědými kadeřemi padajícími mu do očí. Jenomže otec jeho nabídku odmítl! Rozčílilo ji to víc, než dokázala vypovědět. Postěžovala si i septě Mordane, když spolu sestupovaly po schodech z galerie, ale septa jí na to řekla, že jí nepřísluší pochybovat o rozhodnutích jejího otce. Právě tehdy se k nim přitočil lord Baeliš a řekl: „Och, já nevím, septo. O některých z rozhodnutí jejího otce lze maličko pochybovat. Zde přítomná mladá dáma je stejně chytrá, jako je půvabná.“ Rozmáchle Sanse vysekl poklonu, tak hlubokou, že si nebyla jistá, zda je míněna jako kompliment nebo jako urážka.

Když si septa Mordane uvědomila, že lord Baeliš je poslouchal, byla velmi rozrušená. „To děvče jen tak plácalo, můj pane,“ řekla. „Pošetilé žvatlání. Nic tou svojí poznámkou nemyslela.“

Lord Baeliš si pohladil svoji špičatou bradku a řekl: „Nic? Řekni mi, dítě, proč bys tam poslala sera Lorase?“

Sansa neměla jinou možnost než mu vysvětlit to o monstrech a hrdinech. Králův rádce se usmál. „Nu, nejsou to zrovna důvody, které bych uvedl já, ale…“ Dotkl se její tváře, palcem lehce přejel po linii její lícní kosti. „Život není píseň, drahá. Jednoho dne se to ke svému zármutku možná dozvíš.“

Tohle však Sansa Jeyne vypravovat nechtěla; bylo pro ni nepříjemné, jen když si na to vzpomněla.

„Vykonavatelem královy vůle je přece ser Ilyn, ne ser Loras,“ namítla Jeyne. „Lord Eddard tam měl poslat jeho.“

Sansa se zachvěla. Pokaždé, když se podívala na sera Ilyna Paynea, celá se otřásla. Měla z něj pocit, jako by se něco mrtvého plazilo po její nahé kůži. „Ser Ilyn je téměř jako monstrum. Jsem ráda, že otec nevybral jeho.“

„Lord Beric je stejný hrdina jako ser Loras. Je vždycky tak statečný a galantní.“

„Já bych neřekla,“ odsekla Sansa pochybovačně. Beric Dondarrion byl sice pohledný, ale byl strašně starý, téměř dvaadvacetiletý; Rytíř květin by byl mnohem lepší volbou. Samozřejmě, Jeyne milovala sera Berika od té doby, co ho poprvé spatřila na turnaji, Sansa si říkala, že je hloupá; konec konců, Jeyne byla jen dcerou majordoma, a bez ohledu na to, jak po něm toužila, lord Beric nikdy nepohlédne na nikoho, kdo na společenském žebříčku stojí tak hluboko pod ním, dokonce i kdyby byla jeho věku.

Bylo by však necitlivé říci jí to, a tak se Sansa napila mléka a změnila téma. „Měla jsem dnes v noci sen o tom, že toho bílého jelena skolil Joffrey,“ řekla. Ve skutečnosti to bylo spíš její zbožné přání, ale znělo lépe, když tomu říkala sen. Každý věděl, že sny bývají prorocké. Bílí jeleni jsou velmi vzácná a magická zvířata a ona ve svém srdci věděla, že její galantní princ stojí za víc než jeho věčně opilý otec.

„Sen? Opravdu? Přišel k němu princ Joffrey jen tak a dotkl se ho holou rukou a nic mu neudělal?“

„Ne,“ řekla Sansa. „Zastřelil ho zlatým šípem a přivezl ho sem pro mne.“ V písních rytíři magická zvířata nikdy nezabíjeli, jenom šli k nim, dotkli se jich a nic jim neudělali, jenomže ona věděla, že Joffrey má lov rád, především zabíjení. Ačkoli jenom zvířat. Sansa si byla jistá, že její princ neměl žádný podíl na zabití Joryho a ostatních ubohých mužů; mohl za to jen jeho zlý strýc, Králokat. Věděla, že její otec je kvůli tomu rozezlený, ale nebylo spravedlivé vinit z toho Joffa. Bylo to stejné, jako dávat jí vinu za něco, co provedla Arya.

„Dnes odpoledne jsem viděla tvoji sestru,“ vyhrkla Jeyne, jako by Sanse četla myšlenky. „Chodila ve stáji po rukou. Proč vůbec dělá takové věci?“

„Jsem si jistá, že nevím, proč Arya dělá cokoli z toho, co dělá.“ Sansa stáje nesnášela, byla to pro ni páchnoucí místa plná hnoje a much. Dokonce i když jela na vyjížďku, byla ráda, když štolba koně osedlal a vyvedl jí ho na nádvoří. „Chceš, abych ti povídala o té audienci, nebo ne?“

„Chci,“ odpověděla Jeyne.

„Byl tam jeden černý bratr,“ řekla Sansa, „prosil o muže pro Zeď, jenomže byl už dost starý a páchl,“ To se jí vůbec nelíbilo. Vždycky si představovala, že Noční hlídku tvoří jenom muži jako strýc Benjen. V písních jim říkali černí rytíři Zdi. Jenomže tento muž měl hrb na zádech, byl ošklivý a vypadal, že by mohl mít vši. Pokud je Noční hlídka ve skutečnosti taková, jako byl on, bylo jí líto jejího nevlastního bratra Jona. „Otec se zeptal, zda jsou v síni nějací rytíři, kteří by chtěli udělat čest svým rodům a dát se k černým, ale nikdo se nepřihlásil. Tak tomu Yorenovi alespoň dal možnost vybrat si v královských žalářích. Později před něj předstoupili dva bratři, svobodní jezdci z Dornských blat, a přislíbili svoje meče do služeb králi. Otec jejich přísahy přijal…“

Jeyne zívla. „Jsou tam ještě nějaké citrónové zákusky?“

Sanse se nelíbilo, když ji někdo přerušoval, ale musela připustit, že citrónové zákusky znějí zajímavěji než většina toho, co se dělo v trůnní síni. „Podíváme se,“ řekla.

V kuchyni žádné citrónové zákusky nenašly, ale byla tam celá polovina studeného jahodového koláče a ten byl téměř stejně dobrý. Jedly jej na schodech věže, chichotaly se, brebentily a dělily se o svá tajemství, a když toho večera Sansa šla do postele, připadala si téměř stejně zkažená jako Arya.

Příštího rána se probudila ještě před rozbřeskem a ospale přešla k oknu, aby se podívala, jak ser Beric na nádvoří řadí svoje muže. Vyjeli ve chvíli, kdy se nad městem začal probírat úsvit, se třemi vlajkonoši jedoucími před nimi; z vysoké žerdi visel králův korunovaný jelen a ze dvou kratších zlovlk Starků a zástava s vidlicovitým bleskem lorda Berika. Všechno to bylo tak vzrušující, jako píseň měnící se v život; zvonění mečů, planoucí pochodně, praporce tančící ve větru, frkající a řehtající koně, zlaté paprsky vycházejícího slunce šikmo dopadající skrze mříže železné brány, když byla vytahována vzhůru. Muži Zimohradu vypadali obzvlášť dobře ve své stříbrné zbroji s dlouhými šedými plášti.

Praporec Starků nesl Alyn. Když ho uviděla zastavit vedle lorda Berika, aby spolu promluvili, Sansu to naplnilo pocitem hrdosti. Alyn je hezčí, než byl Jory; jednoho dne se stane rytířem.

Poté, co odjeli, Pobočníkova věž jí připadala tak prázdná, že když Sansa přišla dolů na snídani, byla potěšena dokonce i pohledem na Aryu. „Kde jsou všichni?“ chtěla vědět její sestra, která loupala kůru z krvavého pomeranče. „Poslal je otec na lov na Jaimeho Lannistera?“

Sansa si povzdechla. „Odjeli s lordem Berikem, aby popravili sera Gregora Clegana.“ Otočila se k septě Mordane, která si dřevěnou lžící nabírala ovesnou kaši. „Septo, napíchne lord Beric hlavu sera Gregora na jeho vlastní bránu, nebo ji přinese sem králi?“ Ona a Jeyne Poole se kvůli tomu dohadovaly předchozího večera.

Septa byla šokovaná hrůzou. „Dáma nehovoří o takových věcech při snídani. Kam se poděly tvoje způsoby, Sanso? Mám dojem, že poslední dobou se chováš téměř stejně nevychovaně jako tvoje sestra.“ „Co Gregor udělal?“ zajímala se Arya.

„Vypálil pevnost a zavraždil hodně lidí, žen a taky dětí.“

Arya zkřivila obličej v úšklebku. „Jaime Lannister zavraždil Joryho, Hewarda a Wyla a Ohař zabil Mycaha. Někdo by měl stít hlavy i jim.“

„To není to samé,“ namítla Sansa. „Ohař je Joffreyho tělesný strážce, přísahal mu věrnost. Ten tvůj řeznický kluk prince napadl.“

„Lhářko,“ vyhrkla Arya. Sevřela krvavý pomeranč v dlani tak prudce, že jí červená šťáva vystříkla mezi prsty.

„Jen pokračuj, nadávej si mně, jak chceš,“ řekla Sansa bezstarostně. „Až se stanu Joffreyho manželkou, už si na mě dovolovat nebudeš. Budeš se přede mnou muset klanět a říkat mi Tvoje Výsosti.“ Arya mrštila pomerančem přes stůl a Sansa vyjekla. Plod ji s mokrým rozplácnutím zasáhl doprostřed čela a spadl dolů do jejího klína.

„Máš šťávu na tváři, Tvoje Výsosti,“ ušklíbla se Arya.

Stékala jí dolů po nose a štípala ji do očí. Sansa si ji otřela ubrouskem. Když uviděla, co ovoce na jejím klíně udělalo s jejími krásnými šaty ze slonovinově zbarveného hedvábí, dala se znovu do křiku. „Jsi hrozná,“ křičela na svoji sestru. „Měli zabít tebe místo Lady!“

Septa Mordane pomalu vstala. „Váš otec se o tomhle dozví! Jděte do svých pokojů, okamžitě. Okamžitě!“

„Já taky?“ Sanse vhrkly slzy do očí. „To není spravedlivé.“

„O tom spolu nebudeme diskutovat. Jděte!“

Sansa odkráčela pryč s hlavou hrdě vztyčenou. Bude královnou a královny nepláčou. Alespoň ne před lidmi. Když přišla do své komnaty, zavřela dveře na závoru a svlékla si šaty. Krvavý pomeranč zanechal na hedvábí ošklivou rudou skvrnu. Sbalila šaty do klubíčka a hodila je do vychladlého krbu, na popel z ohně předchozího večera. Když uviděla další skvrnu, která prosákla na její spodničku, začala proti své vůli vzlykat. Divoce ze sebe strhala zbytek svých šatů, vrhla se na postel a plakala tak dlouho, dokud neusnula.

Bylo již poledne, když septa Mordane zaklepala na dveře její komnaty. „Sanso. Tvůj otec tě chce vidět.“

Sansa se posadila. „Lady,“ zašeptala. Na okamžik měla pocit, jako by její zlovlk byl v místnosti s ní. Díval se na ni svýma zlatýma očima, smutný a vědoucí. Uvědomila si, že se jí to jen zdálo. Lady byla s ní a běžely spolu a… a… Pokoušet se vzpomenout si bylo stejné jako snažit se chytat déšť do prstů. Sen odezněl a Lady byla zas mrtvá.

„Sanso.“ Zabušení na dveře se ozvalo znovu, naléhavěji. „Slyšíš mě?“

„Ano, septo,“ odpověděla. „Dáš mi chvilku, abych se mohla obléknout, prosím?“ Oči měla červené od pláče, ale snažila se, jak mohla, aby se udělala krásnou.

Když s ní septa vešla do otcova soláru, lord Eddard se skláněl nad velkou, v kůži vázanou knihou a svoji nohu v sádrovém obvazu měl nataženou pod stolem. „Pojď sem, Sanso,“ řekl, ne nelaskavě, zatímco septa odešla pro její sestru. „Sedni si vedle mě.“ Zavřel knihu.

Septa Mordane se po chvíli vrátila s Aryou kroutící se v jejím silném stisku. Sansa si na sebe vzala nádherné šaty z bledě zeleného damašku a zachmuřený výraz, ale její sestra na sobě měla urousané kalhoty a kabátec z hrubého plátna, který měla i u snídaně. „Tady je ta druhá,“ oznámila septa.

„Děkuji ti, septo Mordane. Rád bych se svými dcerami mluvil o samotě, kdybys byla tak laskavá.“ Septa se uklonila a odešla.

„To Arya si začala,“ řekla Sansa rychle, dychtivá mít první slovo. „Nazvala mě lhářkou, hodila po mně pomeranč a zničila mi šaty, ty ze slonovinového hedvábí, co mně dala královna Cersei, když mě zasnoubili s princem Joffreym. Nenávidí mě kvůli tomu, že se provdám za prince. Snaží se všechno zničit. Otče, ona nesnáší všechno, co je krásné, milé nebo úžasné.“

„Dost, Sanso,“ hlas lorda Eddarda byl ostrý netrpělivostí.

Arya zvedla oči. „Omlouvám se, otče. Chovala jsem se špatně a prosím svoji drahou sestru o odpuštění.“

Sansa byla tak ohromená, že na okamžik ztratila řeč. Konečně našla hlas. „A co moje šaty?“

„Možná… bych je mohla vyprat,“ řekla Arya pochybovačně.

„Vyprání jim nepomůže,“ řekla Sansa. „Ani kdybys je drhla celý den a celou noc. Hedvábí je zničené.“

„Pak ti tedy… udělám nové,“ řekla Arya.

Sansa pohodila hlavou v pohrdavém gestu. „Ty? Ty bys neuměla ušít šaty vhodné ani k tomu, aby se v nich dalo poklízet ve vepříně.“

Jejich otec si povzdechl. „Nezavolal jsem vás sem proto, abych poslouchal nějaké řeči o šatech. Posílám vás obě zpátky na Zimohrad.“

Sansa byla na okamžik příliš šokovaná, než aby byla schopná promluvit. Cítila, jak se jí do očí znovu derou slzy.

„To nemůžeš,“ vyhrkla Arya.

„Prosím, otče,“ podařilo se Sanse konečně říci. „Prosím, ne.“

Eddard Stark se na svoje dcery znaveně usmál. „Alespoň jsme našli něco, na čem se shodnete.“

„Já jsem neudělala nic špatného,“ prosila ho Sansa. „Nechci se tam vrátit.“ Milovala Královo přístaviště; nádheru dvora, urozené pány a dámy v jejich sametu a hedvábí a s drahými kameny, velké město se všemi jeho obyvateli. Turnaj byl tím nejkouzelnějším zážitkem celého jejího života a bylo toho tolik, co ještě neviděla, oslava sklizně, maškarní plesy a herecká představení. Nesnesla pomyšlení, že by o to všechno měla přijít. „Pošli pryč Aryu, to ona všechno zavinila. Otče, přísahám ti, že budu poslouchat, uvidíš, jen mne tu nech a slibuju ti, že budu tak hodná a vznešená a zdvořilá jako královna sama.“

Otcova ústa se podivně zkřivila. „Sanso, já tě neposílám pryč za trest, protože se hádáš, třebaže bohové vědí, že z toho vašeho věčného hašteření už je mi nanic. Chci, abyste se odebraly zpátky na Zimohrad kvůli svému bezpečí. Tři z mých mužů byli zabiti jako psi necelou míli od místa, kde teď sedíme, a co udělal Robert? Vyjel si na lov.“

Arya se tím svým odpudivým způsobem kousala do rtu. „Mohli bychom s sebou vzít i Syria?“

„Komu záleží na tom tvém stupidním tanečním mistrovi?“ vyjela na ni Sansa. „Otče, teprve teď jsem si to uvědomila, já přece nemohu odjet, když se mám provdat za prince Joffreyho.“ Pokusila se na něj statečně usmát. „Já ho miluji, otče, opravdu, opravdu ho miluji, miluji ho tak hodně, jako královna Naerys milovala prince Aemona Dračího rytíře, tak vroucně jako Jonquil milovala sera Floriana. Chci se stát jeho královnou a chci mu porodit děti.“

„Drahá,“ řekl jí otec něžně, „poslouchej mne. Až na to budeš mít věk, najdu pro tebe urozeného muže, který si tě zaslouží, někoho statečného, něžného a silného. Zasnoubení s Joffreym bylo strašlivým omylem. Ten chlapec není žádným princem Aemonem, to mi věř.“

„Je!“ trvala Sansa na svém. „A já nechci nikoho statečného a něžného, já chci jeho. Budeme spolu navždy šťastní, přesně tak jako v písních, uvidíš. Porodím mu syna se zlatými vlasy a ten se jednoho dne stane králem celé říše, největším králem, jaký kdy žil, statečným jako vlk a hrdým jako lev.“

Arya protáhla obličej. „Ne, pokud jeho otcem bude Joffrey,“ řekla. „Je to lhář a zbabělec a v každém případě je to jelen, ne lev.“

Sansa cítila, jak ji v očích štípou slzy. „Není! On se ani v nejmenším nepodobá tomu starému opilému králi,“ vykřikla na svou sestru, zapomínajíc se ve svém žalu.

Otec se na ni divně podíval. „Bohové,“ zaklel tiše, „z úst dětí…“ Zavolal na septu Mordane. Dívkám řekl: „Hledám rychlou obchodní galéru, která vás odveze domů. V tyto dny je moře bezpečnější než královská cesta. Vyplujete, jakmile pro vás naleznu vhodnou loď, se septou Mordane a oddílem stráží… a ano, se Syriem Forelem, pokud bude souhlasit s tím, že vstoupí do mých služeb. Ale nikomu o tom neříkejte. Bude lépe, když o našich plánech nikdo cizí nebude vědět. Promluvíme si spolu zítra.“

Když s nimi septa Mordane scházela dolů po schodech, Sansa plakala. Všechno jí vezmou, turnaje, dvůr a jejího prince, všechno, pošlou ji zpátky do těch pustých šedých stěn Zimohradu a zamknou ji tam navždycky. Její život skončil ještě předtím, než vůbec začal.

„Přestaň plakat, dítě,“ řekla septa Mordane přísně. „Jsem si jistá, že tvůj otec ví, co je pro tebe nejlepší.“

„Nebude to tak zlé, Sanso,“ chlácholila ji Arya. „Budeme se plavit na galéře. Bude to dobrodružství a pak zase budeme s Branem, Robbem, starou chůvou, Hodorem a se všemi ostatními.“ Lehce se dotkla jejího ramene.

„S Hodorem!“ vykřikla Sansa. „Ty by ses měla za Hodora provdat, jsi stejná jako on, stupidní, zarostlá a ošklivá!“

Vykroutila se zpod ruky svojí sestry, rozběhla se do své komnaty a zavřela za sebou dveře na závoru.

EDDARD

Bolest je darem od bohů, lorde Eddarde,“ řekl mu velmistr Pycelle. „Znamená to, že kost srůstá, maso se hojí. Buď za to vděčný.“

„Budu vděčný, až mě ta noha přestane tak krutě bolet.“

Pycelle na stolek vedle lůžka postavil lahvičku. „Makové mléko, až se bolest stane příliš nesnesitelnou.“

„Už tak hodně spím.“

„Spánek je velký léčitel.“

„Já doufal, že to jsi ty.“

Pycelle se znaveně usmál. „Je dobré vidět tě v tak dobrém rozpoložení, můj pane.“ Naklonil se k němu blíž a ztišil hlas. „Dnes ráno přiletěl havran s dopisem pro královnu, od jejího otce. Napadlo mne, že bys to měl vědět.“

„Temná křídla, temná slova,“ řekl Ned ponuře. „Co v něm bylo?“

„Lord Tywin je velmi rozezlený kvůli mužům, které jsi poslal za serem Gregorem Cleganem,“ svěřoval se mu mistr. „Obával jsem se, že tomu tak bude. Jak si možná vzpomeneš, varoval jsem tě i na zasedání rady.“

„Ať si klidně má vztek,“ řekl Ned. Pokaždé, když mu bolestně cuklo v noze, vzpomněl si na úsměv Jaimeho Lannistera a na mrtvého Joryho ve svém náručí. „Ať si královně píše, kolik dopisů chce. Lord Beric se vydal na cestu pod královskou zástavou. Pokud se lord Tywin pokusí bránit výkonu královy spravedlnosti, bude se muset zodpovídat samotnému Robertovi. Jedinou věci, v níž se Jeho Výsost vyžívá víc než v lovu, je válčení proti pánům, kteří se pokoušejí vzdorovat mu.“

Pycelle se odtáhl zpátky, jeho mistrovský řetěz zařinčel. „Jak myslíš. Navštívím tě zas zítra.“ Starý muž spěšně posbíral svoje věci a odešel. Ned nepochyboval o tom, že si to namířil rovnou do královských komnat, aby to všechno vyzvonil královně. Napadlo mne, že bys to měl vědět, skutečně… Jako by mu Cersei nenařídila, aby mu o výhrůžkách jejího otce pověděl. Doufal, že jeho odpověď ji přinutí skřípat těmi jejími dokonalými zuby. Ned si Robertem nebyl ani zdaleka tak jistý, jak předstíral, ale nebylo důvodu, proč by o tom Cersei měla vědět.

Když Pycelle odešel, Ned si nechal přinést pohár medem slazeného vína. To mu také zatemňovalo mysl, ale ne tak hodně. Potřeboval být schopný přemýšlet. Tisíckrát se ptal sám sebe, co by Jon Arryn byl udělal, kdyby žil dostatečně dlouho, aby mohl jednat na základě toho, co se dozvěděl. Nebo možná ve skutečnosti i jednal, a proto musel zemřít.

Bylo zvláštní, jak někdy nevinné dětské oči dokáží vidět věci, ke kterým jsou dospělí lidé slepí. Někdy, až Sansa vyroste, bude jí muset povědět, jak se zasloužila o to, že mu náhle všechno bylo tak jasné. On se ani v nejmenším nepodobá tomu starému, opilému králi, prohlásila, rozhněvaná a nevědoucí, a prostá pravda jejích slov se od té doby svíjela v jeho nitru, chladná jako smrt. To byl ten meč, který zabil Jona Arryna, pomyslel si Ned, a zabije také Roberta, pomalejší smrtí, ale stejně tak jistou. Zlámané nohy se časem zhojí, ale některé zrady podebírají duši hnisem a vyplavují do ní jed.

Hodinu poté, co odešel mistr Pycelle, přišel za ním na návštěvu Malíček, oděný ve švestkově zbarveném kabátci, s drozdem vyšitým na hrudi černým vláknem a v pruhovaném černobílém plášti. „Nemohu se zde zdržet dlouho, můj pane, oznámil. „Obědvám dnes s lady Tandou. Nepochybuji o tom, že pro mne upeče pěkně vykrmené telátko. Pokud se bude alespoň přibližovat vypasenosti její dcery, s radostí se najím tak, že puknu a zemřu. Co dělá tvoje noha?“

„Je zanícená, bolí a cuká to v ní tak, že mne to přivádí k šílenství.“ Malíček zvedl obočí. „V budoucnu se snaž nedopustit, aby na tebe padali koně. A také tě prosím, aby ses vynasnažil co nejrychleji uzdravit. V říši narůstá napětí. Varys zaslechl zlověstné šeptání ze západu. U Casterlyovy skály se houfují svobodní jezdci a žoldnéři, a neřekl bych, že to je kvůli potěšení z konverzace s lordem Tywinem.“

„Neposlal král vzkaz?“ zeptal se Ned. „Jak dlouho ještě může Robert být na lovu?“

„Kdybych měl vycházet z jeho choutek, věřil bych, že v lese zůstane, dokud ty i královna nesejdete věkem,“ odpověděl lord Petyr s mírným úsměvem. „Poněvadž to ale nejde, domnívám se, že se vrátí, jakmile se mu podaří něco zabít. Zdá se, že konečně narazili na toho bílého jelena, či spíš na to, co z něj zůstalo. Jacísi vlci ho našli první a nechali Jeho Výsosti stěží víc než nějaké to kopýtko a paroží. Robert zuřil, dokud se nedoslechl o obrovitém kanci hlouběji v lese. Nedal jinak, než že ho musí dostat. Princ Joffrey se vrátil dnes ráno, s Royceovými, serem Balonem Swannem a přibližně dvaceti dalšími z jejich družiny. Ostatní jsou stále s králem.“

„A Ohař?“ zeptal se Ned zamračeně. Z lannisterské družiny mu právě Sandor Clegane dělal největší starosti, teď když ser Jaime uprchl z města, aby se připojil ke svému otci.

„Och, ten se vrátil s Joffreym a šel rovnou za královnou.“ Malíček se usmál. „Dal bych sto stříbrných za to, abych byl červotočem v trámoví, když se dozvěděl, že lord Beric byl vyslán stít hlavu jeho bratrovi.“

„Dokonce i slepec musí vidět, že Ohař svého bratra nenávidí.“

„Ach, jenomže Gregor byl jeho, aby ho mohl nenávidět, ne tvůj, abys ho zabil. Jakmile Dondarrion usekne našemu Horovi hlavu, půda a příjmy Cleganů, to všechno připadne Sandorovi, ale já bych na díky nečekal, ne od něho. A nyní mne musíš omluvit. Lady Tanda mě očekává se svými tučnými telátky.“

Na cestě ke dveřím lord Petyr spatřil na stolku masivní svazek velmistra Malleona a zastavil se, aby nenuceně otevřel jeho desky. „Rodokmeny a historie významných dynastií Sedmi království s popisy mnoha urozených pánů a vznešených dam a jejich potomků,“ četl. „Hm, tohle je ta nejnudnější četba, jakou jsem kdy viděl. Nápoj na spaní, můj lorde?“ Na kratičký okamžik Ned uvažoval, že mu o všem řekne, ale v Malíčkových vtipech bylo něco, co ho od toho odradilo. Ten muž byl příliš vychytralý a také namyšlený a ze rtů mu nikdy nemizel jeho typický urážlivý úsměv. „Jon Arryn tuto knihu studoval, když onemocněl,“ řekl Ned opatrným tónem, aby viděl, jak zareaguje.

A on zareagoval jako vždycky: vtipem. „V tom případě,“ řekl, „smrt musela být požehnanou úlevou.“ Lord Petyr Baeliš se uklonil a odešel, Eddard Stark sám sobě dovolil zaklít. Kromě jeho vlastních přívrženců bylo v celém městě stěží člověka, kterému mohl důvěřovat. Malíček ukryl Catelyn a pomohl mu v jeho pátrání, a přesto jej jeho spěch zachránit si vlastní kůži, když proti nim z deště vyjeli Jaime a jeho muži, stále bodal jako osten. Varys byl ještě horší. Navzdory všem jeho ujišťováním o věrnosti toho eunuch věděl příliš hodně a dělal příliš málo. Velmistr Pycelle jako by byl den ode dne stále víc Cerseiným člověkem a ser Barristan byl již starý a příliš ustrnulý. Řekl by Nedovi, aby konal svou povinnost.

Času bylo nebezpečně málo. Král se brzy vrátí z honu a smysl pro čest a povinnost bude od Neda vyžadovat, aby za ním šel se vším, co se dozvěděl, Vayon Poole zařídil, že Sansa a Arya za tři dny ode dneška vyplují na Větrné čarodějnici z Braavosu. Před sklizní budou zpátky na Zimohradu. Ned už nebude moci využívat svoje obavy o jejich bezpečí jako výmluvu pro další odklady.

Přesto se mu minulé noci zdálo o Rhaegarových dětech. Lord Tywin položil jejich těla pod Železný trůn, zahalená v purpurových pláštích jeho domácí stráže. To od něj bylo chytré; krev nebyla na tmavě rudé látce tak znát. Malá princezna byla bosá, stále oblečená ve svém spacím úboru a ten chlapec… ten chlapec…

Ned nemohl dopustit, aby se něco takového stalo znovu. Říše by nevydržela druhého šíleného krále, další tanec smrti a pomsty. Musí najít nějaký způsob, jak zachránit i její děti.

Robert uměl být milosrdný. Ser Barristan nebyl jediným mužem, kterému kdy udělil milost. Velmistr Pycelle, Varys Pavouk, lord Balon Greyjoy; každý z nich byl kdysi považován za Robertova nepřítele a každému bylo nabídnuto přátelství a bylo mu dovoleno ponechat si za slib věrnosti svoje tituly a úřad. Pokud byl člověk statečný a čestný, Robert se k němu choval se vší úctou a respektem náležejícími odvážnému nepříteli.

Tohle však bylo něco jiného: jed ve tmě, nůž vražený do duše. Tohle Robert nemůže nikdy odpustit, stejně jako neodpustil Rhaegarovi. Zabije je všechny, uvědomil si Ned.

A přesto věděl, že mlčet nemůže. Měl povinnost vůči Robertovi, vůči říši, vůči památce Jona Arryna… a vůči Branovi, který určitě musel odhalit nějakou část pravdy. Proč jinak by se pokoušeli zavraždit ho?

Později toho odpoledne k sobě zavolal Tomarda, tělnatého strážného se skořicově zbarvenými kníry, kterému děti říkali Tlustý Tom. S Jorym mrtvým a Alynem na cestě za Cleganem byl Tlustý Tom velitelem jeho domácí stráže. To pomyšlení Neda plnilo tichým znepokojením. Tomard byl dobrým mužem: přívětivým, věrným, neúnavným, schopným svým omezeným způsobem, ale bylo mu téměř padesát, a dokonce ani jako mladík příliš neoplýval energií. Možná neměl tak unáhleně posílat pryč polovinu svojí stráže a mezi nimi svoje nejlepší muže.

„Budu potřebovat tvoji pomoc,“ řekl Ned, když se Tomard objevil. Ve tváři měl mírně bázlivý výraz, jako vždycky, když byl zavolán před svého pána. „Odveď mne do božího háje.“

„Je to moudré, lorde Eddarde? S tvojí nohou a vůbec?“

„Možná ne. Ale je to nezbytné.“

Tomard zavolal Varlyho. S rukama kolem ramen obou mužů se Nedovi podařilo sejít po schodech věže a přehopkat přes nádvoří, „Zdvojnásobte stráže,“ nařídil Tlustému Tomovi. „Nikdo nevstoupí do Pobočníkovy věže ani z ní neodejde bez mého svolení.“

Tom zamrkal. „Můj pane, když je pryč Alyn a ostatní, už tak máme co dělat, abychom -“

„Bude to jen na krátký čas. Prodlužte dobu hlídek.“

„Jak poroučíš, můj pane,“ odpověděl Tom. „Mohl bych se zeptat, proč -“

„Raději ne,“ odpověděl Ned stroze.

Boží háj byl prázdný, tak jako býval vždycky v této citadele jižních bohů. Když Neda postavili do trávy vedle stromu srdce, měl co dělat, aby nevykřikl bolestí. „Děkuji vám.“ Vytáhl ze svého rukávu papír zapečetěný znakem jeho rodu. „Toto laskavě nech okamžitě doručit.“

Tom pohlédl na jméno, které Ned předtím napsal na papír a nervózně si oblízl rty. „Můj pane…“

„Udělej, co jsem ti nařídil Tomnarde,“ řekl Ned.

Jak dlouho prodléval v božím háji, to nedokázal říci. Bylo to tam poklidné. Silné zdi jej chránily před hlomozem hradu a slyšel tam zpívat ptáky, cvrlikat cvrčky, ševelit listí v mírném vánku. Stromem srdce byl dub, hnědý a bez tváře, a přesto Ned cítil přítomnost svých bohů. Jeho noha jako by jej tam tolik nebolela.

Přišla za ním při západu slunce, když mraky nad zdmi a věžemi červenaly. Přišla sama, jak ji o to požádal. Pro tentokrát se oblékla jednoduše, do vysokých kožených bot a lovecké zeleně. Když si z hlavy sundala kápi svého hnědého pláště, uviděl tam, kde ji udeřil král, velkou modřinu. Tmavá švestková barva vybledla ve žlutou a otok splaskl, ale nebylo pochyb o tom, co to Cersei má na tváři.

„Proč tady?“ zeptala se ho Cersei Lannister, stojíc nad ním.

„Aby bohové byli svědky.“

Posadila se vedle něho do trávy. Každý její pohyb byl půvabný. Její světlé vlnité vlasy povívaly ve větru a oči měla zelené jako letní listoví. Bylo to již dlouho od té doby, co Ned poprvé spatřil její krásu, ale nyní přímo bila do očí. „Znám pravdu o tom, proč zemřel Jon Arryn,“ řekl jí.

„Skutečně?“ Královna pozorovala jeho obličej, ostražitá jako kočka. „Proto jsi mne sem zavolal, lorde Starku? Abys mi dával hádanky? Nebo máš v úmyslu zmocnit se mne, tak jako tvoje žena zajala mého bratra?“

„Pokud by sis myslela tohle, nikdy bys za mnou nepřišla.“ Ned se lehce dotkl její tváře. „Udělal ti to už někdy předtím?“

„Jednou či dvakrát.“ Odtáhla se od jeho dlaně. „Nikdy předtím mne neuhodil do obličeje. Jaime by ho za to zabil, dokonce i kdyby ho to mělo stát život.“ Cersei na něj vzdorovitě pohlédla. „Můj bratr má cenu stovky tvých přátel.“

„Tvůj bratr?“ řekl Ned. „Nebo tvůj milenec?“

„Obojí.“ Neucukla před pravdou. „Od té doby, co jsme spolu jako děti vyrůstali. A proč ne? Targaryené uzavírali sňatky bratři se sestrami po více než tři sta let, aby zachovali čistotu pokrevní linie. A Jaime a já jsme si víc než jen bratrem a sestrou, jsme jeden člověk ve dvou tělech. Sdíleli jsme spolu matčino lůno. Náš starý mistr říkával, že se narodil do tohoto světa a držel mne přitom za chodidlo. Když je ve mně, cítím se… celá.“ přes její rty přelétl náznak úsměvu.

„Můj syn Bran…“

Cersei ke své cti neodvrátila pohled. „Viděl nás. Ty svoje děti miluješ, že ano?“

Tu samou otázku mu položil i Robert, ráno v den turnaje. Dal mu na ni tutéž odpověď. „Celým svým srdcem.“

„O nic méně, než já miluju svoje.“

Kdyby na to přišlo, pomyslel si Ned, postavit život nějakého dítěte, které je mi cizí, proti Robbovi, Sanse, Arye, Branovi a Rickonovi, co bych udělal? Ba co víc, co by udělala Catelyn, kdyby šlo o synův život proti životům dětí z jejího těla? Nevěděl to. Modlil se, aby se to nikdy dozvědět nemusel.

„Všichni tři jsou Jaimeho,“ řekl. Nebyla to otázka.

„Díky bohům.“

Sémě je silné, křičel Jon Arryn na svém smrtelném loži, a byla to pravda. Všichni královi bastardi měli vlasy tmavé jako noc. Velmistr Malleon zaznamenal poslední spáření mezi jelenem a lvem před zhruba devadesáti lety, když se Tya Lannister provdala za Gowena Baratheona, třetího syna vládnoucího lorda. Jejich jediné dítě, nepojmenovaný syn popsaný v Malleonově svazku jako velký a temperamentní chlapec narozený s hlavou plnou černých vlasů, zemřel v dětském věku. Třicet let předtím jeden lannisterský muž pojal za manželku dívku z rodu Baratheonů. Porodila mu tři dcery a syna, všechny tmavovlasé. Bez ohledu na to, jak daleko Ned hledal v těch křehkých zažloutlých stránkách, vždycky našel zlato ustupující ve prospěch uhlové černi.

„Dvanáct let,“ řekl Ned. „Jak je možné, že nemáš žádné děti od krále?“

Vzdorovitě zvedla hlavu. „Tvůj Robert mne jednou obtěžkal dítětem,“ řekla hlasem zastřeným pohrdáním. „Můj bratr našel ženu, která mne toho zbavila. Nikdy se to nedozvěděl. Mám-li být upřímná, stěží snesu, když se mne dotkne, a do sebe jsem ho nepustila už celé roky. Znám jiné způsoby, jak ho uspokojit, když opustí svoje děvky na tak dlouho, aby se dopotácel do mojí ložnice. Cokoli spolu děláme, král je obvykle tak opilý, že do příštího rána všechno zapomene.“

Jak mohli být všichni tak slepí? Po celou dobu měli pravdu před očima, vepsanou do tváří dětí. Nedovi se z toho dělalo zle. „Pamatuju si Roberta, jaký byl v den, kdy se zmocnil trůnu, každým coulem král,“ řekl tiše. „Tisíc jiných žen by ho milovalo celým svým srdcem. Co ti udělal, že tě přiměl tolik ho nenávidět?“

Její oči v soumraku zahořely zeleným ohněm, jako u lvice, která byla v jejím erbu. „Té noci v den naší svatby, když jsme spolu poprvé sdíleli lože, oslovoval mne jménem tvojí sestry. Byl na mně, ve mně, páchl vínem a šeptal Lyanno.“

Ned Stark pomyslel na bledě modré růže a na okamžik pocítil touhu rozplakat se. „Nevím, koho z vás mám litovat víc.“

Zdálo se, že královna je tím pobavena. „Svou lítost si schraňuj pro sebe, lorde Starku. Já ji nepotřebuju.“

„Víš, co musím udělat.“

„Musíš?“ Položila mu ruku na jeho zdravou nohu, hned nad koleno. „Opravdový muž dělá to, co chce, ne to, co musí.“ Prsty jej lehce hladila po stehně, doteky naplněnými těmi nejjemnějšími z příslibů. „Říše potřebuje silného pobočníka. Joff nedospěje ještě po celá léta. Nikdo nechce další válku, a já ze všech nejméně.“ Její ruka se dotkla jeho obličeje, jeho vlasů. „Pokud se přátelé dokáží měnit v nepřátele, nepřátelé se mohou stát přáteli. Tvoje žena je tisíc lig daleko a můj bratr odjel. Buď ke mně laskavý, Nede. Přísahám ti, že toho nikdy nebudeš litovat.“

„Učinila jsi stejnou nabídku Jonu Arrynovi?“

Vyťala mu políček na tvář.

„Budu to nosit jako odznak cti,“ řekl Ned suše.

„Cti“ zasyčela. „Jak se ty opovažuješ hrát si přede mnou na čestného muže? Za co mne vlastně považuješ? Sám máš bastarda, viděla jsem ho. Která byla jeho matkou, říkám si? Nějaká dornská selská děvečka, cos ji znásilnil, zatímco hořela tvrz? Děvka? Nebo to byla lkající sestra sera Arthura Daynea, lady Ašara? Řekli mi, že se vrhla do moře. Kvůli čemu to asi bylo? Kvůli bratrovi, kterého jsi zabil, nebo kvůli dítěti, cos jí ukradl? Pověz mi, ctěný lorde Eddarde, nakolik se ty lišíš od Roberta, ode mě nebo od Jaimeho?“

„Tak především,“ řekl Ned, „já nezabíjím děti. Uděláš dobře, když teď budeš poslouchat, moje paní. Řeknu to jen jednou. Až se král vrátí z lovu, mám v úmyslu vyjevit mu pravdu. Do té doby musíš být pryč. Ty a tvoje děti, všechny tři, a ne v Casterlyově skále. Kdybych byl na tvém místě, vydal bych se lodí do Svobodných měst nebo ještě dál, na Letní ostrovy nebo do přístavu Ibben. Tak daleko, kam až vanou větry.“

„Exil,“ řekla. „Hořký kalich k vypití.“

„Sladší než tvůj otec předložil Rhaegarovým dětem,“ řekl Ned, „a laskavější, než si zasluhuješ. Tvůj otec a tvoji bratři se o tebe postarají. Lord Tywin ti koupí veškeré pohodlí a najme muže, aby se starali o tvoje bezpečí. Budeš je potřebovat. Ujišťuji tě, že bez ohledu na to, kam uprchneš, Robertův hněv tě bude pronásledovat, až za hranice bytí, bude-li to třeba.“

Královna vstala. „A co můj hněv, lorde Starku?“ zeptala se tiše. Její oči pátraly v jeho obličeji. „Měl sis říši zabrat pro sebe. Sama se ti nabízela. Jaime mi vyprávěl, jak jsi ho našel sedět na Železném trůnu v den, kdy padlo Královo přístaviště, a přinutil ho vzdát se jej. To byl tvůj okamžik. Jediné, co stačilo udělat, bylo vyjít po těch schodech a sednout si. Jak smutná chyba.“

„Dopustil jsem se více chyb, než si pravděpodobně dokážeš představit,“ řekl Ned, „ale tohle nebyla jedna z nich.“

„Ale byla, můj pane,“ trvala na svém Cersei. „Když hraješ hru o trůny, buď zemřeš, nebo zvítězíš. Žádná střední cesta neexistuje.“

Zvedla si na hlavu kápi, aby skryla svůj zhmožděný obličej a nechala ho tam ve tmě pod dubem, uprostřed tichého božího háje pod modročernou oblohou. Začínaly vycházet hvězdy.

DAENERYS

Když khal položil srdce před ni, syrové a zakrvácené, v chladném večerním vzduchu se z něj kouřilo. Khalovy ruce byly rudé po lokty. Na písku za ním klečeli jeho pokrevní jezdci vedle mrtvoly divokého hřebce, s kamennými noži v rukou. Hřebcova krev byla v mihotavé oranžové záři pochodní, které lemovaly vysoké křídové stěny jeskyně, černá jako noc.

Dany se dotkla naběhlého kopce svého břicha. Na kůži se jí perlily kapky potu a stékaly jí dolů po čele. Cítila, jak ji staré ženy sledují, prastaré báby Vaes Dothrak, s očima, které z jejich vrásčitých obličejů svítily temně jako naleštěné kousky křemene. Nesmí sebou cuknout ani odvrátit pohled. Jsem krev draka, říkala si, když vzala koňské srdce do obou dlaní, zvedla si je k ústům a zakousla se do tuhého, vláknitého masa.

Horká krev jí zaplnila ústa a začala jí stékat dolů po bradě. Hrozilo, že se tou chutí zalkne, ale přemohla se a jala se žvýkat a polykat. Srdce hřebce učiní jejího syna silným, rychlým a nebojácným, či alespoň tak Dothrakové věřili, ale jenom pokud je matka dokáže sníst celé. Jestliže se začne dusit krví nebo zvracet, znamení budou méně příznivá; dítě se možná narodí mrtvé nebo přijde na svět neduživé, slabé, zdeformované, nebo to bude děvče.

Její služebné jí pomohly připravit se na obřad. Navzdory choulostivému žaludku těhotné ženy, který ji trápil uplynulé dva měsíce, Dany večeřívala mísy napolo sražené krve, aby si zvykla na tu chuť a Irri ji nutila žvýkat pásky sušeného koňského masa, dokud ji nebolely čelisti. Den a noc před obřadem hladověla, v naději, že hlad jí pomůže pozřít a udržet v žaludku syrové maso.

Srdce divokého hřebce bylo samý sval a Dany musela žvýkat pomalu a důkladně, každé sousto držet v ústech velmi dlouho. Ve svatých prostorách Vaes Dothrak, pod stínem Matky hor, nebyla povolena žádná ocel; musela srdce trhat na kusy zuby a nehty. Žaludek se jí zvedal a říhala, ale přesto pokračovala dál, s obličejem potřísněným krví, která někdy jako by přímo explodovala proti jejím rtům.

Když jedla, khal Drogo stál nad ní, s obličejem tvrdým jako bronzový štít. Jeho dlouhý černý cop byl lesklý olejem. V knírech měl zlaté prstence, ve svém copu zlaté zvonečky a kolem pasu těžký opasek z medailonů z ryzího zlata, ale jeho hrudník byl holý. Pohlédla na něj, kdykoli měla pocit, že ji síla opouští; pohlédla na něj a žvýkala a polykala, žvýkala a polykala, žvýkala a polykala. Ke konci se Dany zdálo, že v jeho tmavých mandlových očích zahlédla divokou jiskru pýchy, ale jistá si tím nebyla. Khalův obličej zřídkakdy prozrazoval pocity skrývající se pod ním.

Konečně bylo po všem. S tvářemi a prsty lepkavými krví Dany sama sebe přinutila pozřít poslední sousto. Teprve tehdy obrátila oči zpátky ke starým ženám, stařenám dosh khaleenu,

„Khalakka dothrae mr'anha!“ zvolala v dothračtině, jak nejlépe uměla. Princ jede v mém těle! Se svou služebnou Jhiqui se tu větu učila celé dny.

Nejseschlejší ze stařen, ohnutý a vrásčitý klacík ženy s jediným černým okem, zvedla ruku vysoko nad hlavu. „Khalakka dothrae!“ vykřikla. Princ jede!

„Jede!“ odpověděly ostatní ženy. „Rakh! Rakh! Rakh haj!“ zvolaly. Chlapec, chlapec, silný chlapec!

Rozcinkaly se zvonečky, jako by se rozezpívalo hejno bronzových ptáčků, táhlým nízkým tónem zahoukal válečný roh a staré ženy začaly prozpěvovat. Pod jejich malovanými koženými vestami se jim komíhaly povadlé prsy, sem a tam, lesklé olejem a potem. Eunuchové, kteří jim sloužili, naházeli do velkého bronzového koše otýpky trav a vzhůru k měsíci a hvězdám začala stoupat oblaka voňavého kouře. Dothrakové věřili, že hvězdy jsou koně stvoření z ohně, velké stádo, které za nocí pádí přes oblohu.

Když kouř rovně stoupal k nebi, prozpěvování ustalo a prastará bába zavřela své jedno oko, aby lépe viděla do budoucnosti. Ticho, které se rozhostilo, bylo nezměrné. Dany slyšela vzdálené volání nočních ptáků, sykot a praskání pochodní, něžné šplouchání vody v jezeře. Dothrakové na ni hleděli očima noci, plni očekávání.

Khal Drogo položil ruku na Danyino rameno. Cítila napětí v jeho prstech. Dokonce i khal tak mocný jako Drogo věděl, co je to strach, když stařena dosh khaleenu hleděla do kouře budoucnosti. Za Danyinými zády se nervózně chvěly její služebné.

Konečně stařena otevřela oko a zvedla ruce. „Viděla jsem jeho obličej a slyšela jsem dunění kopyt jeho koně,“ zvolala slabým, rozkolísaným hlasem.

„Dunění kopyt!“ zazpívaly ostatní ženy v ozvěně.

„Tak rychle jako vítr jede a za ním jeho khalasar pokrývá zemi, bezpočet mužů s arakhy zářícími jim v rukou jako stébla ostřice. Divoký jako bouře bude tento princ. Jeho nepřátelé se před ním budou chvět a jejich ženy budou plakat krvavé slzy a rvát si v žalu maso. Zvonečky v jeho vlasech budou vyzvánět o jeho příchodu a mléční muži v jejich kamenných stanech budou mít strach z jeho jména.“ Stará žena se zachvěla a podívala se na Dany, téměř jako by se bála. „Princ jede a stane se hřebcem, který si osedlá svět.“

„Hřebcem, který si osedlá svět!“ začali všichni přihlížející vykřikovat v ozvěně, dokud noc nezvonila hlaholem jejich hlasů.

Jednooká stařena pohlédla na Dany. „Jak se bude jmenovat, ten hřebec, co si osedlá svět?“

Vstala, aby odpověděla. „Bude se jmenovat Rhaego,“ řekla, používajíc slova, kterým ji naučila Jhiqui. Dlaněmi se v ochranném gestu dotkla oblého břicha pod svými prsy a z dothrackých hrdel kolem ní se zvedl pokřik. „Rhaego,“ volali, „Rhaego, Rhaego, Rhaego!“ To jméno jí stále znělo v uších, i ve chvíli, kdy ji khal Drogo odváděl z jeskyně. Jeho pokrevní jezdci šli za nimi. Procesí je následovalo na boží stezku, širokou travnatou cestu, která běžela srdcem Vaes Dothrak, od koňské brány až k Matce hor. Stařeny dosh khaleenu šly první, se svými eunuchy a otroky. Některé z nich, potácející se na svých starých roztřesených nohou, se při chůzi opíraly o vysoké vyřezávané hole, zatímco jiné kráčely stejně hrdě jako kteříkoli páni koní. Každá z těch starých žen kdysi byla khaleesi. Pokaždé, když manžel některé z nich zemřel a jeho místo zaujal nový khal, s novou khaleesi jedoucí po jeho boku, byla poslána sem, aby vládla početnému dothrackému národu. Dokonce i ti nejmocnější z khalů se skláněli před moudrostí a autoritou dosh khaleenu. Přesto měla Dany husí kůži při pomyšlení na to, že jednoho dne by sem mohla být poslána, aby se stala jednou z nich, ať si to bude přát, či ne.

Za moudrými ženami šli ostatní; khal Ogo a jeho syn, khalakka Fogo, khal Jommo a jeho manželky, náčelníci Drogova khalasaru, Danyiny služebné a khalovi služebníci, otroci a další. Kráčeli po boží stezce za cinkotu zvonečků a majestátního dunění bubnů. Ve tmě podél okrajů cesty tiše přemýšleli ukradení rekové a bohové dávno mrtvých národů. Trávami vedle procesí běželi otroci s pochodněmi v rukou a velké památníky jako by v mihotavém světle plamenů ožívaly.

„Co znamená to jméno, Rhaego?“ zeptal se khal Drogo, když kráčel vedle Dany, používaje Společný jazyk Sedmi království. Když mohla, každou chvíli ho naučila pár novým slovům. Drogo se učil rychle, když si to umínil, třebaže jeho přízvuk byl tak silný a barbarský, že ani ser Jorah ani Viserys nerozuměli slovu z toho, co říkal,

„Můj bratr Rhaegar byl mocným válečníkem, moje slunce a hvězdy,“ odpověděla. „Zemřel předtím, než jsem se narodila. Ser Jorah říká, že to byl poslední z draků.“

Khal Drogo na ni shlédl dolů z výše. Jeho obličej byl měděnou maskou, ale Dany se zdálo, že pod jeho dlouhým černým knírem, visícím pod vahou jeho zlatých prstenců, zahlédla náznak úsměvu. „Je to dobré jméno, Dan Ares ženo, měsíci mého života,“ řekl. Šli k jezeru, kterému Dothrakové říkali Lůno světa. Bylo obklopené prstencem rákosí a jeho voda byla tichá a nehybná. Jhiqui jí řekla, že před tisíci tisíců let se z hlubin toho jezera vynořil první člověk, jedoucí na hřbete prvního koně.

Procesí čekalo na travnatém břehu, zatímco Dany se svlékla a nechala svoje špinavé oblečení padnout na trávu. Nahá bázlivě vstoupila do vody. Irri řekla, že jezero nemá dno, ale Dany si razila cestu vysokými stvoly rákosu a cítila měkké bláto prolézající jí mezi prsty. Na hladině černé vody plul měsíc, tříštící se a znovu se skládající, když se přes něj přelévaly vlnky, které dělala svými pohyby. Na bledé pokožce jí naskákala husí kůže, jak se nahoru po jejích stehnech šplhal chlad, stále výš a výš, až ji políbil na dolní pysky. Na prstech a kolem úst jí ulpěla hřebcova krev. Dany ohnula dlaně do tvaru misky a zvedla si svatou vodu nad hlavu, aby jí očistila sebe i dítě uvnitř svého těla, zatímco khal a ostatní se dívali. Slyšela stařeny dosh khaleenu mumlat si mezi sebou, když se na ni dívaly, a říkala si, co si o ní asi povídají.

Jakmile se vynořila z jezera, celá rozechvělá a s vodou odkapávající z jejího těla, její služebná Doreah se k ní rozběhla s oděvem z písečného hedvábí, ale khal Drogo ji mávnutím ruky poslal pryč. Se zalíbením se díval na její naběhlá ňadra a křivku jejího oblého břicha a Dany viděla jeho mužství napínající se proti látce jeho jezdeckých kalhot pod těžkými zlatými medailony jeho opasku. Šla k němu a pomohla mu rozvázat poklopec. Pak ji její velký khal vzal za boky a zvedl ji vzhůru, jako by zvedal dítě. Zvonečky v jeho vlasech tiše cinkaly.

Když do ní vnikl, Dany jej objala pažemi kolem ramen a přitiskla svůj obličej proti jeho krku. Tři prudká přiražení a byl hotov. „Hřebec, který si osedlá svět,“ zašeptal Drogo zastřeným hlasem. Jeho ruce stále páchly koňskou krví. V okamžiku svého vyvrcholení ji kousl do krku, a když ji zvedl od sebe, byla plná jeho semene, které stékalo po vnitřní straně jejích stehen. Teprve tehdy ji Doreah směla zahalit do navoněného písečného hedvábí a Irri navléknout měkké sandály na chodidla.

Khal Drogo se zašněroval, vydal příkaz a na břeh jezera byli přivedeni koně. Cohollo byl obdařen ctí pomoci khaleesi na její stříbrnou. Drogo popohnal svého hřebce a rozjel se po boží stezce pod zářícím měsícem a hvězdami, Dany na své stříbrné pomalu jela za ním.

Plachta z hedvábí, která zastřešovala síň khala Droga, byla dnes v noci srolována, aby dovnitř mohl měsíc. Ze tří obrovitých, kameny lemovaných ohnišť šlehaly do vzduchu deset stop vysoké zlatavé plameny. Vzduch byl hustý vůněmi pekoucího se masa a kvašeného kobylího mléka. Když do síně vstoupili, byla plná lidí a veselí, všechny polštáře byly obsazeny těmi, jejichž hodnost a jméno nestačily k tomu, aby jim dovolily zúčastnit se obřadu. Když Dany jela pod obloukovitým vjezdem a pak uličkou uprostřed síně, každé oko se upíralo na ni, Dothrakové hlasitě vykřikovali poznámky o jejím břiše a jejích prsou a oslavovali život v jejím těle. Nerozuměla všemu, co volali, ale jedna věta jí byla jasná. „Hřebec, který si osedlá svět,“ slyšela provolávat tisícem hlasů.

Do noci zazněly zvuky bubnů a rohů. Na nízkých stolech mezi kýtami masa a tácy vysoko navršenými švestkami, datlemi a granátovými jablky se otáčely a tančily polonahé ženy. Mnozí z mužů byli opilí z kvašeného kobylího mléka, ale Dany věděla, že dnes o sebe arakhy třeskat nebudou, ne zde ve svatém městě, kde byly meče a krveprolévání zakázány.

Khal Drogo sesedl a zaujal svoje místo na vysoké lavici. Khal Jommo a khal Ogo, kteří byli v době příchodu khala Droga ve Vaes Dothrak se svými khalasary, dostali čestná místa po Drogově pravici a levici. Pod nimi seděli pokrevní jezdci všech tří khalů a o něco níž pak čtyři manželky khala Jomma.

Dany sesedla ze své stříbrné a podala otěže jednomu z otroků. Když Doreah a Irri upravovaly její polštáře, hledala očima svého bratra. Dokonce i v přeplněné síni by byl Viserys nápadný svou bledou pletí, stříbrnými vlasy a svými žebráckými cáry, ale neviděla ho nikde.

Její pohled zabloudil k přeplněným stolům blízko zdí, kde na roztřepených rohožích a plochých polštářích u nízkých stolů seděli muži, jejichž copy byly dokonce ještě kratší než jejich přirození, ale všechny obličeje, které viděla, měly černé oči a měděnou pokožku. Blízko středu síně, nedaleko centrálního ohniště, uviděla sera Joraha Mormonta. Bylo to místo čestné a vážené; Dothrakové si cenili rytířovy odvahy a umění bojovat. Dany poslala Jhiqui, aby ho přivedla k jejímu stolu. Mormont přišel okamžitě a poklekl před ní na koleno. „Khaleesi,“ řekl. „Jsem zde k tvým službám.“

Dotkla se rukou vycpaného polštáře z koňské kůže vedle sebe. „Posaď se a mluv se mnou.“

„Prokazuješ mi čest.“ Rytíř se posadil na polštář, nohy zkřížil pod sebe. Ihned před něj poklekla otrokyně s dřevěným tácem plným zralých fíků. Ser Jorah si jeden vzal a polovinu si ukousl.

„Kde je můj bratr?“ zeptala se Dany. „Měl být tady, přijít sem na hostinu.“

„Viděl jsem Jeho Výsost dnes ráno,“ odpověděl. „Řekl mi, že jde na západní tržiště poohlédnout se po nějakém víně.“

„Po víně?“ řekla Dany pochybovačně. Viserys nesnášel chuť kvašeného kobylího mléka, co pili Dothrakové, to věděla, a pobýval v tyto dny často na bazarech, kde pil s kupci, co přicházeli s velkými karavanami z východu i západu. Zdálo se, že jejich společnost shledává příjemnější než její.

„Po víně,“ přikývl ser Jorah, „a má v úmyslu zrekrutovat nějaké muže pro svoji armádu, z žoldnéřů, kteří střeží karavany.“ Služebná před něj položila krvavý koláč a on se do něj pustil oběma rukama.

„Je to moudré?“ zeptala se. „Vždyť nemá zlato, aby vojákům zaplatil. Co když ho přepadnou a zajmou?“ Strážci karavan si zřídkakdy dělali starosti s nějakou ctí a Uchvatitel v Králově přístavišti by za hlavu jejího bratra štědře zaplatil. „Měl jsi tam jít s ním, starat se o jeho bezpečí. Přísahal jsi mu věrnost.“

„Jsme ve Vaes Dothrak,“ připomněl jí. „Nikdo tu nesmí nosit nůž, dýku ani meč a nikdo nesmí prolít lidskou krev.“

„Přesto tu lidé umírají.“ namítla. „Jhogo mi to pověděl. Někteří z kupců s sebou mají eunuchy, obrovité muže, kteří škrtí zloděje šálami z hedvábí. Takto není prolita krev a bohové nejsou rozezleni.“

„V tom případě doufejme, že tvůj bratr bude natolik moudrý, aby nic neukradl.“ Ser Jorah si hřbetem ruky otřel mastnotu z úst a naklonil se k ní. „Měl v úmyslu vzít si tvoje dračí vejce, ale já ho varoval, že bych mu nechal useknout ruku, kdyby se jich jen dotkl.“

Dany byla na okamžik tak šokovaná, že ztratila řeč. „Vejce… Ale ta jsou přece moje, magistr Illyrio mi je dal jako svatební dar, proč by Viserys chtěl… Jsou to jenom kameny…“

„Totéž by se dalo říct o rubínech, diamantech a ohnivých opálech, princezno… a dračí oči jsou mnohem vzácnější. Ti kupci, co s nimi pil, by prodali svoje vlastní mužství dokonce jen za jeden z těch kamenů, a za všechny tři by si Viserys mohl koupit tolik mečů, kolik by si jen mohl přát.“

Dany to nevěděla, dokonce ji to ani nenapadlo. „V tom případě… bych mu je měla dát. Nemusí je krást. Stačí, když o ně požádá. Je to můj bratr… a můj pravý král.“

„Je to tvůj bratr,“ připustil ser Jorah.

„Ty tomu nerozumíš, pane,“ řekla. „Matka zemřela při mém porodu a můj otec a můj bratr Rhaegar dokonce ještě dřív. Nikdy bych neznala ani jejich jména nebýt Viseryse, který mi je řekl. On je jediný, kdo z nich zbyl. Jediný. On je vším, co mám.“

„Kdysi tím byl.“ řekl ser Jorah. „Teď už ne, khaleesi. Ty nyní patříš k Dothrakům. Ve tvém lůně jede hřebec, který si osedlá svět.“ Zvedl svůj pohár a otrokyně jej naplnila kvašeným kobylím mlékem, kysele páchnoucím, s hustými vločkami sraženiny.

Dany ji mávnutím ruky poslala pryč. Dokonce i jen z toho pachu se jí dělalo zle a rozhodně nechtěla vyzvrátit koňské srdce, které s takovým sebezapřením snědla. „Co to znamená?“ zeptala se. „Co je ten hřebec? Každý to na mě křičí, ale já tomu nerozumím.“

„Hřebec je khal khalů přislíbený v pradávném proroctví, dítě. Sjednotí Dothraky do jediného khalasaru a pojede s nimi až na samý konec světa, či alespoň tak to bylo prorokováno. Všichni lidé budou jeho stádem.“

„Och,“ řekla Dany slabým hlasem a uhladila si látku šatů na svém oblém břiše. „Pojmenovala jsem ho Rhaego.“

„Jméno, při kterém bude Uchvatiteli stydnout krev v žilách.“

Najednou ji Doreah zatahala za rukáv. „Moje paní,“ zašeptala služebná naléhavě, „tvůj bratr…“

Dany pohlédla na konec dlouhé síně bez střechy a spatřila svého bratra, jak kráčí směrem k ní. Z jeho vrávoravé chůze poznala, že tentokrát Viserys našel víno… a něco, co vypadalo jako odvaha.

Měl na sobě svůj šarlatový purpur, zmazaný a plný skvrn z cesty. Jeho plášť a rukavice byly z černého sametu, vybledlé sluncem. Kůže jeho bot byla vyschlá a popraskaná a jeho stříbřitě světlé vlasy byly mastné a zacuchané. U pasu mu v kožené pochvě visel meč. Když je míjel, Dothrakové se na ten meč dívali; Dany slyšela kletby, hrozby a hněvivé mumlání zvedající se všude kolem ní jako přiliv. Hudba odezněla v nervózní skomírání bubnů.

Její srdce sevřel pocit strachu. „Jdi za ním,“ nařídila seru Jorahovi. „Zastav ho. Přiveď ho sem. Pověz mu, že si ta dračí vejce může vzít, pokud mu jde o ně.“ Rytíř rychle vstal.

„Kde je moje sestra?“ rozkřikl se Viserys, hlasem zastřeným vínem. „Přišel jsem na její hostinu. Jak jste se opovážili začít hodovat beze mne? Nikdo nesmí jíst dřív než král. Kde je moje sestra? Ta děvka se před drakem neschová.“

Zastavil se vedle největšího ze tří ohnišť a začal se rozhlížet po obličejích Dothraků. V hale bylo na pět tisíc lidí a jen hrstka z nich znala Společný jazyk. Ale dokonce i přesto, že jeho slova byla nesrozumitelná, stačilo podívat se na něj, aby věděli, že je opilý.

Ser Jorah rychle přešel k němu, pošeptal mu něco do ucha a vzal ho za paži, ale Viserys se z jeho sevření vykroutil. „Jak se opovažuješ vztáhnout na mne ty svoje špinavé pracky! Draka se nikdo nesmí dotknout bez jeho svolení.“

Dany nervózně pohlédla vzhůru na vysokou lavici. Khal Drogo něco říkal ostatním khalům vedle sebe. Khal Jommo se ušklíbl a khal Ogo se začal hlasité smát.

Zvuk smíchu přiměl Viseryse zvednout oči. „Khale Drogo,“ řekl hlasitě, tónem téměř zdvořilým. „Přišel jsem na hostinu.“ Odpotácel se od sera Joraha a namířil si to ke třem khalům na vysoké lavici, aby se k nim připojil.

Khal Drogo vstal, vyplivl pár slov v dothračtině, rychleji, než aby mu Dany mohla rozumět, a namířil prstem. „Khal Drogo říká, že tvoje místo není na vysoké lavici,“ překládal ser Jorah pro jejího bratra. „Khal Drogo říká, že tvoje místo je támhle.“

Viserys pohlédl tam, kam khal ukazoval. Na konci dlouhé síně, v koutě u zdi, hluboko ve stínu, tak aby se na ně lepší muži nemuseli dívat, seděli ti nejnižší z nejnižších; nezkušení, bojem nepokřtění zelenáči, staří muži se zakalenýma očima a ztuhlými klouby, slabomyslní a zmrzačení. Daleko od masa, daleko od cti. „To není místo pro krále,“ zvolal její bratr.

„Je to místo,“ odpověděl khal Drogo ve Společném jazyce, kterému ho učila Dany, „pro Krále s bolavýma nohama.“ Tleskl rukama o sebe. „Vozík! Přineste vozík pro khala Rhagata!“

Pět tisíc Dothraků se začalo smát a pokřikovat. Ser Jorah stál vedle Viseryse, křičel mu cosi do ucha, ale povyk v síni byl tak ohlušující, že Dany neslyšela, co mu říká. Její bratr na něj také něco křičel a pak spolu ti dva začali zápasit, dokud Mormont Viseryse prudce nesrazil k zemi.

Její bratr tasil svůj meč.

Holá ocel se zlověstně zaleskla v rudé záři linoucí se z ohnišť. „Drž se ode mé dál!“ zasyčel Viserys. Ser Jorah udělal krok zpátky a její bratr vrávoravě vstal. Mával svým mečem nad hlavou, půjčenou zbraní, kterou mu dal magistr Illyrio, aby s ní vypadal královštěji. Dothrakové na něj křičeli ze všech stran, chrlili strašlivé kletby a nadávky.

Dany beze slov vykřikla hrůzou. Věděla, co tady znamená tasený meč, dokonce i kdyby to její bratr nevěděl.

Její hlas přinutil Viseryse otočit hlavu a podívat se jejím směrem. „Tamhle je,“ řekl s úsměvem, když ji uviděl. Vydal se k ní, švihaje ve vzduchu svým mečem, jako by si chtěl prosekat průchod davem nepřátel, třebaže nikdo se neodvážil zastoupit mu cestu.

„Ten meč… to nesmíš,“ prosila ho. „Prosím, Viserysi. Je to zakázáno. Skloň svůj meč a sedni si ke mně na moje polštáře. Je tu jídlo, pití… toužíš po dračích vejcích? Můžeš si je vzít, ale jen když odložíš svůj meč.“

„Udělej, co ti říká, ty blázne,“ vykřikl ser Jorah, „než nás všechny zabijí.“

Viserys se zasmál. „Oni nás nemohou zabít. Nemohou prolít krev zde ve svém svatém městě… ale já mohu.“ Položil hrot svého meče mezi Daenerysina ňadra a sjížděl jím dolů, přes křivku jejího vystouplého břicha. „Chci to, kvůli čemu jsem sem přišel,“ řekl jí. „Chci korunu, kterou mi slíbil. Koupil si tě, ale nikdy za tebe nezaplatil. Řekni mu, že chci to, co jsem si s ním usmlouval, nebo si tě vezmu zpátky. Tebe a taky vejce. To svoje zatracené hříbě si může nechat. Vyřežu toho bastarda z tvého břicha a nechám mu ho tady.“ Hrot meče probodl její hedvábí a píchl ji do břicha. Viděla, že Viserys pláče; plakal a smál se zároveň, muž, který kdysi byl jejím bratrem.

Nejasně, jakoby z velké dálky, Dany slyšela svoji služebnou Jhiqui vzlykat strachy. Dívka naříkala, že se neodvažuje překládat Viserysova slova, že khal ji sváže a potáhne ji za svým koněm celou cestu vzhůru až na Matku hor. Dany svou služebnou objala. „Neboj se,“ uklidňovala ji. „Řeknu mu to sama.“

Nevěděla, zda na to bude znát dost slov, ale když skončila, khal Drogo pronesl několik příkrých vět v dothračtině, a ona věděla, že jí rozuměl Slunce jejího života sestoupilo dolů z vysoké lavice. „Co říkal?“ zeptal se muž, který býval jejím bratrem, cukaje sebou.

Rozhostilo se takové ticho, že slyšela zlaté zvonečky ve vlasech khala Droga, jemně cinkající při každém jeho kroku. Jeho pokrevní jezdci ho následovali jako tři měděné stíny. Daenerys zalila vlna chladu. „Říká, že budeš mít nádhernou zlatou korunu, při pohledu na kterou se lidé budou třást hrůzou.“

Viserys se usmál a sklonil svůj meč. To byla ta nejsmutnější věc, věc, která jí nedávala spát ještě dlouho poté… způsob, jakým se usmíval. „To je vše, co jsem kdy chtěl,“ řekl. „Jen to, co mi bylo slíbeno.“

Když k ní slunce jejího života přišlo, Dany jej objala kolem pasu. Khal řekl slovo a jeho pokrevní jezdci skočili kupředu. Qotho popadl muže, který býval jejím bratrem, za paže. Haggo mu jediným prudkým pohybem své mohutné ruky zkroutil zápěstí a Cohollo mu z ochablých prstů vytáhl meč. Dokonce ani tehdy to Viserys nechápal. „Ne,“ vykřikl, „vy se mě nesmíte dotknout. Já jsem drak, drak, a budu korunován!“

Khal Drogo si rozepjal svůj opasek. Jeho medailony byly z ryzího zlata, masivní a důmyslně zdobené, každý byl velký jako mužská dlaň. Vykřikl povel. Otroci kuchaři stáhli z ohniště velký železný hrnec, ve kterém se dusilo maso, vyklopili jídlo na zem a zavěsili hrnec zpátky nad plameny. Drogo svůj opasek hodil dovnitř a bez výrazu se díval, jak medailony rudnou a začínají ztrácet tvar. Viděla ohně tančící v onyxu jeho očí. Otrok mu podal pár koňských rukavic a on si je navlékl, aniž se na muže, který býval jejím bratrem, jedinkrát podíval. Viserys začal křičet vysokým, bezeslovným křikem zbabělce čelícího smrti. Kopal a svíjel se, skučel jako pes a plakal jako dítě, ale Dothrakové jej pevně drželi mezi sebou. Ser Jorah si protlačil cestu k Dany a postavil se vedle ní. Položil jí ruku na rameno. „Nedívej se tam, princezno, prosím tě.“

„Ne.“ Objala si rukama břicho, jako by je chtěla ochránit.

Konečně se na ni Viserys podíval. „Sestro, prosím… Dany, řekni jim… Donuť je, drahá sestřičko…“

Když bylo zlato napolo roztavené a začínalo se roztékat, Drogo sáhl do plamenů a vytáhl hrnec. „Koruna!“ vykřikl. „Zde je. Koruna pro Krále s bolavýma nohama!“ A zvedl hrnec nad hlavu muže, který býval jejím bratrem.

Zvuk, který Viserys Targaryen vydal, když ta strašlivá kovová přilbice pokryla jeho obličej, se nepodobal ničemu lidskému. Jeho nohy vydupávaly šílený tanec na hliněné podlaze, pomaleji a pomaleji, až se zastavily. Velké kapky roztaveného zlata skapávaly dolů na jeho hrudník, a šarlatové hedvábí pod nimi začalo doutnat, ale nebyla prolita ani kapka krve…

Žádný drak to nebyl, pomyslela si Dany, podivně klidná. Draka oheň nezabije.

EDDARD

Procházel kryptami pod Zimohradem, tak jako jimi procházíval tisíckrát předtím. Králové zimy, které míjel, jej pozorovali svýma ledovýma očima a zlovlci u jejich nohou otáčeli svoje velké kamenné hlavy a cenili na něj zuby. Nakonec přišel k hrobce, kde spal jeho otec, s Brandonem a Lyannou vedle sebe. „Slib mi to, Nede,“ zašeptala Lyannina socha. Kolem krku měla girlandu světle modrých růží a její oči plakaly krev.

Eddard Stark se s trhnutím posadil. Srdce mu bušilo jako splašené a pokrývky měl zmuchlané kolem těla. V místnosti byla tma jako v hrobě a někdo bušil na dveře. „Lorde Eddarde,“ volal naléhavě čísi hlas.

„Okamžik.“ Rozespalý a nahý opatrně našlapoval hrobově temnou místností ke dveřím. Když je otevřel, našel u nich Torna se zdviženou pěstí a Cayna s voskovou svící v ruce. Mezi nimi stál králův majordomus.

Mužův obličej jako by byl vytesán z kamene, tak málo se z něj dalo vyčíst. „Můj lorde pobočníku,“ spustil vážným hlasem. „Jeho Výsost král ti nařizuje, aby ses k němu dostavil. Neprodleně.“

Takže Robert se vrátil z lovu. Mnohem později, než byl nejvyšší čas. „Dej mi pár chvil, abych se mohl obléknout.“ Ned nechal muže čekat venku. Cayn mu pomohl s jeho oděvem, bílou lněnou tunikou, šedým pláštěm, kalhotami rozříznutými po délce jeho nohy v sádrovém obvazu, odznakem hodnosti, a nakonec s opaskem z těžkých stříbrných článků. Do pochvy u pasu si zastrčil valyrijskou dýku.

Když jej Cayn a Tomard provázeli prostorem mezi hradbami, Rudá bašta byla stále temná. Měsíc visel nízko nad cimbuřím, zrál k úplňku. Na hradbách strážní ve zlatých pláštích tiše chodili po svých obchůzkách.

Královské komnaty byly v Maegorově pevnosti, masivní čtvercovité stavbě, která se nacházela v samém srdci Rudé bašty za zdmi dvanáct stop silnými a suchým příkopem osázeným kovovými hroty, v hradě uvnitř hradu. Na stráži u vzdáleného konce mostu přes příkop stál ser Boros Blount, jehož bílá ocelová zbroj přízračně zářila v měsíčním svitu. Uvnitř Ned procházel kolem dalších dvou rytířů Královské gardy; ser Preston Greenfield stál dole u schodiště a ser Barristan Selmy přede dveřmi do královy ložnice. Tři muži v bílých pláštích, pomyslel si se vzpomínkou na svůj sen a proběhlo jím podivné zimomření. Obličej sera Barristana byl bledý jako jeho zbroj. Nedovi stačilo podívat se na něj a hned věděl, že se stalo něco hrozně zlého. Královský majordomus mu otevřel dveře. „Lord Eddard Stark, pobočník krále,“ oznámil,

„Přiveď ho sem,“ ozval se Robertův hlas, podivně zastřený.

Ve dvou krbech na protilehlých koncích místnosti hořely ohně plnící komnatu ponurou rudou září. Horko uvnitř bylo dusivé. Robert ležel na vzdáleném konci ložnice v posteli s nebesy. U postele se skláněl velmistr Pycelle, zatímco lord Renly nepokojně chodil sem a tam před okny se zavřenými okenicemi. Po místnosti pobíhali sluhové, přikládali polena na ohně a svařovali víno. Cersei Lannister seděla na kraji postele vedle svého manžela. Vlasy měla rozcuchané, jakoby od spánku, ale v jejích očích nic ospalého nebylo. Sledovaly Neda, kterému Tomard a Cayn pomáhali přes místnost. Měl pocit, že se pohybuje velmi pomalu, jako by dál prodléval ve snu.

Král na sobě stále měl svoje vysoké jezdecké boty. Ned viděl bláto a stébla trav lnoucí ke kůži tam, kde Robertova chodidla vyčnívala zpod pokrývky, kterou měl hozenou přes sebe. Zelený kabátec ležel na podlaze, rozepnutý a pohozený a jeho látka byla plná rudohnědých skvrn. Místnost páchla kouřem, krví a smrtí. „Nede,“ zašeptal král, když ho uviděl. Jeho obličej byl bledý jako mléko. „Pojď… blíž.“

Jeho muži jej přivedli k posteli. Ned se rukou opřel o její sloupek. Stačilo, aby pohlédl na Robertův obličej a viděl, jak je zle. „Co…?“ začal, s hrdlem staženým.

„Divoký kanec.“ Lord Renly na sobě stále měl loveckou zeleň a jeho plášť byl potřísněný krví.

„Ďábel,“ zachroptěl král. „Moje chyba. Příliš mnoho vína, do horoucích pekel se mnou. Prostě jsem špatně mířil.“

„A kde jste byli vy ostatní?“ zeptal se Ned lorda Renlyho. „Kde byl ser Barristan a Královská garda?“

Renlyho ústa sebou cukla. „Můj bratr mi nařídil, abych se držel stranou a nechal ho kance skolit samotného.“

Eddard Stark nadzvedl pokrývku.

Udělali vše, co bylo v jejich silách, aby ho zavřeli, ale dostatečné pomoci se to nepřibližovalo ani v nejmenším. Ten kanec musel být strašlivým netvorem. Roztrhl krále svým klem od slabin až po prsní bradavku. Vínem nasáklé obvazy, které velmistr Pycelle na ránu přiložil, již byly zčernalé krví a zápach linoucí se z rány byl tak strašlivý, že se Nedovi zvedl žaludek. Nechal pokrývku spadnout zpět.

„Smrdí to,“ řekl Robert. „Zápach smrti, nemysli si, že já to necítím. Ten bastard mě ale zřídil, co? Ale já… já mu to oplatil, Nede.“ Králův úsměv, se zuby rudými krví, byl stejně strašlivý jako jeho rána. „Bodl jsem mu nůž rovnou do oka. Zeptej se jich, že jsem to udělal. Jen se zeptej.“

„Skutečně,“ zamumlal lord Renly. „Přivezli jsme mrtvolu s sebou na hrad, jak můj bratr nařídil.“

„Na hostinu,“ zašeptal Robert. „Teď nás opusťte. Všichni, chci si promluvit s Nedem.“

„Roberte, můj drahý pane…“ začala Cersei,

„Řekl jsem, odejděte,“ trval Robert na svém s náznakem svojí staré prudkosti.

Cersei posbírala svoje sukně i svou hrdost a zamířila ke dveřím. Lord Renly a ostatní ji následovali. Velmistr Pycelle otálel a rozechvělýma rukama králi nabízel pohár husté bílé tekutiny. „Makové mléko, Tvoje Výsosti,“ řekl. „Pij, na zmírnění bolesti,“ Robert mu pohár hřbetem dlaně vyrazil z ruky. „Pryč s tebou. Už brzy budu spát až dost, starý blázne. Ven!“

Když se šoural pryč z místnosti, velmistr Pycelle Neda obdařil zdrceným pohledem.

„Budiž proklat, Roberte,“ řekl mu Ned, když se ocitli o samotě. V noze mu cukalo tak strašlivě, že byl téměř slepý bolestí. Nebo to možná bylo žalem, který zamlžil jeho oči. Posadil se na postel, vedle svého přítele. „Proč vždycky musíš být tak tvrdohlavý?“

„Ech, do pekla s tebou,“ odvětil král drsným hlasem. „Zabil jsem toho bastarda, ne snad?“ Přes oči, kterými si Neda měřil žhnoucím pohledem, mu spadl pramen matných černých vlasů. „To samé bych měl udělat s tebou. Nenecháš člověka ani si v klidu zalovit. Ser Robar mě našel. Prý odjeli stít Gregorovi hlavu. Ošklivé pomyšlení. Ohařovi jsem to raději neřekl. Ať ho překvapí Cersei,“ Jeho smích se změnil ve sténání, když jím projel křečovitý záchvěv bolesti. „Bohové buďte milosrdní,“ mumlal, polykaje své utrpení. „Ta dívka. Daenerys, Je to ještě dítě, měl jsi pravdu… To proto, kvůli té dívce… bohové seslali toho kance… Seslali ho, aby mne potrestal…“ Král se rozkašlal a z úst mu přitom vytekla zpěněná krev. „Špatně, bylo to špatně, já… Je to ještě dítě… Varys, Malíček, dokonce i můj bratr… jsou k ničemu, nikdo mi to neřekl kromě tebe, Nede… jenom ty…“ Zvedl ruku v malátném gestu oslabeném bolestí. „Papír a brk. Tamhle na stole. Piš, co ti budu říkat.“

Ned si uhladil papír na koleně a vzal do ruky brk. „Jak si přeješ, Tvoje Výsosti.“

„Toto je vůle a slovo Roberta z rodu Baratheonů, prvního svého jména, krále Andalů a toho ostatního, napiš tam všechny ty zatracené tituly, vždyť víš, jak jdou po sobě. Tímto nařizuji Eddardovi z rodu Starků, lordovi Zimohradu a pobočníkovi krále, zastávat úřad lorda regenta a protektora říše po mé… po mé smrti… Aby vládl namísto… namísto mne, dokud můj syn Joffrey nedosáhne patřičného věku…“

„Roberte…“ Joffrey není tvůj syn, chtělo se mu říci, ale ta slova z něj ne a ne vyjít. Do Robertova obličeje bylo vepsáno příliš mnoho agónie, než aby mu mohl ubližovat ještě víc. Ned tedy sklonil hlavu a psal dál, ale tam, kde král řekl „můj syn Joffrey“, napsal místo toho „můj dědic“. Ta malá lest mu navodila pocit podlosti a nečestného jednání. Lži, které říkáme pro lásku, pomyslel si. Ať mně bohové odpustí. „Co ještě chceš, abych napsal?“

„Napiš… cokoli je zapotřebí. Ochraňujte a braňte, bohové staří i noví, znáš ta slova. Piš. Já to podepíšu. Až zemřu, předložíš to radě.“

„Roberte,“ řekl mu Ned hlasem zastřeným žalem, „tohle nesmíš udělat, neumírej, prosím. Říše tě potřebuje.“

Robert ho vzal za ruku, jeho prsty ji prudce stiskly. „Ty jsi… tak špatný lhář, Nede Starku,“ řekl skrze bolest. „Říše… říše ví, jaký jsem mizerný král. Stejně špatný jako Aerys, bohové ušetřte mne.“

„Ne,“ řekl Ned svému umírajícímu příteli, „ne tak špatný jako Aerys, Tvoje Výsosti. Ani zdaleka ne tak špatný jako Aerys.“

Robertovi se podařilo vykouzlit na tváři mírný rudý úsměv. „Alespoň budou říkat, že tu poslední věc… jsem udělal dobře. Teď budeš vládnout ty. Budeš to břímě nenávidět ještě víc než já, ale vládnout budeš dobře. Už jsi skončil s tím psaním?“

„Ano, Tvoje Výsosti,“ Ned podal Robertovi papír. Král naslepo naškrábal svůj podpis, zanechal na papíru krvavou šmouhu. „Při zapečetění by měli být přítomni svědkové.“

„Podávejte kance na mojí pohřební hostině,“ zalapal Robert po dechu. „S jablkem v tlamě, s kůží vypečenou dokřupava. Snězte toho bastarda. A dávejte si pozor, ať se jím nezadusíte. Slib mi to, Nede.“

„Slibuji,“ Slib mi to, Nede, zasténal Lyannin hlas v ozvěně.

„Ta dívka,“ řekl král. „Daenerys. Nechte ji žít. Pokud můžeš, jestli není… příliš pozdě… Promluv s nimi… s Varysem a Malíčkem… Nedopusť, aby ji zabili. A pomoz mému synovi, Nede. Postarej se, aby byl lepší, než jsem byl já.“ Zamrkal. „Bohové, smilujte se.“

„Smilují se, můj příteli,“ řekl Ned. „Smilují.“

Král zavřel oči a zdálo se, že odpočívá. „Zabitý prasetem,“ zamumlal. „Nejraději bych se tomu smál, ale moc to bolí.“

Ned se nesmál. „Mám je zavolat zpátky?“

Robert mírně přikývl. „Jak chceš. Bohové, proč je tady najednou taková zima!“ Služebnictvo se přiřítilo zpátky a utíkalo přiložit do krbů. Královna odešla do svých komnat; alespoň to bylo malou úlevou. Pokud by měla krapet rozumu, Cersei by sebrala děti a ještě před svítáním by uprchla, pomyslel si Ned. Už tak se tady zdržuje příliš dlouho.

Nezdálo se, že králi Robertovi chybí. Povolal svého bratra Renlyho a velmistra Pycelleho, aby byli svědky, když otiskl svoji pečeť do horkého žlutého vosku, který Ned nakapal na jeho dopis. „Teď mi dejte něco proti bolesti a nechte mne v klidu zemřít.“

Velmistr Pycelle mu spěšně namíchal další nápoj z makového mléka. Tentokrát král pil hltavě. Když prázdný pohár odložil stranou, jeho černý vous byl potřísněn hustými bílými kapkami. „Budou se mi zdát sny?“

„Budou, můj pane,“ ujistil ho Ned.

„Dobrá,“ řekl s úsměvem. „Předám Lyanně tvoji lásku, Nede. Postarej se za mě o moje děti.“

Ta slova se zařízla do Nedových útrob jako nůž. Na okamžik byl v koncích. Nebyl schopen přinutit sám sebe ke lži. Pak si vzpomněl na bastardy: maličkou Barru u prsu její matky, na Myu v Údolí, na Gendryho u jeho pece a na všechny ostatní. „Postarám se… o tvoje děti, jako by byly moje vlastní.“ řekl pomalu.

Robert přikývl a zavřel oči, Ned pozoroval svého starého přítele, jak zvolna klesá do polštářů, když makové mléko smývalo bolest z jeho obličeje. Spánek si ho vzal.

Velmistr Pycelle přešel k Nedovi a těžké články jeho řetězu tiše zacinkaly. „Udělám všechno, co bude v mých silách, můj pane, ale v ráně je sněť. Trvalo to dva dny, než ho sem dopravili. Než jsem ho uviděl, bylo již příliš pozdě. Mohu zmírnit utrpení Jeho Výsosti, ale uzdravit ho teď mohou jen bohové.“

„Jak dlouho?“ zeptal se Ned.

„Podle všech známek nyní již měl být mrtvý. Nikdy jsem neviděl člověka lpět tak zuřivě na životě.“

„Můj bratr byl vždycky silný,“ řekl lord Renly. „Ne snad moudrý, ale silný to ano.“ V dusivém horku komnaty se na jeho čele perlily kapky potu. Mohl by být Robertovým duchem, když tam tak stál, mladý, snědý a pohledný. „Zabil toho kance. Střeva mu klouzala ven z břicha, a přesto se mu podařilo zabít ho.“ Jeho hlas byl plný údivu.

„Robert nikdy nebyl mužem, který by opouštěl bitevní pole, pokud nepřítel stojí na nohou,“ přitakal Ned.

Venku přede dveřmi ser Barristan Selmy tiše střežil věžní schodiště. „Mistr Pycelle dal Robertovi makové mléko,“ řekl mu Ned. „Dohlédni na to, aby nikdo nerušil jeho odpočinek bez mého svolení.“

„Stane se, jak poroučíš, můj pane.“ Ser Barristan vypadal starší než na svoje roky. „Nesplnil jsem svoji svatou povinnost.“

„Dokonce ani ten nejvěrnější rytíř nedokáže krále ochránit proti němu samotnému,“ namítl Ned. „Robert miloval hon na kance. Viděl jsem ho skolit jich tisíc.“ Vždycky stál na místě, aniž by jedinkrát ucukl, s nohama rozkročenýma, zapřený, s velkým kopím v ruce, a mnohdy kance, který proti němu vyrazil, častoval kletbami a nadávkami, čekal až do poslední možné vteřiny, dokud zvíře nebylo takřka u něho, než je zabil jediným jistým, divokým výpadem. „Nikdo nemohl tušit, že tenhle bude znamenat jeho smrt.“

„Jsi laskavý, že to říkáš, lorde Eddarde.“

„Král sám to taky říkal. Obviňoval víno.“

Bělovlasý rytíř znaveně přikývl. „Jeho Výsost málem padala ze sedla, než se nám podařilo vyhnat kance z jeho pelechu, a přesto nám nařídila, abychom se všichni drželi stranou.“

„Napadlo mě, sere Barristane,“ zeptal se Varys tiše, „kdo dal králi to víno?“

Ned neslyšel eunucha přicházet, ale když se ohlédl, byl tam. Měl na sobě černou sametovou róbu, která splývala až na podlahu a jeho obličej byl čerstvé napudrovaný.

„To víno bylo z králova vlastního měchu,“ odpověděl ser Barristan.

„Jenom jeden měch? Lov je přece žíznivá práce.“

„Nepočítal jsem je. Bylo jich víc než jeden, to vím s jistotou. Jeho panoš mu nosil čerstvý měch, kdykoli o to král požádal.“

„Jak poslušný chlapec,“ řekl Varys, „když se tak pohotově staral o to, aby jeho král nepostrádal osvěžení.“

Ned pocítil hořkou chuť v ústech. Vzpomněl si na dva světlovlasé chlapce, které Robert poslal hledat napínák hrudního plátu k brnění. Král ten příběh toho večera vyprávěl každému na hostině a smál se přitom, až se celý třásl. „Který panoš?“

„Ten starší,“ odpověděl ser Barristan. „Lancel.“

„Znám toho chlapce poměrně dobře,“ řekl Varys. „Silný hoch, syn sera Kevana Lannistera, synovec lorda Tywina a bratranec královny. Doufám, že ten milý sladký mladík z toho neobviňuje sám sebe. Děti bývají v nevinnosti mládí tak zranitelné, jak si dobře vzpomínám.“

Varys určitě byl někdy mladý. Ned však pochyboval o tom, že kdy byl nevinný. „Když už mluvíš o dětech. Robert změnil názor ohledně Daenerys Targaryen. Jakékoli přípravy jste vykonali, chci, abyste je zrušili. Okamžitě.“

„Běda!“ vyhrkl Varys. „Okamžitě je možná příliš pozdě. Obávám se, že ptáčkové již odletěli. Ale udělám, co budu moct, můj pane. S tvým svolením.“ Uklonil se a zamířil dolů po schodišti. Jeho trepky s měkkými podrážkami při sestupu tiše šeptaly proti kameni.

Cayn a Tomard pomáhali Nedovi přes most, když se z Maegorovy pevnosti vynořil lord Renly. „Lorde Eddarde,“ zavolal za Nedem, „okamžik, kdybys byl tak laskav.“

Ned se zastavil. „Jak si přeješ.“

Renly přešel k němu. „Pošli svoje muže pryč.“ Setkali se uprostřed mostu, se suchým příkopem pod nimi. Měsíční světlo zalévalo stříbrem kruté hrany hrotů, které lemovaly jeho koryto.

Ned jim pokynul. Tomard a Cayn sklonili hlavy a uctivě se vzdálili. Lord Renly obezřetně pohlédl na sera Borose na vzdáleném konci mostu a na sera Prestona u dveří za nimi. „Ten dopis.“ Naklonil se blíž. „Bylo to regentství? Jmenoval tě můj bratr protektorem?“ Nečekal na odpověď. „Můj pane, mám třicet mužů ve své osobní stráži a kromě toho spoustu přátel, rytíře a lordy. Dej mi hodinu a svěřím ti do rukou stovku mečů.“

„A co budu se stovkou mečů dělat, můj pane?“

„Udeříš! Teď, zatímco hrad spí.“ Renly znovu pohlédl na sera Borose a ztišil hlas v naléhavý šepot. „Musíme Joffreyho oddělit od jeho matky a zmocnit se ho. Protektor či ne, muž, který vládne rytířům, vládne celému království. Mohli bychom se zmocnit také Myrcelly a Tommena. Jakmile budeme mít její děti, Cersei se nám neodváží vzdorovat. Rada potvrdí tvoje jmenování lordem protektorem a Joffreyho udělá tvým svěřencem.“

Ned ho chladně pozoroval. „Robert ještě není mrtvý. Bohové ho možná ušetří. Pokud ne, svolám radu, aby si vyslechla jeho poslední slova a zvážila otázku nástupnictví, ale v žádném případě nezneuctím jeho poslední hodiny na tomto světě proléváním krve v jeho síních a odvlékáním jeho vystrašených dětí z jejich postelí.“

Lord Renly o krok couvl, napnutý jako tětiva luku. „Každý okamžik, o který to odkládáš, poskytuje Cersei čas, aby mohla jednat. Než Robert zemře, bude možná příliš pozdě… pro nás oba!“

„V tom případě bychom se měli modlit, aby Robert nezemřel.“

„V to můžeme sotva doufat,“ namítl Renly.

„Někdy bohové bývají milosrdní.“

„Lannisterové ale nebývají.“ Lord Renly se otočil a zamířil po mostě zpátky přes příkop k věži, kde jeho bratr ležel na smrtelném loži.

Než se Ned vrátil do svých komnat, cítil se unavený a zarmoucený, ale odebrat se zpátky na lůžko nepřicházelo v úvahu, ne teď. Když hraješ hru o trůny, buď zemřeš, nebo zvítězíš, řekla mu Cersei Lannister v božím háji. Zjistil, že přemýšlí o tom, zda učinil dobře, když nabídku lorda Renlyho odmítl. Na podobné intriky neměl žaludek a ohrožování nevinných dětí bylo nečestné, a přesto… kdyby se Cersei rozhodla, že raději bude bojovat, místo aby uprchla, stovka Renlyho mečů by se mu mohla hodit a možná ještě další.

„Chci Malíčka,“ řekl Caynovi. „Pokud nebude ve svých komnatách, vezmi tolik mužů, kolik budeš moct, a prohledejte každou putyku a nevěstinec v Králově přístavišti, dokud ho nenajdete. Do svítání ho přiveďte sem ke mně.“ Cayn se uklonil a odešel a Ned se otočil k Tomardovi. „Větrná čarodějnice vyplouvá s večerním přílivem. Už jsi vybral doprovod?“

„Deset mužů, s Portherem jako velitelem.“

„Dvacet a budeš jim velet ty,“ řekl Ned. Porther byl statečný muž, ale svéhlavý. Chtěl, aby nad jeho dcerami držel stráž někdo spolehlivější a rozumnější.

„Jak si přeješ, můj pane,“ řekl Tom. „Nemohu říct, že bych byl smutný, mám-li toto místo opustit. Chybí mi moje žena.“ „Až vyrazíte na sever, budete plout blízko Dračího kamene. Potřebuji, abys ode mne doručil dopis.“

Tom se tvářil vystrašeně. „Do Dračího kamene, můj pane?“

Ostrovní pevnost Targaryenů měla zlou pověst.

„Vyřiď kapitánu Qosovi, aby zvedl moji zástavu, jakmile připluje na dohled od ostrova. Možná budou vůči neočekávaným návštěvníkům obezřetní. Pokud se bude zdráhat, nabídni mu, cokoli bude zapotřebí. Dám ti dopis, který je třeba vložit do ruky lorda Stannise Baratheona. Nikoho jiného. Ani jeho majordoma, ani kapitána jeho stráží, ani jeho ženy, pouze do ruky lorda Stannise samotného.“

„Jak poroučíš, můj pane.“

Když se Tomard vzdálil, lord Eddard Stark zůstal sedět na místě s očima upřenýma do plamene svíce, která hořela na stolku vedle něho. Na okamžik jej přemohl žal. Netoužil po ničem jiném než odebrat se do božího háje, pokleknout před stromem srdce a modlit se za život Roberta Baratheona, který mu byl víc než bratrem. Lidé si pak budou šeptat, že Eddard Stark zradil přátelství svého krále a vydědil jeho syny; mohl jen doufat, že bohové to budou umět nějak zařídit a že Robert se v říši za hrobem dozví, jak to opravdu bylo.

Vyndal ze své tuniky králův poslední dopis. Ruličku křehkého bílého pergamenu zapečetěnou zlatým voskem, s několika krátkými slovy a krvavou šmouhou. Jak malý rozdíl mezi vítězstvím a porážkou, mezi životem a smrtí.

Vyndal nový list papíru a namočil do kalamáře svůj brk.

Jeho Výsost, Stannis z rodu Baratheona, napsal. Než obdržíte tento dopis, váš bratr Robert, který byl uplynulých patnáct let naším králem, bude mrtev. Byl zraněn divokým kancem při lovu v královském lese…

Když se jeho ruka zastavila a on pohlédl na to, co dosud napsal, měl pocit, jako by se písmena na papíře svíjela a kroutila jako hádci. Lord Tywin a ser Jaime nebyli muži, kteří by se s potupou pokorně smířili; raději budou bojovat, než by se dali na útěk. Nebylo pochyb o tom, že lord Stannis je po vraždě Jona Arryna opatrný, ale bylo nevyhnutelné, aby okamžitě a se všemi svými muži připlul do Králova přístaviště, než do něj stačí se svým vojskem napochodovat Lannisterové. Ned každé slovo volil s velkou péčí. Když byl hotov, podepsal dopis Eddard Stark, pán Zimohradu, pobočník krále a protektor říše, vysušil papír, složil jej nadvakrát a rozehřál nad plamenem svíce pečetní vosk.

Moje regentství bude krátké, uvažoval, zatímco vosk měkl. Nový král si vybere svého vlastního pobočníka. On sám bude volný a bude moci odejít domů. Pomyšlení na Zimohrad mu vykouzlilo úsměv na tváři. Chtěl znovu slyšet Branův smích, vyjet si s Robbem na lov se sokoly, pozorovat Rickona, jak si hraje. Chtěl odplout do spánku beze snů na svém vlastním loži, s rukama pevně objímajícíma svou paní. Catelyn.

Cayn se vrátil, když tiskl pečeť se zlovlkem do měkkého bílého vosku. Desmond byl s ním a mezi nimi Malíček. Ned svým strážným poděkoval a poslal je pryč.

Lord Petyr byl oděný v tmavě modré sametové tunice s nabíranými rukávy a jeho stříbrný pláštík byl vzorovaný drozdy. „Předpokládám, že bych ti měl poblahopřát,“ řekl, když se posadil.

Ned se zamračil. „Král leží zraněn a blízko smrti.“

„Já vím,“ řekl Malíček. „Také vím, že tě Robert jmenoval protektorem říše.“

Nedovy oči zalétly ke královu dopisu na stole vedle něho, na okamžik ulpěly na neporušené pečeti. „A jak je možné, že to víš, můj pane?“

„Varys na to narážel,“ řekl Malíček, „a ty jsi to právě potvrdil.“

Nedova ústa se zkřivila hněvem. „Budiž proklat Varys i ti jeho ptáčkové. Catelyn mluvila pravdu, ten muž ovládá nějaké temné umění. Nedůvěřuji mu.“

„Výborně. Učíš se.“ Malíček se naklonil kupředu. „Přesto bych se s tebou vsadil, že jsi mne sem nepřivlekl uprostřed noci proto, aby ses se mnou bavil o eunuchovi,“

„Ne,“ připustil Ned. „Znám tajemství, kvůli kterému byl zavražděn Jon Arryn. Robert po sobě nezanechá žádného pravoplatného dědice. Joffrey a Tommen jsou bastardi Jaimeho Lannistera, narození z cizoložného spojení s královnou.“

Malíček zvedl obočí. „Šokující.“ řekl tónem, který naznačoval, že vůbec není šokován. „To děvče taky? Nepochybně. Takže když král zemře…“ „Trůn po právu přechází na lorda Stannise, staršího z Robertových dvou bratrů.“

Lord Petyr si hladil svoji špičatou bradku, když o celé věci přemýšlel. „Vypadá to tak. Pokud ovšem…“

„Pokud ovšem, můj pane? O tom nemůže být pochyb. Stannis je pravoplatným dědicem trůnu a na tom nelze nic změnit.“

„Stannis trůn nemůže převzít bez tvé pomoci. Pokud jsi moudrý, zajistíš, aby se následníkem trůnu stal Joffrey.“

Ned ho obdařil kamenným pohledem. „To nemáš ani kapku cti?“

„Och, kapku určitě,“ odpověděl Malíček nenuceně. „Vyslechni mne. Stannis není ani tvůj, ani můj přítel. Dokonce ani jeho bratři ho nemají příliš v lásce. Ten muž je jako železo, tvrdý a neústupný. Dá nám nového pobočníka a novou radu, to je jisté. Nepochybně ti poděkuje za to, že mu dáváš korunu, ale rád tě za to mít nebude. A jeho nástup na trůn bude znamenat válku. Stannis na něm nebude moct pokojně sedět, dokud Cersei a její bastardi nebudou mrtví. Myslíš, že lord Tywin bude sedět s rukama v klíně, zatímco jeho dceři budou měřit hlavu, aby ji mohli nabodnout na kůl? Casterlyova skála povstane a nebude sama. Robert v sobě nalezl schopnost odpouštět mužům, kteří sloužili králi Aerysovi, pokud mu odpřisáhli věrnost. Stannis odpouštět neumí. Nezapomněl na obléhání Bouřlivého konce a nezapomněli na to ani lordi Tyrell a Redwyne. Každý muž, který bojoval pod dračí zástavou nebo povstal s Balonem Greyjoyem, bude mít důvod k obavám. Posaď Stannise na Železný trůn a ujišťuji tě, že říše bude krvácet.

Nyní pohlédni na druhou stranu mince. Joffreymu je teprve dvanáct a Robert svěřil regentství tobě, můj pane. Jsi pobočník krále a protektor říše. Moc patří tobě, lorde Starku. Jediné, co je zapotřebí, je natáhnout ruku a vzít si ji. Sjednej mír s Lannistery. Osvoboď Skřeta. Ožeň Joffreyho se svojí Sansou. Svoji mladší dceru provdej za prince Tommena a svého dědice za princeznu Myrcellu. Bude to trvat celé čtyři roky, než Joffrey dospěje. Do té doby k tobě bude vzhlížet jako ke svému druhému otci, a pokud ne, nu… čtyři roky, to je dlouhá doba, můj pane, dost dlouhá na to, aby ses mohl zbavit lorda Stannise. Pak, kdyby se ukázalo, že Joffrey působí problémy, můžeme odhalit jeho malé tajemství a dosadit na trůn Renlyho.“ „My?“ opakoval Ned.

Malíček pokrčil rameny. „Potřebuješ někoho, kdo s tebou bude tvoje břímě sdílet. Ujišťuji tě, že moje cena by byla z těch nejskromnějších.“

„Tvoje cena.“ Nedův hlas byl ledový. „Lorde Baeliši, to, co mi zde navrhuješ, je zrada.“

„Jen když prohrajeme.“

„Zapomínáš,“ řekl mu Ned. „Zapomínáš na Jona Arryna. Zapomínáš na Joryho Cassela. A zapomínáš na tohle.“ Vytáhl dýku a položil ji na stůl mezi ně; dýku z dračí kosti a valyrijské oceli, ostrou jako rozdíl mezi správným a špatným, mezi pravdou a lží, mezi životem a smrtí. „Poslali svého člověka, aby podřízl mému synovi hrdlo, lorde Baeliši.“

Malíček si povzdechl. „Obávám se, že jsem skutečně zapomněl, můj pane. Prosím tě o prominutí. Na okamžik jsem zapomněl, že mluvím se Starkem.“ Jeho ústa sebou cukla. „Takže to bude Stannis a válka?“

„Jinou možnost nemáme. Stannis je pravoplatný dědic.“

„Nemám v povaze hádat se s lordem protektorem. Co bys ze mne v tom případě měl? Zajisté ne moji moudrost.“

„Vynasnažím se ze všech sil, abych na tu tvoji… moudrost zapomněl,“ řekl Ned znechuceně. „Zavolal jsem tě sem, abych tě požádal o pomoc, kterou jsi přislíbil Catelyn. Tohle je nebezpečná doba pro nás všechny. Robert mne jmenoval protektorem, to je pravda, ale v očích světa je Joffrey stále jeho synem a dědicem. Královna má tucet rytířů a stovku zbrojnošů, kteří udělají, cokoli jim přikáže… Dost, aby přemohli to, co zbývá z mé domácí stráže. A podle všeho, co vím, její bratr Jaime možná právě teď, zatímco spolu mluvíme, směřuje do Králova přístaviště, s lannisterskou armádou za zády.“

„Zatímco ty jsi bez armády.“ Malíček si pohrával s dýkou ležící na stole, pomalu ji roztáčel prstem. „Mezi lordem Renlym a Lannistery je pramálo lásky. Bronzový Yohn Royce, ser Balon Swann, ser Loras, lady Tanda, dvojčata Redwynovy… Každý z nich má tady u dvora družinu rytířů a zbrojnošů, co jim přísahali věrnost.“

„Renly má ve své osobní stráži třicet mužů a ti ostatní ještě méně. To nestačí, dokonce i kdybych si mohl být jistý, že mne všichni podpoří. Potřebuji zlaté pláště. Městská hlídka má dva tisíce mužů, kteří přísahali, že budou chránit hrad, město a králův klid.“

„Ach, ale když královna prohlásí za krále jednoho a pobočník druhého, čí mír budou ochraňovat?“ Lord Petyr cvrnkal do dýky prstem, roztáčel ji na místě. Dokola a dokola se točila a chvěla se přitom. Když se konečně zastavila, její čepel mířila na Malíčka. „Nu, tady je tvoje odpověď,“ řekl s úsměvem. „Jdou za tím, kdo je platí.“ Opřel se v křesle a bezostyšně pohlédl Nedovi do tváře šedozelenýma očima, ve kterých zářila posměvačná světýlka. „Ty tu svoji čest nosíš jako zbroj, Starku. Myslíš si, že tě ochrání, jenomže ona tě místo toho táhne ke dnu a znesnadňuje ti veškerý pohyb. Jen se nad sebou zamysli. Ty víš, proč jsi mne sem zavolal. Víš, oč mne chceš požádat, abych udělal. Víš, proč je to třeba vykonat, jenomže je to nečestné, a tak ti slova váznou v hrdle.“

Ned měl krk ztuhlý napětím. Na okamžik byl tak rozzuřený, že se neodvažoval promluvit.

Malíček se dal do smíchu. „Měl bych tě přinutit říct to, ale to by bylo kruté, takže buď bez obav, můj dobrý pane. Kvůli lásce, kterou chovám ke Catelyn, se ihned odeberu za Janosem Slyntem a zajistím, že Městská hlídka bude tvoje. Šest tisíc zlaťáků by mělo stačit. Třetina bude pro velitele, třetina pro důstojníky, třetina pro muže. Možná bychom si je koupili i za polovinu té částky, ale já raději nic neponechávám náhodě.“ S úsměvem zvedl dýku a podal ji Nedovi, rukojetí napřed.

JON

Jon právě snídal jablečné koláče a krvavou klobásu, když na lavici vedle něho ztěžka dosedl Samwell Tarly. „Byl jsem předvolán do septa,“ řekl mu Sam vzrušeným šeptem. „Převeleli mne z výcviku. Mám se stát bratrem, stejně jako vy ostatní. Věřil bys tomu?“

„Ne, opravdu?“

„Opravdu. Budu pomáhat mistru Aemonovi v knihovně a s ptáky. Potřebuje někoho, kdo umí číst a psát dopisy.“

„V tomhle jsi skutečně dobrý,“ řekl Jon s úsměvem.

Sam se nervózně rozhlédl kolem. „Není už načase jít? Nerad bych tam přišel pozdě, aby si to náhodou nerozmysleli.“ Když přecházeli plevelem zarostlé nádvoří, málem poskakoval radostí. Den byl teplý a slunečný a dolů po Zdi stékaly potůčky vody, takže se zdálo, jako by led jiskřil a svítil.

Velký krystal uvnitř septa zachycoval ranní světlo, které pronikalo jižně směřujícím oknem, a rozkládal je do barevné duhy na oltáři. Když Sama spatřil Pyp, otevřel ústa a Žába rýpl Grenna do žeber, ale nikdo se neodvážil říci ani slovo. Septon Celladar mával kadidelnicí, plnil vzduch vonným kouřem, který Jonovi připomněl malé septum lady Stark na Zimohradu. Pro tentokrát septon výjimečně vypadal střízlivě.

Jako jeden muž se dostavili vysocí důstojníci: mistr Aemon opírající se o Clydase, ser Alliser s chladnýma očima a vážnou tváří, lord velitel Mormont, vyšňořený v černém vlněném kabátci s postříbřenými sponami ve tvaru medvědího drápu. Za nimi stáli představení tří řádů: rudolící lord majordomus Bowen Marsh, první stavitel Othell Yarwick a ser Jaremy Rykker, který v nepřítomnosti Benjena Starka velel průzkumníkům.

Mormont stál před oltářem, s duhou zářící na širokém holém čele. „Přišli jste sem k nám jako psanci,“ začal, „jako pytláci, násilníci, dlužníci, zabijáci a zloději. Přišli jste k nám jako děti. Přišli jste k nám sami, v řetězech, bez přátel a beze cti, přišli jste k nám bohatí a přišli jste k nám chudobní. Někteří z vás nesou jména hrdých rodů. Jiní mají jenom jména bastardů nebo vůbec žádná. Na ničem z toho nezáleží. To všechno je teď minulostí. Na Zdi jsme všichni z jednoho rodu.

Večer, až slunce zapadne a my budeme čelit přicházející noci, složíte svoje přísahy. Od toho okamžiku budete přísahajícími bratry Noční hlídky. Vaše zločiny budou vymazány, vaše dluhy odpuštěny. Stejně musíte vymazat svoje předchozí závazky, odložit stranou své spory, zapomenout na stará zla a také staré lásky. Zde začnete úplně nanovo.

Muž Noční hlídky žije svůj život pro říši. Ne pro krále nebo nějakého lorda, ne pro čest toho rodu či onoho, ne pro zlato či slávu nebo pro lásku ženy, ale pro říši a všechen lid v ní. Muž Noční hlídky se nikdy neožení se ženou a nezplodí žádné syny. Naší manželkou je povinnost. Naší milenkou je čest. A vy jste jedinými syny, které kdy budeme znát.

Naučili jste se slova přísahy. Zamyslete se pečlivě předtím, než je odříkáte, protože jakmile se jednou dáte k černým, neexistuje cesta zpět. Trestem za dezerci je smrt.“ Starý medvěd se na chvíli odmlčel, pak se zeptal: „Jsou mezi vámi někteří, kteří by si přáli opustit naši společnost? Pokud ano, odejděte nyní, nikdo si o vás nebude myslet nic zlého.“

Žádný z chlapců se nepohnul.

„Dobrá tedy,“ řekl Mormont. „Svoje přísahy odříkáte zde po západu slunce, před septonem Celladarem a představeným vašeho řádu. Vyznává některý z vás víru ve staré bohy?“

Jon vstal. „Já, pane.“

„Předpokládám, že budeš chtít svoje slova odříkat před stromem srdce, tak jak to udělal tvůj strýc.“ „Ano, můj pane,“ odpověděl Jon. Bohové v septu s ním neměli nic společného; žilami Starků protékala krev Prvních lidí.

Slyšel Grenna za sebou zašeptat: „Tady žádný boží háj není. Nebo je? Nikdy jsem tu žádný neviděl.“

„Ty bys neviděl ani stádo praturů, dokud by tě neušlapali ve sněhu,“ zašeptal mu Pyp v odpověď.

„Uviděl bych je,“ odporoval mu Grenn. „Uviděl bych je už z dálky.“

Mormont sám potvrdil Grennovy pochybnosti. „Černý hrad nemá žádný boží háj. Za Zdí stojí začarovaný hvozd, tak jako tam stál na Úsvitu věků, dlouho předtím, než Andalové převezli Sedm přes úzké moře. Svoje bohy můžeš uctít v háji čarostromů, který se nalézá polovinu ligy od tohoto místa.“

„Můj pane.“ Ten hlas přiměl Jona udiveně se otočit dozadu. Stál tam Samwell Tarly. Tlustý chlapec si otřel zpocené ruce o tuniku. „Mohl bych… mohl bych tam jít taky? Odříkat svoje slova u stromu srdce?“

„Copak rod Tarlyů také vyznává víru ve staré bohy?“ divil se Mormont.

„Ne, můj pane,“ odpověděl Sam tenkým, nervózním hlasem. Jon věděl, že z vysokých důstojníků má hrůzu a ze Starého medvěda především. „Dostal jsem jméno ve světle Sedmi v septu na Parožnatém vrchu, stejně jako můj otec a jeho otec a všichni Tarlyové po tisíc let.“

„Proč bys měl zavrhovat bohy svého otce a svého rodu?“ divil se ser Jaremy Rykker.

„Mým rodem je teď Noční hlídka,“ odpověděl Sam. „Sedm nikdy neodpovědělo na moje modlitby. Možná, že staří bohové to udělají.“

„Jak si přeješ, chlapče,“ souhlasil Mormont. Sam se opět posadil, stejně jako Jon. „Každého z vás jsme umístili do řádu, jak to odpovídá našim potřebám a vaší síle, odvaze a dovednostem.“ Bowen Marsh postoupil kupředu a podal mu list papíru. Lord velitel jej rozvinul a začal číst. „Halder, ke stavitelům,“ začal. Halder stroze přikývl na souhlas. „Grenn, k průzkumníkům. Albett, ke stavitelům. Pypar, k průzkumníkům.“ Pyp pohlédl přes ostatní na Jona a zahýbal ušima. „Samwell, k majordomům.“ Sam si vydechl úlevou a otřel si čelo kouskem hedvábí. „Matthar, k průzkumníkům. Dareon, k majordomům. Todder, k průzkumníkům. Jon, k majordomům.“

K majordomům! Jon na okamžik nevěřil svým uším. Mormont to určitě přečetl špatně. Začal vstávat, otevírat ústa, aby jim řekl, že došlo k omylu, ale pak uviděl sera Allisera, jak ho pozoruje, očima lesklýma jako dvě vločky obsidiánu, a najednou vše pochopil.

Starý medvěd sroloval papír. „Vaši představení vám vysvětlí vaše povinnosti. Ať vás bohové ochraňují, bratři.“ Lord velitel se jim napolo uklonil a odešel. Ser Alliser odešel s ním, se slabým úsměvem na tváři, Jon nikdy předtím neviděl zbrojmistra vypadat tak potěšeně.

„Průzkumníci ke mně,“ zvolal ser Jaremy Rykker, jakmile odešli. Když Pyp pomalu vstával, hleděl přitom na Jona. Jeho uši byly červené. Grenn, s širokým úsměvem na tváři, si zřejmě zatím vůbec neuvědomil, že něco není v pořádku. Matt a Žába přešli k nim a všichni následovali sera Jaremyho ven ze septa.

„Stavitelé,“ zvolal Othell Yarwyck s širokánskou čelistí. Halder a Albett se k němu připojili,

Jon se nevěřícně rozhlédl kolem sebe. Slepé oči mistra Aemona byly zvednuty ke světlu, které neviděl, Septon rozestavoval krystaly po oltáři. Jenom Sam a Dareon zůstali sedět na lavicích; tlustý chlapec, zpěvák… a on.

Lord majordomus Bowen Marsh si zamnul svoje buclaté ruce. „Samwelle, ty budeš pomáhat mistru Aemonovi s ptáky a v knihovně. Chett odchází do psince, kde se bude starat o psy. Budeš s mistrem sdílet jeho vlastní celu, abys mu byl nablízku ve dne v noci. Věřím, že se o něho dobře postaráš. Je velmi starý a má pro nás nesmírnou cenu.

Dareone, řekli mi, že jsi zpíval u stolů mnoha urozených pánů a dělil se s nimi o maso a medovinu. Posíláme tě do Východní hlídky. Možná se ti bude zamlouvat být pomocníkem Cottera Pykea, když připlují obchodovat kupecké galéry. Za nasolené hovězí a nakládané ryby platíme příliš draze a kvalita olivového oleje, který dostáváme, je poslední dobou otřesná. Vyřiď to Borcasovi, až tam přijedeš, a on tě zaměstná mezi příjezdy lodí.“

Marsh se s úsměvem otočil k Jonovi. „Jone, tebe si lord velitel Mormont vyžádal za svého osobního majordoma. Budeš spát v cele pod jeho komnatami, ve věži lorda velitele.“

„A to budou všechny moje povinnosti?“ zeptal se Jon ostře. „Budu lorda velitele obsluhovat při jídle, pomáhat mu zapínat si šaty, nosit horkou vodu do jeho lázně?“

„Zajisté.“ Marsh se při Jonově tónu zamračil. „A budeš doručovat jeho vzkazy, udržovat oheň v jeho komnatách, převlékat mu denně povlečení a prostěradla a dělat všechno ostatní, co po tobě lord velitel bude chtít.“

„Považujete mne za služebníka?“

„Ne,“ odpověděl mistr Aemon ze zadní části septa. Clydas mu pomohl vstát. „Považovali jsme tě za muže Noční hlídky, ale možná jsme se mýlili…“

Jon by se nejraději otočil a rozběhl se pryč. Očekává se od něj, že bude po zbytek života stloukat máslo a šít kabátce jako nějaká děvečka. „Mohu jít?“ zeptal se strnule.

„Jak si přeješ,“ odpověděl Bowen Marsh.

Dareon a Sam odešli s ním. V tichosti sešli na nádvoří. Venku Jon pohlédl na Zeď lesknoucí se ve slunci, na tající led plazící se dolů z výšky ve stovce teninkých prstů. Měl takový vztek, že by ji nejraději celou zboural a svět by byl odsouzen k zániku.

„Jone,“ řekl Samwell Tarly vzrušeně. „Počkej. Copak nevidíš, jak se chováš?“

Jon se k němu pln hněvu otočil. „Vidím ten zatracený úsměv sera Allisera, to je jediné, co vidím. Chtěl mne zahanbit a podařilo se mu to.“

Dareon se na něj podíval. „Místo majordoma je dobré akorát tak pro mne a pro tebe, Same, ale ne pro lorda Sněha.“

„Umím to s mečem a na koni lépe než vy všichni dohromady,“ odsekl mu Jon. „To není spravedlivé.“

„Spravedlivé?“ Dareon se ušklíbl. „Ta dívka na mě čekala, nahá jako v den, kdy se narodila. Protáhla mě k sobě oknem a ty mi tu povídáš o spravedlnosti!“ Odešel pryč.

„Na tom, že jsi majordomem, není nic, za co by ses měl stydět,“ řekl Sam.

„Ty myslíš, že jsem chtěl strávit zbytek života praním nohavic nějakého starce?“

„Ten stařec je lordem velitelem Noční hlídky,“ připomněl mu Sam. „Budeš s ním ve dne v noci. Ano, budeš mu nalévat víno a starat se o to, aby měl čerstvé povlečení v posteli, ale také budeš přijímat jeho dopisy a pomáhat mu při poradách. Budeš jeho panošem v bitvě. Budeš mu tak blízko jako jeho stín. Budeš vědět všechno, budeš všeho součástí… a lord majordomus řekl, že Mormont o tebe sám požádal!

Když jsem byl malý, můj otec trval na tom, abych s ním byl v audienční síni pokaždé, když pořádal slyšení. Když jel do Vysoké zahrady, aby poklekl před lordem Tyrellem, přinutil mne jet s ním. Později s sebou však začal brát Dickona a mne nechával doma a už se nestaral o to, zda jsem přítomen na jeho audiencích, či ne, pokud tam byl Dickon. Chtěl po svém boku svého dědice, chápeš? Aby se díval a poslouchal a učil se ze všeho, co dělal on. Vsadil bych se, že právě proto si lord Mormont vyžádal tebe, Jone. Proč jinak by tomu tak bylo? Chce tě připravit na místo lorda velitele!“

Jon byl překvapen. Bylo to tak, lord Eddard často zval Robba na své audience tam na Zimohradu. Že by Sam měl pravdu? Říkali, že dokonce i bastard to u Noční hlídky může dotáhnout vysoko. „Nikdy jsem o to nežádal,“ řekl umíněně.

„Žádný z nás tady není proto, že o něco žádal,“ připomněl mu Sam.

Najednou se Jon zastyděl.

Zbabělec, či ne, Samwell Tarly v sobě našel odvahu přijmout svůj osud jako muž. Na Zdi muž dostane jen to, co si zaslouží, řekl Benjen Stark toho posledního večera, kdy ho Jon viděl živého. Ty ještě nejsi průzkumník, Jone, jenom zelenáč, na kterém lpí pach léta. Slyšel říkat, že bastardi dospívají rychleji než jiné děti; na Zdi člověk bud' dospěl, nebo zemřel.

Jon zhluboka vydechl. „Máš pravdu. Choval jsem se jako malý kluk.“

„Zůstaneš tady a odříkáš se mnou svoje slova?“

„Staří bohové nás budou očekávat.“ Přinutil se usmát.

Vydali se na cestu pozdě toho odpoledne. Zeď neměla žádné skutečné brány a nebyly ani v Černém hradu, ani nikde jinde podél jejích tří stovek mil. Provedli svoje koně úzkým tunelem vysekaným v ledu, kde se k nim tiskly chladné tmavé zdi, zatímco chodba se stáčela a kroutila sem a tam. Třikrát byl jejich postup přerušen kovovými mřížemi a museli se zastavit, dokud Bowen Marsh nevytáhl klíče a neodemkl masivní řetězy, které je zajišťovaly. Když čekal za lordem majordomem, Jon přímo cítil obrovskou tíhu mas ledu stlačených na sebe nad jeho hlavou. Vzduch tam byl chladnější než v hrobce a nehybnější. Jakmile se vynořili do odpoledního světla na severní straně Zdi, pocítil zvláštní úlevu.

Sam při náhlé záři denního světla zamrkal a opatrně se rozhlédl kolem sebe. „Ti divocí… neodvážili by se… nikdy by nepřišli tak blízko ke Zdi, že ne?“

„Nikdy by se toho neodvážili.“ Jon vysedl na koně. Když Bowen Marsh a jejich doprovod z průzkumníků nasedli, Jon si zvedl dva prsty do úst a zapískal. Z tunelu za nimi vyběhl Duch.

Kůň lorda majordoma zaržál a začal před zlovlkem ustupovat dozadu. „Ty chceš to zvíře vzít s sebou?“

„Ano, můj pane,“ odpověděl Jon. Duch zvedl hlavu a zavětřil ve vzduchu. V dalším okamžiku byl pryč, rozběhl se přes široké, plevelem se dusící pole a vzápětí zmizel mezi stromy.

Jakmile vjeli do lesa, ocitli se v jiném světě. Jon často jezdíval na lov se svým otcem, Jorym a svým bratrem Robbem. Znal vlčí les kolem Zimohradu stejně dobře jako jakýkoli jiný muž. Začarovaný hvozd mu byl v mnohém podobný, a přesto jen pocit, který z něj měl, byl tak odlišný.

Možná to všechno bylo jen v jeho hlavě, v tom, co o začarovaném hvozdu znal z vyprávění. Vjeli za konec světa; a tím se všechno prazvláštně měnilo. Každý stín mu připadal temnější, každý zvuk zlověstnější. Stromy se tam tiskly blízko k sobě a vytěsňovaly světlo zapadajícího slunce. Pod kopyty jejich koní praskal tenký škraloup sněhu a vydával přitom zvuk, jako by se lámaly kosti. Když vítr rozševelil listí na stromech, vzhůru po Jonově páteři začal šplhat prst mrazu. Zeď byla za jejich zády a jen bohové věděli, co leží před nimi.

Slunce již zapadalo za stromy, než dosáhli svého cíle, mýtiny uprostřed hlubokého lesa, kde zhruba do kruhu rostlo devět čarostromů. Jon zatajil dech a Sam Tarly se jen mlčky rozhlížel kolem sebe. Dokonce ani ve vlčím lese člověk nikdy nenašel dva nebo tři bílé stromy rostoucí pohromadě, a o háji devíti nikdo nikdy neslyšel. Půda v lese byla pokryta spadanými listy, krvavě červenými nahoře, zetlelými černými vespod. Široké hladké kmeny byly bledé jako kosti a do středu kruhu z nich hledělo devět tváří. Zaschlá míza, která ztuhla v jejich očích, byla rudá a tvrdá jako rubín. Bowen Marsh jim nařídil nechat svoje koně vně kruhu. „Je to posvátné místo a nesmíme je ničím zneuctít.“

Když vstoupili do háje, Samwell Tarly se pomalu otáčel dokola, popořádku se díval na každý z obličejů. Ani jeden se nepodobal druhému. „Pozorují nás,“ zašeptal, „Staří bohové.“

„Ano.“ Jon poklekl a Sam si klekl vedle něho.

Když na západě skomíralo poslední světlo a šeď dne se měnila v čerň noci, společně odříkali svá slova.

„Slyšte moje slova a staňte se svědky mé přísahy,“ recitovali spolu a jejich hlasy plnily háj osvětlený paprsky zapadajícího slunce. „Noc se přikrádá a moje stráž začíná. Neskončí až do mé smrti. Nepojmu za manželku žádnou ženu, nebudu vlastnit žádnou půdu, nezplodím žádné děti. Nebudu nosit korunu a nezískám slávu. Budu žít a zemřu na svém stanovišti. Jsem meč v temnotě. Jsem strážce na zdech. Jsem oheň, který hoří ve tmě, světlo, které přináší úsvit, roh, který probouzí spící, štít, který chrání říše lidí. Svěřuji svůj život a čest Noční hlídce, pro tuto noc a pro všechny noci, které přijdou.“

Hvozd utichl. „Poklekli jste jako chlapci,“ odříkal Bowen Marsh vážným hlasem. „Povstaňte nyní jako muži Noční hlídky.“

Jon natáhl ruku a pomohl Samovi vstát, Průzkumníci se shlukli kolem nich, aby jim nabídli svoje úsměvy a blahopřání, všichni kromě větrem ošlehaného lesníka Dywena. „Nejvyšší čas, abychom se vrátili zpátky, můj pane,“ řekl Bowenovi. „Padá soumrak a v pachu noci je něco, co se mně nelíbí.“

Tu najednou byl zpátky Duch, tiše se vynořil mezi dvěma čarostromy. Bílý kožich a rudé oči, uvědomil si Jon znepokojeně. Stejně jako ty stromy…

Vlk něco držel v tlamě. Něco černého. „Co to tam má?“ zeptal se Bowen Marsh zamračeně.

„Ke mně, Duchu.“ Jon poklekl. „Dej mi to.“

Zlovlk přeběhl k němu. Jon slyšel, jak Samwell Tarly ostře zatajil dech.

„Bohové, smilujte se,“ zamumlal Dywen. „Vždyť je to ruka.“

EDDARD

Oknem jeho ložnice pronikalo šedivé světlo úsvitu, když Eddarda Starka vytrhlo z jeho krátkého spánku hlasité dunění kopyt. Zvedl hlavu ze stolu, aby se podíval na nádvoří. Dole pod ním muži ve zbroji, v kůži a v purpurových pláštích rozeznívali ráno zvukem mečů a sráželi k zemi cvičební bojovníky vycpané slámou. Ned se díval, jak Sandor Clegane cválá na svém koni po tvrdě udusané zemi, aby kopím s kovovým hrotem probodl hlavu panáka. Plátno se protrhlo a sláma explodovala, zatímco lannisterští strážní spolu žertovali a kleli,

Pořádají tuhle ukázku síly kvůli mně? divil se. Pokud ano, Cersei je větší blázen, než se domníval. Budiž proklatá, pomyslel si, proč ta žena neuprchla? Dával jsem jí jednu šanci za druhou.

Ráno bylo zatažené a ponuré. Ned posnídal se svými dcerami a septou Mordane. Sansa, stále sklíčená, zamračeně hleděla na svoje jídlo a odmítala jíst, ale Arya zhltla všechno, co před ni postavili. „Syrio říká, že ještě máme čas na poslední lekci, než loď dnes večer vypluje,“ řekla. „Mohu, otče? Všechny svoje věci mám sbalené.“

„Krátkou lekci a dbej na to, abys měla čas vykoupat se a převléknout. Chci, abyste byly připraveny odejít v poledne, je to jasné?“

„V poledne,“ přikývla Arya. Sansa vzhlédla od svého jídla. „Pokud ona může mít lekci tance, proč mně nedovolíš rozloučit se s princem Joffreym?“

„Ráda bych ji k němu doprovodila, lorde Eddarde,“ nabídla se septa Mordane. „S tím, že by zmeškala loď, si nemusíš dělat starosti,“

„Nebylo by pro tebe moudré jít nyní za Joffreym, Sanso. Je mi to líto.“

Sansiny oči se naplnily slzami. „Ale proč?“

„Sanso, tvůj otec ví, co dělá,“ řekla septa Mordane. „Nejsi tu od toho, abys pochybovala o jeho rozhodnutích.“

„To není spravedlivé.“ Sansa prudce vstala od stolu, převrhla svoji židli a s pláčem utekla ze soláru.

Septa Mordane vstala, ale Ned jí pokynul, aby se opět posadila do své židle. „Nech ji jít, septo. Pokusím se vysvětlit jí to všechno, až budeme v bezpečí zpátky na Zimohradu.“ Septa sklonila hlavu a posadila se ke stolu, aby dojedla svou snídani.

O hodinu později velmistr Pycelle přišel za Eddardem Starkem do jeho soláru. Ramena měl svěšená, jako by se tíha velmistrovského řetězu kolem jeho krku stala příliš velkou, než aby ji byl schopen unést. „Můj pane,“ řekl ponurým hlasem. „Král Robert skonal. Bohové ať mu dopřejí odpočinku.“

„Ne,“ řekl Ned. „On odpočinek nenáviděl. Bohové ať mu dopřejí lásku a smích a radost ze spravedlivé bitvy.“ Bylo podivné, jak prázdný se cítil. Očekával tuto návštěvu, a přesto v něm s těmito slovy něco zemřelo. Dal by všechny svoje tituly za svobodu plakat… Ale byl Robertovým pobočníkem a hodina, které se tolik děsil, přišla. „Buď tak laskav a svolej sem do mého soláru členy rady,“ řekl Pycellemu. Pobočníkova věž byla natolik bezpečná, nakolik ji společně s Tomardem byli schopni udělat; což nemohl říci o sněmovních komnatách.

„Můj pane?“ zamrkal Pycelle. „Záležitosti království by zajisté mohly počkat do zítřka, až náš zármutek nebude tak čerstvý.“

Ned mluvil tiše, ale odhodlaně. „Obávám se, že zasedání rady musíme svolat ihned.“

Pycelle se uklonil. „Jak pobočník poroučí.“ Zavolal svoje služebníky a poslal je vyřídit vzkazy, načež vděčně přijal Nedovu nabídku židle a poháru sladkého piva.

Ser Barristan Selmy byl prvním, kdo odpověděl na jeho předvolání, neposkvrněný ve svém bílém plášti a lesklé bílé šupinové zbroji. „Pánové,“ řekl, „moje místo je nyní vedle mladého krále. Prosím, dovolte mi ihned ho navštívit.“

„Tvoje místo je tady, sere Barristane,“ řekl mu Ned.

Jako další přišel Malíček, stále oděný v modrém sametu a stříbrném plášti s drozdy, který na sobě měl v noci, a s obuví uprášenou od jízdy. „Moji pánové,“ řekl se svým typickým úsměvem a obrátil se k Nedovi. „Ten malý úkol, kterým jsi mne pověřil, jsem splnil, lorde Eddarde.“

Varys vstoupil v oblaku levandulové vůně, růžový po koupeli, se zavalitým obličejem vydrhnutým a čerstvě napudrovaným, nehlučný ve svých měkkých trepkách. „Ptáčkové dnes zpívají smutnou píseň,“ řekl, když si sedal. „Říše naříká. Začneme?“

„Až se dostaví lord Renly,“ odpověděl Ned.

Varys se na něj zkormouceně podíval. „Obávám se, že lord Renly opustil město.“

„Opustil město!“ Ned počítal s Renlyho podporou.

„Odjel boční bránou hodinu před svítáním, provázen serem Lorasem Tyrellem a zhruba padesáti zbrojnoši,“ řekl jim Varys. „Když je viděli naposledy, ujížděli ve velkém spěchu na jih, nepochybně do Bouřlivého konce nebo Vysoké zahrady.“

Takže to je Renly a ta jeho stovka mečů. Nedovi se to nelíbilo, ale neexistovalo nic, co by s tím mohl udělat. Vyndal Robertův poslední dopis. „Král mne minulou noc povolal k sobě a nařídil mi zaznamenat jeho poslední slova. Lord Renly a velmistr Pycelle byli svědky toho, když Robert svůj dopis zapečeťoval, aby byl po jeho smrti otevřen před radou. Sere Barristane, byl bys tak laskav?“

Lord velitel Královské gardy si prohlédl papír. „Pečeť krále Roberta, neporušená.“ Otevřel dopis a četl: „Lord Eddard je tímto jmenován protektorem říše, aby vládl jako regent, dokud dědic nedosáhne patřičného věku.“

A jak se zdá, už ho dosáhl, uvažoval Ned, ale nedal své myšlence zaznít. Nedůvěřoval ani Pycellemu, ani Varysovi, a ser Barristan byl vázán ctí ochraňovat a bránit chlapce, o kterém se domníval, že je jeho novým králem. Starý rytíř Joffreyho tak snadno neopustí. Potřeba lsti vyvolávala hořkou chuť v jeho ústech, ale Ned věděl, že musí postupovat pomalu a nanejvýš obezřetně, že musí udržet radu pohromadě a hrát svou hru, dokud nebude pevně zaujímat pozici regenta. Bude dost času zabývat se nástupnictvím, až Arya a Sansa bezpečně dorazí zpátky na Zimohrad a lord Stannis se vrátí do Králova přístaviště se svou armádou.

„Chci požádat tuto radu, aby potvrdila můj úřad lorda protektora, jak si Robert přál,“ řekl Ned. Pozoroval přitom jejich obličeje a divil se, jaké myšlenky se honí za Pycelleovýma napolo zavřenýma očima, za Malíčkovým nenuceným poloúsměvem a za nervózním třepetáním Varysových prstů.

Dveře se otevřely a do soláru vstoupil Tlustý Tom. „Omlouvám se, pánové, ale králův majordomus na tom trvá…“

Královský majordomus vstoupil a uklonil se. „Vážení pánové, král si žádá okamžitou přítomnost své malé rady v trůnní síni.“

Ned očekával, že Cersei bude jednat rychle; předvolání pro něj nebylo překvapením. „Král je mrtev,“ řekl, „přesto bychom však měli jít s tebou. Tome, dej dohromady doprovod, jestli můžeš.“

Malíček Nedovi nabídl rámě, aby mu pomohl sejít dolů po schodech. Varys, Pycelle a ser Barristan následovali těsně za nimi. Před věží čekal dvojitý zástup zbrojnošů v kroužkové zbroji a ocelových přílbách, v celkovém počtu osmi mužů. Když je strážní provázeli přes nádvoří, jejich šedé pláště vlály ve větru. Nikde nebyl k vidění purpur Lannisterů a Ned se ujišťoval pohledem na množství zlatých plášťů viditelných na hradbách a u bran.

Janos Slynt se s nimi setkal u dveří do trůnní síně, oděný ve zdobené černozlaté plátové zbroji, s přilbicí s vysokým chocholem v podpaždí. Velitel se ztuhle uklonil. Jeho muži otevřeli velké dubové dveře, dvacet stop vysoké, pobité měděnými obručemi.

Královský majordomus je uvedl dovnitř. „Všichni pozdravte Jeho Výsost, Joffreyho z rodu Baratheonů a Lannisterů, prvního svého jména, krále Andalů, Rhoynů a Prvních lidí, pána Sedmi království a ochránce říše,“ oznámil zpěvavým hlasem.

Ke vzdálenému konci síně, kde Joffrey čekal na vrcholu Železného trůnu, to byla dlouhá cesta. Podpírán Malíčkem, Ned Stark pomalu kulhal a poskakoval směrem k chlapci, který sám sebe prohlásil králem. Ostatní jej následovali. Když se tudy ubíral poprvé, seděl na koni, s mečem v ruce, a targaryenští draci shlíželi ze stěn na to, jak přinutil Jaimeho Lannistera sesednout z trůnu. Napadlo ho, zda by Joffrey sestoupil dolů také tak snadno.

Pět rytířů Královské gardy - všichni kromě sera Jaimeho a sera Barristana - bylo rozestavěno do půlkruhu kolem úpatí trůnu. Byli v plné zbroji, bílým emailem potažené oceli od přilbice k patě, s dlouhými bílými plášti přes ramena a lesknoucími se bílými štíty připevněnými k silným pažím. Cersei Lannister a její dvě mladší děti stály za serem Borosem a serem Merynem. Královna na sobě měla šaty z hedvábí v barvě mořské zeleně, lemované myrskou krajkou, jemnou a bělostnou jako pěna. Na prstě měla zlatý prsten se smaragdem velikosti holubího vejce, na hlavě odpovídající čelenku.

Nad nimi, mezi hroty a ostny Železného trůnu, seděl princ Joffrey ve zlatém kabátci a rudém saténovém plášti. U paty úzkého příkrého schodiště vedoucího k trůnu stál Sandor Clegane. Měl na sobě kombinovanou kroužkovou a plátovou zbroj sazově šedé barvy a svoji přilbici ve tvaru psa cenícího zuby.

Za trůnem stálo dvacet lannisterských strážných s dlouhými meči visícími jim u pasů. Kolem ramen měli nařasené purpurové pláště a na jejich přílbách se leskli oceloví lvi. Avšak Malíček dodržel svůj slib; všude podél stěn, před Robertovými tapiseriemi s jejich loveckými a bitevními výjevy, bez hnutí stály řady mužů Městské hlídky ve svých zlatých pláštích a každý muž svíral v ruce rukojeť osm stop dlouhého kopí s hrotem z černého železa. Bylo jich pětkrát víc než mužů patřících k Lannisterům.

Než se Ned zastavil, jeho noha byla výhní bolesti. Držel ruku na Malíčkově rameni a podepíral jí svoji váhu.

Joffrey vstal. Jeho rudý saténový plášť byl vyšívaný zlatou nití; padesát řvoucích lvů na jedné straně, padesát jelenů ve skoku na druhé. „Nařizuji radě učinit všechna nezbytná opatření k mé korunovaci,“ prohlásil chlapec. „Přeji si být korunován do čtrnácti dnů. Dnes přijmu přísahy věrnosti od svých oddaných rádců.“

Ned vyndal Robertovu poslední vůli. „Lorde Varysi, buď tak laskav a ukaž tento dopis paní z Lannisterů.“

Eunuch odnesl dopis Cersei. Královna pohlédla na slova. „Protektorem říše,“ četla. „Má snad tohle být tvým štítem, můj pane? Kus papíru?“ Roztrhla dopis vpůli, půlky roztrhla na čtvrtiny a nechala kousky papíru spadnout na podlahu.

„To byla králova slova,“ řekl ser Barristan, šokován.

„Nyní máme nového krále,“ odpověděla Cersei Lannister. „Lorde Eddarde, když jsme spolu mluvili naposledy, dal jsi mi radu. Dovol mi oplatit ti tuto zdvořilost. Ohni koleno, můj pane. Ohni koleno a přísahej věrnost mému synovi a my ti dovolíme opustit úřad pobočníka krále a prožít si svoje dny v šedivé pustině, kterou zveš domovem.“

„Udělal bych to, kdybych mohl,“ řekl Ned ponuře. Pokud byla odhodlána vynutit to téma teď a tady, neponechala mu jinou možnost. „Tvůj syn nemá právo být na trůně, kde nyní sedí. Robertovým skutečným nástupcem je lord Stannis.“

„Lháři!“ vykřikl Joffrey, jehož obličej zrudl,

„Matko, co tím myslí?“ zeptala se princezna Myrcella královny kvílivým hlasem. „Joff není králem?“

„Odsuzuješ sám sebe svými vlastními ústy, lorde Starku,“ zasyčela Cersei Lannister. „Sere Barristane, chop se zrádce.“

Lord velitel Královské gardy váhal. V okamžiku byl Ned obklopen svými strážnými s obnaženými meči, které svírali v ocelí pokrytých pěstích.

„A nyní zrada přechází od slov k činům,“ řekla Cersei. „Myslíš si, že ser Barristan je sám, můj pane?“ Se zlověstným třením kovu o kov Ohař tasil svůj meč. Rytíři Královské gardy a dvacet lannisterských zbrojnošů v rudých pláštích se rozhýbalo, aby ho podpořili,

„Zabijte ho!“ křičel chlapecký král dolů z Železného trůnu. „Zabijte je všechny, nařizuji vám to!“

„Jinou možnost jsi mi nedala,“ řekl Ned Cersei Lannister. Zavolal na Janose Slynta. „Veliteli, chop se královny a jejích dětí. Neubližuj jim, jen je doprovoď do jejich královských komnat a tam je drž, dobře střežené.“

„Muži stráže!“ vykřikl Janos Slynt a nasadil si na hlavu přilbici s chocholem. Stovka zlatých plášťů sklonila svoje oštěpy a přiblížila se k nim.

„Nechci žádné krveprolití,“ řekl Ned královně. „Řekni svým mužům, aby odhodili svoje meče a nikdo nemusí -“ Jediným prudkým pohybem nejbližší muž ve zlatém plášti vrazil svůj oštěp hluboko do Tomardových zad. Tlustému Tomovi vypadl meč z bezcitných prstů. Rudý hrot protrhl kůži a drátěnou košili a vyjel ven mezi jeho žebry. Byl mrtvý předtím, než jeho meč dopadl na podlahu.

Ned vykřikl příliš pozdě. Janos Slynt sám podřízl Varlymu hrdlo. Cayn se otočil, zableskla se ocel jeho meče a Nedův strážný deštěm úderů zasypal nejbližšího muže s oštěpem; na okamžik se zdálo, že by si mohl prosekat cestu ven. Pak u něho najednou byl Ohař. Pěst Sandora Clegana uchopila Caynovu ruku s mečem za zápěstí; druhou rukou jej srazil na kolena a rozsekl ho od ramene k hrudní kosti.

Zatímco kolem něj jeho muži umírali. Malíček vyndal Nedovu dýku z pochvy u jeho pasu a dal mu ji vzhůru pod bradu. Jeho úsměv byl omluvný. „Já tě varoval, abys mi nevěřil.“

ARYA

„Nahoru,“ křikl Syrio Forel a prudce sekl po její hlavě. Dřevěné meče kleply o sebe a Arya jeho útok zdařile odrazila.

„Doleva,“ zvolal a jeho meč znovu zasvištěl. Její vyjel jako žihadlo, aby se s ním střetl. Při klepnutí dřeva o dřevo Syrio scvakl zuby k sobě.

„Doprava,“ řekl a „doleva a doleva a doleva,“ zas a znovu a stále rychleji a postupoval přitom kupředu, zatímco Arya před ním ustupovala a odrážela každý jeho výpad.

„Výpad,“ varoval ji, a když vyrazil, Arya udělala krok stranou, smetla dřevěnou čepel jeho meče a sekla po jeho rameni. Málem ho zasáhla, málem, bylo to tak blízko, že jí to vyčarovalo úsměv na tváři. Do čela jí spadl pramen vlasů vlhký potem. Odhrnula si jej dozadu hřbetem ruky.

„Doleva,“ zazpíval Syrio. „Dolů.“ Mával svým mečem tak rychle, že před jejíma očima vypadal jako pouhá šmouha a od stěn Malé síně se ozvěnou odrážela jejich klep, klep, klep. „Doleva. Doleva. Nahoru. Doleva. Doprava. Doleva. Dolů. Doleva!“

Dřevěná čepel ji zasáhla vysoko do hrudi, náhlým bolestným úderem, který pálil tím víc, že přišel ze špatné strany. „Au,“ vykřikla. Než dnes půjde spát, někde venku na moři, bude mít čerstvou modřinu. Modřina je lekcí, říkala sama sobě, a každá lekce člověka činí lepším. Syrio ustoupil dozadu. „Jsi mrtvá.“

Arya se zamračila. „Ty jsi podváděl,“ ohradila se prudce. „Řekl jsi doleva a šel jsi zprava.“

„Přesně tak. A ty jsi teď mrtvá.“

„Jenomže ty jsi lhal!“

„Moje slova lhala. Moje oči a moje ruka volaly pravdu, ale tys to neviděla.“

„Viděla,“ ohradila se Arya. „Nespustila jsem z tebe oči na okamžik!“

„Dívat se neznamená vidět, mrtvé děvče. Vodní tanečník vidí všechno. Pojď, odlož meč, je čas chvíli naslouchat.“

Následovala ho ke zdi, kde se spolu posadili na lavici. „Syrio Forel byl prvním šermířem Mořského lorda z Braavosu, chceš vědět, jak k tomu došlo?“

„Byl jsi tím nejlepším ze všech mužů ve městě.“

„To ano, ale proč? Ostatní byli silnější, rychlejší, mladší, tak proč byl Syrio Forel nejlepší? Já ti to teď povím.“ Špičkou malíčku se lehce dotkl svého očního víčka. „Vidění, opravdové vidění, to je srdcem všeho.

Poslouchej. Lodě Braavosu se plaví tak daleko, kam až vanou větry, do zemí zvláštních a divuplných, a když se vrátí, jejich kapitáni přinášejí do zvěřince Mořského lorda nevídaná zvířata. Taková zvířata, jaká jsi nikdy neviděla, pruhované koně, velké skvrnité věci s krky dlouhými jako kopí, chlupatá mořská prasátka obrovitá jako krávy, bodavé ostnochvosty, tygry, kteří nosí svá mláďata v kapsách na břiše, strašlivé ještěry s klepety ostrými jako kosy. Syrio všechna ta stvoření viděl.

V den, o kterém mluvím, první šermíř právě skonal a Mořský lord poslal pro mne. Mnozí chrabří mužové se před něj dostavili a stejně tolik jich bylo posláno pryč a nikdo nevěděl proč. Když jsem před něho předstoupil já, na jeho klíně seděl tlustý žlutý kocour. Řekl mi, že jeden z jeho kapitánů mu to zvíře přivezl z ostrova za slunečním úsvitem. ‘Viděl jsi někdy něco takového jako ona?' zeptal se mne.

Já mu odpověděl: „Každého večera vídám v uličkách Braavosu tisíc stejných jako on, a Mořský lord se zasmál a ještě téhož dne jsem byl jmenován jeho prvním šermířem.“

Arya protáhla obličej. „Já tomu nerozumím.“ Syrio scvakl zuby k sobě. „To zvíře byla úplně obyčejná kočka, nic jiného. Ti ostatní očekávali nějaké bájné stvoření, a to také viděli. Jak je velké, říkali. Nebylo větší než ostatní kočky, jenom tlusté z pohodlnosti, protože Mořský lord je krmil ze svého vlastního stolu. Jaké má zvláštní malé uši, říkali. Měla uši ožvýkané od zápasů mezi koťaty. A očividně to byl kocour, třebaže Mořský lord tomu říkal ,ona, a tak to také viděli ostatní. Už chápeš?“

Arya se nad tím zamyslela. „Ty jsi prostě viděl to, co tam opravdu bylo.“

„Přesně tak. Otevřít oči, to je jediné, co potřebuješ. Srdce lže a mysl si s tebou zahrává, ale oči vidí pravdu. Dívej se svýma očima. Naslouchej svýma ušima. Chutnej svými ústy. Čichej svým nosem. Ciť svou pokožkou. Teprve pak se formují myšlenky, tímto způsobem poznáváš pravdu.“

„Přesně tak,“ souhlasila Arya s úsměvem.

Syrio Forel si dovolil usmát se. „Myslím, že až dorazíme na ten tvůj Zimohrad, bude načase vložit ti do ruky Jehlu.“

„Ano!“ zvolala Arya nadšeně. „Počkej, až to ukážu Jonovi -“

Velké dřevěné dveře Malé síně se s hlasitým prásknutím rozletěly dokořán. Arya se otočila.

Pod obloukem dveří stál rytíř Královské gardy s pěti lannisterskými strážnými rozestavěnými za ním. Byl v plné zbroji, ale hledí měl zvednuté. Arya si pamatovala jeho vpadlé oči pod mocnými oblouky obočí a rezavě zbarvené kníry z doby, kdy s králem přijel na Zimohrad: ser Meryn Trant. Muži s rudými plášti na sobě měli drátěné košile přes vařenou kůži a ocelové přilby se znakem lva. „Aryo Stark,“ řekl rytíř, „pojď s námi, dítě.“

Arya se nejistě kousla do rtu. „Co ode mne chcete?“

„Tvůj otec by tě rád viděl.“

Arya udělala krok kupředu, ale Syrio Forel ji chytil za paži. „A proč lord Eddard posílá lannisterské muže místo svých vlastních? Připadá mi to zvláštní.“

„Hleď si svého, taneční mistře,“ odbyl ho ser Meryn. „Do toho ti nic není.“

„Vás by pro mne můj otec neposlal,“ řekla Arya. Popadla svůj dřevěný meč. Lannisterští strážní se dali do smíchu. „Odlož ten klacek, děvče,“ varoval ji ser Meryn. „Jsem příslušníkem Královské gardy, Bílých mečů.“

„Právě tím byl i Králokat, když zabil starého krále,“ řekla Arya. „Já s vámi jít nemusím, když nechci.“

Seru Merynovi došla trpělivost. „Chopte se jí,“ nařídil svým mužům a spustil si hledí své přilbice.

Tři z nich vykročili kupředu. Kroužková zbroj jemně cinkala při každém jejich kroku. Arya najednou dostala strach. Strach seká hlouběji než meče, říkala sama sobě, aby zmírnila zběsilý tlukot svého srdce.

Syrio Forel se postavil mezi ně. Lehce dřevěným mečem poklepával proti své vysoké botě. „Zůstaňte stát na místě, kde jste. Jste muži, nebo psi, že se odvažujete zastrašovat dítě?“

„Kliď se nám z cesty, starý muži,“ řekl jeden z červených plášťů.

Syriova hůl se svištěním vylétla vzhůru a zazvonila o jeho přílbu. „Jsem Syrio Forel a vy se mnou budete mluvit s větším respektem.“

„Ty plešatý bastarde.“ Muž tasil z pochvy svůj dlouhý meč. Hůl s oslepující rychlostí vystřelila kupředu. Arya uslyšela hlasité třesk, když meč dopadl na kamennou podlahu. „Moje ruka!“ vykřikl strážný a popadl se za zlomené prsty.

„Na tanečního mistra jsi rychlý,“ musel uznat ser Meryn.

„Ty jsi pomalý na rytíře,“ odsekl Syrio.

„Zabijte toho Braavosana a přiveďte ke mně tu holku,“ nařídil rytíř v bílé zbroji.

Čtyři lannisterští strážní tasili svoje meče. Pátý, ten se zlomenými prsty, si odplivl a svojí levou rukou vytáhl dýku, co měl u pasu.

Syrio Forel scvakl zuby k sobě, zaujal postoj vodního tanečníka a nastavil nepříteli svůj bok. „Aryo, dítě,“ zvolal, nedívaje se na ni, nespouštěje ani na okamžik oči z lannisterských mužů, „pro dnešek jsme s výukou tance skončili. Nejlépe bude, když ihned odejdeš. Běž za svým otcem.“

Arya ho nechtěla opustit, ale on ji naučil vždycky bez odmlouvání udělat to, co jí řekl. „Rychle jako jelen,“ zašeptala.

„Přesně tak,“ souhlasil Syrio Forel, zatímco zbrojnoši se k němu přibližovali. Arya ustupovala, se svým dřevěným mečem pevně sevřeným v ruce. Když ho pozorovala nyní, uvědomila si, že Syrio Forel si s ní jen hrál, když spolu bojovali. Muži v rudých pláštích se k němu přibližovali ze tří stran s ocelovými meči v rukou. Měli brnění přes hruď a ramena a ocelové plátky všité do kalhot na stehnech, ale kolem lýtek měli jenom kůži. Jejich ruce byly holé a přílby na jejich hlavách měly nánosníky, ale žádná hledí přes oči.

Syrio nečekal, až se k němu přiblíží, ale bleskurychle se otočil doleva. Arya nikdy neviděla žádného člověka pohybovat se tak rychle. Jeden meč odrazil svojí holí a jako na obrtlíku se otočil před druhým. Zbavený rovnováhy, první muž narazil do druhého. Syrio prudce kopl dozadu a oba rudé pláště se svalily na zem. Třetí strážný je přeskočil a sekl po hlavě vodního tanečníka. Syrio před jeho mečem uhnul a vyrazil kupředu. Strážný s křikem padl k zemi, s krví řinoucí se z vlhké rudé rány zející na místě, kde předtím bylo jeho levé oko.

Muži, kteří spadli na zem, vstávali. Syrio jednoho kopl do obličeje a popadl ocelovou přílbu z hlavy druhého. Muž s dýkou po něm bodl, Syrio výpad odrazil přílbou a kopnutím muži roztříštil koleno. Poslední rudý plášť zařval divokou nadávku, vyrazil a mávl dolů mečem, který držel oběma rukama. Syrio odtančil doprava a řeznický výpad zasáhl mezi krk a rameno muže bez přílby, který se snažil vstát. Muž na kolenou vykřikl. Než jeho vrah stačil vykroutit svůj meč z rány, Syrio jej svým klackem bodl do ohryzku na krku. Strážný vydal přidušený výkřik a zapotácel se, s rukama kolem krku a černajícím obličejem.

Než Arya stačila doběhnout k zadním dveřím, které vedly do hradní kuchyně, pět mužů leželo na zemi, mrtvých nebo umírajících. Slyšela sera Meryna Tranta nadávat. „Zatracená nemehla,“ klel a vytahoval z pochvy svůj vlastní meč.

Syrio Forel znovu zaujal šermířský postoj a scvakl zuby k sobě. „Aryo, dítě,“ zavolal, aniž se na ni podíval, „jdi už konečně!“

Dívej se svýma očima, říkával jí vždycky. Viděla: rytíře oděného v bílé zbroji od hlavy k patě, s nohama, hrdlem a rukama pokrytýma ocelí, s očima ukrytýma za hledím vysoké bílé přilbice a s krutou obnaženou ocelí v ruce. Proti němu stál Syrio v kožené vestě a s dřevěným mečem v ruce. „Syrio, utíkej,“ vykřikla.

„První šermíř Braavosu nikdy neutíká,“ zazpíval, když po něm ser Meryn sekl. Syrio před jeho úderem uskočil a jeho hůl se přitom pohybovala ve změti šmouh. Během jediného okamžiku zasadil rytíři úder do spánku, lokte a do krku a dřevo zazvonilo proti kovu přilbice, ohrdlí a kabátce. Arya tam stála jako přimrazená. Ser Meryn postupoval kupředu, Syrio ustupoval. Odrazil nový úder, jako na obrtlíku se otočil před dalším, uhnul na stranu před třetím.

Čtvrtý přesekl jeho hůl vedví, roztříštil dřevo a projel ocelovým středem uvnitř.

Arya se se vzlykáním otočila a utekla.

Utíkala kuchyní a máselnicí, slepá panikou, proplétající se mezi kuchaři a kuchtíky. Do cesty jí vkročila pekařská pomocnice s dřevěným tácem v rukou. Arya, která se řítila rovnou přes ni, shodila křehké bochníky čerstvě upečeného chleba na zem. Za sebou slyšela výkřiky, ale to již běžela kolem statného řezníka, který tam stál a zíral na ni se sekáčkem v ruce. Ruce měl rudé až po lokty.

Hlavou jí uhánělo všechno, co ji Syrio Forel učil. Rychlá jako jelen. Tichá jako stín. Strach seká hlouběji než meče. Neslyšná jako had. Tichá jako stojatá voda. Silná jako medvěd. Prudká jako vlčice. Strach seká hlouběji než meče. Člověk, který se bojí prohrát, už prohrál. Strach seká hlouběji než meče. Strach seká hlouběji než meče. Strach seká hlouběji než meče. Jílec jejího dřevěného meče byl již kluzký potem, a když Arya přiběhla k točitému schodišti, těžce oddychovala. Na okamžik ztuhla. Nahoru, nebo dolů? Cesta nahoru by ji přivedla ke krytému mostu, který se klenul nad malým nádvořím a vedl do Pobočníkovy věže, ale oni zřejmě předpokládají, že se touto cestou vydá. Nikdy nedělej to, co očekávají, řekl jí jednou Syrio. Arya zamířila dolů, dokola a dokola, každou chvíli přeskakovala úzké kamenné schody po dvou a po třech. Vynořila se v rozlehlém sklepení s klenutým stropem, obklopená sudy piva naskládanými dvacet stop vysoko. Jediné světlo se linulo z úzké štěrbiny okénka vysoko ve zdi.

Sklepení bylo slepou uličkou. Neexistovala žádná cesta ven kromě té, kterou přišla. Neodvažovala se vydat se zpátky nahoru po schodech, ale také tam nemohla zůstat. Musí najít svého otce a povědět mu, co se stalo. Otec ji ochrání.

Arya si vrazila svůj dřevěný meč za opasek a začala šplhat, přeskakujíc ze sudu na sud, dokud se nedostala nahoru k okénku. Oběma rukama se zapřela o spodní římsu a vytáhla se vzhůru. Zeď byla tři stopy široká a okénko v ní bylo tunelem vedoucím šikmo vzhůru. Arya pomalu lezla směrem k dennímu světlu. Když se její hlava dostala na úroveň země, pohlédla přes nádvoří k Pobočníkově věži.

Masivní dřevěné dveře byly rozštípané na třísky, zřejmě sekerami. Na schodech ležel obličejem k zemi mrtvý muž, s pláštěm zmuchlaným pod sebou a zády své drátěné košile zbrocenými krví. S náhlou hrůzou si uvědomila, že plášť mrtvoly je z šedivé vlny lemované bílým saténem. Nedokázala říci, o koho se jedná.

„To ne,“ zašeptala nevěřícně. Co se děje? Kde je její otec? Proč pro ni rudé pláště přišly? Vzpomněla si na to, co říkal ten muž se žlutým vousem, v den, kdy našla obludy. Když zemře jeden pobočník, proč by nemohl druhý? Arya cítila slzy deroucí se jí do očí. Zatajila dech a naslouchala. Slyšela zvuky zápasu, výkřiky, volání, třeskot oceli o ocel, linoucí se z oken Pobočníkovy věže.

Nemůže se vrátit zpátky. Její otec…

Zavřela oči. Na okamžik byla příliš vystrašená, než aby se dokázala jen pohnout. Zabili Joryho, Wyla, Hewarda a toho strážného na schodech, ať to byl kdokoli. Mohli zabít i jejího otce a také ji, kdyby ji chytili. „Strach seká hlouběji než meče,“ řekla nahlas, ale nebylo nic dobrého v tom, když předstírala, že je vodní tanečnice. Syrio byl vodním tanečníkem a ten bílý rytíř ho pravděpodobně zabil, ať tak či tak byla jen malou holkou s dřevěným mečem, samotnou a k smrti vyděšenou.

Protáhla se ven na nádvoří a opatrně se rozhlížejíc kolem sebe, pomalu vstala. Hrad jako by byl vylidněný. Rudá bašta nikdy nevypadala opuštěně. Všichni lidé se zřejmě skrývají uvnitř, za dveřmi zavřenými na závory. Arya se toužebně podívala vzhůru ke své ložnici, pak zamířila pryč od Pobočníkovy věže. Přitisknutá těsně ke zdi, klouzala ze stínu do stínu. Předstírala, že honí kočky… až na to, že kočkou teď byla ona, a kdyby ji chytili, zabili by ji.

Přebíhajíc mezi budovami a přelézajíc zídky, s kamenem za zády, kdykoli to bylo možné, tak aby ji nikdo nemohl překvapit, Arya se dostala ke stájím takřka bez nehody. Když přitisknutá zády ke stěně postupovala přes vnitřní nádvoří, kolem proběhl tucet zlatých plášťů v kroužkové a plátové zbroji, ale protože nevěděla, na čí straně jsou, přikrčila se v šeru k zemi a nechala je projít.

Hullen, který byl vrchním podkoním na Zimohradu tak dlouho, jak si Arya pamatovala, ležel na zemi u vchodu do stáje. Bodli do něho tolikrát, že to vypadalo, jako by jeho tunika byla vzorovaná šarlatovými květy. Arya si byla jistá, že je mrtvý, ale když se přikradla blíž, otevřel oči. „Arya Podnožka,“ zašeptal. „Musíš… varovat svého… svého otce.“ Z jeho úst v bublinkách vyprskla zpěněná červená tekutina. Vrchní podkoní znovu zavřel oči a neřekl už nic.

Uvnitř byla další těla; pacholek, se kterým si hrávala, a tři muži z otcovy domácí stráže. Opuštěný blízko vjezdu do stáje stál povoz naložený bednami a truhlicemi. Mrtví muži zřejmě nakládali věci na cestu do přístavu, když byli napadeni. Arya se přikradla blíž k tělům. Jednou z mrtvol byl Desmond, který jí tenkrát ukázal svůj meč a slíbil, že bude ochraňovat jejího otce. Ležel na zádech, slepě hleděl do stropu a přes oči mu lezly mouchy. Blízko něho byl mrtvý muž v rudém plášti s přílbou, na níž byl znak lva Lannisterů. Jenom jeden ale. Každý seveřan má cenu deseti jižanských mečů, ujišťoval ji Desmond. „Ty lháři!“ vyjekla a v náhlém hněvu do mrtvého těla kopla.

Zvířata ve svých stáních byla neklidná, frkala a ržála při pachu krve. Aryiným jediným plánem bylo osedlat si koně a uprchnout, pryč z hradu a z města. Stačilo by jen držet se královské cesty, která by ji zavedla zpátky na Zimohrad. Vzala ze zdi uzdu a sedlo.

Když přešla k zadní části povozu, její zrak upoutala na zem spadlá truhlice. Musela být svržena v zápasu nebo upuštěna v okamžiku, kdy ji zvedali. Dřevo se rozštíplo a víko se otevřelo, aby obsah truhlice vyplivlo na zem. Arya poznala hedvábí, satén a samet, které na sobě nikdy neměla. Ačkoli, na královské cestě možná bude potřebovat teplé šaty… a kromě toho…

Poklekla na zem mezi vysypané šaty. Našla silný vlněný plášť, sametovou suknici a hedvábnou tuniku, krátké nohavice, šaty, které pro ni vyšila její matka, a stříbrný dětský náramek, který by mohla prodat. Odstrčila rozbité víko stranou a sklonila se do nitra truhlice pro Jehlu. Schovala ji až na samé dno pod ostatní věci, ale všechno se vysypalo ven, když truhlice byla upuštěna. Na okamžik Arya dostala strach, že meč někdo našel a ukradl ho. Pak její prsty nahmataly pod saténovými šaty tvrdý kov.

„Tady je,“ zasyčel hlas blízko za ní.

Arya se ohromeně otočila. Za ní stál štolba, s chmýřím na tváři, ve špinavé spodní tunice vyčnívající zpod vařené kůže. Boty měl pokryté hnojem a v ruce držel vidle. „Kdo jsi?“ zeptala se.

„Ona mě nezná,“ ušklíbl se, „ale já znám ji, ach ano. Je to ta vlčí holka.“

„Pomoz mi osedlat koně,“ poprosila ho Arya, která sáhla zpátky do truhlice pro Jehlu. „Můj otec je pobočníkem krále, on tě odmění.“

„Tvůj otec je mrtvý,“ řekl chlapec. Vykročil směrem k ní. „To královna mě odmění. Pojď sem, děvče.“

Nepřibližuj se ke mne!“ Její prsty se sevřely těsně kolem jílce Jehly.

„Říkám ti, pojď sem.“ Prudce ji popadl za paži.

Všechno, čemu ji Syrio Forel učil, během úderu srdce zapomněla. Jedinou lekcí, kterou si Arya v té chvíli náhlé hrůzy pamatovala, byla ta, kterou jí dal Jon Sníh, ta úplně první.

Bodla do něj ostrým koncem a s divokou, hysterickou silou zajela čepelí vzhůru.

Jehla projela koženým kabátcem a bledým masem jeho břicha a vyjela ven mezi jeho lopatkami. Chlapec upustil vidle a vydal tichý zvuk, něco mezi zalapáním po dechu a povzdechem. Jeho ruce se sevřely kolem čepele. „Och, bohové,“ zasténal a jeho spodní tunika začala rudnout. „Vyndej to ze mě.“

Když čepel vytáhla, chlapec zemřel.

Koně začali hlasitě ržát. Arya stála nad tělem, tichá a vystrašená tváří v tvář smrti. Když se chlapec zhroutil na zem, z úst se mu vyvalila krev a ještě víc se jí vyřinulo z otvoru v jeho břiše. Začala se slévat do jezírka pod ním. Dlaně, kterými sevřel čepel její Jehly, měl pořezané. Arya pomalu začala ustupovat dozadu, s Jehlou rudou krví v ruce. Musí se dostat pryč, na nějaké místo daleko odsud, na místo bezpečné od obviňujících očí mrtvého štolby.

Znovu popadla uzdu a postroj a rozběhla se ke své klisně, ale když sedlo zvedla na záda koně, s náhlým nepříjemným pocitem si uvědomila, že brány hradu určitě budou zavřené. Dokonce i postranní vchod budou nepochybně hlídat. Možná by ji strážní nepoznali. Pokud by si mysleli, že je chlapec, možná by ji nechali projet… Ne, určitě mají příkazy nepustit ven nikoho a nezáleželo by to na tom, zda by ji poznali, či ne.

Jenomže ven z hradu vede ještě jiná cesta…

Sedlo vyklouzlo Arye z prstů, s žuchnutím spadlo do hlíny a rozvířilo obláček prachu. Dokázala by znovu najít tu místnost s obludami? Nebyla si tím jistá, ale věděla, že se o to musí pokusit.

Posbírala šaty, které vybrala z truhlice, a zahalila se do pláště, ukrývajíc Jehlu pod jeho záhyby. Zbytek svých věcí svázala do roličky. S rancem v podpaždí opatrně přeběhla na opačný konec stáje. Zvedla závoru na zadních dveřích, otevřela je a opatrně vyhlédla ven. Slyšela vzdálený třeskot oceli o ocel a úzkostlivý hlas muže křičícího bolestí, doléhající k ní přes nádvoří. Bude muset seběhnout dolů po točitých schodech, přes kuchyňku a prasečí dvorek, tak jako běžela posledně, když honila černého kocoura… Jenomže to by se dostala přímo ke kasárnám zlatých plášťů. Touhle cestou jít nemůže. Arya se pokoušela přijít na jinou. Kdyby přeběhla na opačnou stranu hradu, mohla by se krást podél stěny u řeky a pak malým božím hájem, ale nejdřív musí přejít nádvoří, kde ji uvidí strážní na hradbách.

Nikdy předtím na hradbách neviděla tolik mužů pohromadě. Většina z nich byla oděná ve zlatých pláštích a ozbrojená oštěpy. Někteří ji znali od vidění. Co by udělali, kdyby ji spatřili běžet přes nádvoří? Vypadala odtamtud tak malá, byli by schopni z výšky poznat, o koho se jedná? Záleželo by jim na tom vůbec?

Věděla, že musí odejít ihned, ale když ten okamžik nadešel, byla příliš vystrašená, než aby se vůbec dokázala pohnout. Klidná jako stojatá voda, zašeptal slabý hlásek v jejím uchu. Arya byla tak ohromená, že málem upustila svůj ranec. Divoce se rozhlédla kolem sebe, ale kromě ní, koní a mrtvých mužů ve stáji nikdo nebyl.

Tichá jako stín, uslyšela. Byl to její vlastní hlas, nebo Syriův? Nebyla to schopná říci, ale přesto to jaksi zmírňovalo její strach.

Vykročila ven ze stáje.

Byla to ta nejděsivější věc, jakou kdy udělala. Nejraději by se rozběhla a schovala se někam, ale přinutila sama sebe kráčet přes nádvoří, pomalu klást jednu nohu před druhou, jako by jí patřil všechen čas na světě a neměla důvod nikoho se obávat. Měla pocit, že na sobě cítí jejich oči, jako brouky lezoucí jí po kůži pod šaty. Ani jednou nevzhlédla. Věděla, že kdyby je uviděla, jak ji pozorují, všechna odvaha by ji dočista opustila, upustila by raneček šatů a rozběhla by se jako dítě a pak by ji dostali. Dál upírala pohled do země. Než přišla do stínu královského septa na opačné straně nádvoří, Arya byla zalitá studeným potem, ale nikdo nespustil poplach a nedal se do křiku.

Septum bylo otevřené a prázdné. V provoněném tichu uvnitř hořela stovka modlitebních svic. Arya usoudila, že dvě z nich bohové nebudou postrádat. Zastrčila si je do rukávu a odešla ze septa zadním oknem. Vplížit se do uličky, kde držela v šachu jednookého kocoura, bylo snadné, ale potom se ztratila. Protahovala se okny dovnitř a zase ven, přelézala zídky a nahmatávala si prsty cestu v temných sklepeních, tichá jako stín. Jednou slyšela ženský pláč. Trvalo jí přes hodinu, než našla malé úzké okénko, které se svažovalo dolů do sklepení, kde měla být monstra.

Vhodila svůj ranec dovnitř a sklonila se, aby zapálila svíci. Bylo to riskantní; oheň, který tam viděla posledně, dohořel na uhlíky, a když do nich foukala, uslyšela hlasy. Ohnula prsty do tvaru misky kolem blikajícího plamínku svíce a prolezla oknem, zatímco oni vcházeli dveřmi, aniž vůbec zahlédla, kdo to byl.

Tentokrát ji monstra nevyděsila. Připadala jí téměř jako staří přátelé. Arya držela svíci nad hlavou. S každým krokem, který udělala, se na zdech pohybovaly stíny, jako by se obracely, aby ji pozorovaly, jak jde kolem nich. Draci, zašeptala. Vytáhla zpod svého pláště Jehlu. Štíhlá čepel jí připadala velmi malá a draci velmi velcí, a přesto se Arya jaksi cítila lépe se svým mečem v ruce.

Dlouhá síň bez oken za dveřmi byla stejně černá, jak si ji pamatovala. Jehlu držela v levé ruce, v té, kterou bojovala, svíci v pravé pěsti. Dolů přes kotníky jí stékal horký vosk. Vstup do studny byl tehdy nalevo, a tak Arya zamířila doprava. Část v ní by se nejraději rozběhla, ale Arya měla strach, že by přitom zhasla její svíce. Slyšela tiché pištění a ve světle svíce zahlédla pár droboučkých svítících očí, ale z krys strach neměla. To spíš z jiných věcí. Pro kohokoli by bylo tak snadné schovat se tam, tak jako se ona schovala před čarodějem a mužem s vidlicovitým vousem. Téměř viděla štolbu stojícího u zdi, s prsty roztaženými do klepetovitého tvaru, s krví stále odkapávající z hlubokých řezů v jeho dlaních, tam kde ho pořezala Jehla. Mohl by tam na ni čekat a popadnout ji, až půjde kolem. Její svíci by uviděl zdaleka. Možná by raději měla jít potmě…

Strach seká hlouběji než meče, zašeptal slabý hlásek v jejím nitru. Najednou si Arya vzpomněla na krypty na Zimohradu. Říkala si, že jsou mnohem strašidelnější než tohle místo. Když je viděla poprvé, byla ještě malé děvčátko. Její bratr Robb je vzal dolů, ji, Sansu a malého Brana, který nebyl o moc větší, než je teď Rickon. Měli s sebou jenom jednu svíci a Bran očima velkýma jako talíře hleděl na kamenné tváře králů zimy, s vlky ležícími u jejich nohou a železnými meči přes jejich klíny.

Robb je vedl celou cestu dolů až na samý konec, kolem dědečka a Brandona a Lyanny, aby jim ukázal jejich vlastní hroby. Sansa se pořád dívala na krátkou svíci, plná strachu, že každou chvíli zhasne. Stará chůva jí vyprávěla, že tam dole jsou pavouci a krysy velké jako psi. Když to řekla Robbovi, jen se usmíval. „Existují horší věci než pavouci a krysy,“ zašeptal. „Tudy chodívají mrtví.“ Právě tehdy uslyšeli zvuk, tichý, hluboký a rozechvívající vzduch. Malý Bran pevně sevřel Aryinu ruku.

Když duch vystoupil z otevřeného hrobu, celý bílý a skřehotající po krvi, Sansa se s křikem rozběhla ke schodům a Bran se vzlykáním omotal ruce kolem Robbovy nohy. Arya zůstala stát tam, kde byla a strčila do ducha. Byl to jenom Jon, obílený moukou. „Ty hloupý“ vynadala mu, „vyděsil jsi malého,“ ale Jon a Robb se jen smáli a smáli a netrvalo to dlouho a do smíchu se dali také Bran a Arya.

Ta vzpomínka přiměla Aryu usmát se a potom už pro ni tma nepředstavovala žádnou hrůzu. Štolba byl mrtvý, sama ho zabila, a kdyby na ni vyskočil ze tmy, zabila by ho znovu. Všechno bude lepší, jakmile zase bude doma, v bezpečí za šedivými žulovými zdmi Zimohradu.

Její kroky se rozléhaly tichou ozvěnou běžící před ní, zatímco Arya se nořila stále hlouběji do temnoty.

SANSA

Přišli si pro ni třetího dne. Vybrala si jednoduché šaty z tmavě šedé vlny, prostého střihu, ale bohatě vyšívané kolem límce a rukávů. Když bez pomoci svých služebných zápolila se stříbrnými sponami, měla pocit, jako by se její prsty proměnily v silné neohrabané klacíky. Jeyne Poole byla uvězněna s ní, ale Jeyne jí v tomto ohledu nebyla k ničemu. Její obličej byl celý napuchlý od pláče a nebyla schopná přestat vzlykat kvůli svému otci.

„Jsem si jistá, že tvému otci se vede dobře,“ ujišťovala ji Sansa, když se jí konečně podařilo zapnout si správně šaty. „Požádám královnu, aby ti dovolila setkat se s ním.“ Myslela si, že její laskavost by Jeyne mohla pozvednout náladu, ale dívka se na ni jen podívala svýma červenýma, opuchlýma očima a začala plakat o to usilovněji. Bylo to takové dítě.

Sansa plakala také, toho prvního dne. Dokonce i za pevnými zdmi Maegorovy pevnosti s dveřmi zavřenými a zajištěnými petlicí bylo nemožné zůstat beze strachu, když začalo to zabíjení. Dávno si zvykla na zvuk oceli na nádvoří a v jejím životě stěží minul den, kdy by neslyšela třeskot meče o meč, ale vědomí, že tentokrát jde o skutečný boj, zcela měnilo svět kolem ní. Bylo to slyšet tak jako nikdy předtím a ozývaly se tam také jiné zvuky, bolestné sténání, hněvivé kletby, volání o pomoc a křik raněných a umírajících mužů. V písních a příbězích rytíři nikdy nenaříkali ani neprosili o milost. A tak plakala, prosila je přes dveře, aby jí řekli, co se děje, volala svého otce, septu Mordane, krále, svého galantního prince. Pokud muži střežící její dveře slyšeli její prosby, neodpovídali na ně. Jen jedinkrát se dveře otevřely, pozdě toho večera, když dovnitř strčili Jeyne Poole, plnou modřin a celou rozechvělou. „Zabíjejí všechny!“ křičela na ni majordomova dcera. Nebyla k utišení. Naříkala, že Ohař rozbil její dveře bitevní sekerou. Na schodech Pobočníkovy věže leží těla a schody jsou kluzké krví. Sansa osušila svoje vlastní slzy a snažila se svoji přítelkyni utišit. Šly spát do jedné postele, schoulené jedna v náručí druhé, jako sestry.

Druhý den byl ještě horší. Místnost, kde byla Sansa uvězněna, se nalézala na vrcholu nejvyšší věže Maegorovy pevnosti. Ze svého okna viděla, že těžká kovová brána strážní věže je spuštěná dolů a padací most je zvednutý vysoko nad suchým příkopem, který odděloval pevnost uvnitř pevnosti od většího hradu, co ji obklopoval. Po hradbách v nebývalém počtu obcházeli lannisterští strážní s oštěpy a kušemi v rukou. Bylo po boji a nad Rudou baštou se rozhostilo hrobové ticho. Jedinými zvuky bylo nekonečné kňourání a vzlyky Jeyne Poole.

Nosili jim jídlo - tvrdý sýr, čerstvě upečený chléb a mléko k snídani, pečené kuře a zeleninu k obědu a k večeři dostaly dušené hovězí s kroupami - ale služebnictvo, které jim jídlo přinášelo, na Sansiny otázky neodpovídalo. Toho večera jí jakési ženy přinesly šaty z Pobočníkovy věže a také nějaké Jeyniny věci, ale zdálo se, že jsou takřka stejně vystrašené jako Jeyne, a když se s nimi pokoušela mluvit, utekly od ní, jako by měla šedý mor. Strážní přede dveřmi jim stále odmítali dovolit opustit místnost.

„Prosím, potřebuji znovu mluvit s královnou,“ říkala jim Sansa, tak jako říkala každému, koho toho dne viděla. „Ona se mnou bude chtít mluvit, já vím, že bude. Řekněte jí, že ji chci vidět, prosím. Když ne královnu, tak prince Joffreyho, budete-li tak laskaví. My se vezmeme, až budeme starší.“

Při západu slunce druhého dne začal vyzvánět velký zvon. Jeho hlas byl hluboký a zvučný, a to dlouhé pomalé zvonění Sansu naplnilo pocitem strachu. Zvonění pokračovalo dál a dál a po chvíli uslyšely jiné zvony odpovídající z Velkého Baelorova septa na Visenyině kopci. Ten zvuk duněl nad městem jako hrom, varoval před bouří, která měla přijít.

„Co je to?“ zakvílela Jeyne, která si přikryla uši dlaněmi. „Proč ty zvony tak vyzvánějí?“

„Král je mrtvý.“ Sansa nebyla schopná říci, jak to ví, ale věděla to. Pomalé nekonečné zvonění plnilo jejich komnatu, truchlivé jako rekviem. Vtrhl do hradu nějaký nepřítel a zabil krále Roberta? Proto došlo k boji a vraždění?

Odešla spát nic nechápající, nepokojná a plná strachu. Stal se teď její krásný Joffrey králem? Měla strach o něho i o svého otce. Kéž by jí jenom řekli, co se děje.

Té noci se Sanse zdál sen o Joffreym na trůnu. Seděla po jeho boku v šatech ze zlatého brokátu, na hlavě měla korunu a každý, koho kdy poznala, před ni předstoupil, poklekl a pozdravil ji.

Příštího rána, třetího dne, pro ni přišel ser Boros Blount z Královské gardy, aby ji odvedl ke královně.

Ser Boros byl ošklivý muž se širokým hrudníkem a krátkýma nohama do O. Nos měl připlácnutý k obličeji, na tvářích mu visely těžké laloky, vlasy měl šedivé a rozježené. Dnes na sobě měl bílý samet a svůj sněhobílý plášť měl připevněný broží ve tvaru lva. Zvíře bylo z lesklého zlata a jeho oči tvořily droboučké rubíny. „Dnes ráno vypadáš velmi pěkně a ušlechtile, sere Borosi,“ řekla mu Sansa. Jako dáma pamatovala na vybrané chování a byla rozhodnutá být dámou za každých okolností.

„Ty rovněž, moje paní,“ odpověděl ser Boros bezvýrazným hlasem. „Její Výsost tě očekává. Pojď se mnou.“ Přede dveřmi stáli strážní, lannisterští zbrojnoši v purpurových pláštích a přílbách se znakem lva. Když kolem nich procházela, Sansa se přinutila mile se na ně usmát a popřát jim dobré jitro. Bylo to poprvé, co jí dovolili vyjít ven z komnaty od té doby, co ji sem ser Arys Oakheart před dvěma dny přivedl. „Je to pro tvoje bezpečí, moje milá,“ řekla jí královna Cersei. „Joffrey by mi to nikdy neodpustil, kdyby se jeho milované mělo něco stát.“

Sansa očekávala, že ser Boros ji doprovodí do královských komnat, ale on ji místo toho vedl ven z Maegorovy pevnosti. Padací most byl opět dole. Nějací dělníci spouštěli muže na lanech do hlubin suchého příkopu. Když Sansa pohlédla dolů, uviděla tělo nabodnuté na nestvůrných železných kopích. Rychle odvrátila zrak, příliš vystrašená zeptat se, vystrašená dívat se, vystrašená, že by to mohl být někdo, koho znala.

Královnu Cersei našli ve sněmovních komnatách, sedící v čele dlouhého stolu zaneřáděného papíry, svícemi a bloky pečetního vosku. Místnost byla nádhernější než kterákoli z těch, které Sansa dosud viděla. S bázní si prohlížela vyřezávaný dřevěný paraván a dvojici sfing, které seděly vedle dveří.

„Tvoje Výsosti,“ řekl ser Boros poté, co byli uvedeni dovnitř jiným mužem z Královské gardy, serem Mandonem s podivně mrtvým obličejem, „přivedl jsem to děvče.“

Sansa doufala, že Joffrey tam možná bude s ní. Její princ tam nebyl, zato uviděla tři z králových rádců. Lord Petyr Baeliš seděl po královnině levici, velmistr Pycelle na konci stolu, zatímco lord Varys se vznášel kolem nich a voněl po květinách. S pocitem úzkosti si uvědomila, že všichni jsou oděni v černém. Ve smutečním šatu…

Královna na sobě měla šaty z černého hedvábí s vysokým stojáčkem a stovkou tmavě rudých rubínů všitých do živůtku, pokrývajících ji od krku k ňadrům. Byly vybroušeny do tvaru slziček, jako by královna plakala krev. Cersei se usmála, když ji spatřila, a Sansa si pomyslela, že to je ten nejsladší a zároveň nejsmutnější úsměv, jaký kdy viděla. „Sanso, moje sladké dítě,“ řekla. „Vím, že jsi se mnou chtěla mluvit. Omlouvám se, že jsem pro tebe nemohla poslat dřív. Došlo k velmi znepokojivému vývoji událostí a já neměla volný ani okamžik. Věřím, že moji lidé se o tebe dobře starali.“

„Všichni byli velmi milí a příjemní, Tvoje Výsosti, uctivě děkuji za optání,“ řekla Sansa zdvořile. „Jenom, nu, nikdo s námi nemluvil, ani nám neřekli, co se děje…“

„Nám?“ Cersei se zdála být zmatena.

„Dali jsme k ní majordomovu dceru,“ řekl ser Boros. „Nevěděli jsme, co jiného s ní dělat.“

Královna se zamračila. „Příště se mne nejdřív zeptejte,“ řekla ostrým hlasem. „Bohové vědí, co všechno Sanse napovídala.“

„Jeyne je vyděšená,“ řekla Sansa. „Stále jen pláče. Slíbila jsem, že se zeptám, zda by mohla vidět svého otce.“

Starý velmistr Pycelle sklopil oči.

„Její otec je v pořádku, že ano?“ řekla Sansa hlasem plným obav. Věděla, že došlo k boji, ale určitě by nikdo neublížil majordomovi, Vayon Poole dokonce ani nenosil meč.

Královna Cersei se po řadě podívala na všechny ve sněmovní místnosti. „Nechci, aby si Sansa musela dělat zbytečné starosti. Co uděláme s tou její malou přítelkyní, moji pánové?“

Lord Petyr se naklonil kupředu. „Já pro ni najdu místo.“

„Ne ve městě,“ řekla královna.

„Považuješ mne snad za blázna?“

Královna jeho poznámku ignorovala. „Sere Borosi, doprovoď tu dívku do komnat lorda Petyra a nařiď jeho lidem, aby ji tam pohlídali, dokud si pro ni nepřijde. Řekněte jí, že Malíček ji odvede k jejímu otci, to by ji mělo uklidnit. Chci, aby byla pryč, než se Sansa vrátí do své komnaty.“

„Jak poroučíš, Tvoje Výsosti,“ řekl ser Boros. Hluboce se uklonil, otočil se na patě a odešel, se svým dlouhým bílým pláštěm vlajícím za ním.

Sansa byla zmatená. „Já to nechápu,“ řekla. „Kde je Jeynin otec? Proč ji k němu nemůže odvést rovnou ser Boros místo lorda Petyra?“ Slíbila si, že se bude chovat jako dáma a vznešeně jako královna a že bude silná jako její matka, lady Catelyn, ale najednou znovu dostala strach. Na okamžik si myslela, že se dá do pláče. „Kam ji posíláte? Neprovedla nic špatného, je to hodná dívka.“

„Znepokojila tě,“ odpověděla královna něžně. „To nemůžeme dopustit. A teď už ani slovo. Lord Baeliš dohlédne na to, aby o Jeyne bylo dobře postaráno, to ti slibuji.“ Poklepala na křeslo vedle sebe. „Posaď se, Sanso. Chci si s tebou promluvit.“

Sansa si sedla vedle královny. Cersei se na ni znovu usmála, ale to její obavy ani v nejmenším nezmírnilo. Varys splétal dohromady prsty svých měkkých dlaní, velmistr Pycelle držel oči sklopené do papírů před sebou, ale Sansa cítila, jak na ni hledí Malíček. Něco na způsobu, jakým se na ni ten muž díval, jí navozovalo pocit, jako by na sobě neměla žádné šaty. Po těle jí naskákala husí kůže.

„Milá Sanso,“ řekla jí královna Cersei a položila svoji hebkou dlaň na její zápěstí. „Jaké jsi nádherné dítě. Doufám, že víš, jak velmi tě já a Joffrey milujeme.“ „Opravdu?“ vyhrkla Sansa bez dechu. Na Malíčka rázem zapomněla. Její princ ji miluje. Na ničem jiném nezáleželo.

Královna se usmála. „Považuji tě takřka za svoji dceru. A vím o lásce, kterou chováš k Joffreymu.“ Unaveně zavrtěla hlavou. „Obávám se, že pro tebe máme smutné zprávy o tvém otci. Musíš být statečná, dítě.“

Při jejích tichých slovech Sansu zamrazilo. „Co se stalo?“

„Tvůj otec je zrádce, drahá,“ odpověděl lord Varys.

Velmistr Pycelle zvedl svoji prastarou hlavu. „Na vlastní uši jsem slyšel, jak lord Eddard přísahá našemu milovanému králi Robertovi, že bude ochraňovat mladé prince, jako by byli jeho vlastními syny. A přesto v okamžiku, kdy byl král mrtev, svolal svoji malou radu, aby princi Joffreymu ukradl pravoplatný nárok na trůn.“

„Ne!“ vyhrkla Sansa. „To by neudělal. To by neudělal!“

Královna vzala dopis. Papír byl otrhaný a tuhý zaschlou krví, ale zlomená pečeť byla otcova, v bledém vosku byl otištěný zlovlk. „Tohle jsme našli u kapitána vaší domácí stráže, Sanso. Je to dopis určený bratrovi mého zesnulého manžela, lordu Stannisovi, kterým ho tvůj otec vyzývá, aby se zmocnil trůnu.“

„Ne, Tvoje Výsosti, to je určitě omyl.“ Z náhlé paniky se jí udělalo nevolno. „Prosím, pošli pro mého otce, on ti to vysvětlí, nikdy by takový dopis nenapsal, král byl jeho přítel.“

„To si myslel i Robert,“ řekla královna. „Tato zrada by mu zlomila srdce. Bohové jsou laskaví, že se toho nedožil,“ povzdechla si. „Sanso, drahá, musíš pochopit, v jaké strašlivé situaci nás zanechal. Ty jsi nevinná, nic jsi neudělala, to všichni víme, a přesto jsi dcerou zrádce. Jak bych teď mohla dovolit, aby ses provdala za mého syna?“

„Ale já ho miluji,“ zakvílela Sansa, zmatená a vyděšená. Co mají v úmyslu udělat s ní? Co udělali jejímu otci? Takto to přece být nemělo. Měla se provdat za Joffreyho, byli spolu zasnoubeni a on jí byl zaslíbený, dokonce se jí o tom zdávalo. Nebylo spravedlivé vzít jí ho jen tak, kvůli něčemu, čeho se dopustil její otec.

„Já to přece vím, dítě,“ řekla. Cersei, hlasem tak laskavým a sladkým. „Proč jinak bys za námi přišla a pověděla nám o plánu svého otce poslat tě od nás pryč, když ne kvůli lásce k němu?“ „Bylo to kvůli lásce,“ vyhrkla Sansa spěšně. „Otec mi dokonce ani nechtěl dovolit jít se rozloučit.“ Byla hodné děvče, poslušné děvče, ale když se toho rána navzdory příkazu svého otce odplížila od septy Mordane, připadala si špatná jako Arya. Nikdy předtím nic tak neposlušného neprovedla, ani by to neudělala, kdyby tolik nemilovala Joffreyho. „Chce mne odvézt zpátky na Zimohrad a provdat mě za nějakého pochybného rytíře, přestože já chci Joffa. Říkala jsem mu to, ale on mě neposlouchal.“ Král byl její poslední nadějí. Král přikáže otci, aby jí dovolil zůstat v Králově přístavišti a provdat se za prince Joffreyho. Sansa byla odhodlaná udělat to, jenomže král ji vždycky děsil. Byl tak hlučný a mluvil hrubým hlasem, často byl opilý a pravděpodobně by ji poslal zpátky za lordem Eddardem, i kdyby jí dovolili navštívit ho. Místo toho šla raději za královnou a vylila si před ní svoje srdce a královna ji vyslechla a srdečné jí za to poděkovala… Jenomže potom ji ser Arys odvedl do komnaty vysoko v Maegorově pevnosti a postavil ke dveřím stráže a o několik hodin později venku začal boj. „Prosím,“ řekla, „musíš mne provdat za Joffreyho, vždycky mu budu dobrou ženou, uvidíš. Stanu se takovou královnou, jako jsi ty, slibuji.“

Královna Cersei pohlédla na ostatní. „Moji rádcové, co říkáte na její prosby?“

„Ubohé dítě,“ zamumlal Varys. „Láska tak upřímná a nevinná, Tvoje Výsosti, bylo by kruté odpírat ji tomu dítěti, ale přesto, co můžeme dělat? Její otec byl odsouzen k smrti.“ Jeho měkké dlaně mnuly jedna druhou v gestu bezmocné úzkosti.

„Dítě zrozené ze zrádcova semene zjistí, že zrada je pro ně naprostou přirozeností,“ řekl velmistr Pycelle. „Teď je to takové milé stvoření, ale kdo může vědět, jakých zrad se dopustí za deset let?“

„Ne,“ vyhrkla Sansa zděšeně. „Já nejsem, nikdy bych… nikdy bych Joffreyho nezradila, já ho miluji, přísahám, že ho miluji.“

„Ach, jak dojemné,“ řekl Varys, „a přesto se po pravdě říká, že krev je pravdivější než všechny sliby.“

„Připomíná mi její matku, ne jejího otce,“ poznamenal lord Petyr Baeliš tiše. „Podívejte se na ni. Ty vlasy, ty oči. Vypadá úplně stejně jako Cat v jejím věku.“ Královna se na ni znepokojeně podívala, a přesto Sansa v jejích jasně zelených očích viděla laskavost. „Dítě,“ řekla, „kdybych skutečně mohla věřit, že nejsi stejná jako tvůj otec, nic by mne nepotěšilo víc než vidět tě provdanou za mého Joffreyho. Vím, že ho miluješ celým svým srdcem.“ Povzdechla si. „Obávám se však, že lord Varys a velmistr Pycelle mají pravdu. Krev nám to poví. Také nemohu zapomenout na to, jak tvoje sestra poštvala na mého syna vlka.“

„Já nejsem jako Arya,“ vybuchla Sansa. „Ona v sobě má zrádcovskou krev, ale já ne. Já jsem hodná, zeptejte se septy Mordane, ona vám to potvrdí, chci být jenom Joffreymu věrnou a milující ženou.“

Cítila na sobě váhu Cerseiných očí, když královna pozorovala její obličej. „Věřím, že to myslíš vážně.“ Otočila se k ostatním. „Moji pánové, domnívám se, že pokud by se zbytek její rodiny ukázal být v této strašlivé době loajálním, značně by to mohlo přispět ke zmírnění našich obav.“

Velmistr Pycelle si hladil svůj mohutný bílý vous a zamyšleně vraštil široké čelo. „Lord Eddard má tři syny.“

„Jsou to ještě chlapci,“ namítl lord Petyr s pokrčením ramen. „Já bych se zajímal spíš o lady Catelyn a Tullyovy.“

Královna vzala Sansinu ruku do obou dlaní. „Dítě, umíš psát?“

Sansa nervózně přikývla. Číst a psát uměla lépe než kterýkoli z jejích sourozenců, třebaže byla beznadějná v počtech.

„To ráda slyším. Možná je zde naděje, že ty a Joffrey byste se mohli…“

„Co po mně chceš, abych udělala?“

„Musíš napsat svojí matce a svému bratrovi, tomu nejstaršímu… Jakže se jmenuje?“

„Robb,“ odpověděla Sansa.

„Nepochybně k nim brzy dorazí zvěst o otcově zradě. Bude lépe, když se to dozvědí od tebe. Musíš jim vylíčit, jak lord Eddard zradil svého krále.“

Sansa zoufale chtěla Joffreyho, ale nebyla si jistá, zda má odvahu udělat to, co po ní chce královna. „Já přece… já nevím… Tvoje Výsosti, nevěděla bych, co tam napsat…“

Královna ji pohladila po ruce. „Já ti povím, co napsat dítě. Nejdůležitější je, abys lady Catelyn a svému bratrovi zdůraznila, že musí udržovat králův mír.“

„Bylo by to pro ně těžké, kdyby tak neučinili,“ řekl velmistr Pycelle. „Pro lásku, kterou k nim chováš, je musíš pobídnout k tomu, aby se drželi na stezce moudrosti.“

„Tvoje matka se o tebe nepochybně bude velmi bát,“ řekla královna. „Musíš ji ujistit, že jsi v pořádku a je o tebe dobře postaráno, že se k tobě chováme laskavě a zabezpečujeme všechny tvoje potřeby. Vyřiď jim, aby přišli sem do Králova přístaviště a odpřisáhli věrnost Joffreymu, až nastoupí na trůn. Když to udělají… nu, pak budeme vědět, že ve tvé krvi není zlo, a až přijdeš do rozpuku ženství, provdáš se za krále ve Velkém Baelorově septu, před očima bohů a lidí.“

… provdáš se za krále… Ta slova ji přiměla dýchat rychleji, a přesto Sansa stále váhala. „Možná… kdybych mohla vidět svého otce, promluvit s ním o…“

„Zradě?“ navrhl ser Varys.

„Zklamala jsi mne, Sanso,“ řekla královna a její oči náhle ztvrdly jako kameny. „Pověděli jsme ti o zločinech tvého otce. Pokud jsi skutečně tak loajální, jak říkáš, proč bys ho měla chtít vidět?“

„Já… jenom jsem chtěla…“ Sansa cítila, jak se jí derou slzy do očí. „On není… prosím, nestalo se mu nic… ani…“

„Lordu Eddardovi se nic nestalo,“ ujistila ji královna.

„Ale… co s ním bude?“

„V této záležitosti rozhodne král,“ odpověděl velmistr Pycelle váhavě.

Král! Sansa mrknutím potlačila slzy. Joffrey je teď králem, pomyslela si. Její galantní princ by jejímu otci nikdy neublížil, bez ohledu na to, čeho se možná dopustil. Byla si jistá, že kdyby za ním šla a prosila o milost, určitě by ji vyslechl. Musel by ji vyslechnout, vždyť ji přece miluje, dokonce i královna to řekla. Joff by jejího otce nemusel potrestat, lordové to očekávají, ale snad by ho mohl poslat zpátky na Zimohrad nebo do exilu do některého ze Svobodných měst za úzkým mořem. Bylo by to jen na pár let. Do té doby by se s princem Joffreym vzali. Jakmile by se stala královnou, mohla by Joffa přesvědčit, aby otce pozval zpátky a udělil mu milost. Jenomže… kdyby matka nebo Robb udělali něco zrádcovského, povolali vazaly nebo odmítli odpřisáhnout věrnost nebo cokoli jiného, všechno by se tím pokazilo. Ve svém srdci věděla, že její Joffrey je hodný a laskavý, ale také musí být přísný k rebelům. Musí je přinutit pochopit to, musí!

„Napíšu… napíšu ty dopisy,“ slíbila.

S úsměvem vřelým jako svítání se Cersei Lannister naklonila blíž a lehce ji políbila na tvář. „Věděla jsem, že to uděláš. Joffrey na tebe bude hrdý, až mu povím, jakou odvahu a zdravý rozum jsi tady dnes prokázala.“

Nakonec napsala čtyři dopisy. Své matce, lady Catelyn Stark, svým bratrům na Zimohradu, své tetě, lady Lyse Arryn v Orlím hnízdě, a také svému dědečkovi, lordu Hosteru Tullyovi v Řekotočí. Než byla s psaním hotová, prsty měla bolavé, ztuhlé a potřísněné inkoustem. Varys měl pečetidlo jejího otce. Ohřála nad svící bílý včelí vosk, opatrně jej nakapala na papír a dívala se, jak eunuch na každý dopis otiskl zlovlka rodu Starků.

Když ji ser Mandon Moore odvedl zpátky do vysoké věže v Maegorově pevnosti, Jeyne Poole a všechny její věci byly pryč. S vděčností si pomyslela, že alespoň už nebude muset poslouchat to její ustavičné fňukání. Přesto měla pocit, jako by ve věži bylo po Jeynině odchodu náhle chladněji, i když si rozdělala oheň. Přitáhla si křeslo blízko ke krbu, vzala jednu ze svých oblíbených knih a pohroužila se do příběhů Floriana a Jonquil, lady Selly a Duhového Rytíře, chrabrého prince Aemona a jeho tragické lásky ke královně, choti jeho bratra.

Teprve pozdě toho večera, když odplouvala do spánku, Sansa si uvědomila, že se zapomněla zeptat na svoji sestru.

JON

„Othor,“ prohlásil ser Jaremy Rykker, „nade vší pochybnost je to on. A tenhle býval Jaferem Flowersem.“ Otočil tělo botou a mrtvý bílý obličej se zahleděl vzhůru na zataženou oblohu svýma modrýma, neskutečně modrýma očima. „Oba to byli muži z výpravy Bena Starka.“

Muži mého strýce, pomyslel si Jon otupěle. Vzpomněl si, jak prosil, aby směl jet s nimi. Bohové, tehdy jsem byl takový zelenáč. Kdyby mne byli vzali s sebou, možná bych teď taky ležel tady na zemi…

Jaferovo pravé zápěstí končilo ve změti roztrhaného masa a uhryzané kosti zanechané Duchovými tesáky. Jeho pravá ruka plula ve džbánu s octem ve věži mistra Aemona a jeho levá dlaň, stále spočívající na svém místě na konci ruky, byla černá jako jeho plášť.

„Bohové, smilujte se,“ zamumlal Starý medvěd. Sesedl ze svého koně, otěže podal Jonovi. Ráno bylo nepřirozeně teplé; kapičky potu tečkovaly široké čelo lorda velitele jako rosa na melounu. Jeho kůň byl nervózní, koulel očima, ustupoval od mrtvých mužů tak daleko, jak mu to uzda dovolovala. Jon klisnu odvedl pár kroků stranou a snažil se ji uklidnit, aby se nedala do běhu. Koně se na tom místě necítili dobře. Podobně i Jon.

Psům se tam líbilo ze všech nejméně. Skupinu přivedl na místo Duch; smečka psů tam nebyla k ničemu platná. Když se je vrchní psovod Bass snažil přimět zachytit pach z utržené ruky, jako by se zbláznili, začali kňourat, výt a štěkat, ze všech sil se snažili utéci. Dokonce i teď střídavě vrčeli, kňučeli a tahali za vodítka, zatímco Chett je proklínal a nadával jim do zbabělých čoklů.

Je to jenom les, přesvědčoval Jon sám sebe, a tohle jsou jenom mrtví muži. Mrtvoly už viděl předtím…

Minulou noc se mu znovu zdál sen o Zimohradu. Procházel prázdným hradem, hledal svého otce, sestupoval dolů do krypt. Jenomže tentokrát sen pokračoval dál než kdykoli předtím. Ve tmě uslyšel skřípot kamene o kámen. Otočil se a uviděl, že hrobky se jedna po druhé otevírají. Když oživlé mrtvoly rytířů začaly vstávat ze svých chladných hrobů, Jon se probudil v černočerné tmě a srdce mu bušilo jako splašené. Dokonce i když k němu na postel vyskočil Duch a začal mu strkat čenich do obličeje, nebyl schopen setřást ze sebe hluboký pocit hrůzy. Neodvažoval se znovu usnout. Místo toho vystoupil na Zeď a chodil po ní. Nepokojný, dokud na východě neuviděl první paprsky úsvitu. Byl to jenom sen. Teď už jsem bratr Noční hlídky, ne nějaký vystrašený kluk.

Samwell Tarly se krčil pod stromy, napolo ukrytý za koňmi. Jeho kulatý tlustý obličej měl barvu sraženého mléka. Zatím se sice neodkradl dál do lesa, aby tam zvracel, ale také se dosud příliš nedíval na mrtvoly. „Nemůžu je vidět,“ šeptal zbědovaně.

„Musíš se na ně podívat,“ řekl mu Jon tichým hlasem, aby to ostatní neslyšeli. „Mistr Aemon tě sem poslal, abys byl jeho očima, ne snad? K čemu jsou oči dobré, když jsou zavřené?“

„Ano, jenomže… já jsem takový zbabělec, Jone.“

Jon položil Samovi ruku na rameno. „Je tu s námi tucet průzkumníků a psi, dokonce Duch. Nikdo ti neublíží. Same. Jdi tam a podívej se. První pohled bývá nejobtížnější.“

Sam rozechvěle přikývl a s nesmírným úsilím konečně posbíral krapet odvahy, dost na to, aby dokázal otočit hlavu. Jeho oči se rozšířily, ale Jon ho pevně držel za rameno, takže se nemohl odvrátit.

„Sere Jaremy,“ zeptal se Starý medvěd drsným hlasem, „Ben Stark s sebou měl šest mužů, když vyjeli od Zdi. Kde jsou ti ostatní?“

Ser Jaremy zavrtěl hlavou. „To kdybych věděl,“ Mormont s takovou odpovědí očividně nebyl spokojen. „Dva z našich bratří byli zavražděni téměř na dohled od Zdi, a tvoji průzkumníci přesto nic neslyšeli, nic neviděli. Co se to s Noční hlídkou stalo? Pročesáváme stále tyhle lesy?“

„Ano, můj pane, ale -“

„Stále rozestavujeme hlídky?“

„To ano, ale -“

„Tento muž u sebe má lovecký roh,“ ukázal Mormont na Othora. „Mám předpokládat, že zemřel, aniž na něj zatroubil? Nebo jsou všichni tvoji průzkumníci nejenom slepí, ale také hluší?“

Ser Jaremy se naježil, jeho obličej se zkřivil hněvem. „Na žádný roh nikdo netroubil, můj pane, jinak by to moji průzkumníci slyšeli. Nemám dost mužů, abych mohl rozestavit tolik hlídek, kolik bych chtěl… A od té doby, co se Benjen ztratil, drželi jsme se blíž Zdi než předtím, a to na tvůj výslovný příkaz.“

Starý medvěd zabručel. „Ano. Dobrá. Budiž tedy.“ Netrpělivě mávl rukou. „Pověz mi, jak zemřeli,“

Ser Jaremy se skrčil na bobek vedle mrtvého muže, kterému říkal Jafer Flowers, a popadl ho za kůži na hlavě. Mezi jeho prsty vylezly vlasy, lámavé jako stébla trav. V krku mrtvoly se jako ústa otevřela velká rána pokrytá zaschlou krví. Hlavu samotnou drželo na krku jen pár vláken bledých šlach. „Tohle někdo udělal sekerou.“

„Jako vždycky,“ zamumlal Dywen, starý lesník. „Vypadá to na sekeru, co u sebe nosil Othor, můj pane.“

Jon cítil, jak se mu zvedá žaludek, či spíš snídaně v něm, ale stiskl rty pevně k sobě a přinutil se pohlédnout na druhé tělo. Othor býval velkým ošklivým mužem a byla z něj velká ošklivá mrtvola. Po žádné sekeře nikde nebylo stopy. Jon si Othora pamatoval; byl to ten, co si při odjezdu průzkumníků na výpravu hlasitě prozpěvoval ty svoje oplzlé písničky. Dny jeho prozpěvování byly nenávratně pryč. Jeho maso bylo vybělené jako mléko, všude kromě dlaní. Ty byly stejně černé jako Jaferovy. Květy tvrdé popraskané krve krášlily smrtelné rány, které jako vyrážka pokrývaly jeho hruď, břicho a hrdlo. Oči měl přesto stále otevřené. Hleděly vzhůru do oblohy, modré jako safíry. Ser Jaremy vstal. „Sekery mají i divocí.“

Mormont ho obešel. „Takže ty se domníváš, že tohle je práce Manceho Nájezdníka? Tak blízko u Zdi?“

„Koho jiného, můj pane?“

Jon mu na to mohl odpovědět. Věděl to, všichni to věděli, a přesto se žádný z mužů neodvážil říci ta slova nahlas. Jiní existují jen v povídačkách, v příbězích vyprávěných ke strašení dětí. I kdyby někdy vůbec žili, jsou mrtví osm tisíc let. Při pouhém pomyšlení na ně se cítil pošetile; byl teď dospělým mužem, černým bratrem z Noční hlídky, ne chlapcem, který kdysi sedával staré chůvě u nohou, s Branem, Robbem a Aryou.

Přesto si lord velitel nesouhlasně odfrkl. „Pokud by Ben Stark měl čelit útoku divokých půl dne jízdy od Černého hradu, vrátil by se pro víc mužů, honil by ty zabijáky přes sedm pekel a přinesl by mi jejich hlavy.“

„Pokud ovšem nezabili i jeho,“ namítl ser Jaremy.

Ta slova bolela, dokonce i nyní. Bylo to už tak dlouho, že se zdálo pošetilé držet se naděje, že Ben Stark je stále naživu, ale Jon Sníh byl v tomto ohledu velmi umíněný.

„Je to už pomalu půl roku, co nás Ben opustil, můj pane,“ pokračoval ser Jaremy. „Hvozd je rozlehlý. Na divoké mohli narazit kdekoli. Vsadil bych se, že tohle jsou poslední dva, co přežili z jeho skupiny, na cestě zpátky k nám… Nepřítel je dostal, než stačili dosáhnout bezpečí Zdi, Mrtvoly jsou ještě čerstvé, tito muži nemohou být mrtví déle než den…“

„To ne,“ vyhrkl Samwell Tarly.

Jon byl ohromen. Samův nervózní vysoký hlas byl tím posledním, co očekával, že uslyší. Tlustý chlapec měl z důstojníků strach a ser Jaremy nebyl právě znám svou trpělivostí.

„Já se tě na tvůj názor neptal, chlapče,“ řekl Rykker chladně.

„Dovol mu promluvit, sere,“ vyhrkl Jon.

Mormontovy oči zalétly od Sama k Jonovi a zpět. „Pokud nám ten chlapec má co říci, vyslechnu ho. Pojď blíž, hochu. Za těmi koňmi tě nevidíme.“

Sam se váhavě šinul kolem Jona a koní a potil se přitom až hrůza. „Můj pane, oni… oni nemohou být mrtví jenom den nebo… Podívej se… ta krev…“

„Ano?“ zavrčel Mormont netrpělivě. „Krev, co je s ní?“ „Stačí, když se na ni podívá, a nadělá si do kalhot,“ vykřikl Chett a průzkumníci se dali do smíchu.

Sam si otřel pot z čela. „Je to… je to vidět tam, kde Duch… Jonův zlovlk… Je to vidět tam, kde tomu muži utrhl ruku… ten pahýl nekrvácel, podívejte se…“ Ukázal prstem. „Můj otec… l-l-lord Randyll… mne někdy nutil dívat se, jak se stahují a vyvrhují zvířata, když… poté, co…“ Sam zavrtěl hlavou ze strany na stranu a jeho brada se zatřásla. Teď, když se na těla podíval, nedokázal od nich odtrhnout oči. „U čerstvě zabitých… by krev stále tekla, moji páni. Později… později by se srazila jako… želatina, byla by hustá a… a…“ Vypadal, jako by se mu mělo udělat zle. „Tento muž… podívejte se na jeho zápěstí, je celé… pokryté škraloupem… suché… jako…“

Jon okamžitě pochopil, co Sam chce říci. Viděl zpřetrhané žíly v zápěstí mrtvého muže, tuhé červy v bledém mase. Jeho krev byla černým prachem. Ser Jaremy přesto zůstal nepřesvědčen. „Kdyby byli mrtví déle než den, už by se rozkládali, chlapče. Dokonce ani nezapáchají.“

Dywen, sukovitý starý lesník, který se vychloubal, že ucítí, když má přijít sníh, popošel blíž k mrtvole a začichal ve vzduchu. „Nu, macešky to zrovna nejsou, ale… lord velitel má pravdu. Žádný mrtvolný pach necítím.“

„Oni… oni nehnijí.“ poznamenal Sam a jeho tlustý prst, kterým ukazoval, se přitom jen maličko chvěl. „Podívejte se… Nejsou tam žádné larvy ani,.. ani,.. červi, ani nic jiného… Leželi tady v lese, ale nejsou… okousaní ani ožraní od zvířat… jen od Ducha… Jinak jsou… jsou…“

„Netknutí.“ řekl Jon tiše. „A zlovlk je odlišný. Psi a koně by se k nim nepřiblížili.“

Průzkumníci si vyměnili pohledy; všichni si uvědomili, že to je pravda. Mormont se zamračil a pohlédl od mrtvol ke psům. „Chette, přiveď ty psy blíž.“

Chett se o to pokoušel, nadával, tahal za šňůry, kopl do jednoho ze zvířat svojí vysokou botou. Většina psů jenom kňučela a pletla nohama. Pokusil se tam jednoho odtáhnout. Fena odolávala, vrčela a svíjela se, jako by se chtěla vyvléknout z obojku. Nakonec se na Chetta vrhla. Upustil vodítko a zvrátil se dozadu. Pes ho přeskočil a utekl mezi stromy. „Tohle… tohle všechno je nějaké divné,“ řekl Sam Tarly a byla to pravda. „Podívejte na tu krev… Na jejich šatech jsou krvavé skvrny a… a krev je taky na tělech, suchá a tvrdá, ale… nic není na zemi ani… nikde jinde. S tak… tak… tak…“ Sam se přiměl polknout a zhluboka se nadechnout. „S tak strašlivými ranami… by krev měla být všude kolem, nemyslíte?“

Dywen nasál vzduch skrze svoje vykotlané zuby. „Možná, že tady nezemřeli. Možná je sem někdo přinesl a nechal je tady pro nás jako výstrahu.“ Starý lesník podezřívavě hleděl na mrtvoly. „A možná jsem blázen, ale nikdy předtím jsem si nevšiml, že by Othor měl modré oči,“

Ser Jaremy se tvářil zmateně. „Ani Flowers je neměl modré,“ vyhrkl a obrátil se, aby se podíval na mrtvého.

Na les padlo ticho. Jediné, co v tu chvíli slyšeli, bylo Samovo těžké dýchání a vlhký zvuk, který vydával Dywen, když si sál svoje zuby. Jon se skrčil na bobek vedle Ducha.

„Spalte je,“ zašeptal někdo. Jeden z průzkumníků; Jon nebyl schopen říci který. „Ano, spalte je,“ přidal se druhý hlas.

Starý medvěd tvrdošíjně zavrtěl hlavou. „Ještě ne. Chci, aby se na ně podíval mistr Aemon. Odneseme je zpátky ke Zdi.“

Některé příkazy se snadněji vydávají, než plní. Zahalili mrtvá těla do plášťů, ale když se Hake a Dywen pokoušeli přivázat jedno na koně, zvíře jako by zešílelo, hlasitě ržálo, vzpínalo se na zadních a vyhazovalo kopyty, ba dokonce kouslo Kettera, který jim přispěchal na pomoc. Ani s ostatními koňmi se průzkumníkům nepoštěstilo; dokonce ani ta nejklidnější nechtěla nést žádné z jejich břemen. Nakonec byli nuceni osekat větve a vyrobit z nich hrubá nosítka, aby těla mohli odnést pěšky. Než se vydali nazpět, bylo hodně po poledni.

„Nechte hvozd prohledat,“ nařídil Mormont seru Jaremymu, když se vydali na cestu. „Každý strom, každý kámen, každý keř a každou píď bažinaté půdy do deseti lig odsud. Použij všechny muže, co máš, a jestli jich nemáš dost, půjč si od majordomů lovce a lesníky. Pokud Ben a ostatní jsou někde tam, mrtví či živí, musíme je najít. A pokud je v tom hvozdu někdo jiný, musím o tom vědět. Máte za úkol najít je a zajmout, pokud možná živé. Rozumíš?“

„Rozumím, můj pane,“ odpověděl ser Jaremy. „Vykonám, jak poroučíš.“ Poté už Mormont jel v tichosti, zamyšlen. Jon jel blízko za ním, jak příslušelo majordomovi lorda velitele. Den byl šedivý, vlhký, zatažený, takový, jaký člověka nutí přát si déšť. V lese se nepohnul ani lísteček; vzduch v něm visel vlhký a těžký a Jonovi se lepily šaty na kůži, jak bylo teplo. Zeď ronila slzy roztátého ledu, plakala už celé dny a někdy měl Jon pocit, jako by se celá jaksi scvrkávala.

Staří lidé takovému počasí říkávali ducholéto, a prý to znamenalo, že období konečně poroučí svého ducha. Potom přijde chlad, varovali, a dlouhé léto vždycky znamená dlouhou zimu. Toto léto trvalo již deset let. Když začalo, Jon byl miminkem chovaným v náručí.

Duch chvíli běžel s nimi a pak zmizel mezi stromy. Bez zlovlka si Jon připadal takřka nahý. Zjistil, že se nepokojně ohlíží po každém stínu. Proti své vůli začal vzpomínat na povídačky, které mu vyprávěla stará chůva, když byl chlapcem na Zimohradu. V duchu téměř znovu slyšel její hlas společně s cink-cink-cink jejích pletacích jehlic. Z té tmy přicházeli Jiní, říkávala a stále víc a víc přitom ztišovala hlas. Studení a mrtví byli a nenáviděli železo a oheň a dotek slunce a každého tvora s teplou krví v žilách. Tvrze a města a království lidí, to vše před nimi padalo, když na svých bledých ořích směřovali na jih, v čele svých zkázonosných armád. Svoje mrtvé služebníky krmili masem lidských dětí…

Když v dálce konečně spatřil Zeď tyčící se nad vrcholem prastarého zkrouceného dubu, Jon pocítil nesmírnou úlevu. Mormont náhle zastavil a otočil se v sedle. „Tarly,“ vyštěkl, „pojeď sem.“

Jon viděl výraz strachu začínající se rozlézat po Samově obličeji, když se vláčel na své klisně; nepochybně to znamená nějaké problémy. „Jsi tlustý, ale nejsi hloupý,“ řekl Starý medvěd nabručeně. „Vedl sis tam v lese dobře. A ty taky, Sněhu.“

Sam se začervenal divokým purpurem a šlapaje si na jazyk, snažil se vypotit nějakou zdvořilou odpověď. Jon se musel usmát.

Když se vynořili zpod stromů, Mormont popohnal svého odolného malého koně do klusu. Duch vyběhl z lesa a dohonil je. Olizoval si fousy a čenich měl červený od krve. Vysoko nad nimi muži na Zdi spatřili přibližující se procesí. Jon uslyšel hluboký, hrdelní zvuk velkého rohu strážného, slyšitelný na celé míle daleko; jednoduché táhlé zatroubení, které rozechvívalo vzduch mezi stromy a odráželo se od ledu.

ÚÚÚÚÚÚÚúúúúúúúúúúúúúúúúúúúúúúúúúúúúúú.

Ten zvuk pomalu odezníval v dálce. Jedno zatroubení znamenalo vracející se průzkumníky a Jon si pomyslel, byl jsem průzkumníkem alespoň na jeden den. Cokoli se možná stane, už nikdy mi to nevezmou.

Zavedli svoje koně do úzkého tunelu vysekaného v ledu a tam už je u první brány očekával Bowen Marsh. Lord majordomus byl rudý v obličeji a rozrušený. „Můj pane,“ vyhrkl na Mormonta, když otevřel železné mříže, „přiletěl pták, musíš jít okamžitě se mnou.“

„Co se děje, bratře?“ otázal se Mormont svým drsným hlasem.

Bylo to zvláštní, ale než Marsh odpověděl, zalétl očima k Jonovi. „Mistr Aemon má ten dopis. Čeká na tebe ve tvém soláru.“

„Dobrá tedy, postarej se o mého koně, Jone, a vyřiď seru Jaremymu, aby těla uložil do komory, dokud mistr nebude připraven prohlédnout je,“ řekl Mormont a mumlaje si něco pod fousy, zamířil pryč.

Když vedli koně zpátky do stájí, Jon si s nepříjemným pocitem uvědomoval, že všichni muži se na něj dívají. Ser Alliser Thorne drezíroval svoje svěřence na nádvoří, ale přestal, aby se na něj na chvíli zahleděl, a na rtech mu přitom pohrával mírný úsměv. Ve dveřích zbrojnice stál jednoruký Donal Noye. „Bohové budiž ti milostivi, Sněhu,“ zvolal.

Něco se stalo, pomyslel si Jon. Něco zlého.

Mrtvoly byly odneseny do jedné z komor v základu Zdi, do temné studené cely vysekané v ledu a používané k uchovávání masa, obilí a někdy dokonce piva. Jon dohlédl na to, aby byl nakrmen, napojen a vykartáčován Mormontův kůň a teprve pak se postaral o svého. Poté vyhledal svoje přátele. Grenn a Žába měli hlídku, ale v jídelně našel Pypa. „Co se stalo?“ zeptal se.

Pyp ztišil hlas. „Král je mrtev.“

Jon byl ohromen. Robert Baratheon byl sice starý a tlustý, když navštívil Zimohrad, ale přesto vypadal dostatečně zachovale a nikdo nemluvil o tom, že by byl nemocen. „Jak to víš?“

„Jeden ze strážných slyšel Clydase, jak čte dopis mistru Aemonovi,“ Pyp se naklonil blíž. „Je mi to líto, Jone. Byl to přítel tvého otce, že ano?“

„Kdysi si byli blízcí jako bratři,“ Jona napadlo, zda Joffrey dál nechá otce vykonávat úřad králova pobočníka. Nezdálo se mu to pravděpodobné. To by mohlo znamenat, že lord Eddard se vrátí na Zimohrad a jeho sestry taky. Snad by mu dokonce mohli dovolit navštívit je, s laskavým svolením lorda Mormonta. Bylo by milé znovu vidět Aryin úsměv a mluvit se svým otcem. Zeptám se ho na svoji matku, rozhodl se. Už jsem muž, je nejvyšší čas, aby mi to řekl. Dokonce i kdyby to byla nevěstka, je mi to jedno, chci znát pravdu.

„Slyšel jsem Hakea povídat, že ti mrtví byli muži, co vyjeli na průzkum s tvým strýcem,“ řekl Pyp.

„Ano,“ odpověděl Jon. „Byli to dva z šesti, co odjeli s ním. Jsou mrtví už dlouho, jenom… ta těla jsou divná.“

„Divná?“ Pyp byl zvědavost sama. „Jak divná?“

„Sam ti to poví.“ Jon o tom nechtěl mluvit. „Měl bych se podívat, zda mne Starý medvěd nepotřebuje.“

Odešel do věže lorda velitele, sám, s podivným pocitem neblahé předtuchy. Když se k nim přibližoval, bratři na stráži jej pozorovali s vážnými obličeji. „Starý medvěd je v soláru,“ oznámil mu jeden. „Ptal se po tobě.“

Jon přikývl. Měl tam jít rovnou ze stáje. Spěšně vyběhl po schodech věže. Chce víno nebo oheň v krbu, to je všechno, ujišťoval sám sebe.

Když vstoupil do soláru, Mormontův havran na něj zakřičel. „Zrní,“ zakrákal pták. „Zrní! Zrní! Zrní!“

„Věřil bys tomu, vždyť jsem ho právě nakrmil,“ zabručel Starý medvěd. „Přines mi pohár vína a nalej jeden i sobě.“

„Sobě, můj pane?“

Mormont zvedl oči od dopisu a zahleděl se na něho. Jon v jeho pohledu vycítil nesmírnou lítost. „Slyšel jsi dobře.“

Jon víno naléval s přehnanou péčí a uvědomoval si přitom, jak ten akt úmyslně protahuje. Až budou poháry naplněny, nebude mít jinou možnost než čelit čemukoli, co stálo v tom dopise. Přesto byly naplněny až příliš brzy. „Posaď se, chlapče,“ pobídl ho Mormont. „Pij.“

Jon zůstal stát. „Jde o mého otce, že ano?“

Starý medvěd poklepal prstem na dopis. „O tvého otce a o krále,“ zabručel. „Nebudu ti lhát, jsou to smutné zprávy. Nikdy jsem si nemyslel, že se dožiju jiného krále, ne v mém věku, když Robertovi bylo o polovinu méně než mně a byl silný jako býk.“ Zhluboka se napil vína. „Říkají, že král miloval lov. Věci, které máme rádi, nás často ničí, chlapče. Pamatuj si to. Můj syn miloval svoji mladou ženu. Marnivou ženu. Nebýt jí, nikdy by ho nenapadlo prodat ty pytláky otrokářům.“

Jon byl stěží schopen sledovat, co Mormont říká. „Nechápu to, můj pane. Co se stalo s mým otcem?“

„Řekl jsem, aby ses posadil,“ zabručel Mormont. „Posadil,“ zakrákal havran. „A napij se, zatraceně. To je rozkaz, Sněhu.“ Jon se posadil a polkl doušek vína.

„Lord Eddard byl uvězněn. Je obviněn ze zrady. V dopise se praví, že se spolčil s Robertovými bratry, aby upřel právo na trůn princi Joffreymu.“

„Ne,“ vyhrkl Jon okamžitě. „To není možné. Můj otec by krále nikdy nezradil!“

„Aťsi je to, jak chce,“ řekl Mormont, „nepřísluší mně, abych to posuzoval. Ani tobě.“

„Jenomže to je lež,“ trval na svém Jon. Jak si mohou myslet, že jeho otec je zrádce, copak všichni zešíleli? Lord Eddard Stark by nikdy neposkvrnil svoji čest… nebo snad ano?

Zplodil bastarda, zašeptal slabý hlásek v jeho hlavě. Kam se tehdy poděla jeho čest? A tvoje matka, co je s ní? Dokonce nikdy ani nevyslovil její jméno.

„Můj pane, co se s ním teď stane? Popraví ho?“

„Co se toho týče, nemohu říct, chlapče. Mám v úmyslu poslat do Králova přístaviště dopis. Zamlada jsem znával některé z králových rádců. Starého Pycelleho, lorda Stannise, sera Barristana… Čehokoli se tvůj otec dopustil, měla by mu být nabídnuta možnost dát se k černým a připojit se k nám. Bohové vědí, jak naléhavě potřebujeme muže oplývající schopnostmi lorda Eddarda.“

Jon věděl, že v minulosti často bylo mužům obviněným ze zrady umožněno obhájit si svou čest na Zdi. Proč by to nemohli dovolit lordu Eddardovi? Jeho otec zde. Byla to zvláštní představa a podivně nepříjemná. Bylo by strašlivou nespravedlností vzít mu Zimohrad a přinutit ho dát se k černým, dokonce i kdyby to pro něho mělo znamenat zachování života…

A dovolil by to vůbec Joffrey? Vzpomínal si na prince ze Zimohradu, na způsob, jakým tehdy na nádvoří urážel Robba a sera Rodrika. Jona samotného si stěží všiml, bastardi byli pod úrovní dokonce i jeho pohrdání. „Můj pane, obdaří tě král svou pozorností?“

Starý medvěd pokrčil rameny. „Chlapecký král… Myslím, že spíš bude poslouchat svoji matku. Škoda, že s nimi není Skřet. Je to chlapcův strýc a viděl naše potřeby, když nás tady navštívil. To nebylo moudré, že ho tvoje matka vzala do zajetí -“

„Lady Stark není moje matka,“ připomněl mu Jon ostře. Tyrion Lannister byl jeho přítel. Pokud lorda Eddarda zabijí, lady Stark tím bude vinna stejně jako královna. „Můj pane, co moje sestry? Arya a Sansa, byly tam s mým otcem, nevíš -“

„Pycelle se o nich nezmiňuje, ale nepochybně s nimi zacházejí laskavě. Zeptám se na ně ve svém dopise.“ Mormont zavrtěl hlavou. „Tohle se nemohlo přihodit v horší dobu. Pokud kdy říše potřebovala silného krále… Nyní jsou temné dny a před námi chladné noci, cítím to v kostech…“ Zkoumavě se na Jona zadíval. „Doufám, že nemáš v úmyslu provést něco hloupého, chlapče.“

Je to můj otec, chtěl říci Jon, ale věděl, že Mormont by to nerad slyšel. Jeho hrdlo bylo vyschlé. Přinutil se polknout další doušek vína.

„Ty máš teď svoje povinnosti tady,“ připomněl mu lord velitel. „Tvůj starý život skončil, když ses oblékl do černého.“ „Černého!“ vykřikl jeho pták v chraptivé ozvěně. Mormont si toho nevšímal. „Cokoli udělají v Králově přístavišti, není to tvoje starost.“ Když Jon neodpovídal, starý muž dopil svoje víno a řekl: „Můžeš jít. Dnes už tě nebudu potřebovat. Zítra ráno mi pomůžeš napsat ten dopis.“

Jon si nepamatoval, že by vstal nebo odešel ze soláru. Další věcí, o které věděl, bylo to, že sestupoval po schodišti věže a říkal si: Je to můj otec, moje sestry, jak to nemá být moje starost? Venku na něj pohlédl jeden ze strážných a řekl: „Buď statečný, chlapče. Bohové bývají krutí.“

Oni to vědí, uvědomil si Jon. „Můj otec není žádný zrádce,“ řekl ochraptěle. Dokonce i ta slova mu vázla v hrdle, jako by ho chtěla zadusit. Zvedal se vítr a Jonovi se zdálo, že na nádvoří je chladněji, než když šel dovnitř. Ducholéto se schylovalo ke konci.

Zbytek toho odpoledne uplynul jako ve snu. Jon pak nebyl schopen říci, kam šel, co dělal, s kým mluvil. Duch byl s ním, alespoň to věděl. Tichá přítomnost zlovlka mu byla útěchou. Děvčata nemají dokonce ani to, pomyslel si.. Jejich vlci je mohli udržet v bezpečí, ale Lady je mrtvá a Nymeria se ztratila, jsou tam úplně samy.

Než zapadlo slunce, začal foukat silný severní vítr. Jon jej slyšel dorážet proti Zdi a skučet nad ledovými hradbami, když šel do jídelny k večeři. Hobb uvařil hustou srnčí dušeninu s kroupami, cibulí a mrkví. Když na Jonův talíř nandal porci navíc a podal mu chřupavou skývu chleba, Jon věděl, co to znamená. On to ví. Rozhlédl se kolem sebe po jídelně a uviděl, jak se jejich hlavy rychle otáčejí a jejich oči jsou zdvořile odvrácené. Všichni to vědí.

Jeho přátelé se nahrnuli k němu. „Požádali jsme septona, aby za tvého otce zapálil svíci,“ řekl mu Matthar. „Je to lež, všichni víme, že to je lež, dokonce i Grenn chápe, že to nemůže být pravda,“ ozval se Pyp. Grenn přikývl a Sam vzal Jona za ruku. „Jsi teď mým bratrem a on je taky mým otcem,“ řekl tlustý chlapec. „Jestli chceš jet ven k čarostromům a pomodlit se ke starým bohům, pojedu s tebou.“

Čarostromy rostly tam za Zdí, ale Jon věděl, že Sam svoje slova myslí upřímně. Jsou to moji bratři, pomyslel si. Stejně jako Robb, Bran a Rickon…

A pak uslyšel smích, ostrý a krutý jako šlehnutí biče, a hlas sera Allisera Thorna. „Nejenom bastard, ale taky zrádcův bastard,“ říkal mužům kolem sebe.

Jon v okamžení vyskočil na stůl, dýku v ruce. Pyp se ho snažil zastavit, ale Jon vykroutil nohu z jeho sevření a pak už se rozběhl po stole a vykopl seru Alliserovi misku z ruky. Dušenina z ní vychrstla všude kolem, postříkala bratry. Thorne vyskočil. Muži křičeli, ale Jon Sníh je neslyšel. S dýkou v ruce skočil po obličeji sera Allisera a začal bodat po jeho chladných onyxových očích, ale Sam se vrhl mezi ně a než ho Jon stačil obejít, Pyp visel na jeho zádech a držel se ho jako opice a Grenn ho popadl za paži, zatímco Žába mu vykroutil nůž z prstů.

Později, mnohem později, poté, co ho odvedli zpátky do jeho spací cely, se na něj přišel dolů podívat ser Mormont se svým havranem na rameni. „Varoval jsem tě, abys neprovedl nic hloupého, chlapče,“ pokáral ho Starý medvěd. „Chlapče,“ zakrákal havran. Mormont znechuceně zavrtěl hlavou. „Když pomyslím, že jsem do tebe vkládal takové naděje.“

Vzali mu jeho dýku i meč a řekli mu, že nesmí opustit svoji celu, dokud se nesejdou vysocí důstojníci a nerozhodnou, co s ním udělají. A pak před jeho dveře dokonce postavili stráž, aby si zajistili, že neuteče. Jeho přátelům zakázali navštívit ho, ale Starý medvěd přece jen udělal ústupek a dovolil mu mít v cele Ducha, takže nebyl úplně sám.

„Můj otec není žádný zrádce,“ řekl zlovlkovi, když všichni ostatní odešli. Duch jej tiše pozoroval, Jon si sedl na zem ke zdi, rukama si objal kolena a upřel oči na svíci stojící na stolku vedle jeho úzké postele. Její plamen blikal a komíhal se, po zdech se pohybovaly stíny a místnost jako by byla stále temnější a chladnější. Dnes v noci nebudu spát, pomyslel si Jon.

Přesto proti své vůli usnul. Když se probudil, nohy měl ztuhlé a bolavé a svíce dávno dohořela. Duch stál na zadních a škrábal na dveře. Jon se ohromeně díval, do jaké velikosti zlovlk narostl. „Duchu, co je?“ zeptal se tiše. Zlovlk otočil hlavu a pohlédl na něj, s tesáky vyceněnými v bezhlesém zavrčení. Copak se zbláznil? divil se Jon. „To jsem já, Duchu,“ zamumlal a snažil se přitom neznít tak vystrašeně. Přesto se celý třásl. Kdy se tak ochladilo?

Duch couval ode dveří. Tam, kde do nich předtím škrábal, byly hluboké rýhy. Jon zvíře pozoroval s narůstajícím neklidem. „Tam venku někdo je, viď?“ zašeptal. Přikrčený zlovlk ustupoval ode dveří a bílá srst vzadu na krku se mu ježila. Strážný, pomyslel si, nechali tam muže, aby střežil moje dveře. Duch ho cítí přes dveře, to je všechno.

Jon pomalu vstal. Neovladatelně se chvěl a přál si, aby u sebe měl svůj meč. Třemi rychlými kroky se ocitl u dveří, vzal za kliku a trhl jí dovnitř. Při hlasitém zaskřípění pantů málem vyskočil.

Muž, který ho hlídal, ležel bezvládně natažený na úzkých schodech a hleděl na něho. Hleděl vzhůru na něho, přestože ležel na břiše. Měl hlavu otočenou dokola.

To není možné, říkal Jon sám sobě. Tohle je věž lorda velitele, je střežená ve dne v noci, tohle nemůže být pravda, je to jen zlý sen. Mám noční můru.

Duch proklouzl kolem něho, ven ze dveří. Zamířil vzhůru po schodech, zastavil se, otočil se zpátky na Jona. Tehdy to Jon uslyšel; tiché zaškrábání boty o kámen, zvuk otáčející se petlice. Ozývalo se to seshora. Z pokojů lorda velitele.

Noční můra to možná je, ale není to sen.

V pochvě u pasu mrtvého strážného byl zastrčený meč. Jon poklekl a vytáhl jej. Váha oceli v jeho dlani mu dodala alespoň krapet odvahy. Vystupoval vzhůru po schodech, s Duchem tiše ťapkajícím před ním. Každý ohyb schodiště byl temný černými stíny. Jon opatrně postupoval vzhůru a každou podezřelou temnotu opatrně zkoumal hrotem svého meče.

Najednou uslyšel zakrákání Mormontova havrana. „Zrní!“ křičel pták. „Zrní, zrní, zrní, zrní, zrní.“ Duch se rozběhl kupředu a Jon za ním. Dveře Mormontova soláru byly otevřené dokořán. Zlovlk skočil dovnitř. Jon se s mečem v ruce zastavil na prahu, aby se jeho oči mohly přizpůsobit. Přes okno byly zatažené těžké závěsy a tma uvnitř byla černá jako inkoust. „Kdo je tam?“ zvolal.

Pak to uviděl, stín ve stínech, neslyšně klouzající směrem k vnitřním dveřím, které vedly do Mormontovy spací cely, mužský tvar celý v černém, v plášti a s kápí na hlavě, ale pod tou kápí zářily oči ledově modrým jasem…

Duch vyskočil. Muž a vlk společně klesli k zemi, bez jediného výkřiku či zavrčení, kutáleli se, narazili do židle, převrhli stůl plný papírů. Mormontův havran létal nad nimi a krákal: „Zrní, zrní, zrní, zrní.“ Jon si připadal stejně slepý jako mistr Aemon. Přitisknutý zády ke zdi přešel k oknu a strhl z něho závěs. Solár zaplavilo měsíční světlo. Zahlédl černé ruce pohřbené v bílé kožešině, naběhlé tmavé prsty svírající se kolem zlovlkova hrdla. Duch se otáčel a ňafal, nohy mu létaly ve vzduchu, ale nebyl schopen osvobodit se.

Jon neměl čas mít strach. S výkřikem se vrhl kupředu a vší silou prudce mávl dolů dlouhým mečem. Ocel projela rukávem, kůží a kostí, ale ten zvuk byl jaksi divný. Pach, který ho pohltil, byl tak strašlivý, že se jím málem zadusil. Uviděl na podlaze ruku s dlaní, černé prsty kroutící se v jezírku měsíčního světla. Duch se vytrhl ze sevření druhé ruky a odplížil se pryč, s rudým jazykem visícím mu z tlamy.

Muž v kápi zvedl svůj bledý, měsíčním světlem zalitý obličej a Jon po něm bez rozmáchnutí sekl svým mečem. Čepel zasáhla vetřelce do kosti, odsekla polovinu jeho nosu a otevřela ránu od jedné lícní kosti ke druhé pod jeho očima jako modré hořící hvězdy. Jon ten obličej znal, Othor, pomyslel si, vrávoraje dozadu. Bohové, vždyť ten je mrtvý, je mrtvý, viděl jsem ho mrtvého.

Cítil, že ho něco škrábe do kotníku. Černé prsty lezly vzhůru po jeho lýtku. Ruka se plazila po jeho noze, rvala vlnu a maso. Jon zařval odporem, srazil prsty ze své nohy hrotem meče a odmrštil tu věc stranou. Svíjela se na zemi, prsty se otevíraly a zavíraly.

Mrtvola se potácela kupředu. Netekla jí žádná krev. Přestože přišla o ruku a měla obličej rozseknutý vpůli, zdálo se, že nic necítí. Jon držel meč před sebou. „Nepřibližuj se ke mně!“ vykřikl, hlasem který se změnil v jekot. „Zrní!“ zakrákal havran, „zrní, zrní.“ Odseknutá ruka se vykroutila ze svého rukávu, bledý had s černou pětiprstou hlavou. Duch vyskočil a chňapl ji do zubů. Kosti v prstech zapraštěly. Jon prudce sekl po krku mrtvoly a cítil, jak se do něj ocel zakousla, hluboko a pevně.

Mrtvý Othor se na něho vrhl, srazil ho k zemi.

Jon dopadl lopatkami na převržený stůl a ten mu vyrazil dech. Meč, kde je jeho meč? Kam se poděl ten zatracený meč? Když otevřel ústa, aby vykřikl, ta věc mu nacpala svoje černé mrtvé prsty do úst. Napolo udušený, snažil se ji odstrčit, ale mrtvola byla příliš těžká. Vrážela ruku stále hlouběji do jeho krku, ledově studenou, dusila ho. Její obličej se přibližoval k jeho, vyplnil celý svět. Oči mrtvoly pokrývala námraza, ledová jiskřivá modř. Jon drápal do studeného masa nehty a kopal tu věc do nohou. Snažil se ji kousat, pokoušel se do ní bušit, bojoval o dech… A najednou byla váha mrtvoly pryč a její prsty z Jonova krku zmizely. Jon se překulil, dávil přitom a celý se třásl. Pak se na tu věc znovu vrhl Duch. Jon se díval, jak zlovlk zabořil zuby do břicha mrtvoly a začal rvát a trhat. Díval se napolo při vědomí, po dlouhý okamžik, než si konečně uvědomil, že musí najít svůj meč…

… a uviděl lorda Mormonta, nahého a rozespalého, stojícího ve dveřích s olejovou lampou v ruce. Ožraná a bez prstů, po podlaze se směrem k němu plazila černá ruka.

Jon se snažil vykřiknout, ale jeho hlas se kamsi poděl. Z posledních sil se postavil, odkopl ruku pryč a vytrhl z prstů Starého medvěda lampu. Plamen zaskomíral a téměř zhasl. „Spálit!“ zakrákal havran. „Spálit, spálit, spálit!“

Když se otáčel, Jon uviděl závěs, který předtím strhl z okna. Oběma rukama hodil lampu do látky zmuchlané na podlaze. Kov zaskřípal, sklo se vysypalo, olej vystříkl a závěsy chytly mocným plamenem. Horko na jeho obličeji bylo sladší než jakýkoli polibek, který Jon kdy dostal. „Duchu!“ vykřikl.

Zlovlk pustil mrtvého Othora a přeběhl k němu, zatímco mrtvola se snažila vstát a z velké rány v jejím břiše se hrnuli tmaví hadi. Jon vrazil ruku do plamenů, popadl hořící závěs a hodil jej po mrtvém muži. Ať shoří, modlil se, když látka dopadla na mrtvolu, bohové, prosím, ať shoří.

BRAN

Karstarkové přijeli za chladného větrného rána a přivedli s sebou z jejich hradu, Karské bašty na východě, tři sta jezdců a téměř dva tisíce pěšáků. V bledém slunečním svitu se leskly ocelové hroty jejich kopí. Před přibližujícím se procesím kráčel muž bušící pomalým, hlubokým pochodovým rytmem na buben, který byl větší než on sám, bum, bum, bum.

Bran se díval, jak přicházejí, ze strážní vížky na vrcholu vnějších hradeb. Seděl vysoko na Hodorových ramenou a dění kolem sebe pozoroval bronzovou trubicí dalekohledu mistra Luwina. Kolonu vedl lord Rickard sám se svými syny Harrionem, Eddardem a Torrhenem, kteří jeli vedle něho pod černými praporci s vyšitým vycházejícím sluncem jejich rodu. Stará chůva říkala, že v sobě mají krev Starků, děděnou již po staletí, ale Branovi nepřipadali jako Starkové. Byli to velcí muži a divocí, s obličeji zarostlými hustými vousy a vlasy, které nosili volně rozpuštěné na ramenou. Jejich pláště byly ušité z kůží a kožešin medvědů, tuleňů a vlků.

Věděl, že tihle jsou úplně poslední. Ostatní lordi se svými armádami již dorazili. Bran toužil projet se mezi nimi, vidět zimní domy plné k prasknutí, davy strkající se každého rána na tržním náměstí, ulice s vyježděnými kolejemi, rozedrané koly a kopyty. Robb mu ale zakázal opouštět hrad. „Nemáme nazbyt žádné muže, kteří by tě hlídali,“ vysvětlil mu jeho bratr.

„Vezmu si s sebou Léto,“ argumentoval Bran. „Nehraj si přede mnou na malého chlapce, Brane,“ pokáral ho Robb. „Jsi mnohem chytřejší, než se děláš. Před pouhými dvěma dny jeden z mužů lorda Boltona zapíchl u Kouřícího polena zbrojnoše z armády lorda Cerwyna. Naše matka by mne stáhla z kůže a z té by ušila boty, kdybych ti dovolil vystavovat se riziku.“ Když to říkal, hovořil hlasem lorda Robba; Bran věděl, že to znamená, že nemá smysl hádat se s ním.

Věděl, že to je také kvůli tomu, co se stalo ve vlčím lese. Ze vzpomínky na tu událost měl stále špatné sny. Byl bezmocný jako dítě, schopný bránit se asi tak, jako by byl Rickon. Ba ještě méně… dokonce i Rickon by do nich přinejmenším začal kopat. Zahanbilo ho to. Byl jen o pár let mladší než Robb; jestliže jeho bratr je takřka dospělým mužem, je jím i on. Měl by být schopný ubránit se.

Před rokem, předtím, by do města šel, i kdyby to mělo znamenat, že sám přeleze zdi. V těch dnech by seběhl ze schodů, sám by osedlal svého poníka, nasedl by na něj a popadl by dřevěný meč, který byl dost dobrý k tomu, aby srazil k zemi prince Tommena. Teď se mohl jen dívat, pozorovat je trubicí s čočkou, kterou mu půjčil mistr Luwin. Mistr ho naučil rozpoznávat všechny korouhve: zaťatou obrněnou pěst Gloverů, stříbrnou na šarlatu; černého medvěda lady Mormont; ošklivého, z kůže staženého muže, který plápolal před Boltonem z Hrůzova; losa Hornwoodů; válečnou sekeru Cerwynů; tři strážní stromy Tallhartů; a strašidelnou korouhev rodu Umberů, řvoucího obra v urvaných řetězech.

Brzy se naučil rozpoznávat také obličeje, když lordi, jejich synové a jejich rytíři přicházeli do Zimohradu na hostiny. Dokonce ani Velká síň nebyla dost velká na to, aby se do ní vešli všichni najednou, a tak Robb hostil všechny z hlavních vazalů postupně. Branovi vždycky přidělili čestné místo po pravici jeho bratra. Někteří z lordů si ho měřili divnými tvrdými pohledy, když tam seděl, jako by se divili, jakým právem ten zelenáč sedí nad nimi, a navíc mrzák.

„Kolik jich je teď?“ zeptal se Bran mistra Luwina, když lord Karstark a jeho synové projížděli bránou v první hradbě.

„Dvanáct tisíc mužů či tak nějak, na tom nesejde.“

„Kolik rytířů?“ „Poměrně hodně,“ odpověděl mistr s nádechem netrpělivosti. „Aby ses stal rytířem, musíš stát noční stráž v septu a být pomazán sedmi oleji, které posvětí tvoji přísahu. Na severu jenom pár z velkých rodů uctívá Sedm. Ostatní vyznávají víru ve staré bohy a žádné rytíře nepasují, což ovšem neznamená, že by ti lordi a jejich synové a vazalové byli méně chrabří, věrní nebo čestní. Cena muže se neoznačuje titulem ser před jeho jménem. Jak už jsem ti ostatně říkal stokrát předtím.“

„Přesto,“ naléhal Bran, „kolik je tu rytířů?“

Mistr Luwin si povzdechl. „Tři sta, možná čtyři… mezi třemi tisíci kopiníky v brnění, kteří nejsou rytíři.“

„Lord Karstark je poslední.“ řekl Bran zamyšleně. „Robb ho dnes večer bude hostit.“

„To nepochybně bude.“

„Jak dlouho to potrvá, než… než odjedou?“

„Buď se musí vydat na pochod brzy, nebo vůbec,“ řekl mistr Luwin. „Zimní město je plné k prasknutí a tahle armáda vyjí venkov dočista, pokud by tu jejich tábory měly zůstat déle. Podél celé královské cesty čekají další, aby se k nim připojili, rytíři z území mohylových hrobů a z jezerních sídlišť a lordi Manderly a Flint. V říčních krajinách již začal boj a tvůj bratr před sebou má hodně lig.“

„Já vím.“ Bran se cítil stejně žalostně, jako zněl jeho hlas. Podal bronzovou trubici zpátky mistrovi a všiml si přitom, jak Luwinovi zřídly vlasy na temeni. Viděl jimi prosvítat růžovou pokožku. Připadalo mu zvláštní dívat se na něho dolů, když celý svůj život strávil tím, že k němu vzhlížel vzhůru, ale když člověk seděl na Hodorových zádech, musel shlížet z výšky na každého. „Už se nechci dívat. Hodore, odnes mě zpátky do věže.“

„Hodor,“ zahlaholil Hodor.

Mistr Luwin si trubici zastrčil do rukávu. „Brane, tvůj lord bratr na tebe teď nebude mít čas. Musí pozdravit lorda Karstarka a jeho syny a uvítat je.“

„Nebudu Robba obtěžovat. Chci navštívit boží háj.“ Položil ruku na Hodorovo rameno. „Hodore.“

V granitu vnitřní stěny věže byla řada dlátem vysekaných úchytek, které dohromady tvořily jakýsi žebřík. Hodor po něm pomalu slézal dolů, bez melodie si cosi pobrukoval, Bran mu nadskakoval na zádech v proutěném sedátku, které pro něj vyrobil mistr Luwin. Mistr ten nápad dostal, když viděl ženy, jak nosí v koších na zádech dříví na otop; pak to byla už jen jednoduchá záležitost vyříznutí otvorů pro nohy a připevnění několika popruhů navíc, aby byla Branova váha rozložena rovnoměrněji. Nebylo to tak dobré jako jízda na Tanečnici, ale existovala místa, kam jeho klisna nemohla a při tomhle způsobu přepravy se Bran nestyděl tak, jako když ho Hodor nesl v náručí jako miminko. Zdálo se, že Hodorovi se to líbí také, třebaže u Hodora to bylo těžké říci. Jedinou záludností byly dveře. Někdy Hodor zapomínal, že má Brana na zádech, že to pro něj může být bolestivé, když prochází dveřmi.

Téměř po čtrnáct dní přicházelo a odcházelo tolik lidí, že Robb nařídil, aby nechávali brány v hradbách a padací most mezi nimi spuštěný, dokonce i uprostřed noci. Když se Bran s Hodorem vynořili z věže, po mostě přes příkop procházelo dlouhé procesí ozbrojených kopiníků; karstarkští vojáci následující svoje lordy do hradu. Měli na sobě černé železné polopřilby a černé vlněné pláště zdobené bílým východem slunce. Hodor klusal vedle nich, usmíval se pro sebe a jeho boty duněly po dřevu padacího mostu. Jezdci si jej měřili postranními pohledy a jednou dokonce Bran uslyšel někoho zachechtat se. Zakázal sám sobě trápit se tím. „Lidé se na tebe budou divně dívat,“ varoval ho mistr Luwin, když poprvé uvázali proutěný koš kolem Hodorova hrudníku. „Budou se dívat a budou mluvit a někteří tě budou urážet.“ Aťsi urážejí, pomyslel si Bran. V jeho ložnici ho neurážel nikdo, ale přece celý život nestráví v posteli.

Když procházeli pod padací mříží strážní věže, Bran si strčil dva prsty do úst a zapískal. Přes nádvoří k němu přiběhl Léto. Karstarkští kopiníci najednou měli co dělat, aby se udrželi na koních, kteří kouleli očima a nepokojně ržáli. Pach zlovlků plnil koně zběsilým strachem, kterému nebyli přivyklí, ale brzy poté, co Léto zmizel, se zas uklidnili. „Boží háj,“ připomněl Bran Hodorovi.

Dokonce i Zimohrad sám byl přeplněný. Nádvoří hlaholilo zvukem mečů a seker, rachotem povozů a štěkáním psů. Dveře zbrojnice byly otevřené a Bran zahlédl Mikkena u jeho výhně, s kladivem zvonícím mu v ruce a potem odkapávajícím z jeho holého hrudníku. Bran za celý svůj dosavadní život neviděl tolik cizinců pohromadě, dokonce ani tehdy, když jeho otce přijel navštívit král Robert.

Snažil se neškubnout sebou, když Hodor sehnul hlavu a procházel pod nízkými dveřmi. Šli dlouhou tmavou chodbou, s Létem lehce ťapkajícím vedle nich. Vlk čas od času pohlédl vzhůru, očima doutnajícíma ve tmě jako tekuté zlato. Bran by ho rád pohladil, ale seděl příliš vysoko, než aby na něj dosáhl.

Boží háj byl ostrovem klidu v moři chaosu, kterým se Zimohrad stal, Hodor se prodíral hustým porostem dubů, železostromů a strážních stromů k tichému jezírku vedle stromu srdce. S broukáním se zastavil pod pokroucenými větvemi čarostromu. Bran natáhl ruce nad jeho hlavu, zapřel se o strany koše a protáhl mrtvou tíhu svých nohou skrze otvory v něm. Na okamžik tam visel a komíhal se ve vzduchu, s temně rudými listy šimrajícími ho na tváři, dokud jej Hodor neuchopil a nesundal ho na hladký kámen vedle vody. „Chci být chvilku sám,“ řekl. „Jdi se namočit. Běž k jezírkům.“

„Hodor.“ Hodor zamířil mezi stromy a zmizel mu z očí. Za božím hájem, pod okny hostinského domu, byla tři malá jezírka napájená horkými podzemními prameny. Ve dne v noci z jejich vody stoupala pára. Zeď, která se tyčila nad nimi, byla bohatě obrostlá mechem. Hodor nesnášel studenou vodu a bránil se jako divoká kočka, když mu někdo vyhrožoval mytím, ale spokojeně se ponořil do nejteplejšího jezírka a seděl tam celé hodiny, hlasitě říhaje jako ozvěna pramene, kdykoli se z temných zelených hlubin vznesla vzhůru bublina, aby se rozprskla na hladině.

Léto přiběhl k vodě a posadil se vedle něho. Bran vlka podrbal pod čelistí a na okamžik se jak chlapec, tak jeho zvíře cítili naprosto pokojně. Bran měl boží háj vždycky rád, dokonce i předtím, ale poslední dobou zjišťoval, že ho přitahuje čím dál tím víc. Dokonce ani strom srdce už ho neděsil tak jako kdysi. Hluboké červené oči vyřezané do bledého kmene jej stále pozorovaly, ale on v tom nyní shledával spíš úlevu. Bohové mne hlídají, říkával sám sobě; staří bohové, bohové Starků a Prvních lidí a dětí lesa, bohové mého otce. Cítil se v jejich pohledu bezpečný a hluboké ticho mezi stromy mu pomáhalo přemýšlet. Od svého pádu Bran hodně přemýšlel; přemýšlel a snil a rozmlouval s bohy.

„Prosím, zařiďte to tak, aby Robb nemusel odejít,“ modlil se tiše. Dlaní čeřil studenou vodu, posílal vlnky přes jezírko. „Prosím, ať tu zůstane. Anebo jestli musí odjet, přiveďte ho bezpečně zpátky domů, s matkou, otcem a děvčaty. A zařiďte to tak, aby… aby to Rickon pochopil.“

Od té doby, co se dozvěděl, že Robb odjíždí do války, jeho bratr byl divoký jako zimní bouře. Střídavě plakal a vztekal se, odmítal jíst, po většinu noci naříkal, ba dokonce strčil do staré chůvy, když mu chtěla zpívat, aby lépe usnul, a příštího dne zmizel, Robb ho nechal hledat polovinou hradu, a když ho konečně našli dole v kryptách, Rickon do nich sekal zrezivělým železným mečem, který vzal z klína jednomu mrtvému králi, a ze tmy se jako zelenooký démon vyřítil Chundeláč. Vlk byl stejně divoký jako Rickon; kousl Gagea do ruky a urval kus masa z Mikkenova stehna. Musel přijít Robb sám a Šedý vítr, aby je přivedli k rozumu. Farlen černého vlka přivázal na řetěz v psinci a Rickon bez svého zlovlka naříkal tím víc.

Mistr Luwin Robbovi radil, aby zůstal na Zimohradu, a Bran ho o to prosil také, nejenom kvůli Rickonovi, ale také kvůli sobě, ale jeho bratr jen zavrtěl hlavou a umíněně řekl: „Já nechci jet. Já musím.“

Byla to jen poloviční lež. Někdo jet musel, aby bránil Šíji a pomáhal Tullyům v boji proti Lannisterům, Bran to chápal, jenomže to nemusel být zrovna Robb. Jeho bratr mohl svěřit velení Halu Mollenovi nebo Theonu Greyjoyovi nebo některému ze svých lordů vazalů. Mistr Luwin na něj naléhal, aby právě to udělal, ale Robb o tom nechtěl ani slyšet. „Můj lord otec by nikdy neposlal muže do války umírat, zatímco on sám by se choulil jako zbabělec za zdmi Zimohradu,“ řekl hlasem lorda Robba.

Robb nyní Branovi připadal napůl jako cizinec, proměněný, skutečný lord, třebaže zatím ještě neoslavil svůj šestnáctý den jména. Dokonce i otcovi manové jako by to vycítili. Mnozí se snažili zkoušet ho, každý svým vlastním způsobem. Roose Bolton a Robett Glover po něm žádali čest velet bitvě, první příkře, druhý s úsměvem a žertovně. Statná šedovlasá Maege Mormont, oblečená ve zbroji jako muž, Robbovi řekla, že je tak mladý, že by mohl být jejím vnukem a že jí nemá co udílet příkazy… Ale náhoda tomu chtěla, že zrovna měla vnučku, která by byla ochotná provdat se za něho. Lord Cerwyn s tichým hlasem přivedl svoji dceru s sebou, otylou, prostoduchou dívku ve věku třiceti let, která seděla po levici svého otce a nikdy nezvedala oči od svého talíře. Žoviální lord Hornwood žádné dcery neměl, zato přinášel dary, koně jednoho dne, srnčí kýtu druhého, stříbrem lemovaný lovecký roh den nato, a nežádal za to nic na oplátku… Nic než jistou pevnost odebranou jeho praotci a lovecká práva severně od jistého hřebene a povolení přehradit Bílý bodec, kdyby to lordovi nevadilo.

Robb každému z nich odpovídal s chladnou zdvořilostí, přesně tak, jako by to možná udělal jeho otec, a prazvláštním způsobem si je ohýbal podle své vůle.

A když mu lord Umber, kterému jeho muži říkali Velký Jon a jenž byl velký jako Hodor a dvakrát tak široký, vyhrožoval, že si svoje vojsko odvede s sebou domů, pokud ho v pochodovém šiku postaví za Hornwoody nebo Cerwyny, Robb mu řekl, ať si dělá, co se mu zlíbí. „A až si to vyřídíme s Lannistery,“ slíbil mu, škrábaje Šedého větra za uchem, „potáhneme zpátky na sever, vyženeme tě z tvé pevnosti a pověsíme tě za porušení přísahy.“ Velký Jon s nadávkami mrštil džbánkem vína do ohně a hulákal, že Robb je tak zelený, že určitě močí trávu. Když k němu přišel Hallis Mollen, aby ho usměrnil, shodil ho na podlahu, kopnutím převrhl stůl a tasil ten největší a nejošklivější meč, jaký Bran kdy viděl. Jeho synové, bratři a vazalové po délce všech lavic vyskakovali na nohy a chápali se oceli.

Přesto Robbovi stačilo říci jedno tiché slovo a během zavrčení a mžiknutí oka ležel lord Umber na zádech, jeho meč se otáčel na podlaze tři stopy od něj a z jeho ruky, tam, kde mu Šedý vítr ukousl dva prsty, tekla krev. „Můj otec mne učil, že tasit meč proti svému lennímu pánovi znamená smrt,“ řekl Robb, „ale ty sis nepochybně chtěl jen ukrojit kousek masa.“ Branovy útroby se změnily ve vodu, když se díval, jak se Velký Jon namáhavě postavil, s rudými pahýly svých prstů vraženými v ústech, ale pak, což bylo ohromující, se ten velký muž dal do smíchu. „Tvoje maso,“ zahlaholil, „je zatraceně tuhé.“ Ač to bylo zvláštní, Velký Jon se potom stal Robbovou pravou rukou, jeho nejchrabřejším bojovníkem, který každému vykládal, že ten mladý lord je konec konců opravdovým Starkem a že by měli hezky pokleknout na kolena, pokud je nechtějí mít ukousnutá.

Přesto téže noci, poté, co ohně ve Velké síni dohořely na malé uhlíky, jeho bratr přišel do Branovy ložnice, bledý a otřesený. „Myslel jsem, že mě zabije,“ přiznal se Robb. „Viděl jsi, jak srazil k zemi Hala, jako by nebyl větší než Rickon? Bohové, byl jsem tak vyděšený. A ten Velký Jon není nejhorší z nich, jenom nejhlučnější. Lord Roose nikdy neřekne ani slovo, jenom se na mě podívá a já v tu chvíli nejsem schopný myslet na nic jiného než na tu místnost, co mají v Hrůzově, kam si Boltonové věší kůže svých nepřátel.“

„To je jen další z povídaček staré chůvy,“ namítl Bran. Z jeho hlasu přesto zazníval stín pochybností. „Že je to tak?“

„Já nevím.“ Velice unaveně zavrtěl hlavou. „Lord Cerwyn má v úmyslu vzít svoji dceru na jih s námi. Aby mu prý vařila, říká. Theon si je jistý, že jednoho večera to děvče najdu ve svém loži. Jak bych si přál… jak bych si přál, aby tu s námi byl otec.“

To byla jediná věc, na které se shodli. Bran a Rickon a lord Robb; všichni si přáli, aby tam byl jejich otec. Jenomže lord Eddard byl tisíc lig daleko, vězněn v kdovíjakém žaláři, pronásledovaný uprchlík bojující o holý život, nebo dokonce už mrtvý. Zdálo se, že nikdo to neví s jistotou, každý poutník jim vypravoval docela jiný příběh a každý o to děsivější než ten předchozí. Hlavy otcových strážných hnijí na hradbách Rudé bašty, nabodnuté na kůlech. Král Robert byl zavražděn otcovou rukou. Baratheonové začali obléhat Královo přístaviště. Lord Eddard uprchl na jih se zkaženým královým bratrem Renlym. Arya a Sansa byly zavražděny Ohařem. Matka nechala zabít Tyriona Skřeta a pověsila jeho tělo ze zdí Řekotočí. Lord Tywin Lannister táhne na Orlí hnízdo, pálí a plení všechno, co mu stojí v cestě. Jeden vínem opilý vypravěč dokonce tvrdil, že Rhaegar Targaryen vstal z mrtvých a pluje s ohromnou armádou prastarých hrdinů z Dračího kamene, aby znovu usedl na trůn svého otce.

Když přiletěl havran nesoucí dopis označený otcovou vlastní pečetí a napsaný Sansinou rukou, krutá pravda jim nepřipadala o nic přesvědčivější. Bran si říkal, že nikdy nezapomene na výraz na Robbově obličeji, když hleděl na slova napsaná jejich sestrou. „Říká, že otec zesnoval spiknutí s královými bratry,“ četl. „Král Robert je mrtev a matka a já jsme pozváni do Rudé bašty, abychom odpřisáhli věrnost Joffreymu. Říká, že musíme být loajální, a až se provdá za Joffreyho, přemluví ho prý, aby ušetřil život našeho otce.“ Jeho prsty se sevřely v pěst, v níž Sansin dopis pokrčil. „A nepíše nic o Arye, nic, ani slovo. Proklatě s ní! Co se to s tím děvčetem stalo?“

Bran ve svých útrobách cítil jen chlad. „Přišla o svého vlka,“ řekl slabým hlasem, vzpomínaje na den, kdy se čtyři z otcových strážných vrátili z jihu s pozůstatky Lady. Léto, Šedý vítr a Chundeláč začali výt ještě předtím, než přejeli padací most, táhlými hlasy plnými zoufalství. Ve stínu První věže byl prastarý hřbitov, jehož náhrobky byly porostlé skvrnami bledého lišejníku, tam staří králové zimy pohřbívali svoje věrné služebníky. Pohřbili na něm i Lady, zatímco její bratři se jako nepokojné stíny kradli mezi hroby. Odešla na jih a vrátily se jenom její kosti.

Jejich dědeček, starý lord Rickard, tam odjel taky, se svým synem Brandonem, který byl otcovým bratrem, a dvěma sty svých nejlepších mužů. Žádný z nich se nikdy nevrátil. A otec také odjel na jih, s Aryou, Sansou, Jorym, Hullenem, Tlustým Tomem a ostatními, a později odjela také matka a ser Rodrik a ani ti se nevrátili. A nyní měl v úmyslu odejít Robb. Ne do Králova přístaviště a ne, aby přísahal věrnost, ale do Řekotočí, s mečem v ruce. A pokud jejich otec je skutečně vězněn, může to znamenat jeho smrt. Brana to děsilo víc, než dokázal vypovědět.

„Jestli Robb bude muset odjet, hlídejte ho,“ prosil staré bohy, kteří ho pozorovali rudýma očima stromu srdce, „a dávejte pozor na jeho muže, Hala a Quenta a ostatní a lorda Umbera a lady Mormont a další lordy. A na Theona taky. Hlídejte je a držte nad nimi ochrannou ruku, budete-li tak laskaví, bohové. Pomozte jim porazit Lannistery a zachránit otce a přiveďte je domů.“

Mezi stromy božího háje si povzdechl mírný větřík a červené listy se pohnuly a zašeptaly. Léto vycenil zuby. „Slyšíš je, chlapče?“ ozval se čísi hlas. Bran zvedl hlavu. Pod prastarým dubem na druhé straně jezírka stála Oša, s obličejem schovaným mezi listy. Dokonce i v železech se divoká pohybovala tiše jako kočka. Léto oběhl jezírko a očichal ji. Vysoká žena sebou trhla.

„Léto, ke mně,“ zavolal Bran. Zlovlk k ní naposledy přičichl, otočil se a odběhl zpátky. Bran ho objal kolem krku. „Co ty tady děláš?“ Neviděl Ošu od té doby, co ji zajali ve vlčím lese, třebaže věděl, že ji poslali pracovat do kuchyně.

„Jsou to také moji bohové,“ řekla Oša. „Tam za Zdí to jsou jediní bohové.“ Její vlasy odrůstaly, hnědé a rozcuchané. Dodávalo jí to ženštějšího vzhledu, vlasy a prosté šaty z hrubé hnědé látky, které jí dali, když jí vzali její kroužkovou zbroj a kůži. „Gage mně čas od času dovoluje pomodlit se tady, když cítím potřebu, a já mu dovoluji dělat si, co se mu zlíbí pod mojí sukní, když on cítí potřebu. Nevadí mi to. Mám ráda vůni mouky na jeho rukou a kromě toho je na mě hodnější než Stiv.“ Neohrabaně se uklonila. „Nechám tě na pokoji. Mám tady hrnce, co potřebují umýt.“

„Ne, zůstaň,“ nařídil jí Bran. „Pověz mi, co jsi myslela tím, když ses ptala, jestli slyším bohy.“

Oša ho pozorovala. „Žádal jsi je o něco a oni ti odpověděli. Otevři svoje uši a naslouchej, uslyšíš.“

Bran naslouchal. „Je to jenom vítr,“ řekl po chvíli nejistě. „Listy ševelí ve větru.“

„A kdo si myslíš, že posílá ten vítr, když ne bohové?“ Posadila se na opačné straně jezírka a Bran uslyšel tiché zacinkání. Mikken jí připevnil železné náramky ke kotníkům, s těžkým řetězem mezi nimi, dost dlouhým, aby mohla chodit, pokud dělala malé krůčky, ale bylo pro ni nemožné běžet, šplhat nebo vysednout na koně. „Oni tě vidí, chlapče. Slyší tě mluvit. To ševelení, to je způsob, kterým ti odpovídají.“

„Co mi říkají?“

„Jsou smutní. Tvému lordu bratrovi se od nich nedostane pomoci. Ne tam, kam jde. Staří bohové tam na jihu nemají žádnou moc. Čarostromy tam všude byly vykáceny před tisíci lety. Jak mohou dávat pozor na tvého bratra, když nemají oči?”

Na tohle Bran nepomyslel. Vyděsilo ho to. Pokud ani bohové nemohou jeho bratrovi pomoci, jakou vůbec má naději? Možná jim Oša nenaslouchala dobře. Naklonil hlavu na stranu a snažil se znovu poslouchat. Zdálo se mu, že nyní slyší jejich smutek, ale nic jiného.

Šustění listů zesílilo. Bran uslyšel tlumené kroky a tiché pobrukování a najednou se mezi stromy vynořil Hodor, nahý a s úsměvem na tváři. „Hodor!“

„Asi slyšel, jak si tu povídáme,“ řekl Bran. „Hodore, zapomněl sis šaty.“

„Hodor,“ souhlasil Hodor. Od krku dolů byl celý mokrý a v chladném vzduchu se z něj kouřilo. Jeho tělo bylo porostlé hnědými chlupy, hustými jako srst. Mezi nohama se mu houpalo přirození, dlouhé a těžké.

Oša jej pozorovala s kyselým úsměvem. „To je ale velký chlapík,“ řekla. „Jestli ten v sobě nemá krev obra, tak jsem královna.“

„Mistr Luwin říká, že obři už nežijí. Tvrdí, že jsou všichni mrtví, stejně jako děti lesa. Jediné, co po nich zbylo, jsou staré kosti v zemi, které lidé čas od času vyryjí svými pluhy.“

„Ať tvůj mistr Luwin jede za Zeď,“ řekla Oša. „Tam najde obry, nebo si oni najdou jeho. Můj bratr jednoho zabil. Byl deset stop vysoký, a to byl ještě zakrslý. Je známo, že dorůstají do výšky dvanácti i třinácti stop. Jsou to divoká stvoření, samé chlupy a zuby, a jejich ženy mají vousy jako jejich manželé, takže je těžké rozeznat je od sebe. Ženy si vydržují za milence lidské muže a odtud pak pocházejí míšenci. Mnohem těžší je to se ženou, kterou chytí. Jejich muži jsou tak velcí, že dívku roztrhnou vpůli, než ji stačí obtěžkat dítětem.“ Usmála se na něho. „Ty ale stejně nevíš, o čem mluvím, viď, chlapče?“

„Ale ano, vím,“ namítl Bran. Chápal, co je to páření; viděl psy na nádvoří a díval se, jak se hřebec páří s klisnou. Když se o tom ale mluvilo, cítil se nepříjemně. Pohlédl na Hodora. „Jdi zpátky a vezmi si šaty, Hodore,“ řekl. „Běž se obléknout.“

„Hodor.“ Odešel zpátky cestou, kterou přišel, sehnutý pod nízko visící větví.

Opravdu je strašně velký, pomyslel si Bran, když se díval, jak odchází. „Tam za Zdí skutečně žijí obři?“ zeptal se Ošy nejistě.

„Obři a věci horší než obři, lorďátko. Snažila jsem se to vysvětlit tvému bratrovi, když mi kladl otázky, jemu a vašemu mistrovi a tomu usměvavému chlapci Greyjoyovi. Zvedají se tam studené větry a muži odcházejí od svých ohňů a nikdy se nevracejí… Anebo když se vrátí, už to nejsou lidé, ale mrtvoly s modrýma očima a ledovýma černýma rukama. Proč si myslíš, že jsem utíkala na jih se Stivem, Hali a těmi ostatními blázny? Mance si myslí, že s nimi bude bojovat, ten statečný sladký tvrdohlavý muž, jako by bílí chodci nebyli ničím víc než obyčejnými průzkumníky, jenomže co o nich ví? Ať sám sebe klidně nazývá králem za Zdí, když chce, jenomže je pouze další černou vránou, co slétla dolů ze Stínové věže. Nikdy nezakusil skutečnou zimu. Já se tam narodila, dítě, stejně jako moje matka a její matka před ní a její matka před ní. Narodila jsem se ze Svobodného lidu. My si pamatujeme.“ Oša vstala a její řetězy zařinčely. „Snažila jsem se to říct tvému mladému bratrovi. Ještě včera, když jsem ho potkala na nádvoří. ,Můj lorde Starků,' oslovila jsem ho, se vší úctou, ale on se podíval skrze mě, jako by mě neviděl, a ten upocený náfuka Velký Jon Umber mě odstrčil z cesty. Tak ať. Dál budu nosit svoje okovy a držet jazyk za zuby. Člověk, který neposlouchá, nic neslyší.“

„Pověz to mne. Mne si Robb vyslechne, vím to.“

„Opravdu? Uvidíme. Pověz mu tohle, můj pane. Pověz mu, že se rozhodl pochodovat špatným směrem. To na sever by měl odvést svoje bojovníky. Na sever, ne na jih. Slyšíš mě?“

Bran přikývl. „Řeknu mu to.“

Jenomže toho večera, když hodovali ve Velké síni, Robb s nimi nebyl. Místo toho večeřel v soláru s lordem Rickardem, Velkým Jonem a ostatními lordy vazaly, aby učinili poslední plány týkající se nadcházejícího válečného tažení. Branovi nezbývalo než se posadit na své místo v čele stolu a vystupovat v roli hostitele pro syny lorda Karstarka a jejich přátele. Seděli již na svých místech, když Hodor přinesl Brana do síně na zádech a poklekl vedle vysokého křesla. Dva sloužící mu pomohli vyzvednout ho z koše. Bran na sobě cítil oči každého cizince v síni. Všichni ztichli. „Ctění pánové,“ oznámil Hallis Mollen, „Brandon Stark ze Zimohradu.“

„Vítám vás k našim ohňům,“ řekl Bran prkenně, „a nabízím vám jídlo a pití na počest našeho přátelství.“

Harrion Karstark, nejstarší ze synů lorda Rickarda, se uklonil a jeho bratři po něm, a přesto, když se posadili zpátky na svá místa, slyšel, jak spolu ti dva mladší mluví tichými hlasy, nad zvoněním vinných číší. „… bych raději zemřel než žít takhle,“ zamumlal jeden, jmenovec jeho otce, Eddard, a jeho bratr Torrhen na to řekl, že chlapec je pravděpodobně zmrzačený i na duši, stejně jako na těle, příliš zbabělý, než aby si dokázal vzít vlastní život.

Zmrzačený, pomyslel si Bran s hořkostí, když sevřel svůj nůž. Tím že by se stal? Branem Zmrzačeným? „Já nechci být zmrzačený,“ pošeptal rozohněně mistru Luwinovi, který seděl po jeho pravici. „Chci být rytířem.“

„Jsou takoví, které můj řád zve rytíři mysli,“ odpověděl Luwin. „Jsi překvapivě chytrý chlapec, když se do něčeho pustíš, Brane. Pomyslel jsi někdy na to, že bys mohl nosit mistrovský řetěz?“

„Já se chci naučit kouzlům,“ řekl mu Bran. „Vrána mi slíbila, že budu létat.“

Mistr Luwin si povzdechl. „Mohu tě naučit historii, léčení, bylinkářství. Mohu tě naučit rozumět řeči havranů nebo stavět hrady a ovládat kormidlo, jak to umějí mořeplavci na lodích. Mohu tě naučit, jak měřit dny a označovat období a v Citadele ve Starém městě tě mohou naučit tisíci dalších věcí. Ale žádný člověk tě nenaučí kouzlům, Brane.“

„Děti by mohly,“ namítl Bran. „Děti lesa.“ To mu připomnělo slib, který dal Ose v božím háji, že poví Luwinovi o tom, co říkala.

Mistr mu zdvořile naslouchal. „Mám dojem, že ta divoká žena by mohla starou chůvu učit, jak vypravovat pohádky,“ řekl, když Bran domluvil. „Promluvím s ní znovu, jestli chceš, ale bylo by lépe, kdybys svého bratra těmihle nesmysly neobtěžoval. Má teď příliš mnoho starostí, než aby se ještě mohl zabývat nějakými obry a mrtvými lidmi v lesích. To Lannisterové drží tvého otce v zajetí. Brane, ne děti lesa.“ Něžně položil ruku Branovi na rameno. „Přemýšlej o tom, co jsem ti řekl, dítě.“

O dva dny později, když se na větrem vymetenou oblohu přikradl rudý úsvit, byl Bran dole na nádvoří pod strážnicí, přivázaný popruhy k Tanečnici, a loučil se se svým bratrem.

„Jsi teď pánem Zimohradu,“ řekl mu Robb. Seděl na chundelatém šedivém hřebci, jeho štít visel koni po boku; dřevo okuté železem, bílé a šedivé, a na něm vlčí hlava s vyceněnými zuby. Jeho bratr na sobě měl šedivou kroužkovou zbroj přes vybělenou kůži, meč a dýku za pasem a kožešinou lemovaný plášť přes ramena. „Na dobu, co budeme pryč, musíš zaujmout moje místo, stejně jako jsem já zaujal otcovo.“

„Já vím,“ odpověděl Bran zkormouceně. Nikdy předtím se necítil tak malý, osamělý a vyděšený. Nevěděl, jak být lordem.

„Poslouchej rady mistra Luwina a starej se o Rickona. Pověz mu, že se vrátím zpátky ihned, jakmile válka skončí.“

Rickon odmítl sejít dolů. Byl nahoře ve svém pokoji, s očima červenýma od pláče a plný vzdoru. „Ne!“ vykřikl, když ho Bran požádal, zda by se nešel dolů rozloučit s Robbem. „Žádné loučení!“

„Vysvětloval jsem mu to,“ řekl Bran. „Říká, že odtamtud se nikdy nikdo nevrátí.“

„Nemůže být navždy dítětem. Je to Stark a jsou mu skoro čtyři.“ Robb si povzdechl. „Nu, matka se určitě brzy vrátí. A já s sebou přivedu otce, slibuji.“

Otočil svého válečného oře dokola a odklusal pryč. Šedý vítr běžel za ním, poskakoval vedle jeho koně, štíhlý a rychlý. Hallis Mollen projel bránou jako první. V ruce třímal vysokou žerď ze dřeva šedého jasanu, na níž se ve větru třepetal bílý praporec rodu Starků. Jonovi po boku jel z jedné strany Theon Greyjoy, z druhé Velký Jon a jejich rytíři se seřadili do dvojitého zástupu za nimi. Jejich ocelí zakončená kopí se leskla ve slunci.

S nepříjemným pocitem si vzpomněl na Ošina slova. Pochoduje špatným směrem, pomyslel si. Na okamžik se chtěl rozjet za nimi a ještě je varovat, ale když Robb zmizel pod padací bránou, to nutkání pominulo.

Za zdmi hradu se k nebi vznesl mocný výkřik. Bran věděl, že pěšáci a obyvatelé městečka v podhradí zdraví Robba, když jel kolem nich, nadšeně přejí hodně štěstí lordu Starkovi, pánovi Zimohradu na jeho velkém koni s pláštěm vlajícím za ním a Šedým větrem běžícím vedle něho. Mne takto nikdy zdravit nebudou, pomyslel si s tupou bolestí. Možná bude pánem Zimohradu, zatímco jeho bratr a otec budou pryč, ale stále je Branem Zmrzačeným. Dokonce ani nemůže slézt ze svého koně, pokud by rovnou nespadl. Když vzdálené volání odeznělo do ticha a nádvoří se konečně vyprázdnilo, Zimohrad mu připadal opuštěný a mrtvý. Bran se rozhlédl kolem sebe po obličejích těch, co zůstali, žen, dětí, starých mužů… a Hodora. Obrovitý pacholek měl na obličeji ztracený a vyděšený výraz. „Hodor?“ řekl smutně.

„Hodor,“ souhlasil Bran, přemýšleje v duchu, co to znamená.

DAENERYS

Když se uspokojil, khal Drogo vstal z jejich spacích rohoží a stanul nad ní. Jeho kůže v načervenalém světle linoucím se z železného koše zářila temně jako bronz a na jeho široké hrudi se zřetelně rýsovaly slabé čáry jeho starých jizev. Inkoustově černé vlasy, rozpuštěné a nespoutané, mu spadaly přes ramena a dolů po zádech, hluboko pod pas. Jeho přirození se vlhce lesklo. Khalova ústa pod jeho volně visícími dlouhými kníry se zkroutila do úšklebku. „Hřebec, který si osedlá svět, žádné kovové židle nepotřebuje.“

Dany se vztyčila na lokti, aby se na něj podívala, tak vysokého a nádherného. Milovala především jeho vlasy. Nikdy nebyly stříhané, nikdy nepoznaly porážku. „Bylo prorokováno, že hřebec pojede až na kraj země,“ řekla.

„Země končí u černého slaného moře,“ odpověděl Drogo bez váhání. Namočil do nádobky s horkou vodou kus plátna, aby si jím otřel pot a olej z kůže. „Žádný kůň nedokáže překonat tu jedovatou vodu.“

„Ve Svobodných městech jsou tisíce lodí,“ řekla mu Dany, tak jak mu to říkala již předtím. „Dřevění koně se stovkami nohou, kteří létají přes moře na křídlech plných větru.“

Khal Drogo to nechtěl slyšet. „Už nebudeme mluvit o žádných dřevěných koních a železných židlích.“ Upustil plátno na zem a začal se oblékat. „Tento den půjdu do trav a budu lovit, ženo manželko,“ oznámil jí, když strkal ruce do malované vesty a zapínal si široký opasek s těžkými medailony ze stříbra, zlata a bronzu.

„Ano, moje slunce a hvězdy,“ řekla Dany. Drogo vezme svoje pokrevní jezdce a pojede pátrat po hrakkarovi, velkém bílém lvu planin. Pokud se vrátí jako vítěz, radost jejího manžela nebude znát mezí a pak možná bude ochoten vyslechnout ji.

Divokých zvířat se nebál, ani žádného člověka, který kdy dýchal, ale moře, to bylo něco jiného. Voda, kterou nemohl pít kůň, byla pro Dothraky něčím zlým; dmoucí se šedozelené pláně oceánu je plnily posvátnou bázní a nenávistí. Jak Dany zjistila, Drogo byl v polovině stovky ohledů mnohem statečnějším mužem než jiní páni koní, ale ne v tomto. Kdyby ho tak jen dokázala přinutit vstoupit na loď…

Poté, co khal a jeho pokrevní jezdci odjeli se svými luky, Dany k sobě zavolala svoje služebné. Její tělo jí teď připadalo tak tlusté a neohrabané, že vítala pomoc jejich silných paží a hbitých rukou, třebaže předtím jí často bylo nepříjemné, že se kolem ní stále pletly a obletovaly ji. Vydrhly ji dočista a oblékly ji do písečného hedvábí, volného a vzdušného. Když jí Doreah česala vlasy, poslala Jhiqui, aby vyhledala sera Joraha Mormonta.

Rytíř přišel okamžitě. Měl na sobě kamaše z koňských žíní a malovanou vestu, jako nosí Dothraci. Jeho silný hrudník a svalnaté paže byly porostlé hrubými černými chlupy. „Moje princezno. Čím ti mohu posloužit?“

„Musíš promluvit s mým manželem,“ řekla Dany. „Drogo říká, že hřebec, který si osedlá svět, bude vládnout všem zemím a nemá potřebu překračovat jedovatou vodu. Hovoří o tom, že jakmile se Rhaego narodí, vydá se se svým khalasarem na východ, plundrovat země kolem Nefritového moře.“

Rytíř vypadal zamyšleně. „Khal Sedm království nikdy neviděl,“ řekl. „Nic pro něj neznamenají. Pokud na ně vůbec myslí, nepochybně si představuje ostrovy, pár malých měst lnoucích ke skalám, něco na způsob Lorathu nebo Lysu, obklopených rozbouřenými moři. Bohatství východu mu musí připadat jako mnohem lákavější vyhlídka.“

„Jenomže on musí jet na západ,“ řekla Dany zoufale. „Prosím, pomoz mi přinutit ho pochopit to.“ Sama Sedm království doposud také neviděla, o nic víc než Drogo, ale přesto měla pocit, jako by je znala z příběhů, které jí vyprávěl její bratr. Tisíckrát jí Viserys slíbil, že ji tam jednoho dne vezme, ale ten byl teď mrtvý a jeho sliby zemřely s ním.

„Pro Dothraky má všechno svůj čas, a to z důvodů, které znají jen oni sami,“ odpověděl rytíř. „Neztrácej trpělivost, princezno. Nezopakuj chybu svého bratra. Pojedeme domů, slibuji ti to.“

Domů? To slovo ji naplnilo smutkem. Ser Jorah měl svůj Medvědí ostrov, ale kde je její domov? Pár příběhů, jmen vyslovovaných vážně jako slova modlitby, blednoucí vzpomínka na červené dveře… bude jí teď už navždy domovem Vaes Dothrak? Když se dívala na stařeny dosh khaleenu, dívala se na svoji vlastní budoucnost?

Ser Jorah si musel všimnout smutku patrného v jejím obličeji. „V noci dorazila velká karavana, khaleesi. Čtyři sta koní z Lentosu, cestou přes Norvos a Qohor, pod velením kupeckého kapitána Byana Votyrise. Illyrio možná poslal dopis. Nechtěla bys se mnou navštívit západní tržiště?“

Dany se rozhýbala. „Ano,“ souhlasila, „ráda s tebou půjdu.“ Když přijela karavana, trhy ožívaly. Člověk nikdy nevěděl, jaké poklady kupci možná přivezli, a bude milé znovu slyšet lidi mluvit valyrijsky, tak jako hovořili ve Svobodných městech. „Irri, ať pro mne připraví nosítka.“

„Povím to tvému khasu,“ řekl ser Jorah na odchodu.

Kdyby s ní byl khal Drogo, Dany by jela na své stříbrné. Těhotné ženy u Dothraků zůstávaly na koňských hřbetech téměř až do okamžiku porodu a ona v manželových očích nechtěla vypadat slabá. Ale když byl khal na lovu, bylo příjemné ležet na měkkých polštářích a nechat se po Vaes Dothrak nosit v nosítkách s červenými hedvábnými závěsy, které ji chránily proti slunci. Ser Jorah jel na koni vedle ní, se čtyřmi mladými muži jejího khasu a jejími služebnými.

Den byl teplý a jasný, obloha hluboká modř. Při každém závanu větru cítila hutný pach trávy a země. Když muži s jejími nosítky procházeli pod ukradenými památníky, přecházela ze slunečního světla do stínu a zase zpátky. Houpána v nosítkách, Dany si prohlížela tváře mrtvých reků a zapomenutých králů. Říkala si, zdali by bohové spálených měst stále mohli vyslyšet její modlitby. Kdyby nebylo dračí krve v mých žilách, pomyslela si roztouženě, tohle by mohl být můj domov. Byla khaleesi, měla silného muže a rychlého koně, služebné, které jí pomáhaly, válečníky, kteří se starali o její bezpečí, a ctěné místo v dosh khaleenu, čekající na ni, až zestárne… A v jejím lůně rostl syn, který jednoho dne ovládne celý svět. Jenomže nyní, když byl Viserys mrtvý, Dany zůstala poslední, úplně poslední z jejich rodu. Byla potomkyní králů a dobyvatelů a stejně tak i dítě v jejím těle. Na to nesmí nikdy zapomenout.

Západní tržiště bylo rozlehlým čtvercovitým prostranstvím udusané hlíny, obklopeným domky, které byly postavené z cihel upečených z bláta, zvířecími kotci, obílenými pijáckými boudami. Ze země se zvedaly pahrbky jako hřbety velkých podzemních zvířat prohrabávajících si cestu na povrch, otevírajících svoje černé tlamy, co vedly dolů do rozlehlých chladných skladišť v zemi pod nimi. Střed čtverce byl změtí stánků a křivolakých uliček zastíněných střechami z pletených trávových rohoží.

Když přijeli, nejméně stovka kupců a obchodníků zrovna vykládala svoje zboží a zabydlovala se ve stáncích, a přesto jí dokonce i velké tržiště připadalo tišší a opuštěnější ve srovnání s hemžícími se bazary, které si Dany pamatovala z Pentosu a jiných Svobodných měst. Karavany do Vaes Dothrak přicházely z východu i západu, ani ne tak, aby svoje zboží nabízely Dothrakům, ale aby obchodovaly jedny s druhými, jak jí vysvětlil ser Jorah. Páni koní je nechávali přicházet a procházet bez obtěžování, pokud zachovávali mír posvátného města, nezneuctívali Matku hor nebo Lůno světa a vzdávali čest stařenám dosh khaleenu tradičními dary soli, stříbra a zrní. Dothrakové ve skutečnosti nikdy nechápali záležitosti prodávání a nakupování.

Dany se líbila také roztodivnost východního tržiště se všemi jeho nevídanými výjevy, zvuky a vůněmi. Často tam trávila celá dopoledne, ochutnávala stromová vejce, koláče z kobylek nebo zelené nudle, naslouchala vysokým houkavým hlasům čaropěvců, s otevřenými ústy hleděla na ostnochvosty ve stříbrných klecích, na obrovité šedivé slony a pruhované černobílé koně z Jogos Nhai. Také ráda pozorovala lidi: tmavé vážné Ašajce a vysoké bledé Qarthéňany, jasnooké muže z Yi Ti, kteří na hlavách nosili klobouky z opičích ocasů, bojovné ženy z Bajasabhádu, Šamjariany a Kajakajanaje s kovovými kroužky v prsních bradavkách a rubíny vsazenými do tváří, dokonce i zamračené a na pohled děsivé Stínové muže, kteří měli potetované celé paže a hrudníky a své obličeje skrývali za maskami. Východní tržiště bylo pro Dany místem divů a kouzel.

Jenomže západní tržiště jí vonělo domovem.

Když jí Jhiqul a Irri pomohly dolů z nosítek, začichala ve vzduchu a rozpoznala ostré pachy česneku a pepře, které jí připomněly dávno minulé časy v uličkách Tyroše a Myru a vyčarovaly jí milý úsměv na tváři. Pod nimi cítila těžké sladké parfémy Lysu. Viděla otroky nesoucí balíky nádherné myrské krajky a jemných vlněných látek v tuctu bohatých odstínů. Uličkami procházeli strážci karavany v měděných přilbicích a po kolena dlouhých tunikách z prošívané žluté bavlny, u jejichž proplétaných kožených opasků se houpaly prázdné pochvy. V jednom ze stánků zbrojíř vystavoval ocelové hrudní pláty zdobené zlatem a stříbrem v důmyslných vzorech a přilbice vykované do tvaru bájných zvířat. Vedle něho byla pohledná mladá žena, která prodávala lannisportské výrobky ze zlata, prsteny, brože, náramky a nádherně ryté medailony vhodné na opasky. Její stánek hlídal velký eunuch, němý a bez vlasů, oblečený v potem propoceném sametu a mračící se na každého, kdo přišel blíž. Přes uličku se obchodník s látkami z Yi Ti dohadoval s Pentosanem nad cenou jakéhosi zeleného barviva, a když vrtěl hlavou, opičí ocas na jeho klobouku se houpal sem a tam.

„Jako dítě jsem si na bazaru ráda hrávala,“ svěřila se Dany seru Jorahovi, když procházeli zastíněnými uličkami mezi stánky. „Bylo to tam tak živé, všichni lidé pokřikovali a smáli se a bylo tam tolik nádherných věcí, na které ses mohl dívat… I když jsme zřídkakdy měli peníze, abychom si něco mohli koupit… nu, kromě nějaké té klobásy nebo medových prstů… Mají v Sedmi královstvích medové prsty, takové, jako pečou v Tyroši?“

„Jde o nějaké cukroví? To nevím, princezno.“ Rytíř se uklonil. „Kdybys mne na chvíli uvolnila, vyhledám kapitána a podívám se, zda pro nás nemá dopis.“

„Dobrá. Pomohu ti najít ho.“ „Není zapotřebí, aby ses tím obtěžovala.“ Ser Jorah netrpělivě pohlédl stranou. „Užij si to zde na tržišti. Až svou záležitost vyřídím, zas se k tobě připojím.“

To je zvláštní, říkala si Dany, když se dívala, jak dlouhými kroky odchází skrze davy. Možná má ser v úmyslu najít si nějakou ženu, až vyřídí tu věc s kapitánem. Věděla, že s karavanami pravidelně přicházejí i nevěstky a někteří muži byli v tomto ohledu podivně ostýchaví. Pokrčila rameny. „Pojďme,“ pobídla ostatní.

Vydala se dál uličkami tržiště a její služebné se pomalu loudaly za ní. „Och, podívej se!“ zavolala na Doreah, „to jsou ty klobásy, které jsem měla na mysli,“ Ukázala na stánek, kde seschlá malá žínka opékala maso a cibuli na horkém kameni ohniště. „Dělají je se spoustou česneku a pálivé papriky.“ Potěšená svým objevem, Dany trvala na tom, aby si i ostatní dali klobásu. Její služebné spolykaly svoje s chichotáním a úsměvy, třebaže muži jejího khasu k pečenému masu podezřívavě čichali. „Chutnají jinak, než si pamatuju,“ řekla Dany po prvních pár soustech.

„V Pentosu je dělám z vepřového masa,“ vysvětlovala stará žena, „jenomže všichni moji vepříci pošli v Dothrackém moři. Tyhle jsou z koňského masa, khaleesi, ale kořením je stejně.“

„Och.“ Dany pocítila zklamání, zato Quarovi jeho klobása tak chutnala, že se rozhodl dát si ještě jednu, a Rakharo jej musel trumfnout a snědl tři, hlasitě říhaje. Dany se zachichotala.

„Nesmála ses od té doby, co Drogo korunoval tvého bratra, khala Rhaggata,“ řekla Irri. „Je dobré vidět tě veselou, khaleesi.“

Dany se ostýchavě usmála. Bylo tak sladké smát se. Znovu se cítila napolo děvčetem.

Procházeli se po tržišti polovinu dopoledne. Viděla nádherný péřový plášť z Letních ostrovů a přijala jej darem. Na oplátku kupci dala stříbrný medailon ze svého opasku. Tak to běžně probíhalo mezi Dothraky. Prodavač ptáků učil červenozeleného papouška vyslovovat její jméno a Dany se znovu smála, ale přesto odmítla ptáka přijmout. Co by v khalasaru dělala s červenozeleným papouškem? Dostala tucet lahviček vonných olejů, parfémů jejího dětství, stačilo jenom zavřít oči a přivonět k nim a znovu viděla velký dům s Červenými dveřmi. Když Doreah toužebně pokukovala po talismanu plodnosti v mágově stánku, Dany jej také přijala a dala jej své služebné, rozhodnutá najít ještě něco, co by dala Irri a Jhiqui.

Zabočili za roh a přišli k obchodníkovi s vínem, který kolemjdoucím nabízel kalíšky velikosti náprstku se svým zbožím. „Sladké červené,“ vyvolával plynnou dothračtinou. „Mám sladká červená z Lysu, Volantisu a Stromoviny. Bílá z Lysu, tyrošskou meruňkovici, ohnivé víno, paprikové víno a světle zelené nektary z Myru. Ostružinové pálenky a andalská kyselá.“ Byl to malý muž, štíhlý a pohledný, jehož vlasy v barvě lnu byly nakadeřené a naparfémované podle módy z Lysu. Když se Dany zastavila před jeho stánkem, vysekl jí hlubokou poklonu. „Ochutnávka pro khaleesi! Mám tady sladké červené z Dorne, moje paní, zpívá švestkami, třešněmi a hutným tmavým dubem. Sud, pohár, doušek? Jednou ochutnáš a pojmenuješ po mně svoje dítě.“

Dany se usmála. „Můj syn už má jméno, ale přesto se tvého letního vína napiju,“ řekla ve valyrijštině, kterou hovořili ve Svobodných městech. Ta slova byla na jejím jazyku cítit divně, po takové době. „Jenom doušek na ochutnání, když budeš tak laskav.“

Obchodník ji v jejím oděvu, s naolejovanými vlasy a sluncem zhnědlou pokožkou zřejmě považoval za dothrackou ženu. „Moje paní, ty jsi… z Tyroše? Je to možné?“

„Moje řeč je možná tyrošská a můj oděv dothracký, ale já jsem ze Západozemí, z Království zapadajícího slunce,“ řekla mu Dany.

Doreah popošla blíž. „Máš tu čest hovořit s Daenerys z rodu Targaryenů, Daenerys za bouře zrozenou, khaleesi národa na koních a princeznou Sedmi království.“

Obchodník s vínem padl na kolena. „Princezno,“ vydechl a sklonil hlavu.

„Vstaň,“ nařídila mu Dany. „Ráda bych ochutnala letní víno, o kterém jsi hovořil.“

Muž vyskočil. „To? Dornská břečka. To není princezny hodné. Mám tu suché červené ze Stromoviny, perlivé a utěšené. Prosím, dovol mi darovat ti soudek.“

Návštěvy Svobodných měst khala Droga obdařily chutí na dobré víno a Dany věděla, že tak vznešený mok by ho potěšil. „Prokazuješ mi čest, pane.“

„Čest je na mé straně.“ Obchodník chvíli hledal v zadní části svého stánku, odkud vytáhl malý dřevěný soudek. Do dřeva byl vypálený trs vinných hroznů. „Pečeť Redwynů,“ řekl a ukázal na ni, „pro Stromovinu. Lepší pití neexistuje.“

„Khal Drogo a já je vypijeme společně. Aggo, odnes to do mých nosítek, když budeš tak laskav.“ Dothrak zvedl soudek a prodavač vína jen zářil.

Neuvědomila si, že ser Jorah se vrátil, dokud neslyšela rytíře říci: „Ne.“ Jeho hlas byl podivně příkrý. „Aggo, polož ten sud na zem.“

Aggo pohlédl na Dany. Váhavě přikývla. „Sere Jorahu, něco není v pořádku?“

„Mám žízeň. Otevři to, kupče.“

Obchodník se zamračil. „To víno je pro khaleesi, ne pro tvoje chutě, sere.“

Ser Jorah popošel blíž ke stánku. „Jestli ho neotevřeš, rozbiju sud o tvoji hlavu.“ Zde v posvátném městě u sebe neměl žádné zbraně kromě svých rukou - ale ty by stačily, velké, tvrdé, nebezpečné, s klouby porostlými drsnými tmavými chlupy. Obchodník na okamžik zaváhal, pak vzal kladivo a vyrazil ze sudu čep.

„Nalej,“ poručil mu ser Jorah. Čtyři mladí válečníci Danyina khasu se rozestavili za něho a zamračeně ho pozorovali svýma tmavýma, mandlově tvarovanýma očima.

„Bylo by zločinem pít tak skvělé víno, aniž bys je nechal dýchat.“ Obchodník stále třímal svoje kladivo.

Jhogo sáhl po biči svinutém za svým opaskem, ale Dany jej zastavila lehkým dotekem na jeho paži. „Udělej, co ser Jorah říká,“ nařídila mu. Lidé se zastavovali, aby se podívali, co se děje.

Muž se na ni podíval rychlým, zachmuřeným pohledem. „Jak princezna poroučí.“ Musel položit na zem svoje kladivo, aby mohl zvednout sud. Naplnil dva pohárky velikosti náprstku, nalévaje tak obratně, že nerozlil ani kapičku.

Ser Jorah pohárek zvedl a zamračeně k vínu přičichl.

„Sladké, že ano?“ řekl obchodník s úsměvem. „Cítíš to ovoce, pane? Vůně Stromoviny. Ochutnej je, můj pane, a pověz mi, zda to není to nejjemnější, nejchutnější víno, jaké se kdy dotklo tvého patra.“

Ser Jorah mu podal kalíšek. „Ty ochutnej první.“

„Já?“ Muž se dal do smíchu. „Já takového vína nejsem hoden, můj pane. Jsem jen ubohým obchodníkem s vínem, který pije svoje vlastní zboží.“ Jeho úsměv byl přátelský, ale Dany si všimla, že na čele se mu perlí kapičky potu.

„Napiješ se,“ řekla Dany, hlasem chladným jako led. „Vyprázdni tu číšku, nebo jim řeknu, aby tě podrželi, a ser Jorah ti do hrdla naleje celý sud.“

Obchodník pokrčil rameny, sáhl po pohárku… a místo toho popadl soudek a mrštil jím po ní oběma rukama. Ser Jorah před ni skočil, odstrčil ji z cesty. Sud se odrazil od jeho ramene, spadl na zem a rozletěl se na kusy, Dany se zapotácela a ztratila půdu pod nohama. „Ne!“ vykřikla, natahujíc ruce před sebe, aby zabránila pádu… Doreah ji chytila za paži a otočila ji dokola, takže přistála na nohou, ne na břiše.

Obchodník přeskočil stánek, couvaje mezi Aggem a Rakharem. Quaro sáhl pro arakh, který tam nebyl a světlovlasý muž jej v tu chvíli odmrštil stranou a rozběhl se pryč uličkou. Dany slyšela zapráskání Jhogova biče, viděla vylétnout jeho kůži a zaklesnout se do smyčky kolem obchodníkovy nohy. Muž se natáhl tváří do hlíny.

Na místo přiběhl tucet strážců karavany. S nimi byl i mistr sám, kupecký kapitán Byan Votyris, drobný Norvosan s pletí jako stará naolejovaná kůže a lesknoucím se modrým knírem, který se mu táhl až k uším. Zdálo se, že ví, co se děje, aniž mu někdo řekl jediné slovo. „Odveďte ho, aby očekával rozkoše u khala,“ ukázal na muže na zemi. Dva strážní obchodníka s vínem popadli za paže a zvedli ho na nohy. „Jeho zboží ti také daruji, princezno,“ pokračoval kupecký kapitán. „Považuj je za malý symbol lítosti nad tím, že jeden z mých lidí se mohl dopustit takové věci.“

Doreah a Jhiqui pomohly Dany vstát. Otrávené víno prosakovalo z rozbitého soudku do hlíny. „Jak jsi to věděl?“ zeptala se sera Joraha, celá rozechvělá. „Jak?“

„Nevěděl jsem to, khaleesi, ne, dokud ten muž neodmítl pít, ale protože jsem si přečetl dopis od magistra Illyria, měl jsem strach.“ Jeho temné oči přelétaly po obličejích cizinců na tržišti. „Pojď. Bude lépe nehovořit o tom zde.“

Dany byla blízko slzám, když ji nesli zpátky. V ústech měla chuť, kterou tak dobře znala v dřívějších časech: strach. Celé roky žila v hrůze z Viseryse, bála se probudit draka. Tohle bylo dokonce ještě horší. Nyní se bála nejenom o sebe, ale také o dítě. Muselo její strach vycítit, protože se v ní nepokojně pohnulo. Dany něžně hladila oblinu svého vypouklého břicha, přála si, aby k němu mohla dosáhnout, dotknout se ho, utišit ho. „Jsi krev draka, maličký,“ šeptala mu, když se její nosítka houpala po cestě se závěsy těsně zataženými. „Jsi krev draka a drak se ničeho nebojí.“

Pod dutým hliněným pahrbkem, který byl ve Vaes Dothrak jejím domovem, Dany nařídila, aby ji nechali o samotě - všichni kromě sera Joraha. „Pověz mi to,“ nařídila mu, když klesla do polštářů. „Byl to Uchvatitel?“

„Ano.“ Rytíř vytáhl složený pergamen. „Dopis Viserysovi, od magistra Illyria. Robert Baratheon nabízí pozemky a šlechtický titul za smrt tvoji nebo tvého bratra.“

„Mého bratra?“ Její vzlyknutí bylo napolo smíchem. „On to ještě neví. že ne? Uchvatitel dluží Drogovi šlechtický titul.“ Tentokrát byl její smích napolo vzlyknutím. V ochranném gestu objala sama sebe. „A za moji, řekl jsi. Jenom za moji?“

„Za tvoji a dítěte,“ odpověděl ser Jorah ponurým hlasem.

„Ne. Mého syna nedostane.“ Rozhodla se, že nebude plakat. Nebude se chvět strachy. Uchvatitel teď probudil draka, říkala sama sobě… Její oči zalétly k dračím vejcím spočívajícím v jejich hnízdě z tmavého sametu. Mihotavé světlo lampy vykreslovalo jejich zkamenělé šupiny a ve vzduchu kolem nich se jako dvořané kolem krále vznášely lesknoucí se skvrnky nefritu, purpuru a zlata.

Bylo to šílenství, které se jí pak zmocnilo, zrozené ze strachu? Nebo nějaká podivná moudrost pohřbená v její krvi? Dany to nevěděla. Slyšela svůj vlastní hlas, jak říká: „Sere Jorahu, zapal koš.“

„Khaleesi?“ Rytíř se na ni divně podíval. „Je tak horko. Jsi si jistá?“ Nikdy předtím si tak jistá nebyla. „Ano, já… je mi zima. Zapal koš.“

Když se uhlí rozhořelo, Dany poslala sera Joraha pryč. K tomu, co chtěla udělat, musela být sama. Je co šílenství, říkala sama sobě, když vzala rudočerné vejce z jeho hnízda. Jenom praskne a shoří, přitom je tak krásné, ser Jorah mě nazve bláznem, když ho zničím, a přesto, a přesto, a přesto… Uchopila vejce do obou dlaní, odnesla je k ohni a strčila je mezi hořící uhlí. Černé šupiny jako by rozkvetly, když pily žár. Plameny začaly kámen olizovat malými rudými jazýčky. Dany položila do ohně vedle prvního vejce další dvě. Když od koše ustoupila, dech se jí tajil v hrdle.

Dívala se, dokud se uhlíky nezměnily v popel. Jiskřičky vylétaly nahoru a ven kouřovým otvorem a kolem dračích vajec se ve vlnách chvěl žár. To bylo všechno.

Tvůj bratr Rhaegar byl posledním drakem, řekl jí ser Jorah. Dany smutně hleděla na vejce. Co očekávala? Před tisícem tisíců let byla živá, ale teď to byly jen pěkné kameny. Nemohli z nich být draci. Drak byl vzduchem a ohněm. Živoucím masem, ne mrtvým kamenem.

Než se khal Drogo vrátil z lovu, koš byl opět studený. Cohollo před ním vedl koně s mrtvolou velkého bílého lva přehozenou přes jeho hřbet. Nad hlavou jim začínaly vycházet první hvězdy. Khal sklouzl ze svého koně a ukázal jí jizvy na noze, kde ho hrakkar škrábl přes kamaše. „Udělám ti plášť z jeho kůže, měsíci mého života,“ slíbil jí a smál se přitom.

Když mu Dany vypověděla, co se toho dne přihodilo na tržišti, všechen smích ustal a khal Drogo velmi zvážněl.

„Tenhle travič byl jen prvním,“ varoval ho ser Jorah Mormont, „ale určitě nebude poslední. Muži budou za vyhlídku šlechtického titulu hodně riskovat.“

Drogo hodnou chvíli mlčel. Nakonec řekl: „Ten prodavač před měsícem mého života utekl. Měl by utíkat spíš za ní. Taky že bude. Jhogo, Jorahu, Andale, každému z vás pravím, vezměte si kterého koně chcete z mých stád, je váš. Jakéhokoli koně kromě mého rudáka a stříbrné, co byla svatebním darem měsíci mého života. Dávám vám je darem za to, co jste udělali.

A Rhaegovi, synovi Droga, hřebci, který si osedlá svět, tomu také slibuji dar. Tomu slibuji železný trůn, na kterém seděl otec jeho matky. Dám mu Sedm království. Já, Drogo, khal, to udělám.“ Jeho hlas zesílil a khal zvedl pěst k obloze. „Odvedu svůj khalasar na západ, tam, kde končí svět, a pojedu na dřevěných koních přes černou slanou vodu, tak jak to ještě žádný khal přede mnou neučinil. Zabiju muže v železných oděvech a strhám jejich kamenné domy. Znásilním jejich ženy, z jejich dětí nadělám otroky a přinesu jejich rozbité bohy do Vaes Dothrak, aby se sklonili před Matkou hor. Tak přísahám, já, Drogo, syn Bharba. Tak přísahám před Matkou hor a hvězdy na mne shlížejí jako svědkové.“

Jeho khalasar opustil Vaes Dothrak o dva dny později, vydal se přes planiny jihozápadním směrem. Khal Drogo je vedl na svém velkém rudém hřebci, s Daenerys vedle sebe na její stříbrné. Prodavač vína pospíchal za nimi, nahý, bosý, s pouty na krku a na zápěstích. Vedly od nich řetězy, které byly připevněny k ohlávce Danyiny stříbrné. Nic se mu nestane, dokud zůstane na nohou…

CATELYN

Bylo to ještě příliš daleko, než aby praporce byly vidět zřetelně, ale dokonce i skrze plující cáry mlh viděla, že jsou bílé, s tmavou skvrnou v jejich středu, která mohla být jedině zlovlkem Starků, šedivým na ledovém poli. Když je uviděla na vlastní oči, Catelyn zastavila svého koně a sklonila hlavu na znamení díků. Bohové jsou dobří. Nepřijela pozdě.

„Očekávají náš příchod, moje paní,“ řekl ser Wilis Manderly, „jak ti můj otec slíbil.“

„Nenechme je čekat ani o chvíli déle, sere.“ Ser Brynden Tully popohnal svého koně a rázně se rozjel směrem k praporcům. Catelyn jela vedle něho.

Ser Wylis a jeho bratr ser Wendel je následovali, v čele své armády čítající téměř patnáct stovek mužů: dobrých dvacet rytířů a stejně tolik panošů, dvě stě ozbrojených kopiníků, mužů s meči a svobodných jezdců a zbytek tvořili pěšáci, ozbrojení oštěpy, kopími a trojzubci. Lord Wyman zůstal vzadu, aby dohlédl na opevnění Bílého přístavu. Tento takřka šedesátiletý muž se stal příliš mohutným, než aby byl schopen sedět na koni. „Kdybych tušil, že se během svého života ještě dožiju války, byl bych snědl o něco méně úhořů,“ řekl Catelyn, když se s ní setkal na lodi, poplácávaje si svoje mohutné břicho oběma rukama. Prsty měl zavalité jako klobásky. „Moji hoši tě však bezpečně doprovodí k tvému synovi, buď bez obav.“

Oba jeho „hoši“ byli starší než Catelyn a jí nezbývalo než si jen přát, aby se oba tolik nevyvedli po svém otci. Seru Wylisovi chybělo jen pár úhořů k tomu, aby také nebyl schopen vysednout na svého koně; litovala to ubohé zvíře. Ser Wendel, mladší hoch, by byl tím nejtlustším mužem, jakého kdy viděla, kdyby ovšem nepoznala jeho otce a bratra. Wylis byl tichý a formální. Wendel hlasitý a bouřlivák, oba měli nápadné mroží kníry a hlavy holé jako dětská prdelka; zdálo se, že žádný nevlastní jediný kabátec, který byl nebyl plný skvrn od jídla. Přesto je měla docela ráda; zavedli ji k jejímu Robbovi, jak jejich otec slíbil, a na ničem jiném nezáleželo.

Byla potěšena, když viděla, že její syn poslal kupředu hlídky, dokonce i na východ. Lannisterové přijdou od jihu, pokud přijdou, ale bylo dobré, že Robb je tak opatrný. Můj syn vede vojsko do války, pomyslela si, stále tomu jen napolo věříc. Zoufale se o něho bála, a také o Zimohrad, ale přesto v sobě nemohla popřít rovněž pocit určité pýchy. Ještě před rokem to byl chlapec. Čím je teď? Přemýšlela.

Vyslaní jezdci spatřili praporce Manderlyů - bílého mořského muže s trojzubcem, stoupajícího ze zelenomodrého moře - a srdečně je přivítali. Byli odvedeni na vyvýšené suché místo, dostatečně velké pro tábor. Ser Wylis tam nechal zastavit a zůstal vzadu se svými muži, kterým nařídil zapálit ohně a obstarat koně, zatímco jeho bratr Wendel jel dál s Catelyn a jejím strýcem, aby splnil povinnost svého otce vůči jejich lennímu pánovi.

Půda pod kopyty jejich koní byla měkká a vlhká. Tiše pod nimi mlaskala, když jeli kolem doutnajících rašelinových ohnišť, řad koní a povozů vrchovatě naložených tvrdým chlebem a nasoleným hovězím masem. Na kamenitém výběžku vyšším než okolní krajina míjeli šlechtický stan se stěnami z těžké námořní plachtoviny. Catelyn poznala praporec, losa Hornwoodů, hnědého na tmavě oranžovém poli.

Hned za ním skrze mlhu zahlédla zdi a věže Kailinské držby, či spíš toho, co z ní zbylo. Obrovské bloky černého čediče, každý velký jako chalupnický domek, ležely na zemi roztroušené jako dřevěné dětské kostičky, napolo zabořené do měkké bažinaté půdy. Nic nezůstalo z parkánové zdi, která kdysi byla stejně vysoká jako ta na Zimohradu. Dřevěná pevnost zmizela úplně, shnila před tisícem let, a už nezůstalo nic než trámy, které označovaly místo, kde kdysi stávala. Jediné, co zůstalo z velké pevnosti Prvních lidí, byly tři věže… Tři tam, kde jich kdysi bývalo dvacet, pokud se dalo věřit vypravěčům.

Strážní věž vypadala dostatečně pevně, dokonce se chlubila několika stopami stojících hradeb z obou jejích stran. Věž pijáků, venku v bažině, kde se kdysi setkávaly jižní a západní stěny, se nakláněla jako muž hotový vyzvrátit plné břicho vína do stoky. A vysoká, štíhlá Věž dětí, kde, jak pravila legenda, děti lesa kdysi svolaly svoje bohy, aby na zem poslali vodní spoušť, napolo ztratila svoji korunu. Vypadalo to, jako by nějaké obrovité zvíře ukouslo kus cimbuří z vrcholu věže a rozplivalo trosky přes bažinu. Všechny věže byly zelené mechem. Venku mezi kameny na severní straně Strážní věže rostl strom, jehož pokroucené větve byly jako girlandami ověšené provazcovitými bílými záclonami lišejníků.

„Bohové, smilujte se,“ zvolal ser Brynden, když uviděl, co leží před nimi. „Tohle je Kailinská držba? Vždyť to není nic než -“

„- smrtelná past,“ dopověděla to Catelyn za něj. „Já vím, jak vypadá, strýče. Když jsem ji viděla poprvé, myslela jsem si to samé co ty, ale Ned mne ujistil, že tahle ruina je mnohem mocnější, než se zdá. Tři zbylé věže ze všech stran střeží vyvýšenou cestu po hrázi a jakýkoli nepřítel musí projít mezi nimi. Mokřady jsou tu neproniknutelné, plné pohyblivých písků a sajících děr a hemží se hady. Aby zaútočila na kteroukoli z věží, armáda by se musela brodit po pás hluboko v černém bahně, přes příkop plný ještěrkolvů, a zdolávat zdi slizké mechem, a po celou tu dobu by byla vystavena palbě lučištníků z ostatních věží.“ Ponuře se na svého strýce usmála. „A když padne noc, říká se, že tu straší duchové, studené pomstychtivé přízraky severu, které lační po jižanské krvi.“

Ser Brynden se uchechtl. „Připomeň mi, abych se tu příliš nezdržoval. Když jsem se díval naposledy, byl jsem jižan sám.“

Na vrcholech všech tří věží byly vztyčené žerdě s praporci. Z Věže pijáků visel východ slunce Karstarků pod zlovlkem Starků; na Věži dětí to byl obr v urvaných řetězech, erb Velkého Jona. Ale na strážní věži plápolal ve větru jenom samotný praporec Starků. Právě tam měl svoje sídlo Robb. Catelyn k ní zamířila, se serem Bryndenem a serem Wendelem za sebou, s jejich koňmi opatrně našlapujícími po cestě z klád a prken, která byla položena mezi šedočernými poli bahna.

Našla svého syna obklopeného vazaly jeho otce, v síni, kde se proháněl vítr, v černém krbu tam hořela rašelina. Seděl na masivním kamenném stole, s hromadou map a papírů rozložených před sebou, a zaníceně hovořil s Roosem Boltonem a Velkým Jonem. Zpočátku si jí nevšiml… zato jeho vlk ano. Velké šedé zvíře leželo blízko ohně, ale když Catelyn vstoupila, zvedlo hlavu a jeho zlaté oči se setkaly s jejími. Lordové umlkali jeden po druhém, až nakonec při náhlém tichu vzhlédl i Robb a uviděl ji. „Matko?“ řekl, hlasem zastřeným emocemi.

Catelyn by se k němu nejraději rozběhla, zulíbala jeho sladké čelo, objala ho do náruče a držela ho tak pevně, že by se mu nikdy nemohlo nic stát, ale před jeho lordy se toho neodvažovala. Hrál nyní roli muže a ona mu ji nebude brát. A tak zůstala stát na vzdáleném konci čedičové desky, kterou používali jako stůl. Zlovlk vstal a přeběhl přes místnost k ní. Připadal jí větší, než by měl vypadat vlk. „Ty sis nechal narůst vous,“ řekla Robbovi, zatímco Šedý vlk jí očichával ruku.

Zamnul si dlaní strniště na bradě, najednou pln rozpaků. „Ano.“ Vousy na jeho bradě byly rezavější než vlasy na jeho hlavě.

„Líbí se mi to.“ Catelyn něžně pohladila vlka po hlavě. „Vypadáš teď jako můj bratr Edmure.“ Šedý vítr jí hravě ňafl po prstech a vrátil se na svoje místo vedle ohně.

Ser Helman Tallhart byl prvním, který následoval vlka přes místnost, aby jí vzdal čest. Poklekl před ní a přitiskl svoje čelo do její dlaně. „Lady Catelyn,“ řekl, „jsi krásná jako vždy, což je vítaný pohled v těchto těžkých časech.“ Následovali Gloverové, Galbart a Robett, Velký Jon Umber, a ostatní, jeden po druhém. Theon Greyjoy byl poslední. „Nečekal jsem, že tě tady uvidím, moje paní.“

„Neměla jsem v úmyslu být zde,“ řekla Catelyn, „dokud jsem se nevylodila v Bílém přístavu a lord Wyman mi neřekl, že Robb svolal vazaly. Určitě znáte jeho syna, sera Wendela.“ Wendel Manderly popošel kupředu a uklonil se tak hluboce, jak mu to jeho obrovité břicho dovolovalo. „A mého strýce, sera Bryndena Tullyho, který odešel ze služeb mojí sestry do mých.“ „Černá ryba,“ řekl Robb. „Děkuji ti, že ses k nám připojil, sere. Potřebujeme muže tvé odvahy. A ty, sere Wendele, jsem rád, že jsi zde. Je tu s tebou také ser Rodrik, matko? Chyběl mi.“

„Ser Rodrik je na cestě na sever z Bílého přístavu. Jmenovala jsem ho kastelánem a nařídila jsem mu starat se o Zimohrad až do našeho návratu. Mistr Luwin je moudrým rádcem, ale v umění války nezkušeným.“

„V tomto ohledu buď bez obav, lady Stark,“ ujistil ji Velký Jon svým hřmotným basem. „Zimohrad je v bezpečí. Už brzy tasíme meče a bodneme Tywina Lannistera do zadnice, prosím o prominutí, a pak zamíříme na Rudou baštu a osvobodíme Neda.“

„Moje paní, otázku, budeš-li tak laskavá.“ Roose Bolton, lord z Hrůzova, měl tichý hlas, ale když mluvil, větší muži se zklidňovali, aby mu naslouchali. Jeho oči byly zvláštním způsobem světlé, téměř bezbarvé a jeho pohled byl znepokojivý. „Říká se, že držíš v zajetí zakrslého syna lorda Tywina. Přivedla jsi ho sem k nám? Myslím, že takové rukojmí by nám mohlo být k užitku.“

„Tyrion Lannister byl mým zajatcem, ale už není,“ byla Catelyn nucena odpovědět. V odezvě na její slova se ozval chór nespokojeného mumlání. „Nebyla jsem tím potěšena o nic víc než vy, moji pánové. Bohové shledali vhodným osvobodit ho, s určitou pomocí od mé pošetilé sestry.“ Věděla, že by neměla tak otevřeně vyjadřovat svoje pohrdání, ale její rozloučení s Orlím hnízdem vůbec nebylo příjemné. Nabídla své sestře, že malého lorda Roberta vezme s sebou, aby ho pár let vychovávala v pěstounské péči na Zimohradu. Společnost dalších chlapců by mu prospěla, odvážila se podotknout. Lysin hněv byl tak děsivý, že se nedal snést. „Sestra či ne,“ odpověděla, „jestliže se pokusíš ukrást mého syna, odejdeš odsud Měsíčními dveřmi.“ Poté už si neměly co říci.

Lordi byli dychtiví vyptávat se jí dál, ale Catelyn zvedla ruku. „Na tohle všechno nepochybně budeme mít čas později, ale nyní jsem po cestě vyčerpaná. Chtěla bych si se svým synem promluvit o samotě. Vím, že mi to prominete, moji pánové.“ Nedala jim na výběr; vedeni vždy poslušným lordem Hornwoodem, lordi vazalové se uklonili a odešli. „Ty taky, Theone,“ dodala, když se Greyjoy neměl k odchodu. Usmál se na ni a odešel. Na stole bylo pivo a sýr. Catelyn si naplnila roh, posadila se, napila se a pozorovala svého syna. Připadal jí vyšší, než když odcházela, a chumáčky vousů jej dělaly starším. „Edmurovi bylo šestnáct, když si nechal narůst svoje první kníry.“

„Mně také už brzy bude šestnáct,“ řekl Robb.

„Teď je ti ale patnáct. Patnáct a vedeš vojsko do války. Chápeš, proč mám takový strach, Robbe?“

Jeho výraz byl najednou vzpurný. „Nikdo jiný tu nebyl.“

„Nikdo?“ zeptala se. „Bohové, a co ti muži, které jsem viděla před chvílí? Roose Bolton, Rickard Karstark, Galbart a Robett Gloverové, Velký Jon, Helman Tallhart… mohl jsi pověřit velením kteréhokoli z nich. Bohové buďte milostivi, mohl jsi dokonce poslat Theona, třebaže ten by se mi jako vojevůdce zrovna nezamlouval.“

„Nejsou to Starkové,“ namítl.

„Jsou to muži, Robbe, ostřílení v bitvě. Ty jsi ještě před necelým rokem bojoval s dřevěným mečem.“

Když ta slova říkala, spatřila v jeho očích hněv, ale pominul tak rychle, jako přišel, a najednou to opět byl chlapec. „Já vím,“ řekl rozpačitě. „Pošleš mě… pošleš mě zpátky na Zimohrad?“

Catelyn si povzdechla. „Měla bych. Nikdy jsme z něho neměli odjíždět. Přesto se toho neodvažuji, ne teď. Zašel jsi příliš daleko. Jednoho dne k tobě tito lordové budou vzhlížet jako ke svému lennímu pánovi. Když tě teď pošlu pryč, jako dítě zahnané do postele bez večeře, budou si to pamatovat a budou se tomu smát nad svými poháry. Přijde den, kdy budeš potřebovat, aby si tě vážili, ba dokonce z tebe měli trochu strach. Smích je jedem strachu. Neudělám ti to, bez ohledu na to, jak bych si přála udržet tě v bezpečí.“

„Máš moje díky, matko,“ řekl, a pod formálností jeho hlasu zaznívala úleva.

Natáhla se k němu přes stůl a dotkla se jeho vlasů. „Jsi mým prvorozeným, Robbe. Stačí, když se na tebe podívám, a vzpomenu si na den, kdy jsi přišel na tento svět, s rudou tvářičkou a křičící.“

Vstal, očividně s nepříjemným pocitem z jejího doteku a přešel ke krbu. Šedý vítr se otřel hlavou o jeho nohu. „Víš… co je s otcem?“ „Ano.“ Zprávy o Robertově náhlé smrti a Nedově zatčení Catelyn vyděsily víc, než dokázala říci, ale nechtěla svému synovi dávat najevo, jaký má strach. „Lord Manderly mi to řekl, když jsem doplula do Bílého přístavu. Máš ty nějaké zprávy o svých sestrách?“

„Přišel mi dopis,“ odpověděl Robb, škrábaje svého zlovlka pod čelistí. „Jeden taky pro tebe, ale přišel na Zimohrad společně s mým.“ Přešel ke stolu, chvíli pátral mezi mapami a papíry a vrátil se k ní se zmačkaným pergamenem. „Tohle je ten, který napsala mně. Nenapadlo mě přinést s sebou tvůj.“

Něco v Robbově tónu ji znepokojovalo. Narovnala papír a četla. Starosti ustoupily nevíře, pak hněvu a nakonec strachu. „Tohle je Cersein dopis, ne tvojí sestry,“ řekla, když dočetla. „Opravdová zpráva je v tom, co Sansa neříká. Ta slova o tom, jak laskavě a mile se k ní Lannisterové chovají… Poznávám v nich zvuk hrozby, dokonce i šeptané. Drží Sansu jako rukojmí a hodlají si ji ponechat.“

„O Arye tam není ani zmínka,“ poznamenal Robb.

„Ne.“ Catelyn nechtěla myslet na to, co by to mohlo znamenat, ne teď, ne tady.

„Doufal jsem… Kdybys stále měla Skřeta, mohli jsme provést výměnu rukojmí…“ Vzal Sansin dopis a zmačkal jej v pěsti a ona ze způsobu, jakým to udělal, poznala, že to nebylo poprvé. „Nepřišel vzkaz z Orlího hnízda? Napsal jsem tetě Lyse, požádal jsem ji o pomoc. Nevíš, zda povolala vazaly lorda Arryna? Připojí se k nám rytíři z Údolí?“

„Jenom jeden,“ odpověděla, „ten nejlepší z nich. Můj strýc. Jenomže Brynden Černá ryba byl zpočátku Tully. Moje sestra nemá v úmyslu pohnout se dál než za svou Krvavou bránu.“

Robb to přijal statečně. „Matko, co budeme dělat? Dal jsem dohromady celou tuhle armádu, celkem osmnáct tisíc mužů, ale nevím… Nejsem si jistý…“ Pohlédl na ni a v očích se mu zalesklo, hrdý mladý lord v okamžiku roztál a v tu chvíli byl zas dítětem, patnáctiletým chlapcem hledajícím odpovědi u svojí matky.

„Čeho se tak bojíš, Robbe?“ zeptala se něžně.

„Já…“ Odvrátil hlavu, aby zakryl svoji první slzu. „Když se dáme na pochod, dokonce i když vyhrajeme… Lannisterové mají Sansu a otce. Oni je zabijí, že ano?“ „Chtějí, abychom si to mysleli.“

„Chceš říct, že lžou?“

„Já nevím, Robbe. Vím jen to, že jinou možnost nemáš. Pokud půjdeš do Králova přístaviště a odpřisáhneš věrnost, nikdy ti nedovolí odejít odtamtud. Pokud se otočíš a vrátíš se na Zimohrad, tvoji lordi k tobě ztratí veškerou úctu. Někteří možná dokonce přejdou k Lannisterům. Pak si královna, která se už nebude muset tolik obávat, udělá se svými vězni, cokoli bude chtít. Naší nejlepší nadějí, naší jedinou skutečnou nadějí, je to, že se ti podaří porazit nepřítele v poli. Kdyby se ti podařilo zajmout lorda Tywina nebo Králokata, pak by možná byla proveditelná výměna, ale to není podstatné. Tak dlouho, dokud budeš mít takovou moc, aby se tě museli bát, Ned a tvoje sestra budou v bezpečí. Cersei je natolik moudrá, že ví, že je možná bude potřebovat k vyjednání míru, kdyby se boj měl obrátit proti ní.“

„Co když se neobrací proti ní?“ zeptal se Robb. „Co když se obrátí proti nám?“

Catelyn ho vzala za ruku. „Robbe, nebudu před tebou překrucovat pravdu. Když prohraješ, žádný z nás nemá šanci. Říká se, že v srdci Casterlyovy skály není nic než kámen. Vzpomeň si na osud Rhaegarových dětí.“

Spatřila v jeho mladých očích strach, ale byla v nich také síla a odvaha. „V tom případě neprohraju,“ ujistil ji.

„Pověz mi, co víš o boji v říčních krajinách,“ vybídla ho. Musela se dozvědět, zda je skutečně dobře připraven.

„Před necelými čtrnácti dny došlo k bitvě v kopcích pod Zlatým zubem,“ řekl Robb. „Strýc Edmure poslal lorda Vanceho a lorda Pipera bránit průsmyk, ale Králokat proti nim zaútočil a zahnal je na útěk. Lord Vance byl popraven. Poslední zpráva, kterou jsme dostali, byla ta, že lord Piper se vrací zpátky, aby se připojil ke tvému bratrovi a jeho dalším vazalům v Řekotočí, a Jaime Lannister je mu v patách. To na tom ale není to nejhorší. Po celou dobu, co bojovali v průsmyku, lord Tywin vedl druhou lannisterskou armádu oklikou od jihu. Říká se, že je ještě větší než Jaimeho vojsko.

Otec o tom zřejmě věděl, protože poslal nějaké muže, aby se jim postavili, pod královou vlastní zástavou. Svěřil velení jakémusi jižanskému lordovi, Erikovi nebo Derikovi či tak nějak, ale jel s ním také ser Raymun Darry, a v dopise se pravilo, že tam byli i jiní rytíři a někteří z otcových vlastních strážných. Jenomže padli do pasti. Lord Deric ještě nestačil překročit Červený bodec, když na něj zaútočili Lannisterové, vůbec nehleděli na královskou zástavu, a Gregor Clegane je napadl zezadu, když se pokoušeli ustoupit zpátky přes Šaškův brod. Tomu lordu Derikovi a pár ostatním se možná podařilo uprchnout, nikdo si tím není jistý, ale ser Raymun byl zabit a také většina našich mužů ze Zimohradu. Říká se, že lord Tywin uzavřel královskou cestu a teď táhne na sever směrem k Harrenovu a cestou všechno ničí a pálí.“

Ponuré a ještě ponuřejší, pomyslela si Catelyn. Bylo to horší, než si představovala. „Máš v úmyslu utkat se s ním zde?“ zeptala se.

„Pokud přijde tak daleko, ale nikdo si nemyslí, že to udělá,“ odpověděl Robb. „Poslal jsem vzkaz Howlandu Reedovi, otcovu starému příteli ze Stráže u Šedé vody. Pokud Lannisterové přitáhnou nahoru k Šíji, lidé z mokřad jim budou pouštět žilou na každém kroku cesty, ale Galbart Glover tvrdí, že lord Tywin je příliš chytrý, než aby něco takového udělal, a Roose Bolton mu dává za pravdu. Věří, že se bude držet blízko Trojzubce a jeden po druhém dobývat hrady říčních lordů, dokud Řekotočí nezůstane osamoceno. Musíme se vydat na jih, abychom se s ním utkali.“

Při pouhém pomyšlení na to cítila Catelyn zimomření až do morku kostí. Jakou šanci bude mít patnáctiletý chlapec proti ostříleným bitevním veteránům, jako jsou Jaime a Tywin Lannisterové? „Je to moudré? Tady jsi na dobře chráněném místě. Říká se, že staří králové severu mohli sedět v Kailinské držbě a odrážet armády desetkrát větší, než byly jejich vlastní.“

„Ano, jenomže naše zásoby potravin se tenčí a tohle není území, kde se dá snadno vyžít. Čekali jsme na lorda Manderlyho, ovšem nyní, když se k nám připojili jeho synové, musíme se vydat na pochod.“

Uvědomila si, že slyší hlasem svého syna hovořit lordy vazaly. Během let jich tolik hostila na Zimohradu, byla s Nedem vítána i u jejich vlastních ohňů a stolů. Věděla, jací to jsou muži, každý z nich. Napadlo ji, zda to ví i Robb. A přesto byl v tom, co říkal, smysl. Vojsko, které shromáždil její syn, nebylo běžnou armádou, takovou, jaké byla zvyklá si vydržovat Svobodná města, žádnou silou zbrojnošů placených mincemi. Většina z nich byli muži obyčejného původu: kopaničáři, nádeníci, rybáři, pasáci, synové hostinských, obchodníků a koželuhů, zakvašení houfem žoldnéřů a svobodných jezdců hotových plundrovat. Když je jejich lordi zavolali, přišli… Ale ne natrvalo. „Ano, je v pořádku, že se chceš vydat na pochod,“ řekla svému synovi, „ale jak a za jakým účelem? Co máš v úmyslu udělat?“

Robb zaváhal. „Velký Jon si myslí, že bychom měli vytáhnout do boje proti lordu Tywinovi a překvapit ho,“ řekl, „ale Gloverové a Karstarkové mají pocit, že by bylo moudřejší obejít jeho armádu a spojit se se strýcem Edmurem proti Králokatovi.“ Prohrábl si prsty svoji chundelatou hřívu zlatohnědých vlasů a zatvářil se nešťastně. „I když do té doby, než bychom dorazili do Řekotočí… Nejsem si jistý.“

„Buď si jistý,“ řekla Catelyn svému synovi, „nebo jdi domů a znovu si vezmi svůj dřevěný meč. Před muži jako Roose Bolton a Rickard Karstark si nemůžeš dovolit vypadat nerozhodně. Nedopusť se žádné chyby, Robbe - tohle jsou tvoji vazalové, ne tvoji přátelé. Sám sebe jsi jmenoval vojenským velitelem. Vel tedy.“

Její syn na ni pohlédl ohromen, jako by nevěřil tomu, co slyší. „Jak pravíš, matko.“

„Zeptám se tě znovu. Co máš v úmyslu udělat?“

Robb rozložil na stůl mapu, otrhaný kus staré kůže pokrytý čarami vybledlých barev. Jeden konec se zkroutil od toho, jak byla stále srolovávána; zatížil jej svojí dýkou. „Oba plány mají svoje výhody, ale… Podívej se, když se pokusíme obejít armádu lorda Tywina, budeme riskovat, že uvízneme mezi ním a Králokatem, a když ho napadneme… Podle všech zpráv má víc mužů než já a mnohem víc jezdců. Velký Jon říká, že na tom nebude záležet, když ho načapáme se staženými kalhotami, ale já si myslím, že muž, který bojoval v tolika bitvách jako Tywin Lannister, se nedá překvapit tak snadno.“

„Dobře,“ řekla. Jako by v jeho slovech slyšela Neda, když tam tak seděl a přemýšlel nad mapou. „Pověz mi víc.“ „Nechal bych malou sílu tady, aby bránila Kailinskou držbu, většinou lučištníky, a s ostatními bych se vydal dolů po náspu přes mokřady,“ řekl, „ale jakmile se ocitneme na jihu pod Šíjí, rozdělil bych naši armádu na dvě. Pěšáci mohou pokračovat dál po královské cestě, zatímco muži na koních překročí u Dvojčat Zelený bodec.“ Ukázal jí to na mapě. „Když se lord Tywin dozví, že míříme na jih, potáhne na sever, aby zaměstnal naši hlavní armádu a naši jezdci budou zatím moct bez problémů pospíchat na jih po západním břehu k Řekotočí.“ Robb se posadil zpět, netroufající se usmát se, ale potěšen sám sebou a lačnící po její chvále.

Catelyn se nad mapou zamračila. „Chceš dát řeku mezi dvě části svojí armády.“

„A mezi Jaimeho a lorda Tywina,“ řekl dychtivě. Konečně si dovolil usmát se. „Nad Rubínovým brodem, kde Robert získal svoji korunu, není na Zeleném bodci žádný jiný. Přejít se dá jen u Dvojčat a ten most hlídá lord Frey. Je to vazal tvého otce, není tomu tak?“

Zpozdilý lord Frey, pomyslela si Catelyn. „To je,“ připustila, „ale můj otec mu nikdy nedůvěřoval. Ani ty bys neměl.“

„Nebudu,“ slíbil Robb. „Co si o tom myslíš?“

Zapůsobilo to na ni navzdory jí samotné. Vypadá jako Tully, pomyslela si, a přesto je to syn svého otce a Ned ho učil dobře. „Které síle budeš velet ty?“

„Jízdní,“ odpověděl bez váhání. Znovu jako jeho otec; Ned by se vždycky zhostil nebezpečnějšího úkolu.

„A té druhé?“

„Velký Jon pořád říká, že lorda Tywina rozmáčkne. Myslel jsem, že tu čest svěřím jemu.“

To byl jeho první nesprávný krok, ale jak ho to přimět pochopit, aniž by musela ranit jeho nezralou sebedůvěru? „Tvůj otec mi jednou řekl, že Velký Jon je nejnebojácnější ze všech mužů, které kdy poznal.“

Robb se usmál. „Šedý vítr mu ukousl dva prsty a on se tomu smál. Takže s tou volbou souhlasíš?“

„Tvůj otec není nebojácný,“ poznamenala Catelyn, „je statečný, ale to je něco úplně jiného.“

Její syn se nad tím na okamžik zamyslel. „Východní armáda bude vším, co bude stát mezi lordem Tywinem a Zimohradem,“ řekl zamyšleně. „Nu, oni a těch pár lučištníků, které ponechám tady v Kailinské držbě. Takže nechci nikoho, kdo je beze strachu, že ne?“

„Ne. Podle mne chceš chladnou moudrost, nejenom odvahu.“ „Roose Bolton,“ řekl Robb okamžitě. „Ten muž mne děsí.“ „V tom případě se modleme, aby vyděsil také Tywina Lannistera.“

Robb přikývl a svinul mapu. „Vydám příkazy a shromáždím skupinu, která tě doprovodí domů na Zimohrad.“

Catelyn si slíbila, že bude silná, kvůli Nedovi a kvůli tomuhle jejich tvrdohlavému statečnému synovi. Odložila strach a zoufalství stranou, jako by to byly kusy oděvu, které si nevybrala k nošení… Nyní ale viděla, že si je konec konců přece jen oblékla.

„Já nepojedu na Zimohrad,“ slyšela sama sebe říci, překvapená náhlým přívalem slz, které rozmazaly její vidění. „Můj otec možná umírá za zdmi Řekotočí. Můj bratr je obklopen nepřítelem. Musím jít za nimi.“

TYRION

Chelia, dcera Cheyka z Černých uší, se vydala kupředu na průzkum, a byla to ona, kdo přinesl zvěst o armádě na rozcestí. „Podle jejich ohňů počítám, že jich bude kolem dvaceti tisíc,“ hlásila. „Jejich praporce jsou červené, se zlatým lvem.“

„Tvůj otec?“ zeptal se Bronn.

„Nebo můj bratr Jaime,“ přikývl Tyrion. „Velmi brzy se to dozvíme.“ Přehlédl svoji otrhanou skupinu lapků: téměř tři stovky Kamenných vran, Měsíčních bratří, Černých uší a Spálených lidí, a to byl jen zárodek armády, kterou doufal, že si vybuduje. Gunthor, syn Gurnův, právě dával dohromady ostatní klany. Tyrion netušil, jak je jeho otec v jejich kůžích a kouscích ukradené oceli upotřebí. Pokud měl říci pravdu, sám nevěděl, co s nimi bude dělat. Je jejich velitelem, nebo jejich zajatcem? Po většinu času měl pocit, že je troškou obého. „Možná by bylo nejlepší, kdybych tam sjel sám,“ navrhl.

„Nejlepší pro Tyriona, syna Tywinova,“ řekl Ulf, který mluvil za Měsíční bratry.

Šagga na něj zlostně pohlédl, což byl vskutku strašidelný pohled. „Šaggovi, synovi Dolfa, se to nelíbí. Šagga půjde s chlapcomužem, a pokud chlapcomuž lže, Šagga mu usekne mužství-!“

„- a nakrmí jím svoje kozy, jasně,“ řekl Tyrion unaveně. „Šaggo, dávám ti svoje slovo Lannistera, že se vrátím.“

„Proč bychom tvému slovu měli věřit?“ Chelia byla malá tvrdá žena, plochá jako chlapec a žádná naivka. „Lordi z nížin našim klanům vždycky lhali.“

„Ty mi křivdíš, Chello,“ ohradil se Tyrion. „Myslel jsem, že jsme se stali přáteli. Ale dělej, jak chceš. Pojedeš se mnou a také Šagga a Conn za Kamenné vrány, Ulf za Měsíční bratry a Timett, syn Timettův, za Spálené lidi.“ Když je jmenoval, příslušníci klanů si vyměňovali ostražité pohledy. „Vy ostatní počkáte tady, dokud pro vás nepošlu. Snažte se nezabíjet a nemrzačit jedni druhé, zatímco budu pryč.“

Kopl svého koně patami do slabin a odcválal pryč, nedávaje jim na výběr jinou možnost než následovat ho nebo zůstat vzadu. Obojí mu vyhovovalo, jen když se neposadili, aby mluvili, ve dne v noci. To byla u klanů ta největší potíž; měli absurdní představu, že v radě by měl být slyšet hlas každého muže, a tak se donekonečna dohadovali prakticky o všem. Dokonce i jejich ženám bylo dovoleno mluvit. Nebylo divu, že uplynuly již stovky let od té doby, co ohrožovali Údolí něčím víc než jen příležitostným nájezdem. Tyrion měl v úmyslu změnit to.

Bronn jel s ním. Za nimi - po chvíli nespokojeného mručení - následovalo pět příslušníků klanů na podměrečných koních, kostnatých zvířatech, která vypadala jako poníci a po skalách a kamení lezla jako kozy.

Ti z Kamenných vran jeli spolu a Chelia a Ulf se také drželi blízko nich, protože Měsíční bratry a Černé uši pojila silná pouta. Timett, syn Timettův, jel osamoceně. Každý klan v Měsíčních horách měl ze Spálených lidí strach, protože znecitlivovali svá těla ohněm, aby dokázali svoji odvahu, a (jak se o nich říkalo) pekli si při hostinách nemluvňata nad ohni. Ale dokonce i Spálení lidé se obávali Timetta, který, když dosáhl věku muže, vypálil sám sobě levé oko rozžhaveným nožem. Tyrion se dozvěděl, že pro chlapce je zcela obvyklé upálit si bradavku nebo prst nebo (pokud jsou opravdu stateční či spíš opravdu šílení) ucho. Ostatní Spálení lidé byli Timettovým výběrem oka tak zděšení, že ho neprodleně jmenovali rudou rukou, což u nich je cosi jako druh vojenského velitele.

„Říkám si, co by si asi musel upálit jejich král,“ řekl Tyrion Bronnovi, když si ten příběh vyslechl. Žoldák se s úšklebkem dotkl svého rozkroku… Ale co se Timetta týkalo, dokonce i Bronn uctivě držel jazyk za zuby. Pokud byl muž natolik šílený, aby sám sobě vydloubl oko, bylo nepravděpodobné, že by se choval laskavě ke svým nepřátelům.

Když skupina sestupovala dolů mezi úpatími kopců, viděla vzdálené pozorovatele sledující je z věží z neomítnutého kamene a jednou Tyrion spatřil vzlétnout havrana. Tam, kde se horská cesta stáčela mezi dvěma skalnatými výběžky, přijeli k prvnímu opevněnému stanovišti. Cesta byla přehrazena hliněnou zídkou čtyři stopy vysokou, za kterou stálo tucet mužů s kušemi. Tyrion zastavil svůj doprovod v bezpečné vzdálenosti, mimo dostřel jejich šípů, a odjel ke zdi sám. „Kdo tady velí?“ vykřikl.

Kapitán se objevil rychle a dokonce ještě rychleji jim dal doprovod, když poznal syna svého velitele. Projížděli kolem zčernalých polí a vypálených tvrzí, stále níž k říčním krajinám a Zelenému bodci Trojzubce. Tyrion neviděl žádná těla, ale vzduch byl plný havranů a černých vran; tady se bojovalo a nebylo to dávno.

Polovinu ligy od rozcestí byla vztyčena barikáda z naostřených kůlů, s posádkou kopiníků a lučištníků. Za barikádou začínal tábor, který se táhl do dálky. Ze stovek ohnišť stoupaly k nebi tenké prsty kouře, pod stromy seděli muži a ostřili svoje meče a z žerdí zaražených hluboko v bahnité půdě se třepetaly povědomé praporce.

Když se blížili ke kůlům, vyjela jim vstříc skupina jezdců na koních. Rytíř, který je vedl, na sobě měl stříbrné brnění vykládané ametysty a pruhovaný červenostříbrný plášť. Jeho štít na sobě měl znak jednorožce a z čela jeho přilbice ve tvaru koňské hlavy čněl dvě stopy vysoký, spirálovitě zakroucený roh. Tyrion zastavil, aby ho pozdravil. „Sere Flemente.“

Ser Flement Brax zvedl hledí své přilbice. „Tyrione,“ zvolal pln údivu. „Můj pane, všichni jsme se obávali, že jsi mrtev nebo…“ Nejistě pohlédl na příslušníky klanů. „To jsou… tvoji společníci?“

„Důvěrní přátelé a věrní vazalové,“ odpověděl Tyrion. „Kde najdu svého lorda otce?“

„Ubytoval se v hostinci na rozcestí.“ Tyrion se dal do smíchu. V hostinci na rozcestí! Možná, že bohové přece jen existují. „Pojedu ho ihned navštívit.“

„Jak si přeješ, můj pane.“ Ser Flement otočil svého koně dokola a vydal příkazy. Zbrojnoši vytáhli ze země tři řady kůlů, aby jim umožnili projet zátarasem. Tyrion provedl svoji skupinu mezi nimi.

Tábor lorda Tywina se prostíral přes dvě ligy. Chellin odhad dvaceti tisíc mužů nemohl být daleko od pravdy. Obyčejní vojáci tábořili pod širým nebem, ale rytíři si postavili stany a někteří z urozených pánů dokonce i pavilony velké jako domy. Tyrion zahlédl červeného vola Presterů, pruhovaného kance lorda Crakehalla, hořící strom Marmbrandů, jezevce Lyddenů. Rytíři na něj volali, když drobným klusem projížděl kolem nich, a zbrojnoši v nepokrytém údivu lapali po dechu při pohledu na příslušníky klanů.

Šagga jim bez ostychu udivené pohledy oplácel; nade vší pochybnost za celý svůj život nikdy neviděl tolik mužů, koní a zbraní pohromadě. Ostatní horští lapkové se víc snažili uhlídat si výraz svých obličejů, třebaže Tyrion nepochyboval o tom, že i oni jsou plni posvátné bázně. Lépe a ještě lépe. Čím víc na ně zapůsobí moc Lannisterů, tím snadněji je bude moci ovládat.

Hostinec a jeho stáje si velmi dobře pamatoval, i když tam, kde kdysi stával zbytek osady, nyní nebylo víc než pobořené zdivo a zčernalé trámy. Na dvoře byla vztyčena šibenice a tělo, které se z ní houpalo, bylo pokryté havrany. Při Tyrionově příjezdu zakrákali, zamávali křídly a vzlétli do vzduchu. Sesedl a pohlédl na to, co zůstalo z mrtvoly. Ptáci ožrali její rty, oči a většinu tváří, obnažili skvrnité rudé zuby v příšerném úsměvu. „Pokoj, maso, džbán vína, to bylo vše, oč jsem tehdy žádal,“ připomněl jí Tyrion s nádechem výtky v hlase.

Ze stájí se váhavě vynořili štolbové, aby obstarali jejich koně. Šagga se toho svého nechtěl vzdát. „Ten chlapec tvoji klisnu neukradne,“ ujišťoval ho Tyrion. „Jenom jí chce dát oves a vodu a vykartáčovat jí kůži.“ Šaggova kůže také potřebovala důkladně vykartáčovat, ale bylo by netaktní zmínit se o tom. „Máš moje slovo, že tvému koni se nic nestane.“

Šagga se zamračeným pohledem konečně pustil otěže. „Tohle je kůň Šaggy, syna Dolfova,“ zařval na pacholka. „Když ti ji nedá zpátky, můžeš mu uříznout mužství a nakrmit jím kozy,“ slíbil mu Tyrion. „Za předpokladu, že tu nějaké najdeš.“

Pod vývěsním štítem hostince stál pár mužů domácí stráže v purpurových pláštích a lvy na přílbách, každý z jedné strany dveří. Tyrion poznal jejich kapitána. „Můj otec?“

„Je uvnitř, můj pane.“

„Moji muži budou chtít jídlo a pití.“ řekl mu Tyrion. „Postarej se, aby to dostali.“ Vstoupil do hostince a tam spatřil svého otce.

Tywin Lannister, pán Casterlyovy skály a strážce západu, byl zralým padesátníkem, a přesto pevný jako muž dvacetiletý. Dokonce i vsedě byl vysoký. Měl dlouhé nohy, široká ramena a ploché břicho. Jeho štíhlé paže byly pevné a šlachovité. Když mu jeho kdysi zlatavé vlasy začaly řídnout, nařídil svému bradýři, aby mu vyholil hlavu dohola; lord Tywin nevěřil v nic polovičatého. Také si břitvou nechával holit horní ret a bradu, ale ponechal si kotlety, dvě mohutné houštiny kadeřavých zlatých vlasů, které pokrývaly většinu jeho tváří od uší k čelistem. Oči měl bledě zelené, zlatě tečkované. Jakýsi blázen bláznivější než většina kdysi zavtipkoval, že dokonce i výkaly lorda Tywina jsou zlatě flekované. Říká se, že ten muž je stále naživu, někde hluboko v útrobách Casterlyovy skály.

Když do jídelny vstoupil Tyrion, s jeho otcem právě popíjel džbán vína ser Kevan Lannister, jediný přeživší bratr jeho otce. Jeho strýc byl statný plešatějící muž s nakrátko zastřiženým vousem, který stroze sledoval linii jeho masivní čelisti. Ser Kevan ho uviděl první. „Tyrione,“ vydechl překvapeně.

„Strýče,“ řekl Tyrion s úklonou. „A můj otče. Jaké potěšení vidět vás tu.“

Lord Tywin se nepohnul ze své židle, jen svého zakrslého syna obdařil dlouhým, pátravým pohledem. „Vidím, že zvěsti o tvé smrti byly nepodložené.“

„Je mi líto, že jsem tě zklamal, otče,“ řekl Tyrion. „Není třeba, abys vyskočil a objal mne, nechci, aby ses přemáhal.“ Přešel místností ke stolu, palčivě si vědom způsobu, jakým jej jeho zakrslé nohy nutí kymácet se při každém kroku. Kdykoli na něm spočinuly oči jeho otce, nepříjemně vnímal všechny svoje deformace a nedostatky. „Je od tebe laskavé, žes kvůli mně vytáhl do války,“ řekl, když si vylezl do židle a nalil si pohár otcova piva.

„Pokud je pravda, co se říká, jsi to ty, kdo tohle zavinil,“ odpověděl lord Tywin. „Tvůj bratr Jaime by se nikdy nenechal pokorně zajmout od ženy.“

„V tom se od sebe lišíme, Jaime a já. On je taky vyšší, jak sis možná všiml.“

Jeho otec Tyrionovu poznámku ignoroval. „Čest našeho rodu byla v sázce. Neměl jsem jinou možnost než vytáhnout do války. Nikdo beztrestně neprolije lannisterskou krev.“

„Slyšte mne řvát,“ řekl Tyrion s úsměvem. Slova Lannisterů. „Abych pravdu řekl, nic z mojí krve ve skutečnosti prolito nebylo, třebaže jednou či dvakrát jsem měl namále. Ale Morrec a Jyck jsou mrtví.“

„Předpokládám, že budeš chtít nějaké nové muže.“

„Neobtěžuj se, otče. Sehnal jsem si jich pár sám.“ Pokoušel se polknout pivo. Bylo hnědé a pěnivé, tak husté, že se dalo takřka žvýkat. Ve skutečnosti vynikající. Škoda, že jeho otec nechal hostinskou pověsit. „Jak pokračuje tvoje válka?“

Odpověděl mu jeho strýc. „Velmi dobře, prozatím. Ser Edmure rozestavil malé skupiny mužů podél hranic svého území, aby zastavil nájezdy, tvému otci a mně se jich většinu podařilo zničit jednu po druhé, než se stačily znovu seskupit.“

„Tvůj bratr si vydobyl svůj díl slávy,“ podotkl jeho otec. „U Zlatého zubu porazil lordy Vanceho a Pipera a střetl se s početným vojskem Tullyů pod hradbami Řekotočí. Lordi Trojzubce byli přinuceni dát se na útěk. Ser Edmure Tully byl zajat, s mnoha svými rytíři a vazaly. Lord Blackwood se s těmi šťastnějšími stáhl zpátky do Řekotočí, kde je Jaime v současné době obléhá. Ostatní se rozprchli na své vlastní pevnosti.“

„Tvůj otec a já postupně zaútočíme na každou z nich, bude-li třeba“ pokračoval ser Kevan. „Až bude poražen lord Blackwood, Havranostrom se okamžitě vzdá, stejně jako to už udělala lady Whent s Harrenovem pro nedostatek mužů, kteří by jej bránili. Ser Gregor vypálil Piperům a Brackenům…“

„Takže už nezbyl nikdo, kdo by se vám mohl postavit?“ zeptal se Tyrion.

„Ne tak docela,“ odpověděl ser Kevan. „Mallisterové se stále drží v Mořské stráži a Walder Frey šikuje své muže u Dvojčat.“

„Na tom nezáleží,“ řekl lord Tywin. „Frey jde do bitvy jen tehdy, když je ve vzduchu cítit vítězství, a jediné, co cítí teď, je porážka. A Jason Mallister nemá dost mužů, aby mohl bojovat na vlastní pěst. Jakmile se Jaime zmocní Řekotočí, oba pohotově ohnou koleno. Pokud do boje nevytáhnou Starkové a Arrynové, aby se nám postavili, válka už je vlastně u konce.“

„Na tvém místě bych si s Arryny přílišné starosti nedělal,“ řekl Tyrion. „Starkové to je ovšem jiná věc. Lord Eddard -“

„- je naším rukojmím,“ řekl jeho otec. „Žádné vojsko nepovede, dokud bude sedět v žaláři pod Rudou baštou.“

„Ne,“ souhlasil ser Kevan, „ale jeho syn svolal jeho vazaly a teď sedí v Kailinské držbě se silnou armádou kolem sebe.“

„Žádný meč není silný, dokud není zakalený,“ prohlásil lord Tywin. „Ten Starkův chlapec je ještě dítě. Nepochybně se mu líbí zvuk válečných rohů a pohled na vlastní zástavy vlající ve větru, ale nakonec zjistí, že všechno je to jen řezničina. Pochybuji, že na to bude mít žaludek.“

Události na sebe vzaly zajímavý vývoj, zatímco jsem byl pryč, uvažoval Tyrion. „A co dělá náš velký zeměpán, zatímco tahle ,řezničina' probíhá?“ divil se. „Jak moje drahá a vemlouvavá sestra přinutila Roberta, aby svého nejlepšího přítele Neda vsadil do žaláře?“

„Robert Baratheon je mrtvý,“ odpověděl mu jeho otec. „Na trůně v Králově přístavišti nyní sedí tvůj synovec.“

To Tyriona skutečně ohromilo. „Moje sestra, chtěl jsi říct.“ Napil se dalšího doušku piva. Říše teď bude o hodně jiná, s Cersei vládnoucí místo jejího manžela.

„Pokud máš v úmyslu být něčím prospěšný, svěřím ti velení.“ řekl jeho otec. „Marq Piper a Karyl Vance se volně pohybují v našem týlu, pořádají nájezdy na naše území za Rudým bodcem.“

Tyrion ze sebe vydal opovržlivé tss. „To žluč v nich bojuje a pomstychtivost. Za normálních okolností bych byl potěšen, kdybych takovou troufalost mohl potrestat, otče, ale skutečnost je taková, že nejdřív musím vyřídit jinou záležitost.“

„Opravdu?“ Zdálo se, že lorda Tywina to nepřekvapilo. „Také je tu pár poblázněných následovníků Neda Starka, kteří nám znepříjemňují život tím, že obtěžují naše průzkumné oddíly. Beric Dondarrion, nějaké mladé lorďátko plné sebeklamu o chrabrosti. Má s sebou toho směšného kněze, co tak rád strká svůj meč do ohně. Myslíš, že bys byl schopen poradit si s nimi cestou od nás? Aniž bys to příliš zpackal?“

Tyrion si otřel ústa hřbetem ruky a usmál se. „Otče, hřeje mne u srdce při pomyšlení, že bys mně mohl svěřit velení… Dejme tomu takových dvacet mužů? Padesát? Jsi si jistý, že jich můžeš postrádat tolik? Nu, na tom nezáleží. Kdybych měl narazit na Thorose a lorda Berika, oba je zfackuju a bude to.“ Slezl dolů ze své židle a překolébal se na svých krátkých nohou ke kredenci, kde leželo kolo modře žilkovaného bílého sýra obklopeného ovocem. „Nejdřív ale musím splnit svoje vlastní sliby,“ řekl, když si ukrojil klínek. „Budu požadovat tři tisíce přilbic a stejně tolik drátěných košil, a kromě toho meče, kopí, oštěpy s ocelovými hroty, palcáty, sekery, železné rukavice, chrániče nohou, hrudní pláty, povozy, abych to všechno mohl odvézt-“

Dveře za ním se otevřely s prásknutím tak hlasitým, že Tyrion málem upustil svůj sýr. Ser Kevan s klením vyskočil, zatímco přes místnost proletěl kapitán stráží a přistál v krbu. Když se zhroutil do studeného popela, přílbu se lvem nakřivo, Šagga zlomil meč toho muže vedví přes koleno silné jako kmen stromu, oba kusy hodil na zem a vkročil do jídelny. Předcházel ho zápach zralejší než sýr a v uzavřeném prostoru vše přemáhající. „Malý rudý plášti,“ zaburácel, „až příště obnažíš ocel na Šaggu, syna Dolfova, uříznu ti mužství a opeču si je na ohni.“

„Cože, tentokrát žádné kozy?“ zeptal se Tyrion a ukousl si kus sýra.

Ostatní příslušníci klanů následovali Šaggu do hostince a Bronn s nimi. Žoldák na Tyriona lišácky pokrčil rameny.

„Co jste zač?“ zeptal se lord Tywin, chladný jako sníh.

„Provázeli mne domů, otče,“ vysvětloval Tyrion. „Mohu si je nechat? Nesnědí toho příliš.“

Nikdo se neusmál. „Jakým právem tvoji divoši vtrhli na naši poradu?“ zeptal se ser Kevan.

„Divoši pravíš, muži z nížin?“ Conn mohl být docela hezký, kdyby byl umytý. „Jsme svobodní lidé a svobodní lidé sedí při všech válečných poradách.“ „Který z nich je ten lví lord?“ zeptala se Chelia.

„Oba už jsou starci,“ prohlásil Timett, syn Timettův, kterému ještě nebylo dvacet.

Ruka sera Kevana zajela k jílci meče, ale jeho bratr položil dva prsty na jeho zápěstí a pevně je tam držel. Zdálo se, že lord Tywin není ani v nejmenším vyveden z míry. „Tyrione, zapomněl jsi na slušné vychování? Seznam nás laskavě s našimi… nečekanými hosty.“

Tyrion si oblízl prsty. „S radostí.“ řekl. „Tato statečná panna je Chelia, dcera Cheyka z Černých uší.“

„Já žádná panna nejsem,“ protestovala Chelia. „Moji synové už uřízli na padesát uší.“

„A uříznou padesát dalších.“ Tyrion se od ní odkolébal. „Toto je Conn, syn Coratta. Šagga, syn Dolfův, je ten, co vypadá jako Casterlyova skála s vlasy. Jsou to Kamenné vrány. Tady je Ulf, syn Umara z Měsíčních bratří, a tohle je Timett, syn Timettův, rudá ruka Spálených lidí. A tohle je Bronn, žoldnéř, který nikomu nepřísahal věrnost. Za tu krátkou dobu, co ho znám, již dvakrát změnil strany, takže byste spolu měli vycházet dobře, otče.“ Bronnovi a příslušníkům klanů řekl: „Rád bych vám představil svého otce, lorda Tywina, syna Tytose z rodu Lannisterů, pána Casterlyovy skály, strážce západu, ochránce Lannisportu a bývalého i budoucího pobočníka krále.“

Lord Tywin vstal, důstojně a vychovaně. „Dokonce i na západě je známá statečnosti válečných klanů z Měsíčních hor. Co vás přivádí dolů z vašich pevností, moji pánové?“

„Koně,“ zahřímal Šagga.

„Slib hedvábí a oceli,“ dodal Timett syn Timettův.

Tyrion už chtěl svému otci říci, jak jim navrhl změnit Údolí Arryn v kouřící pustinu, ale nedostal šanci. Dveře se znovu hlučně otevřely. Dovnitř vešel posel, který se na Tyriona a příslušníky klanů podíval rychlým, zaraženým pohledem a poklekl na koleno před lorda Tywina. „Můj pane,“ řekl, „ser Addam mi přikázal vyřídit ti, že Starkova armáda je na postupu dolů na jih po hrázní cestě.“

Lord Tywin Lannister se neusmál. Lord Tywin se nikdy neusmíval, ale Tyrion se i tak naučil vyčíst z obličeje svého otce potěšení, a to v něm nyní bylo. „Takže vlče opouští svou noru a spěchá do lvích spárů.“ řekl hlasem plným uspokojení. „Budiž. Vrať se k seru Addamovi a řekni mu, aby se držel zpátky. Ať na seveřany neútočí, dokud nedorazíme na místo, ale chci, aby obtěžoval jejich křídla a odvedl je co nejdál na jih.“

„Stane se, jak poroučíš.“ Jezdec odešel.

„Jsme tady dobře situováni,“ poznamenal ser Kevan. „Blízko brodu a obklopeni příkopy a kopími. Pokud se vydali na jih, radil bych, abychom je nechali přijít a zaútočit na nás.“

„Ten chlapec by mohl couvnout nebo ztratit odvahu, až uvidí naše vojsko,“ namítl lord Tywin. „Čím dříve Starky porazíme, tím rychleji budu mít volné ruce, abych se mohl vypořádat se Stannisem Baratheonem. Nařiď bubeníkům, aby vybubnovali povel k nástupu, a pošli vzkaz Jaimemu, že jsem se vydal na pochod proti Robbovi Starkovi.“

„Jak si přeješ,“ řekl ser Kevan.

Tyrion se s ponurou fascinací díval, jak se jako k dalším jeho otec otočil k polodivokým příslušníkům klanů. „Říká se, že muži z horských klanů jsou válečníci neznající strach.“

„Říká se to pravdivě,“ odpověděl Conn z Kamenných vran.

„A ženy také,“ dodala Chelia.

„Vyjeďte se mnou proti mým nepřátelům a dostanete vše, co vám můj syn slíbil, a ještě víc,“ řekl lord Tywin.

„Chceš nás vyplatit naší vlastní mincí?“ zeptal se Ulf, syn Umara. „Proč bychom se měli zavděčovat otci, když už nám dluží syn?“

„Nemusíte“ odpověděl lord Tywin. „Popravdě, jen mně zajímalo, co odpovíte. O seveřanech se říká, jsou to prý tvrdí muži, dokonce i mí rytíři se přiznali k tomu, že se jim bojí postavit.“

Hmm, šikovná taktika, pomyslel si Tyrion s pokřiveným úsměvem.

„Spálení lidé se nebojí ničeho. Timett, syn Timettův, se jim klidně postaví.“

„Kamkoli jdou Spálení, Kamenné vrány jsou tam první,“ prohlásil Conn horlivě. „Chceme jít taky.“

„Šagga, syn Dolfův, uřízne jejich mužství a nakrmí jím vrány.“

„Pojedeme s tebou, lví lorde,“ souhlasila Chelia, dcera Cheyka, „ale jenom tehdy, když tvůj syn, chlapcomuž, pojede s námi. Vykoupil si svými sliby život. Dokud v rukou nebudeme držet ocel, kterou nám slíbil, jeho život patří nám.“

Lord Tywin obrátil svoje zlatě tečkované oči na svého syna.

„S radostí.“ odpověděl Tyrion s rezignovaným úsměvem.

SANSA

Stěny trůnní síně byly obnaženy, lovecké tapiserie, které král Robert tak miloval, byly strženy a v nevzhledné hromadě pohozeny v koutě.

Ser Mandon Moore šel zaujmout svoje místo pod trůnem vedle dvou svých druhů z Královské gardy. Sansu nechal u dveří, pro tentokrát nestřeženou. Královna jí dala svobodu volně se pohybovat po hradě, za to, že byla hodná, ale dokonce i přesto s ní chodili všude, kam šla. „Čestná stráž pro moji nastávající dceru,“ říkala jim královna, ale Sansa v jejich přítomnosti neměla pocit, že by tím měla být poctěna.

„Svoboda volně se pohybovat po hradě“ znamenala, že mohla v Rudé baště jít, kamkoli si zamanula, pokud ovšem slíbila, že nepůjde za hradby, což byl slib, který Sansa královně dala víc než ochotně. Brány byly ve dne v noci střežené zlatými plášti Janose Slynta a také lannisterskými domácími strážemi. Kromě toho, dokonce i kdyby z hradu utekla, kam by šla? Stačilo jí, že se může procházet po nádvoří, trhat si květiny v Myrcellyně zahradě a navštěvovat septum, kde se modlila za svého otce. Někdy se modlila také v božím háji, protože Starkové vyznávali víru ve staré bohy.

Dnes se konala první audience nového krále, a tak se Sansa nervózně rozhlížela kolem sebe. Pod západními okny stála řada lannisterských strážných, pod východními řada příslušníků Městské hlídky ve zlatých pláštích. Po obyčejných lidech a těch bez titulů nikde neviděla památky, ale pod galerií nepokojně chodil sem a tam hlouček lordů velkých i malých. Tam, kde jich stovka byla zvyklá čekat na krále Roberta, jich nyní nebylo víc než dvacet.

Sansa vklouzla mezi ně a mumlajíc pozdravy prodírala si mezi muži cestu kupředu. Poznala Jalabhara Xho s černou kůží, věčně zamračeného sera Arona Santagara, Redwynova dvojčata Hrůzáka a Slintáka… Jenomže měla pocit, že žádný z nich nepoznal ji. Nebo pokud ji i poznali, odvraceli se od ní, jako by měla šedý mor. Když se přiblížila k lordu Gylesovi, znechuceně si přikryl obličej a předstíral záchvat kašle, a když ji začal zdravit legrační opilý ser Dontos, ser Balon Swann mu něco pošeptal do ucha a on se odvrátil.

Tolik ostatních jich mezi nimi chybělo. Kam se všichni poděli? Divila se Sansa. Marně pátrala po přátelských obličejích. Žádný z nich neopětoval její pohled. Měla pocit, jako by se stala duchem, předčasně zesnulou.

Velmistr Pycelle seděl sám u sněmovního stolu a zdálo se, že dříme. Ruce měl spletené dohromady na svém mohutném plnovousu. Do síně spěšně vtrhl lord Varys v měkkých trepkách, ve kterých jeho chodidla nevydávala sebemenší zvuk. O okamžik později s úsměvem vstoupil vysokými dveřmi v zadní části síně lord Baeliš. Cestou ke sněmovnímu stolu si přátelsky popovídal se serem Balonem a serem Dontosem. V Sansině žaludku poletovali motýlci nervozity. Neměla bych se bát, přesvědčovala sama sebe. Nemám se čeho bát, všechno dobře dopadne, Joff mne miluje a královna taky, říkala mi to.

Síní zazvonil hlas herolda. „Všichni pozdravte Jeho Výsost, Joffreyho z rodu Baratheonů a Lannisterů, prvního svého jména, krále Andalů, Rhoynů a Prvních lidí a pána Sedmi království. Všichni pozdravte jeho lady matku, Cersei z rodu Lannisterů, královnu regentku, světlo západu a protektorku říše.“

Ser Barristan Selmy, zářivě lesklý v bílé plátové zbroji, je uvedl dovnitř. Ser Arys Oakhart provázel královnu, zatímco ser Boros Blount kráčel vedle Joffreyho. Dohromady bylo v síni šest mužů Královské gardy, všechny Bílé meče kromě Jaimeho Lannistera. Její princ - ne, teď její král! - bral schody k Železnému trůnu po dvou, zatímco jeho matka se posadila ke stolu s rádci. Joff na sobě měl šaty z přepychového černého sametu zdobeného purpurem, lesklý plášť ze zlatého brokátu s vysokým límcem a na hlavě měl zlatou korunu vykládanou rubíny a černými démanty.

Když se Joffrey otočil, aby se rozhlédl po síni, jeho oči zachytily Sansin pohled. Usmál se, posadil se a promluvil: „Je královou povinností potrestat nevěrné a odměnit ty, kteří jsou loajální. Velmistře Pycelle, nařizuji ti, abys přečetl moje dekrety.“

Pycelle namáhavě vstal od stolu. Byl oděn ve skvostné róbě z rudého sametu s hermelínovým límcem a lesklými zlatými sponami. Z převislého rukávu, těžkého pozlacenými ornamenty, vytáhl pergamen, rozvinul jej a začal číst dlouhý seznam jmen lordů, z nichž každému ve jménu krále a rady nařizoval, aby se dostavil a odpřisáhl věrnost Joffreymu. Když to neudělají, budou považováni za zrádce a jejich půda a tituly připadnou trůnu.

Jména, která četl, přinutila Sansu zatajit dech. Lord Stannis Baratheon, jeho lady manželka, jeho dcera. Lord Renly Baratheon. Oba lordi Royceové a jejich synové. Ser Loras Tyrell. Lord Mace Tyrell, jeho bratři, strýcové, synové. Rudý kněz, Thoros z Myru. Lord Beric Dondarrion. Lady Lysa Arryn a její syn, malý lord Robert, lord Hoster Tully, jeho bratr ser Brynden, jeho syn ser Edmure. Lord Jason Mallister. Lord Bryce Caron z Mokřad. Lord Tytos Blackwood. Lord Walder Frey a jeho syn ser Stevron. Lord Karyl Vance. Lord Jonos Bracken. Lady Sella Whent. Doran Martell, princ z Dorne a všichni jeho synové. Je jich tolik, pomyslela si, když Pycelle četl dál a dál, budou muset poslat celé hejno havranů, aby jim ta předvolání mohli rozeslat.

A nakonec, téměř poslední, přišla jména, kterých se Sansa obávala. Lady Catelyn Stark, Robb Stark, Brandon Stark, Rickon Stark, Arya Stark. Sansa potlačila zalapání po dechu. Arya. Oni chtějí, aby se Arya dostavila a odpřisáhla věrnost… to musí znamenat, že její sestře se podařilo uprchnout na galéře a teď už je určitě v bezpečí na Zimohradu…

Velmistr Pycelle sroloval seznam, zastrčil si jej do levého rukávu a vyndal ze svého pravého rukávu další. Odkašlal si a pokračoval ve čtení. „Je přáním Jeho Výsosti, aby se úřadu pobočníka krále namísto zrádce Eddarda Starka zhostil Tywin Lannister, lord Casterlyovy skály a strážce západu, aby hovořil jeho hlasem, vedl jeho armády proti jeho nepřátelům a prováděl jeho královskou vůli. Tak prohlásil král. Malá rada souhlasí.

Dále je přáním Jeho Výsosti, aby místo v králově malé radě namísto zrádce Stannise Baratheona zastávala jeho matka, královna regentka Cersei Lannister, která mu vždy byla tou nejspolehlivější oporou, aby mu pomáhala vládnout moudře a spravedlivě. Tak prohlásil král. Malá rada souhlasí.“

Sansa slyšela tiché mumlání od lordů kolem sebe, ale to brzy utichlo. Pycelle pokračoval ve čtení.

„Je rovněž přáním Jeho Výsosti, aby jeho věrný služebník Janos Slynt, velitel Městské hlídky Králova přístaviště, byl ihned povýšen do šlechtického stavu a obdarován prastarým sídlem Harrenov se všemi jeho pozemky a příjmy a po jeho smrti aby tyto pocty náležely jeho synům a vnukům až na věčné časy. Navíc si Jeho Výsost přeje, aby se lord Slynt neprodleně stal členem jeho malé rady, aby mu pomáhal vládnout říši. Tak prohlásil král. Malá rada souhlasí.“

Sansa koutkem oka zpozorovala pohyb. Do síně vstoupil Janos Slynt. Tentokrát bylo mumlání hlasitější a zlostnější. Hrdí lordové, jejichž rody se táhly tisíce let dozadu, neochotně ustupovali z cesty plešatějícímu muži prostého původu s žabím obličejem, jenž kráčel kolem nich. Do černého sametu jeho kabátce byly všity zlaté šupiny, které při každém jeho kroku tiše cinkaly o sebe. Jeho plášť byl ušitý z černě a zlatě kostkovaného saténu. Před ním šli dva oškliví chlapci, nepochybně jeho synové, zápolící s váhou těžkého kovového štítu vysokého jako oni sami. Za svůj erb si vybral oštěp, z něhož odkapávala krev, zlatý na poli barvy noční černi. Stačilo na něj pohlédnout a Sanse naskákala husí kůže na pažích.

Když lord Slynt zaujal svoje místo, velmistr Pycelle pokračoval ve čtení. „A posledním stanoviskem rady v těchto časech zrady a varu, s naším milovaným Robertem nedávno zesnulým, je to, že život a bezpečnost krále Joffreyho jsou svrchované důležitosti…“ Pohlédl na královnu.

Cersei vstala. „Sere Barristane Selmy, předstup před nás,“ Ser Barristan Selmy stál u nohou Železného trůnu, nehybný jako socha, ale nyní poklekl na koleno a sklonil hlavu. „Tvoje Výsosti, jsem zde na tvůj rozkaz.“

„Vstaň, sere Barristane,“ vybídla ho Cersei Lannister. „Můžeš si sundat přilbici.“

„Moje lady?“ Vstávaje, starý rytíř si sundal přilbici z hlavy, třebaže se zdálo, že nechápe proč.

„Sloužil jsi říši dlouho a věrně, dobrý sere a každý muž a žena v Sedmi královstvích je ti zavázán vděčností. Přesto se nyní obávám, že tvoje služba je u konce. Je přáním krále a rady, abys již odložil svoje těžké břímě.“

„Moje… břímě? Obávám se, že ne… já ne…“

Promluvil nově jmenovaný lord Janos Slynt, hlasem hrubým a bezcitným. „Tvoje Výsost se ti snaží říct, že jsi zproštěn svého postavení lorda velitele Královské gardy.“

Vysoký bělovlasý rytíř jako by se scvrkl, když tam stál a stěží dýchal. „Tvoje Výsosti,“ řekl nakonec. „Královská garda je bratrstvem mužů, kteří mu odpřisáhli věrnost. Naše přísahy jsou skládány na doživotí. Pouze smrt může lorda velitele zprostit jeho svatého poslání.“

„Čí smrt, sere Barristane?“ Královnin hlas byl hebký jako hedvábí, ale její slova se nesla po celé délce síně. „Tvoje, nebo tvého krále?“

„Nechal jsi mého otce zemřít,“ řekl Joffrey vyčítavým hlasem z vrcholu Železného trůnu. „Jsi příliš starý na to, abys mohl někoho ochraňovat.“

Sansa se dívala, jak starý rytíř hledí vzhůru na nového krále. Nikdy předtím ho neviděla vypadat na svoje roky, ale teď jí tak připadal. „Tvoje Výsosti,“ řekl. „Byl jsem vybrán k Bílým mečům ve dvacátém třetím roce svého života. Bylo to pro mne všechno, o čem jsem kdy snil, od té doby, co jsem poprvé vzal meč do ruky. Vzdal jsem se veškerých nároků na svoje dědictví po předcích. Dívka, se kterou jsem se měl oženit, se místo toho provdala za mého bratrance, a nemám potřebu žádných pozemků ani synů, celý svůj život jsem žil jen pro říši. Ser Gerold Hightower slyšel moji přísahu, že budu střežit svého krále ze všech sil a že dám svoji krev za jeho… Bojoval jsem po boku Bílého býka a prince Lewyna z Dorne… vedle Arthura Daynea, Meče jitra. Než jsem začal sloužit tvému otci, pomáhal jsem chránit krále Aeryse a jeho otce Jaeheryse před ním… tři krále…“

„Všichni už jsou mrtví.“ poznamenal Malíček.

„Tvůj čas vypršel,“ oznámila Cersei Lannister. „Joffrey kolem sebe chce muže, kteří jsou mladí a silní. Rada rozhodla, že tvoje místo lorda velitele přísahajícího bratrstva Bílých mečů zaujme ser Jaime Lannister.“

„Králokat,“ řekl ser Barristan hlasem tvrdým pohrdáním. „Falešný rytíř, který znesvětil svůj meč krví krále, jemuž odpřisáhl věrnost.“

„Dávej si pozor na svá slova, sere,“ varovala ho královna. „Mluvíš o našem milovaném bratrovi, vlastní krvi tvého krále.“

Promluvil lord Varys, mírněji než ostatní. „Nezapomínáme na tvoje dlouholeté zásluhy, dobrý sere. Lord Tywin Lannister velkodušně souhlasil s tím, že ti daruje pěkný kus půdy severně od Lannisportu, vedle moře, a také zlato a dostatek mužů, aby sis tam mohl vystavět mocnou pevnost, a služebnictvo, které se bude starat o všechny tvoje potřeby.“

Ser Barristan ostře vzhlédl. „Příbytek, ve kterém budu moct zemřít, a muže, aby mne pohřbili. Děkuji vám, moji lordi, ale já na vaši lítost kašlu.“ Sáhl vzhůru, rozepjal spony, které držely jeho plášť na místě, a těžký bílý kus oděvu sklouzl z jeho ramen a svezl se do hromádky na podlahu. Jeho přilbice s hlasitým zazvoněním dopadla vedle něj. „Jsem rytíř,“ řekl jim. Rozepjal stříbrné spony svého hrudního plátu a také ho nechal spadnout na zem. „Jako rytíř i zemřu.“

„Jako nahý rytíř, dalo by se říci,“ zavtipkoval Malíček.

Všichni se dali do smíchu, Joffrey na svém trůnu a lordi stojící kolem, Janos Slynt a královna Cersei a Sandor Clegane a dokonce i ostatní muži Královské gardy, všech pět, kteří ještě před chvíli byli jeho bratry. To určitě musí bolet nejvíc, pomyslela si Sansa. Bylo jí toho starého muže líto, když tam stál jako terč posměchu, s rudým obličejem, příliš rozčilený, než aby byl schopen mluvit. Nakonec tasil svůj meč.

Sansa slyšela někoho zalapat po dechu. Ser Boros a ser Meryn popošli kupředu, aby se mu postavili, ale ser Barristan je přimrazil na místě pohledem, z něhož odkapávalo pohrdání. „Nemějte strach, serové, váš král je v bezpečí… Ne, děkuji vám. Dokonce i teď bych si dokázal prosekat cestu přes vás pět, tak lehce jako dýka krájí sýr. Pokud budete sloužit pod Králokatem, ani jeden z vás není hoden nosit bílý šat.“ Hodil svůj meč k nohám Železného trůnu. „Tu máš, chlapče. Roztav ho a přidej ho k ostatním, jestli chceš. Nebude ti o nic víc k užitku než meče v rukou těchto pěti. Možná bude mít lord Stannis příležitost usednout na něj, až se tvého trůnu zmocní.“

Otočil se a zamířil ven ze síně. Jeho kroky hlasitě zvonily po podlaze a rozléhaly se ozvěnou od holých kamenných stěn. Lordi a lady se rozestupovali, aby ho nechali projít. Teprve tehdy, až za ním pážata zavřela velké dubové, bronzem pobité dveře, Sansa znovu uslyšela zvuky: tiché hlasy, nepohodlné ošívání, šustění papírů na sněmovním stole. „Řekl mi chlapče,“ protestoval Joffrey rozmrzele, a jeho hlas jako by v tu chvíli patřil rozdurděnému dítěti. „Taky mluvil o mém strýci Stannisovi.“

„Plané řeči,“ řekl eunuch Varys. „Beze smyslu…“

„Mohl by naplánovat spiknutí s mými strýci. Chci, abyste se ho chopili a vyslechli ho.“ Nikdo se nepohnul. Joffrey zvýšil hlas. „Řekl jsem, že chci, abyste se ho chopili!“

Janos Slynt vstal od sněmovního stolu. „Moje dobré pláště se o to postarají. Tvoje Výsosti.“

„V pořádku,“ řekl král Joffrey. Lord Janos odkráčel ze síně se svými ošklivými syny dělajícími za ním dvojkroky, aby mu stačili, když táhli velký kovový štít s erbem rodu Slynta.

„Tvoje Výsosti,“ připomněl Malíček králi. „Pokud můžeme pokračovat, dovol mi připomenout ti, že ze sedmi nyní zbylo šest. Naléhavě potřebujeme nového muže pro tvoji Královskou gardu.“

Joffrey se usmál. „Řekni jim to, matko.“

„Král a rada se dohodli na tom, že žádný muž v Sedmi královstvích není ke střežení a ochraně Jeho Výsosti vhodnější než jeho tělesný strážce Sandor Clegane.“

„Jak se ti to líbí, pse?“ zeptal se král Joffrey.

Z Ohařova zjizveného obličeje bylo těžké něco vyčíst. Chvíli mu trvalo, než o tom pouvažoval. „Proč ne? Nemám žádné pozemky ani ženu, kterou bych musel opustit, a co by bylo někomu po tom, kdybych to udělal?“ Spálená strana jeho úst sebou cukla. „Ale varuji tě, neodříkám žádnou rytířskou přísahu.“

„Přísahající bratři Královské gardy vždycky byli rytíři,“ namítl ser Boros odhodlaně.

„Až doposud,“ usadil ho Ohař svým drsným hlasem a ser Boros už neřekl ani slovo.

Když králův herold popošel kupředu, Sansa si uvědomila, že nadešel její okamžik. Nervózně si uhladila látku své sukně. Byla oblečená ve smutečním šatu, na znamení zármutku za mrtvého krále, ale dala si velmi pečlivě záležet na tom, aby byla krásná. Měla šaty ze slonovinového hedvábí, které jí dala královna, ty, co Arya zničila, ale ona si je nechala obarvit načerno, takže skvrna od pomeranče vůbec nebyla patrná. Celé hodiny si vybírala šperky a nakonec se rozhodla pro elegantní jednoduchost prostého stříbrného řetězu.

Síní zaburácel heroldův hlas. „Pokud jakýkoli člověk v této síni má na srdci něco, co by chtěl předložit Jeho Výsosti, ať promluví nyní nebo odejde a zachová mlčení.“

Sansa ztrácela kuráž. Teď, říkala si, musím to udělat teď. Bohové, dejte mi odvahu. Udělala krok kupředu, pak další. Lordi a rytíři tiše ustupovali stranou, aby ji nechali projít, a ona na sobě cítila tíhu jejich pohledů. Musím být silná jako moje matka. „Tvoje Výsosti,“ zvolala tichým rozechvělým hlasem.

Výška Železného trůnu poskytovala Joffreymu výhodnější pozorovací místo, než měl kdokoli jiný v celé síni. Byl prvním, kdo ji uviděl. „Přistup blíž, moje lady,“ zvolal s úsměvem.

Jeho úsměv jí dodal odvahy, přivodil jí pocit, že je krásná a silná. On mne miluje, miluje. Sansa zvedla hlavu a kráčela k němu, ani příliš pomalu, ani příliš rychle. Nesmí jim dát najevo, jak je nervózní.

„Lady Sansa z rodu Starků,“ oznámil herold.

Zastavila se pod trůnem, poblíž místa, kde na zemi ležel bílý plášť sera Barristana vedle jeho přilbice a hrudního plátu. „Máš na srdci nějakou záležitost, kterou bys chtěla přednést králi a radě, Sanso?“ zeptala se královna od sněmovního stolu.

„Mám.“ Poklekla na plášť, aby si neušpinila šaty, a pohlédla na svého prince na jeho děsivém černém trůnu. „Nechť se zlíbí Tvojí Výsosti, žádám o milost pro svého otce, lorda Eddarda Starka, který byl pobočníkem krále.“ Procvičovala si ta slova snad stokrát.

Královna si povzdechla. „Sanso, zklamala jsi mne. Co jsem ti to říkala o zrádcovské krvi?“

„Tvůj otec se dopustil temných a strašlivých zločinů, moje lady,“ přizvukoval velmistr Pycelle.

„Ach, jaká ubohá, smutná věc,“ povzdechl si Varys. „Je to ještě dítě, moji pánové, vůbec neví, oč žádá.“

Sansa zvedla oči k Joffreymu. Musí mne vyslechnout, musí, říkala si. Král se posunul na svém trůnu. „Nechte ji promluvit,“ nařídil. „Rád bych věděl, co mi chce říct.“

„Děkuji ti, Tvoje Výsosti,“ Sansa se usmála, ostýchavým tajným úsměvem, jen pro něho. Naslouchal jí, tak jak věděla, že bude.

„Zrada je zhoubným plevelem,“ prohlásil Pycelle vážně. „Je třeba vyrvat jej, vykořenit, odstranit stonek i semeno, jinak u cesty vyraší noví zrádci.“

„Popíráš snad zločiny svého otce?“ zeptal se lord Baeliš.

„Ne, moji pánové.“ Tak hloupá Sansa nebyla. „Já vím, že musí být potrestán. Jediné, oč žádám, je milost. Vím, že můj otec toho, co udělal, určitě lituje. Byl to přítel krále Roberta a miloval ho, všichni víte, že ho miloval. Nikdy nechtěl být pobočníkem, dokud ho o to král nepožádal. Museli mu lhát. Lord Renly nebo lord Stannis nebo… nebo někdo, museli mu lhát, jinak…“

Král Joffrey se naklonil kupředu, rukama sevřel opěrky trůnu. Mezi jeho prsty vyčnívaly hroty zlomených mečů. „On řekl, že nejsem král. Proč to řekl?“

„Měl zlomenou nohu,“ odpověděla Sansa horlivě. „Strašně ho bolela, mistr Pycelle mu stále dával makové mléko a říká se, že makové mléko lidem zatemňuje mysl. Jinak by to nikdy nebyl řekl.“

„Dětská víra,“ zamumlal Varys, „tak sladká a nevinná, a přesto říkají, že z úst dětí často vychází moudrost.“

„Zrada je zrada,“ odpověděl Pycelle bez váhání.

Joffrey se nepokojně komíhal na svém trůnu. „Matko?“

Cersei Lannister Sansu zamyšleně pozorovala. „Kdyby se lord Eddard ke svému zločinu přiznal,“ řekla nakonec, „věděli bychom, že své pošetilosti lituje.“ Joffrey vstal. Prosím, říkala si Sansa v duchu, prosím, prosím, buď králem, o kterém vím, že jím jsi. Dobrým, laskavým a vznešeným, prosím. „Chceš mi říct ještě něco?“ zeptal se jí.

„Jenom… pokud mne miluješ, prokážeš mi tuto laskavost, můj princi,“ řekla Sansa.

Král Joffrey si ji změřil pohledem od hlavy k patě a zase zpět. „Tvoje sladká slova mne dojala,“ řekl galantně a pokývl hlavou, jako by tím chtěl říci, že všechno bude v pořádku. „Udělám, co říkáš, ale nejdřív se tvůj otec musí veřejně přiznat. Musí se přiznat a prohlásit, že jsem králem, jinak žádnou milost nedostane.“

„Udělá to,“ řekla Sansa, se srdcem plným radosti. „Och, já vím, že to udělá.“

EDDARD

Sláma na podlaze páchla močí. Nebylo tam žádné okno, žádná postel, dokonce ani vědro na výkaly. Vybavoval si stěny ze světle červeného kamene, v girlandách ověšené provázky ledku, a šedivé dveře ze zjizveného dřeva, čtyři palce silné a okuté železem. Zahlédl je krátce, jen na okamžik, když ho strkali dovnitř. Jakmile se za ním dveře s bouchnutím zavřely, neviděl už nic. Tma byla neproniknutelná. Stejně dobře by mohl být slepý.

Nebo mrtvý. Pohřbený se svým králem. „Ach, Roberte,“ mumlal si, když se jeho tápající prsty dotkly studené kamenné zdi. Nohou mu při každém pohybu projel záškub bolesti. Vzpomněl si na vtip, který mu král řekl v kryptách pod Zimohradem, kde je svýma studenýma kamennýma očima pozorovali králové zimy. Král jí, řekl Robert, a pobočník po něm uklízí svinčík. Jak se tomu tehdy smál. Jenomže Robert to stejně řekl špatně. Král zemře, pomyslel si Ned, a jeho pobočník je pohřben.

Žalář se nalézal pod Rudou baštou, hlouběji, než se odvažoval představovat si. Vzpomínal na staré příběhy o Maegorovi Krutém, který nechal povraždit všechny dělníky, co pracovali na jeho hradu, aby nikdy nikomu nemohli odhalit jeho tajemství.

Proklínal je všechny: Malíčka, Janose Slynta a jeho zlaté pláště, královnu, Králokata, Pycelleho, Varyse, sera Barristana, dokonce i lorda Renlyho, Robertovu vlastní krev, který utekl, když ho bylo nejvíc zapotřebí. A přesto nakonec nejvíc obviňoval sám sebe. „Blázne,“ křičel do tmy, „třikrát proklatý slepý blázne.“

Ve tmě před ním jako by se vznášel obličej Cersei Lannister. Její vlasy byly plné slunečního svitu, ale v jejím úsměvu byla urážka. „Když hraješ hru o trůny, zvítězíš, nebo zemřeš,“ šeptala. Ned hrál a prohrál a jeho muži za jeho pošetilost zaplatili svými životy.

Když pomyslel na svoje dcery, nejraději by se rozplakal, ale slzy nepřicházely. Dokonce i nyní byl Starkem a jeho žal a jeho hněv zmrzly dotvrda hluboko v jeho nitru.

Když byl úplně v klidu, noha ho tolik nebolela, a tak po většinu času bez hnutí ležel na špinavé slámě. Jak dlouho, to nebyl schopen říci. Nebylo tam žádné slunce ani měsíc. Neviděl, takže si nemohl dělat čárky na stěny. Zavíral oči a otevíral je; bylo to úplně stejné. Spal a probouzel se a znovu spal. Když spal, zdály se mu sny: temné znepokojivé noční můry o krvi a porušených slibech. Když se probudil, neexistovalo nic jiného, co by mohl dělat, než přemýšlet, a jeho bdělé myšlenky byly horší než jeho sny. Pomyšlení na Cat bylo bolestné jako lože z kopřiv. Říkal si, kde asi je, co dělá, a ptal se sám sebe, zda ji ještě vůbec někdy uvidí.

Hodiny se změnily v dny, či alespoň měl takový dojem. Cítil tupou bolest ve své zlomené noze, svědění pod obvazem. Když se dotkl stehna, pokožka byla pod jeho prsty horká. Jediným zvukem byl jeho vlastní dech. Po čase začal mluvit nahlas, jen proto, aby slyšel něčí hlas. Vymýšlel způsoby, jak sám sebe udržet v příčetném stavu, stavěl hrady naděje v temnotě. Robertovi bratři jsou tam venku, shromažďují armády u Dračího kamene a Bouřlivého konce. Alyn a Harwin se vrátí do Králova přístaviště se zbytkem jeho domácí stráže, jakmile se vypořádají se serem Gregorem. Catelyn zburcuje sever, až se k ní dostane ta zvěst, a lordi řek, hor a údolí se k ní připojí.

Zjistil, že stále víc myslí na Roberta. Viděl před sebou krále, jaký byl v rozkvětu svého mládí, vysokého, pohledného mladíka, s velkou parohatou přilbicí na hlavě a válečným kladivem v ruce, sedícího na svém koni jako rohatý bůh, slyšel ve tmě jeho smích, viděl jeho oči, modré a jasné jako horská jezera. „Jen se na nás podívej, Nede,“ říkal Robert. „Bohové, jak jsme se dostali až sem. Ty zde a já zabitý prasetem. Společně jsme získali trůn…“

Zklamal jsem tě, Roberte, pomyslel si Ned. Nedokázal ta slova říci nahlas. Lhal jsem ti, skrýval před tebou pravdu. Dovolil jsem jim zabít tě.

Král ho slyšel. „Ty tvrdohlavý blázne,“ zamumlal, „příliš hrdý, než abys naslouchal. Dá se snad hrdost jíst? Ochrání čest tvoje děti?“ Po jeho tváři se od čela po bradu začaly v mase dělat pukliny, rozevíraly se a král zvedl ruku a strhl si tu masku pryč. Vůbec to nebyl Robert; byl to Malíček, urážející ho svým úsměvem. Když otevřel ústa, aby promluvil, jeho lži se proměnily ve světle šedé můry a odletěly pryč.

Ned napolo spal, když uslyšel kroky blížící se k němu sklepením před kobkou. Zpočátku si myslel, že se mu to jen zdá; bylo to již tak dlouho, co naposledy slyšel něco jiného kromě zvuku svého vlastního hlasu. Měl horečku, jeho noha byla výhní tupé agónie, rty měl rozpukané a vyschlé. Když se těžké dřevěné dveře se skřípotem otevřely, prudké světlo ho palčivě bodlo do očí.

Žalářník mu dovnitř strčil hliněný džbán, chladný a kluzký vlhkem. Ned jej popadl oběma rukama a hltavě pil. Voda mu stékala po ústech a kapala dolů skrze jeho vous. Pil, dokud neměl pocit, že se mu z vody udělá špatně. „Jak dlouho…?“ zeptal se slabým hlasem, když už dál pít nemohl.

Žalářník byl spíš strašidlem než člověkem, malým mužíkem s krysím obličejem a roztřepeným vousem oděným v drátěné košili a koženém poloplášti. „Nemluvit,“ řekl, když vytrhl džbán z Nedových rukou.

„Prosím,“ zasténal Ned, „moje dcery…“ Dveře se s prásknutím zavřely. Zamrkal, když světlo zmizelo, sklonil hlavu na svoji hruď a stulil se do klubíčka na slámě. Už nepáchla močí a výkaly. Už nepáchla vůbec.

Už ani nepoznal rozdíl mezi bděním a spánkem. Temnotou se k němu kradly vzpomínky, živé jako sen. Byl to rok falešného jara a jemu tehdy bylo osmnáct, odjel z Orlího hnízda na turnaj v Harrenově. Viděl hlubokou zeleň trávy a cítil pyl ve větru. Teplé dny a chladné noci a sladká chuť vína. Vzpomínal na Brandonův smích a na Roberta zběsile bojujícího v pranici, na způsob, jakým se smál, když shazoval muže z koní po své levici i pravici. Vzpomínal si na Jaimeho Lannistera, zlatého mladíka v šupinové bílé zbroji, klečícího v trávě před královým pavilonem a přísahajícího, že bude chránit a bránit krále Aeryse. Poté ser Oswell Whent pomohl Jaimemu vstát a Bílý býk sám, lord velitel ser Gerold Hightower, nařasil sněhobílý plášť Královské gardy kolem jeho ramen. Bylo tam všech šest Bílých mečů, aby mezi sebe přivítali svého nejnovějšího bratra.

Ale pak, když začalo klání, den patřil Rhaegaru Targaryenovi. Korunní princ na sobě měl brnění, ve kterém zemře: lesknoucí se černou plátovou zbroj s tříhlavým drakem jeho rodu vykládaným rubíny na jeho hrudi. Když jel, vlál za ním chochol šarlatového hedvábí a zdálo se, jako by žádné kopí nemělo moc dotknout se ho. Porazil Brandona, Bronzového Yohna Roycea a dokonce i úchvatného sera Arthura Daynea, Meč jitra.

Robert vtipkoval s Jonem a starým lordem Hunterem, zatímco princ jezdil kolem dokola po kolbišti, poté, co v závěrečném klání o věnec vítěze shodil ze sedla sera Barristana. Ned si vzpomínal na okamžik, kdy všechny úsměvy odumřely, když princ Rhaegar Targaryen projel na koni kolem své vlastní ženy, dornské princezny Elii Martell, aby položil věnec královny krásy do klína Lyanně. Stále to měl před očima. Korunu ze zimních růží, modravých jako jinovatka.

Ned Stark natáhl ruku, aby květinovou korunu zachytil, ale pod bledě modrými okvětními plátky spočívaly ukryté trny. Cítil, jak se mu zabodávají do kůže, ostré a kruté, viděl pomalou stezičku krve stékat dolů po svých prstech, a probudil se, celý rozechvělý, ve tmě.

Slib mi to, Nede, šeptala jeho sestra ze svého krvavého lože. Milovala vůni zimních růží.

„Bohové, ušetřte mne,“ plakal Ned. „Už začínám blouznit.“

Bohové se neobtěžovali odpovědět mu.

Pokaždé, když mu žalářník přinesl vodu, říkal si, že uplynul další den. Zpočátku muže prosil, aby mu řekl pár slov o jeho dcerách a světě za stěnami jeho cely. Mručení a kopance byly jedinými odpověďmi, kterých se dočkal. Později, když se jeho žaludek začal svíjet v křečích, prosil místo toho o jídlo. Bylo to marné, najíst mu nedali. Možná se Lannisterové rozhodli, že ho nechají vyhladovět k smrti. „Ne,“ přesvědčoval sám sebe. Kdyby ho Cersei chtěla mrtvého, popravila by ho v trůnní síni s jeho muži. Chce ho živého. Slabého, zoufalého, ale živého. Catelyn drží v zajetí jejího bratra; neodvažují se zabít ho, jinak by Skřetův život také byl v sázce.

Zpřed jeho cely se ozvalo zařinčení řetězů. Když se dveře se skřípotem otevřely, Ned položil ruku na vlhkou zeď a začal se plazit směrem ke světlu. Záře pochodně jej přinutila zamžourat. „Jídlo,“ zachroptěl.

„Víno,“ odpověděl hlas. Nebyl to mužík s krysím obličejem; tento žalářník byl mohutnější a menší, třebaže na sobě měl stejný kožený polopláštík a ocelovou čepičku s bodcem. „Pij, lorde Eddarde.“ Vrazil měch s vínem do Nedových rukou.

Ten hlas mu připadal podivně známý, a přesto Nedovi Starkovi chvíli trvalo, než si jej dokázal zařadit. „Varys?“ řekl mátožně, když přišlo poznání. Dotkl se mužova obličeje. „To… to se mi nezdá. Jsi tady.“ Eunuchovy masité tváře byly porostlé tmavým strništěm vousů. Ned pod svými prsty cítil drsné chlupy. Varys sám sebe změnil v šedivého žalářníka, páchnoucího potem a kyselým vínem. „Jak jsi… jaký jsi to kouzelník?“

„Žíznivý,“ odpověděl Varys. „Pij, můj pane.“

Nedovy ruce zašmátraly po měchu. „Je to stejný jed, jako dali Robertovi?“

„Mýlíš se ve mně,“ řekl Varys smutně. „Pravda, eunucha nikdo nemá rád. Dej mi ten měch.“ Pil a koutkem jeho boubelatých úst přitom vytékal potůček rudého vína. „Nevyrovná se sice vínu, které jsi mi nabídl v den turnaje, ale není o nic jedovatější než většina ostatních,“ dodal, otíraje si rty. „Tu máš.“

Ned zkusil doušek. „Břečka.“ Měl pocit, jako by víno měl vyzvrátit.

„Všichni lidé musí pít kyselé víno spolu se sladkým. Urození páni i eunuchové. Tvoje hodina přišla, můj pane.“

„Moje dcery…“

„Mladší dívka utekla seru Merynovi a podařilo se jí uprchnout,“ řekl mu Varys. „Nebyl jsem schopný najít ji. Lannisterové taky ne. Dobře tak. Náš nový král ji nemá rád. Starší děvče je stále zasnoubeno s Joffreym. Cersei ji hlídá. Před pár dny přišla na audienci a prosila o milost pro tebe. Škoda, že jsi tam nebyl, dojalo by tě to.“ Dychtivě se naklonil kupředu. „Doufám, že si uvědomuješ, že jsi mrtvý muž, lorde Eddarde?“

„Královna mě nezabije,“ řekl Ned. Hlava se mu točila; víno bylo silné a bylo to již dlouho od té doby, co naposledy jedl. „Cat… Cat má jejího bratra…“

„Nesprávného bratra,“ povzdechl si Varys. „A v každém případě pro ni ztraceného. Nechala si Skřeta proklouznout mezi prsty. Předpokládám, že teď už je mrtvý, zahynul někde v Měsíčních horách.“

„Pokud je to pravda, podřízni mi hrdlo a budu to mít za sebou.“ Přepadla ho závrať z vína, byl k smrti unavený a vyčerpaný.

„Tvoje krev je poslední věcí, po které toužím.“

Ned se zamračil. „Když vraždili moje strážné, stál jsi vedle královny a neřekl jsi ani slovo.“

„A udělal bych to znovu. Náhodou si vzpomínám, že jsem nebyl ozbrojen, byl jsem bez brnění a navíc obklopen lannisterskými meči.“ Eunuch na něj zvídavě pohlédl a naklonil hlavu na stranu. „Když jsem byl malý chlapec, předtím, než mi vyřízli přirození, cestoval jsem se skupinou kejklířů po Svobodných městech. Vysvětlili mi, že každý člověk má přidělenou svou roli, kterou hraje jak v životě, tak na divadle. Stejně je tomu u dvora. Vykonavatel královy spravedlnosti musí nahánět hrůzu, správce pokladny musí být šetrný, lord velitel Královské gardy musí být udatný… a mistr našeptávačů musí být všemi mastmi mazaný, úlisný a bez skrupulí. Statečný informátor by byl stejně nepotřebný jako zbabělý rytíř.“ Vzal si zpátky vinný měch a pil.

Ned si prohlížel eunuchův obličej, hledal pravdu za falešnými jizvami a strništěm vousů. Zkusil se znovu napít vína. Tentokrát mu klouzalo dolů hrdlem snadněji. „Můžeš mne osvobodit z téhle díry?“

„Mohl bych… ale udělám to? Ne. Byly by kladeny otázky a odpovědi by je přivedly ke mně.“

Ned nic víc neočekával. „Jsi bezcitný.“

„Eunuch nemá žádnou čest a pavouk nemá rád přepych výčitek, můj pane.“

„Souhlasil bys alespoň s tím, že pro mne doručíš vzkaz?“

„To by záleželo na jeho povaze. Rád ti opatřím papír a brk, jestli chceš. A až napíšeš, co budeš mít na srdci, vezmu si ten dopis, přečtu si ho a buď ho doručím, nebo ne, tak jak to nejlépe bude vyhovovat mým vlastním zájmům.“

„Tvým vlastním zájmům. A jaké jsou ty tvoje zájmy, lorde Varysi?“

„Klid,“ odpověděl Varys bez váhání. „Pokud v Králově přístavišti byla jediná duše, která skutečně zoufale chtěla udržet Roberta Baratheona naživu, byl jsem to já.“ Povzdechl si. „Patnáct let jsem ho chránil před nepřáteli, ale nedokázal jsem ho uchránit před jeho přáteli. Jaký podivný záchvěv šílenství tě vedl k tomu, abys královně řekl, že ses dozvěděl tajemství Joffreyho původu?“

„Šílenství soucitu,“ připustil Ned.

„Ach,“ řekl Varys. „Zajisté. Jsi čestný a poctivý muž, lorde Eddarde. Často na to zapomínám. Takových jako ty jsem v životě potkal málo.“ Rozhlédl se kolem sebe po cele. „Když vidím, co ti ta tvoje poctivost a čest přinesly, ani se tomu nedivím.“

Ned Stark si opřel hlavu o vlhkou kamennou zeď a zavřel oči. V noze mu bolestně cukalo. „Královo víno… vyptával ses Lancela?“

„Ach, zajisté. Cersei mu dala vinné měchy a řekla mu, že to je Robertovo oblíbené víno.“ Eunuch pokrčil rameny. „Lovec žije nebezpečným životem. Kdyby Roberta nevyřídil ten kanec, byl by to pád z koně, kousnutí lesní zmijí, zbloudilý šíp… Les je božími jatkami. To nebylo víno, co zabilo krále. Byl to tvůj soucit.“

Právě toho se Ned obával. „Bohové, odpusťte mi.“

„Pokud bohové existují.“ řekl Varys, „předpokládám, že ti odpustí. Královna by v žádném případě příliš dlouho neotálela. Robert se stával nezvladatelným a ona se ho potřebovala zbavit, aby měla volné ruce a mohla si to vyřídit s jeho bratry. Je to docela páreček, Stannis a Renly. Železný kabátec a hedvábné rukavice.“ Otřel si ústa hřbetem ruky. „Byl jsi pošetilý, můj pane. Měl jsi poslechnout Malíčka, když na tebe naléhal, abys podpořil Joffreyho nástupnictví.“

„Jak… jak o tom víš?“

Varys se usmál. „Vím to, to je jediné, co tě má co zajímat. Také vím, že zítra tě přijde navštívit královna.“ Ned pomalu zvedl oči. „Proč?“

„Cersei z tebe má strach, můj pane… Jenomže má jiné nepřátele, kterých se bojí ještě víc. Její milovaný Jaime právě teď bojuje proti říčním lordům. Lysa Arryn sedí na svém Orlím hnízdě, opevněná kamenem a ocelí, a mezi ní a královnou zrovna láska nepanuje. Martellové v Dorne stále vzpomínají na vraždu princezny Elii a jejích dětí. A tvůj syn nyní táhne dolů po Šíji se seveřanskou armádou v zádech.“

„Robb je ještě chlapec,“ namítl Ned ohromeně.

„Chlapec s armádou,“ řekl Varys. „Přesto je to ještě chlapec, jak říkáš. To kvůli královým bratrům trpí Cersei bezesnými nocemi… Kvůli lordu Stannisovi především. Jeho nárok na trůn je oprávněný, je znám pro svoji statečnost jako vojenský velitel a je opravdu nemilosrdný. Na světě není tvora ani zpoloviny tak strašlivého jako opravdu spravedlivý člověk. Nikdo neví co Stannis v Dračím kameni dělá, ale já bych se vsadil, že se mu podařilo shromáždit víc mečů než mušlí. Takže tohle je Cerseina noční můra. Zatímco její otec a bratr vyčerpají svoje síly bojem proti Starkům a Tullyům, lord Stannis se vylodí, prohlásí sám sebe králem a usekne jejímu synovi tu jeho kučeravou blonďatou hlavičku… a jí taky, třebaže opravdu věřím, že jí víc záleží na jejím chlapci než na sobě samé.“

„Stannis Baratheon je Robertovým skutečným dědicem,“ řekl Ned. „Trůn mu patří po právu. Uvítal bych jeho nástup na trůn.“

Varys vydal pohrdavé tssk. „Ujišťuji tě, že tohle Cersei chtít slyšet nebude. Stannis možná získá trůn, ale pokud nebudeš držet jazyk za zuby, uvítá ho tu místo tebe jen tvoje hlava hnijící na kůlu. Sansa prosila tak sladce, že by byla škoda zahodit to. Dají ti tvůj život zpátky, když si jej vezmeš. Cersei není blázen. Ví, že zkrocený vlk jí bude užitečnější než mrtvý.“

„Ty po mně chceš, abych sloužil ženě, která zavraždila mého krále, pobila moje muže a zmrzačila mého syna?“ Nedův hlas byl zastřený nevírou.

„Já jen chci sloužit říši,“ odpověděl Varys. „Řekni královně, že se přiznáš k odporné zradě, svému synovi poruč, aby položil meč, a prohlaš Joffreyho za Robertova skutečného dědice. Nabídni jí, že Stannise a Renlyho prohlásíš za zrádné uchvatitele. Naše zelenooká lvice ví, že jsi čestný muž. Když jí zajistíš klid, který potřebuje, čas, aby se mohla vypořádat se Stannisem, a záruku, že si její tajemství odneseš do hrobu, věřím, že ti umožní dát se k černým a prožít zbytek života na Zdi, s tvým bratrem a tím tvým nemanželským synem.“

Vzpomínka na Jona naplnila Neda pocitem hanby, zármutku příliš hlubokého, než aby šel vyjádřit slovy. Kdyby jen tak mohl chlapce znovu vidět, posedět s ním, promluvit s ním… Jeho zlomenou nohou pod šedivým sádrovým obvazem projela palčivá bolest. Zamrkal, jeho prsty se v bezmocném gestu otevřely a sevřely. „Je tohle tvůj vlastní plán,“ zeptal se Varyse, „nebo ses spolčil s Malíčkem?“

Zdálo se, že eunucha to pobavilo. „Raději bych se oženil s Černou kozou z Qohoru. Malíček je tím druhým nejméně vyzpytatelným člověkem v Sedmi královstvích. Och, tu a tam ho krmím šepoty, v dostatečném množství, aby si myslel, že jsem jeho… Stejně jako nechávám Cersei žít ve víře, že jsem její.“

„A stejně jako necháváš věřit mne, že jsi můj. Pověz mi, lorde Varysi, komu ve skutečnosti sloužíš?“

Varys se pousmál. „Nu, přece říši, můj dobrý pane, jak bys o tom mohl pochybovat? Přísahám to na svoje ztracené mužství.“ Naposledy se napil vína a odhodil prázdný měch stranou. „Takže jaká je tvoje odpověď, lorde Eddarde? Dej mi svoje slovo, že královně řekneš, co chce slyšet, až za tebou přijde na návštěvu.“

„Kdybych to udělal, moje slovo by bylo stejně užitečné jako prázdná skořápka brnění. Můj život pro mne zas takovou cenu nemá.“

„Škoda.“ Eunuch vstal. „A život tvojí dcery, můj pane? Jakou cenu pro tebe má ten?“

Nedovým srdcem projel chlad. „Moje dcera…“

„Snad sis nemyslel, že jsem zapomněl na tvoje sladké nevinné děvčátko, můj pane? Královna na ně nezapomněla určitě.“

„Ne,“ zaprosil Ned a jeho hlas se zlomil, „Varysi, bohové buďte milosrdní, udělej se mnou, co chceš, ale vynech ze svých plánů moji dceru. Sansa je ještě dítě.“

„Rhaenys také byla dítětem. Dcera prince Rhaegara. Sladké malé stvoření, mladší než tvoje děvčata. Měla malé černé koťátko, kterému říkala Balerion, věděl jsi to? Vždycky jsem si říkal co se s ním asi stalo? Rhaenys si ráda hrávala na to, že to je opravdový Balerion, Černý děs starých, ale já si myslím, že Lannisterové ji hezky rychle naučili, jaký je rozdíl mezi kotětem a drakem, v den, kdy vtrhli do jejích komnat.“ Varys si dlouze unaveně povzdechl, povzdechem muže, který v pytli na svých ramenou vláčí veškerý bol světa. „Nejvyšší septon mi kdysi řekl, že podle toho, jak hřešíme, tak trpíme. Pokud je to pravda, lorde Eddarde, pověz mi, proč jsou to vždycky ti nevinní, kdo trpí nejvíc, když vy urození pánové hrajete tu svoji hru o trůny? Uvažuj o tom, budeš-li tak laskav, zatímco budeš čekat na královnu. A vyhraď si myšlenku i na tohle: další návštěvník, který sem za tebou přijde, by ti mohl přinést chléb, sýr a makové mléko na tvoji bolest… Nebo by ti mohl přinést Sansinu hlavu. Zda to bude to, či ono, to záleží výlučně na tobě, můj drahý lorde pobočníku.“

CATELYN

Když armáda seřazená v šiku pochodovala na jih po hrázní cestě skrze černé bažiny Šíje a rozlévala se do říčních krajin za ní, Catelyniny obavy narůstaly. Ukrývala svůj strach za maskou přísného nehybného obličeje, a přesto zůstával stále stejný, ba co víc, narůstal s každou ligou, kterou urazili. Její dny byly plné úzkosti, její noci nepokojné a každý havran, který jí přeletěl nad hlavou, ji nutil zatínat zuby.

Bála se o svého otce a nedávalo jí pokoj jeho zlověstné mlčení. Měla strach o svého bratra Edmura a modlila se, aby na něj bohové dávali pozor, pokud se bude muset postavit v bitvě Králokatovi. Umírala hrůzou o Neda a svoje děvčata a o svoje drahé syny, které nechala doma na Zimohradu. A přesto neexistovalo nic, co by pro kteréhokoli z nich mohla udělat, a tak sama sebe nutila odložit myšlenky na ně stranou. Musíš svou sílu schraňovat pro Robba, říkala si. Jen jemu teď můžeš pomoct. Musíš být nelítostná a tvrdá jako sever sám, Catelyn Tully. Teď musíš být opravdovým Starkem, tak jako tvůj syn.

Robb jel v čele kolony, pod vlajícím bílým praporcem Zimohradu. Každý den požádal některého ze svých lordů, aby se k němu připojil, aby se spolu mohli za jízdy radit; prokazoval takto čest jednomu muži po druhém, nikomu nenadržoval, naslouchal svým manům, tak jako jim naslouchával jeho otec, zvažoval slova jedněch proti druhým. Naučil se toho od Neda tolik, říkala si, když ho pozorovala, ale naučil se toho dost? Černá ryba si vzal stovku vybraných mužů a sto rychlých koní a uháněl kupředu krýt jejich pohyb a provádět průzkum krajiny. Zprávy, které ser Brynden přinesl zpátky, ji příliš nepotěšily. Armáda lorda Tywina je stále mnoho dnů cesty na jih od nich… a Walder Frey, lord Přechodu, shromáždil na svých dvou hradech na Zeleném bodci sílu téměř čtyř tisíc mužů.

„Opět pozdě,“ zamumlala Catelyn, když se to dozvěděla. Tenkrát na Trojzubci už bylo po všem, když přijel, budiž proklat ten muž. Její bratr Edmure svolal vazaly; podle zákona se měl lord Frey připojit k armádě Tullyů v Řekotočí, ale on přesto seděl doma.

„Čtyři tisíce mužů,“ opakoval Robb, spíš ohromen než rozezlen. „Lord Frey určitě nedoufá, že by proti Lannisterům mohl bojovat sám. Určitě chce spojit svoje síly s našimi.“

„Opravdu?“ pochybovala Catelyn. Popojela kupředu, aby se připojila k Robbovi a Robettu Gloverovi, jeho společníkovi toho dne. Předvoj se táhl za nimi, pomalu se pohybující les kopí, praporců a oštěpů. „To bych se divila. Od Waldera Freye nic neočekávej a nikdy nebudeš překvapen.“

„Je to vazal tvého otce.“

„Někteří muži berou svoje přísahy vážněji než jiní, Robbe. A lord Walder byl vždycky Casterlyově skále nakloněn víc, než se mému otci zamlouvalo. Jeden z jeho synů se oženil se sestrou Tywina Lannistera. To samo o sobě jistě znamená málo. Lord Walder zplodil během let velké množství dětí a je zapotřebí, aby s někým vstoupily do manželství. Přesto…“

„Myslíš, že má v úmyslu zradit nás Lannisterům, moje paní?“ zeptal se Robett Glover ponuře.

Catelyn si povzdechla. „Mám-li být upřímná, pochybuji, že dokonce i lord Frey si je jistý tím, co má lord Frey v úmyslu. Snoubí se v něm opatrnost starého muže s ambicemi mladíka a nikdy nepostrádal vychytralost.“

„My Dvojčata potřebujeme, matko,“ řekl Robb rozhorleně. „Jiný způsob, jak překročit řeku, neexistuje a ty to dobře víš.“

„Ano. A stejně tak to ví Walder Frey, tím si můžeš být jistý.“

Toho večera rozbili tábor na jižním okraji mokřad, napůl cesty mezi královskou cestou a řekou. Právě tam jim Theon Greyjoy přinesl další vzkaz od jejího strýce. „Ser Brynden chce, abych ti vyřídil, že zkřížili meče s lannisterskými bojovníky. Zajali tucet průzkumníků, kteří lordu Tywinovi hned tak nějaké zprávy nepřinesou. Či spíš vůbec ne.“ Zasmál se. „Ser Addam Marbrand velí jejich jízdnímu oddílů průzkumníků a snaží se nás zatáhnout co nejdál na jih, pálí, na co přijde. Víceméně ví kde jsme, ale Černá ryba nás ujišťuje, že nebude vědět o tom, že se rozdělíme.“

„Pokud mu to lord Frey nevyzradí.“ poznamenala Catelyn ostře. „Theone, až se vrátíš k mému strýci, řekni mu, aby kolem Dvojčat rozmístil svoje nejlepší lučištníky s příkazem sestřelit jakéhokoli havrana, kterého uvidí opouštět hradby. Ať hrady hlídají ve dne v noci. Žádní ptáci nesmějí přinášet zprávy o pohybu mého syna lordu Tywinovi.“

„O to se ser Brynden již postaral, moje paní,“ odpověděl Theon s pyšným úsměvem. „Dalších pár havranů a budeme jich mít dost, abychom si mohli upéct paštiku. Budu ti jejich peří střádat na klobouk.“

Mohlo ji napadnout, že Brynden Černá ryba bude myslet daleko dopředu. „Co dělají Freyové, zatímco Lannisterové pálí jejich pole a plundrují jejich pevnosti?“

„K nějakému boji mezi muži sera Addama a lorda Waldera již došlo,“ odpověděl Theon. „Ani ne den jízdy odsud jsme našli dva lannisterské průzkumníky sloužící coby potrava vránám tam, kde je pověsili Freyové. Většina vojska lorda Waldera ale zůstává seskupena u Dvojčat.“

Catelyn si s hořkostí pomyslela, že to je typická taktika Waldera Freye, držet se zpátky, vyčkávat, pozorovat, neodvažovat se žádného rizika, pokud k němu nejsou nuceni.

„Jestliže bojuje proti Lannisterům, možná přece jen hodlá dostát svým přísahám,“ řekl Robb.

Catelyn o tom tak přesvědčena nebyla. „Bránit svoje území je jedna věc, ovšem vést otevřenou válku proti lordu Tywinovi je něco docela jiného.“

Robb se otočil zpátky k Theonu Greyjoyovi. „Našel Černá ryba nějakou jinou cestu přes Zelený bodec?“

Theon zavrtěl hlavou. „Řeka je tu velmi hluboká a dravá. Ser Brynden říká, že se nedá přebrodit, ne tak daleko na severu.“

„Já musím přejít!“ zvolal Robb rozzuřeně. „Och, předpokládám, že naše koně by tu řeku určitě dokázali přeplavat, ale ne s muži ve zbroji na zádech. Museli bychom postavit vory, abychom pomocí bidel mohli na druhý břeh přepravit naši ocel, přilbice, brnění a oštěpy, jenomže na to nemáme stromy. Ani čas. Lord Tywin táhne na sever…“ Sevřel dlaň v pěst.

„Lord Frey by byl blázen, kdyby se pokusil zahradit nám cestu,“ řekl Theon Greyjoy se svou obvyklou jistotou. „Naše armáda je pětkrát početnější než jeho. Myslím, že u Dvojčat můžeš přejít, kdykoli budeš chtít, Robbe.“

„Ne tak snadno,“ varovala je Catelyn, „a ne zavčasu. Zatímco budete rozestavovat síly k obléhání, Tywin Lannister sem přivede svoji armádu a napadne vás zezadu.“

Robb pohlédl ze své matky na Greyjoye, jako by pátral po odpovědi. Žádnou nenašel. Na okamžik vypadal dokonce ještě mladší než na svých patnáct let, navzdory brnění, meči a strništi na tvářích. „Co by na mém místě udělal otec?“ zeptal se jí.

„Našel by cestu přes řeku,“ řekla mu. „Za každou cenu.“

Příštího rána k nim přijel zpátky z průzkumné výpravy sám ser Brynden Tully. Odložil těžkou plátovou zbroj a přilbici, které nosil jako Rytíř brány, a vyměnil je za lehčí koženou a drátěnou výstroj jezdce průzkumnického oddílu, ale jeho plášť dál zdobila obsidiánová ryba.

Když její strýc sesedal ze svého koně, jeho obličej byl vážný. „Pod hradbami Řekotočí došlo k bitvě,“ oznámil jim a jeho ústa se pochmurné stáhla. „Dozvěděli jsme se to od lannisterského průzkumníka, kterého jsme zajali, Králokat rozprášil armádu sera Edmura a lordy Trojzubce zahnal na útěk.“

Kolem Catelynina srdce se sevřela ledová pěst. „A můj bratr?“

„Byl zraněn a padl do zajetí,“ odpověděl ser Brynden. „Lord Blackwood a ostatní přeživší jsou obléháni za hradbami Řekotočí, obklopeni Jaimeho armádou.“

Robb se tvářil rozmrzele. „Pokud máme mít nějakou naději, že se nám je podaří včas osvobodit, musíme se dostat přes tu proklatou řeku.“

„To nepůjde tak snadno,“ upozornil ho její strýc. „Lord Frey stáhl všechny svoje vojáky do svých dvou hradů a jeho brány jsou zavřené a zamčené na závory.“

„Budiž proklet ten muž,“ ulevil si Robb. „Pokud ten starý blázen neustoupí a nenechá mne projít, neponechá mi na výběr jinou možnost než zaútočit na jeho hradby. Strhnu mu Dvojčata dolů před nosem, když budu muset, a uvidíme, jak se mu to bude líbit!“

„Ty mluvíš jako rozdurděný kluk, Robbe,“ napomenula ho Catelyn ostře. „Dítě vidí překážku a jeho první myšlenkou je rozbořit ji. Jako budoucí lord musíš pochopit, že někdy slova dokáží mnohem víc než meče.“

Robbův krk při matčině výtce zrudl. „Pověz mi, co tím myslíš, matko,“ řekl pokorně.

„Freyové ten brod mají v držení šest set let, a po šest set let nikdy nezapomněli vymáhat mýtné.“

„Jaké mýtné? Co vlastně chce!“

Usmála se. „To budeme muset zjistit.“

„A co když nebude chtít, abychom mu nějaké mýtné platili?“

„V tom případě bude nejlepší stáhnout se zpátky za Kailinskou držbu a připravit se na bitvu s lordem Tywinem, nebo si nechat narůst křídla. Jinou možnost nevidím.“ Catelyn popohnala svého koně patami a odjela, ponechávajíc svého syna, aby hloubal nad jejími slovy. Ničemu by to neprospělo, kdyby si měl myslet, že matka mu chce uchvátit jeho velitelskou pozici. Učil jsi ho nejenom chrabrosti, ale také moudrosti, Nede?“ říkala si. Naučil jsi ho, jak v případě potřeby pokleknout? Hřbitovy Sedmi království byly plné chrabrých mužů, kteří se této lekci nikdy nenaučili.

Bylo blízko poledni, když jejich předvoj dorazil na dohled od Dvojčat, kde měli své sídlo lordi Přechodu.

Zelený bodec tam byl hluboký a prudký, ale Freyové jej před mnoha staletími přemostili a získali bohatství z mincí, které lidé platili za to, že jim dovolili přejít. Jejich most byl masivním obloukem z hladkého šedivého kamene, dost široký, aby po něm dva povozy mohly jet vedle sebe. Ze středu mostu se zvedala Vodní věž, která svými otvory pro lukostřelce, vražednými děrami a padacími bránami ovládala jak most, tak řeku pod ním. Tři generace Freyům trvalo, než most dokončili; když byli hotovi, postavili na každém břehu mocnou dřevěnou pevnost, tak aby nikdo nemohl přejít z jedné strany na druhou bez jejich svolení.

Dřevo před dávnou dobou ustoupilo kameni. Dvojčata - dva na březích dřepící, ošklivé, mocné hrady, v každém ohledu identické, s mostem vzpínajícím se mezi nimi - střežila přechod již po staletí. Přístupové cesty byly chráněny vysokými parkánovými zdmi, hlubokými příkopy a těžkými bránami z dubu a železa; z mohutných vnitřních věží se zvedaly silné mostní opory, na každém břehu bylo předmostní opevnění a padací brána a Vodní věž chránila oblouk mostu samotný.

Catelyn stačil jediný pohled a pochopila, že hrad by nešel zdolat útokem. Na hradbách se to hemžilo oštěpy, meči a balistami, v každém mezizubí a úzké štěrbině na cimbuří byl lučištník, padací most byl zvednutý, mříž spuštěná, brána zavřená a zamčená na závoru.

Jakmile uviděl, co je před nimi, Velký Jon začal klít a nadávat. Lord Rickard Karstark se tiše mračil. „Na tohle zaútočit nemůžeme, moji pánové,“ prohlásil Roose Bolton.

„Ani to nemůžeme začít obléhat, bez armády na opačném břehu, kde bychom zaútočili na druhý hrad,“ dodal Helman Tallhart ponuře. Za hlubokým dravým proudem řeky stálo na břehu jako věrný odraz svého bratra západní Dvojče. „Dokonce i kdybychom měli čas. Což, jak je víc než jisté, nemáme.“

Zatímco si lordi severu prohlíželi hrad, ve výběžku zdi se otevřelo okénko, dolů přes přikop sklouzl prkenný most a po něm se směrem k nim rozjel tucet rytířů vedený čtyřmi z mnoha Walderových synů. Na jejich praporci byly dvě věže, tmavě modré na světlém stříbrošedém pozadí. Mluvil za ně ser Stevron Frey, dědic lorda Waldera. Všichni Freyové vypadali jako lasičky; ser Stevron především, který sám již měl přes šedesát vnoučat, vyhlížel jako stará, unavená lasička, přesto však byl docela zdvořilý. „Můj lord otec mne poslal, abych vás pozdravil a zeptal se, kdo velí této mocné armádě.“

„Já jí velím.“ Robb popohnal svého koně kupředu. Byl v brnění, se štítem s erbem zlovlka připevněným k sedlu koně a Šedý vlk ťapkal vedle něho.

Starý rytíř na Catelynina syna pohlédl se slabou jiskřičkou pobavení ve svých vodnatých šedých očích, zato jeho kůň se nepokojně vzepjal a začal před zlovlkem ustupovat. „Můj lord otec by byl nanejvýš poctěn, kdybys s ním v hradu pojedl a popil a vysvětlil mu účel svojí přítomnosti zde.“ Jeho slova dopadala mezi lordy vazaly jako velké kameny metané katapultem. Nikdo z nich s nimi nesouhlasil. Kleli, argumentovali, pokřikovali jeden na druhého.

„Nedělej to, můj pane,“ naléhal na Robba Galbart Glover. „Lordu Walderovi nelze věřit.“

Roose Bolton přikývl. „Jdi tam sám a jsi jeho. Může tě prodat Lannisterům, uvrhnout tě do žaláře, nebo ti podříznout krk, když se mu zlíbí.“

„Pokud s námi chce mluvit, ať otevře svoje brány a my všichni s ním pojíme a popijeme,“ prohlásil ser Wendel Manderly.

„Nebo ať sám vyjde ven a jedná s Robbem tady, na dohled od jeho mužů i našich,“ navrhl jeho bratr, ser Wyllis.

Catelyn Stark všechny jejich pochybnosti sdílela, ale stačilo jí pohlédnout na sera Stevrona, aby viděla, že jejich slovy není potěšen. Musela jednat, a to rychle. „Já půjdu,“ řekla nahlas.

„Ty, moje paní?“ Velký Jon svraštil čelo.

„Matko, jsi si jistá?“ Bylo zřejmé, že Robb není.

„Nikdy jsem nebyla víc,“ odpověděla Catelyn nenuceně. „Lord Walder je vazalem mého otce. Znám ho od té doby, co jsem byla malé děvče. Nikdy by mi neublížil.“ Pokud by mu z toho nekynul nějaký prospěch, dodala si v duchu, ale některé pravdy nemohou být vyřčeny a některé lži bývají nezbytné.

„Jsem si jistý, že můj lord otec bude potěšen, bude-li moct pohovořit s lady Catelyn,“ řekl ser Stevron. „Abychom se zaručili za naše dobré úmysly, můj bratr, ser Perwyn, zůstane zde, dokud se k vám lady v pořádku nevrátí.“

„Bude naším váženým hostem,“ řekl Robb. Ser Perwyn, nejmladší ze čtyř Freyů ve skupině, sesedl a podal otěže svého koně bratrovi. „Požaduji, aby se moje lady matka vrátila do večera, sere Stevrone,“ pokračoval Robb. „Nemám v úmyslu zdržet se zde déle.“

Ser Stevron Frey zdvořile přikývl. „Jak si přeješ, můj pane.“ Catelyn popohnala svého koně kupředu a ani jednou se neohlédla. Synové lorda Waldera a jeho vyslanci se seskupili kolem ní.

Její otec jí jednou řekl, že Walder Frey je jediným lordem v Sedmi královstvích, který by dokázal sestavit armádu z toho, co vzešlo z jeho kalhot. Když pán Přechodu uvítal Catelyn ve Velké síni východního hradu, obklopen svými dvaceti žijícími syny (kromě sera Perwyna, se kterým by jich bylo dvacet jedna), třiceti šesti vnuky, devatenácti pravnuky a početnými dcerami, vnučkami, pravnučkami, bastardy a prabastardy, pochopila, co tím její otec myslel.

Lord Walder sám byl devadesátiletou scvrklou růžovou lasičkou s holou skvrnitou hlavou, příliš stíženou dnou, než aby dokázala stát bez pomoci. Vedle nosítek, ve kterých ho přinesli, důstojně kráčela jeho nejnovější manželka, bledá křehká dívenka ve věku šestnácti let. Byla již osmou lady Frey.

„Je mi velkým potěšením vidět tě znovu po tolika letech, můj pane,“ řekla Catelyn.

Starý muž na ni podezřívavě přimhouřil oči. „Opravdu? O tom pochybuji. Ušetři si svoje sladká slova, lady Catelyn, na to jsem moc stár. Proč jsi zde? To je tvůj chlapec tak hrdý, než aby přede mne předstoupil sám? Co tady mám dělat s tebou!“

Catelyn byla děvčetem, když naposledy navštívila Dvojčata, ale dokonce i tehdy už byl lord Walder popudlivým mužem s ostrým jazykem a neomaleným chováním. Zdálo se, že stáří jej učinilo horším, než byl kdy předtím. Bude svá slova muset volit s velkou péčí a snažit se ze všech sil, aby se nenechala urazit jeho vlastními.

„Otče,“ napomenul ho ser Stevron káravým hlasem, „zapomínáš na dobré vychování. Lady Catelyn je zde na tvoje pozvání.“

„Ptal jsem se snad tebe? Ještě nejsi lord Frey, ne do té doby, než zemřu. Vypadám snad jako mrtvý? Ty mně nebudeš říkat, co mám dělat.“

„Takhle se před naším vzácným hostem nemluví, otče,“ namítl jeden z jeho mladších synů.

„Tak moji bastardi mě chtějí učit slušnému chování.“ stěžoval si lord Walder. „Já budu mluvit tak, jak se mi chce, proklatci jedni. Hostil jsem v životě tři krále a taky královny a vy si myslíte, že potřebuju lekce od takových, jako jsi ty, Rygere? Tvoje matka dojila kozy, když jsem ji poprvé obdařil svým semenem.“ Lusknutím prstů mladíka se zrudlým obličejem propustil a pokynul dvěma svým dalším synům. „Danwelle, Whalene, pomozte mi do mého křesla.“

Zvedli lorda Waldera z jeho nosítek a přenesli ho na trůn Freyů, do vysokého křesla ze dřeva černého dubu, na jehož opěradle byla vyřezána podoba dvou věží spojených k sobě mostem. Jeho mladá žena ostýchavě popošla kupředu a přikryla mu nohy plédem. Když byl pohodlně usazen, starý muž pokývl Catelyn, aby přistoupila blíž, a dotkl se svými papírovými vyschlými rty její ruky. „Tak,“ oznámil, „teď když jsem splnil, co mrav žádá, moje paní, snad mně moji synové prokáží tu čest a konečně zavřou ústa. Proč jsi zde?“

„Chci tě požádat, abys otevřel svoje brány, můj pane,“ odpověděla Catelyn zdvořile. „Můj syn a jeho lordi vazalové by rádi co nejrychleji překročili řeku a pokračovali v cestě.“

„Do Řekotočí?“ Zahihňal se. „Och, netřeba mi to říkat, netřeba. Zatím ještě nejsem slepý. I stařec ještě dokáže číst v mapě.“

„Do Řekotočí,“ přitakala Catelyn. Neviděla žádný účel v tom, že by mu měla něco zapírat. „Kde jsem se podle očekávání měla setkat i s tebou, můj pane. Stále jsi vazalem mého otce, ne snad?“

„Pche,“ řekl lord Walder, což byl zvuk napolo mezi smíchem a zabručením. „Svolal jsem svoje meče, ano, to jsem udělal, jsou zde, můžeš je vidět na hradbách. Měl jsem v úmyslu vydat se na pochod ihned, jakmile shromáždím celé svoje vojsko. Nu, samozřejmě tam chci poslat svoje syny. Sám už na to zdaleka nestačím, lady Catelyn.“ Rozhlédl se kolem sebe po někom, kdo by jeho slova potvrdil, a nakonec ukázal na vysokého shrbeného muže, zhruba padesátiletého. „Pověz jí to, Jarede. Řekni jí, že jsem to chtěl udělat.“

„Mluví pravdu, moje paní,“ řekl ser Jared Frey, jeden ze synů, které mu porodila jeho druhá žena. „Na mou čest.“

„Je snad mou chybou, že tvůj pošetilý bratr prohrál bitvu ještě předtím, než jsme jim mohli přispěchat na pomoc?“ Opřel se v křesle o svoje polštáře a zaškaredil se na ni, jako by ji vyzýval, aby mu předložila svou vlastní verzi událostí. „Dozvěděl jsem se, že Králokat se jeho armádou prohnal jako sekera skrze zralý sýr. Proč by moji hoši měli pospíchat na jih, aby tam zemřeli? Všichni, co odešli na jih, se úprkem vracejí zpátky na sever.“

Catelyn by na toho reptavého starce nejraději plivla a upekla si ho nad ohněm, ale zbýval čas jenom do večera, aby pro ně otevřel most. Klidným hlasem řekla: „O to větší máme důvod dostat se do Řekotočí, a to co nejrychleji. Kam se spolu můžeme odebrat, abychom si promluvili, můj pane?“

„Mluvíme spolu teď,“ odsekl lord Frey. Jeho skvrnitá růžová hlava se otočila dokola. „Na co tady všichni zíráte?“ vykřikl na svoje potomky. „Vypadněte odsud. Lady Stark se mnou chce mluvit o samotě. Určitě bude chtít zneužít moji věrnost, ha ha. Jděte, všichni, najděte si něco užitečného na práci. Ven, ven, ven!“ Jakmile se všichni jeho synové, dcery, vnoučata, bastardi, pravnučky a pravnukové vyhrnuli ze síně, naklonil se blízko k lady Catelyn a svěřil se jí: „Všichni čekají jen na to, až zemřu. Stevron na to čeká už čtyřicet let a já ho neustále zklamávám. Heh. Proč bych měl umírat jen proto, aby se on mohl stát lordem? Já si to nepřeji.“

„Já celým svým srdcem doufám, že budeš žít nejméně do sta let.“

„To by je pěkně naštvalo, tím jsem si jistý. Och, tím jsem si jistý. A teď, co tak důležitého mi chceš říct?“

„Potřebujeme přejít na druhou stranu,“ řekla mu Catelyn.

„Och, skutečně! To je troufalé. Proč bych vám to měl dovolit?“

V jejím nitru se na okamžik rozhořel hněv. „Kdybys měl dost síly, abys dokázal vyšplhat na svoje vlastní cimbuří, lorde Freyi, viděl bys, že můj syn má před tvými hradbami dvacet tisíc mužů.“

„Bude z nich dvacet tisíc čerstvých mrtvol, až sem dorazí lord Tywin,“ odsekl starý muž. „Nezkoušej to na mne a nestraš mě, moje lady. Tvůj manžel hnije v nějaké zrádcovské cele pod Rudou baštou, tvůj otec je nemocný, možná umírá, a Jaime Lannister drží tvého bratra v řetězech. Co máš, čeho bych se měl obávat? Toho tvého syna? Když dám mého syna za každého tvého, stále mi jich osmnáct zbude, zatímco ty nebudeš mít žádného.“

„Odpřisáhl jsi věrnost mému otci,“ připomněla mu Catelyn.

S úsměvem naklonil hlavu na stranu. „Ach ano, odříkal jsem jakási slova, ale mám dojem, že jsem složil přísahu také koruně. Joffrey je nyní králem, což tebe, tvého chlapce a všechny ty blázny tam venku nečiní ničím jiným než rebely. Kdybych měl rozum, který bohové nadělili rybě, pomohl bych Lannisterům uvařit vás všechny zaživa.“ „Proč to neuděláš?“ pobídla ho.

Lord Walder si znechuceně odfrkl. „Lord Tywin je hrdý a úžasný, strážce západu, pobočník krále, och, jaký to je velký muž, on a to jeho zlaté tohle a zlaté tamhleto a lvi tady a lvi tamhle. Vsadil bych se s tebou, že když sní dost fazolí, prdí stejné jako já, jenomže jeho nikdy neuslyšíš, že by to připustil, och, jeho ne. Co vůbec má, že musí být tak strašně nafoukaný? Jenom dva syny, přitom jeden z nich je pokrouceným malým netvorem. Kdybych s ním porovnával svoje syny, jednoho k jednomu, stále by mi jich zbylo devatenáct a půl, kdyby všichni jeho byli mrtví!“

Zachechtal se. „Pokud lord Tywin chce moji pomoc, mohl by o ni zatraceně alespoň požádat.“

To bylo všechno, co Catelyn potřebovala slyšet. „Já o tvoji pomoc žádám, můj pane,“ řekla pokorně. „A můj otec a můj lord manžel a moji synové, my všichni tě žádáme mým hlasem.“

Lord Walder namířil svůj kostnatý prst do jejího obličeje. „Ušetři si svoje sladká slova, moje paní. Sladkých slov se mi dostává od mojí ženy. Viděla jsi ji? Je jí teprve šestnáct, malá květinka, a její med je jenom pro mě. Vsadím se, že příští rok v tenhle čas od ní budu mít syna. Možná udělám jeho dědicem. Nezalkli by se ti ostatní vzteky?“

„Jsem si jistá, že ti porodí mnoho synů.“

Jeho hlava sebou cukala nahoru a dolů. „Tvůj lord otec nepřišel na svatbu. Urážka, alespoň v mých očích. Dokonce i kdyby měl umírat. A nepřišel ani na moji předchozí svatbu. Víš, on mi totiž říká Zpozdilý lord Frey. Myslí si snad, že už jsem mrtvý? Já nejsem mrtvý, o tom tě ujišťuji, přežiju i jeho, stejně jako jsem přežil jeho otce. Tvoje rodina na mě vždycky kašlala, nepopírej to, nelži mi do očí. Dobře víš, že to je pravda. Před lety jsem šel za tvým otcem a navrhl jsem mu manželský svazek mezi jeho synem a mojí dcerou. Proč ne? Měl jsem na mysli dceru pohlednou, sladkou dívčinu, jen o pár let starší než Edmure, ale kdyby zrovna ta tvému bratrovi nepřirostla k srdci, měl jsem jiné, se kterými se mohl oženit, mladé, staré, panny, vdovy, po jakékoli by zatoužil. Ne, lord Hoster tom nechtěl ani slyšet. Ukolébával mne sladkými řečmi, výmluvami, ale já jsem se chtěl jen zbavit dcery.

A ta tvoje sestra, ta je stejně špatná. Bylo to, och, před rokem, ne víc, Jon Arryn byl stále ještě pobočníkem krále a já jsem jel do města podívat se, jak si moji synové povedou na turnaji. Stevron a Jared jsou na klání už příliš staří, ale Danwell a Hosteen jeli, Perwyn taky, a pár mých bastardů se zúčastnilo pranice. Kdybych byl věděl, jak mne zahanbí, nikdy bych se neobtěžoval tím, abych se jel na turnaj podívat. Proč jsem se jen musel trmácet celou tu cestu, abych viděl Hosteena sraženého z koně tím Tyrellovým frackem? ptám se tě. Ten chlapec je o polovinu mladší, ser Sedmikráska mu říkají, či tak nějak. A Danwella shodil z koně jakýsi pokoutný rytíř! Někdy si dokonce říkám, zda ti dva jsou opravdu moji. Moje třetí žena byla z Crakehallu, a všechny crakehallské ženské jsou děvky. Nu, na tom už nesejde, zemřela dřív, než ses narodila, proč by tě to mělo zajímat?

Mluvil jsem ale o tvé sestře. Navrhl jsem, aby si lord a lady Arrynovi vzali dva moje vnuky do pěstounské péče u dvora a nabídl jsem jim, že jejich vlastního syna budu vychovávat tady v Dvojčatech. Copak moji vnukové nestojí za to, aby mohli pobývat u dvora? Jsou to milí hoši, tiší a způsobní. Walder je Merrettův syn, pojmenovaný po mně, a ten druhý… he, nevzpomínám, si… možná je to taky Walder, vždycky je pojmenovávají Walder, aby mi zalichotili, ale jeho otec… Který z nich je jenom jeho otec?“ Jeho obličej se svraštil. „Nu, ať je to kdokoli, lord Arryn si ho do péče vzít nechtěl, ani jeho, ani toho druhého a já to dávám za vinu tvojí lady sestře. Zhrozila se, jako bych toho jejího chlapce chtěl poslat k potulným kejklířům nebo z něho udělat eunucha, a když lord Arryn řekl, že dítě odchází do pěstounské péče Stannise Baratheona do Dračího kamene, utekla beze slova pryč a jediné, co mi pobočník mohl nabídnout, byly omluvy. K čemu jsou dobré omluvy? ptám se tě.“

Catelyn se znepokojeně zamračila. „Domnívala jsem se, že Lysin chlapec měl být vychováván u lorda Tywina v Casterlyově skále.“

„Ne, byl to lord Stannis,“ řekl Walder Frey podrážděně. „Nebo si snad myslíš, že nedokážu rozeznat lorda Stannise od lorda Tywina? Oba jsou to náfukové, kteří jsou příliš vznešení, než aby se dokázali bez ostychu vyprdět, ale na tom nezáleží, poznám rozdíl mezi nimi. Nebo si myslíš, že jsem tak starý, že už si nic nepamatuju? Je mi devadesát a paměť mi pořád slouží. Také si stále pamatuju, co mám dělat se ženou. Než se rok s rokem sejde, moje nová manželka mně porodí syna, to se vsaď. Nebo dceru, když nebude pomoci. Chlapec nebo děvče, bude to červené, scvrklé a uřvané, a moje žena to určitě bude chtít pojmenovat Walder nebo Walda.“

Catelyn nezajímalo, jaké jméno by lady Frey mohla vybrat k pojmenování svého dítěte. „Jsi si zcela jistý tím, že Jon Arryn chtěl svého syna svěřit do pěstounské péče lorda Stannise?“

„Ano, ano, ano,“ čepýřil se stařec. „Jenomže zemřel, tak co na tom záleží? Říkáš, že chcete přejít řeku?“

„Chceme.“

„Nu, jenomže nemůžete!“ zvolal lord Walder rázně. „Ne, dokud to já nedovolím, a proč bych měl? Tullyové a Starkové nikdy nebyli mými přáteli.“ Opřel se ve svém křesle, založil si ruce na hrudi a se škodolibým úsměvem čekal na její odpověď.

Zbytek byl jen handrkováním.

Když se brána hradu konečně otevřela, napuchlé rudé slunce viselo nízko nad západními kopci. S praskotem byl spuštěn padací most, rumpálem byla zvednuta mříž a lady Catelyn vyjela ven, aby se připojila ke svému synovi a jeho lordům vazalům. Za ní vyjel ser Jared Frey, ser Hosteen Frey, ser Danwell Frey a nemanželský syn lorda Waldera Ronel Rivers, vedoucí dlouhé procesí kopiníků, řadu za řadou pochodujících mužů v modré kroužkové zbroji a stříbřitě šedých pláštích.

Robb jí vyjel vstříc, s Šedým větrem běžícím vedle jeho hřebce. „Vše je zařízeno,“ řekla mu. „Lord Walder ti dovolí přejít po jeho mostě. Jeho vojáci jsou nyní našimi, kromě čtyř set, které si hodlá ponechat, aby střežili Dvojčata. Navrhuju ti, abys tu nechal čtyři sta svých vlastních mužů, smíšenou sílu lučištníků a šermířů. Sotva bude něco namítat proti nabídce posílit jeho posádku, ale ujisti se, že velení svěříš muži, kterému lze důvěřovat. Lord Walder možná bude potřebovat pomoc ohledně zachování své věrnosti.“

„Jak si přeješ, matko,“ odpověděl Robb, který si prohlížel řady kopiníků. „Možná… ser Helman Tallhart, co myslíš?“

„Dobrá volba.“

„Co… co za to od nás chce?“

„Kdybys mohl postrádat pár svých mužů, kteří by doprovodili dva z vnuků lorda Freye na sever na Zimohrad,“ řekla mu. „Souhlasila jsem s tím, že si je vezmeme do pěstounské péče. Jsou to mladí chlapci, ve věku osmi a sedmi let. Zdá se, že se oba jmenují Walder. Myslím, že tvůj bratr Bran uvítá společnost chlapců takřka svého věku.“

„A to je všechno? Dva chlapci svěření do opatrovnictví? To je poněkud malá cena za -“

„Syn lorda Freye Olivar pojede s námi,“ pokračovala. „Bude ti sloužit jako tvůj osobní panoš. Jeho otec si přeje, aby byl pasován na rytíře, až nadejde vhodný čas.“

„Panoš.“ Pokrčil rameny. „Dobrá, to je v pořádku, pokud je-“

„Také jsme se dohodli, že pokud se k nám bezpečně vrátí tvoje sestra Arya, provdá se za Elmara, nejmladšího syna lorda Waldera, až oba dosáhnou patřičného věku.“

Zdálo se, že Robb je na rozpacích. „Tohle se Arye líbit nebude.“

„A ty se oženíš s jednou z jeho dcer, jakmile bude po válce,“ pokračovala. „Jeho lordstvo laskavě souhlasilo s tím, že si sám vybereš dívku podle svého vkusu. Má jich hodně, o kterých si myslí, že by mohly přicházet v úvahu.“

Ke své cti se Robb nezačal vytáčet. „Chápu.“

„Souhlasíš?“

„Mohu snad odmítnout?“

„Ne, pokud chceš přejít na druhou stranu.“

„Souhlasím,“ řekl Robb vážně. Nikdy jí nepřipadal víc dospělý než právě v tom okamžiku. Chlapci si možná hrají s meči, ale vyžadovalo to opravdového muže, aby stvrdil dohodu o sňatku, s vědomím, co to znamená.

Přešli zvečera, když nad řekou plul srpek měsíce. Dvojitý zástup se jako velký ocelový had soukal dovnitř bránou východního hradu, klouzal přes nádvoří, do pevnosti a přes most, aby se vynořil z brány druhého hradu na západním břehu.

Catelyn jela v hlavě toho hada se svým synem, svým strýcem serem Bryndenem a serem Stevronem Freyem. Za nimi následovalo devět desetin jejich jízdní síly; rytířů, kopiníků, svobodných jezdců a lučištníků. Trvalo celé hodiny, než všichni přešli. Poté Catelyn vzpomínala na klapot nesčetných kopyt na padacím mostě, na výraz lorda Waldera Freye v jeho nosítkách, když se díval, jak procházejí kolem, na lesk očí shlížejících na ně dolů skrze mříže vražedných děr ve stropech, když projížděli Vodní věží.

Větší část seveřanské armády, kopiníci, lučištníci a hojný počet pěších zbrojnošů, zůstala na východním břehu pod velením Roosea Boltona. Robb mu nařídil, aby pokračoval v pochodu na jih a utkal se s početnou lannisterskou armádou táhnoucí na sever pod velením lorda Tywina.

Mělo-li to přinést dobro či zlo, její syn si hodil kostky a neexistovala cesta zpět.

JON

„Jsi v pořádku, Sněhu?“ zeptal se lord Mormont zamračeně. „V pořádku,“ zakrákal jeho havran. „V pořádku.“

„Jsem, můj pane,“ zalhal Jon… hlasitě, jako by to jeho slova mohlo proměnit v pravdu. „A ty?“

Mormont se zachmuřil ještě víc. „Snažila se mě zabít mrtvola. Jak bych mohl být v pořádku?“ Zaškrábal se pod bradou. Jeho rozcuchaný šedý vous byl sežehnut ohněm a on si jej ostříhal. Světlé strniště jeho nového porostu jej činilo starým, neupraveným a mrzoutským. „Nevypadáš dobře. Co tvoje ruka?“

„Hojí se.“ Jon zahýbal obvázanými prsty, aby mu to dokázal. Popálil se hůř, než si myslel, když po mrtvole hodil hořící závěs, a nyní měl pravou ruku obvázanou hedvábím až do poloviny předloktí. Z popraskané rudé kůže mu prosakovala tekutina a mezi prsty mu naskákaly ošklivé krvavé puchýře velikosti plotice. „Mistr říká, že mi zůstanou jizvy, ale jinak by ruka měla být stejně dobrá jako předtím.“

„Zjizvená ruka nic není. Na Zdi stejně budeš nosit rukavice.“

„Jak pravíš, můj pane.“ Nebylo to pomyšlení na jizvy, které Jona trápilo; bylo to vše ostatní, co zranění provázelo. Mistr Aemon mu sice dal makové mléko, ale i přesto byla bolest strašlivá. Zpočátku měl pocit, jako by měl ruku stále v plameni, jako by hořela ve dne v noci. Jenom když ji vrazil do mísy plné sněhu a sekaného ledu, poskytlo mu to alespoň částečnou úlevu. Děkoval bohům, že nikdo kromě Ducha ho nevidí svíjet se na lůžku a sténat bolestí. A když konečně přišel spánek, zdál se mu sen, který byl dokonce ještě horší než skutečnost. Mrtvola, se kterou bojoval, měla ve snu modré oči, černé ruce a obličej jeho otce, ale to se Mormontovi říci neodvážil.

„Včera večer se vrátili Dywen a Hake,“ řekl Starý medvěd. „Po tvém strýci nenašli ani stopy, ani po nikom jiném z jeho družiny.“

„Já vím.“ Jon se předtím dovlekl do jídelny, aby se najedl společně s ostatními, a neúspěch průzkumné výpravy byl jediným, o čem muži u stolu hovořili.

„Takže víš?“ zamumlal Mormont. „Jak je možné, že tady všichni kolem všechno vědí?“ Nezdálo se, že by očekával odpověď. „Vypadá to, že byli jenom dva - ti tvorové. Ať byli čímkoli, rozhodně je nemohu zvát lidmi. A díky bohům za to. Být jich tu víc… Nu, i při pouhém pomyšlení se mi dělá zle. Jenomže jich bude víc. Cítím to ve svých starých kostech, a mistr Aemon se mnou souhlasí. Zvedají se studené vichry. Léto je u konce a zima se blíží, taková, jakou tento svět ještě nezažil,“

Zima se blíží. Slova Starků Jonovi nikdy předtím nezněla tak ponuře ani zlověstně. „Můj pane,“ zeptal se váhavě, „říkají, že v noci přiletěl pták…“

„Přiletěl,“

„Doufal jsem, že se dozvím něco o svém otci.“

„Otci,“ ozval se starý havran, nakláněje hlavu na stranu, když se procházel po Mormontových ramenou. „Otci.“

Lord velitel zvedl ruku, aby mu sevřel zobák a umlčel ho, ale havran mu vyskočil na hlavu, zatřepetal křídly a rozletěl se přes komnatu k oknu. „Žal a hluk,“ zabručel Mormont. „To je jediné, k čemu jsou havrani dobří. Proč já se tady babrám s tím otravným ptákem… Kdyby v dopise byly nějaké zprávy o lordu Eddardovi, nemyslíš, že bych pro tebe poslal? Bastard či ne, stále jsi jeho krev. Zvěst se týkala sera Barristana Selmyho. Vyhodili ho z Královské gardy, jeho místo dali tomu černému psovi Cleganovi a Selmy je teď hledán pro zradu. Ti blázni poslali strážné, aby se ho chopili, ale on dva z nich zabil a uprchl.“ Mormont si odfrkl, čímž beze slov vyjádřil svůj názor na lidi, kteří poslali zlaté pláště proti rytíři tak slavnému jako Barristan Chrabrý. „V lesích jsou bílé stíny, našimi komnatami se kradou mrtvoly, co nechtějí spát v hrobech, a na Železném trůně přitom sedí chlapec,“ řekl znechuceně.

Havran se ostrým hlasem zachechtal: „Chlapec, chlapec, chlapec.“

Jon si vzpomínal, že ser Barristan byl největší nadějí Starého medvěda; pokud ten vypadl ze hry, jaká je zde šance, že Mormontovu dopisu bude někdo věnovat pozornost? Sevřel ruku v pěst a jeho popálenými prsty projela vlna bolesti. „Co moje sestry?“

„O lordu Eddardovi ani jeho dcerách v psaní nic nebylo.“ Podrážděně pokrčil rameny. „Možná můj dopis vůbec nedostali. Aemon poslal dvě kopie, se svými nejlepšími ptáky, ale kdo ví? Spíš se Pycelle vůbec nenamáhal s odpovídáním. Nebylo by to poprvé ani naposledy. Myslím, že z Králova přístaviště s žádnou pomocí počítat nemůžeme. Řeknou nám jen to, co chtějí, abychom věděli, a to je všechno.“

I ty říkáš mne jen to, co chceš, abych věděl, a to je všechno, pomyslel si Jon vzdorovitě. Jeho bratr Robb svolal vazaly a odjel na jih do války, ale jemu o tom nikdo neřekl ani slovo… Kromě Samwella Tarlyho, který četl dopis mistru Aemonovi a pošeptal mu pak v noci tajně jeho obsah do ucha, přičemž po celou dobu opakoval, že by to neměl dělat. Nepochybně si mysleli, že do války, kterou vede jeho bratr, mu nic není. Trápilo ho to víc, než byl schopen vypovědět. Robb táhl do boje s armádou a on ne. Bez ohledu na to, jak často sám sobě opakoval, že jeho místo je teď tady, s jeho novými bratry na Zdi, stále si připadal jako zbabělec.

„Zrní,“ zakrákoral havran. „Zrní, zrní.“

„Och, buď zticha,“ okřikl ho Starý medvěd. „Sněhu, za jak dlouho budeš podle mistra Aemona zase moct používat svoji ruku?“

„Již brzy,“ odpověděl Jon.

„Dobrá,“ řekl lord Mormont a položil na stůl mezi ně velký meč v pochvě z černého kovu zdobeného stříbrem. „Tu máš. Již brzy na něj budeš zralý.“

Havran slétl dolů, přistál na stole a pyšně si to namířil k meči, hlavu zvědavě nakloněnou na stranu. Jon váhal, neměl ponětí, co to znamená. „Můj pane?“

„Oheň roztavil stříbro hrušky a sežehl dočerna ochrannou mřížku a jílec. Nu, stará kůže a staré dřevo, co bys mohl čekat? Ale čepel… potřeboval bys oheň stokrát tak horký, aby jí uškodil.“ Mormont posunul pochvu po hrubých dubových prknech stolu. „Zbytek jsem nechal nově udělat. Vezmi si ho.“

„Vezmi si ho,“ zakrákal havran v ozvěně. „Vezmi si ho, vezmi si ho.“

Jon s rozpaky vzal meč do ruky. Do své levé ruky; jeho obvázaná pravá byla stále příliš bolavá a neobratná. Opatrně jej vytáhl z pochvy a zvedl si jej do úrovně očí.

Hruška byla z kusu bledého kamene zatíženého olovem, aby vyvážila tíhu dlouhé čepele. Byla opracovaná do tvaru vlčí hlavy s vyceněnými zuby, s kousky granátů vsazených na místo očí. Jílec byl z panenské kůže, měkké a černé, dosud neposkvrněné potem nebo krví. Čepel samotná byla o dobré půl stopy delší než ty, na které byl Jon zvyklý, zužující se do špičky, aby jím mohl bodat i sekat, se třemi hlubokými žlábky vyrytými v kovu. Zatímco Led byl pravým dvouručním mečem, toto byl jedenapůlruční, někdy nazývaný „meč bastardů“. Přesto mu vlčí meč ve skutečnosti připadal lehčí než čepele, které třímal v ruce doposud. Když jej Jon otočil na bok, viděl vlnky v tmavé oceli, tam, kde byl kov donekonečna znovu a znovu při kutí překládán přes sebe. „To je valyrijská ocel, můj pane,“ vydechl obdivně. Jeho otec mu občas dovolil vzít do ruky Led; znal jeho vzhled i ten pocit.

„Máš pravdu,“ přitakal Starý medvěd. „Byl to meč mého otce a jeho otce před ním. Mormontové jej u sebe nosili po pět set let. Já jej poprvé uchopil do ruky ve svůj den, a když jsem se dal k černým, předal jsem ho svému synovi.“

On mi dává meč svého syna. Jon tomu stěží věřil. Čepel byla dokonale vyvážená. Její hrany se ve světle pronikajícím oknem slabě leskly. „Tvůj syn -“

„Můj syn pošpinil čest celého rodu Mormontů, ale budiž mu ke cti alespoň to, že meč nechal doma, když utíkal. Moje sestra jej vrátila do mého opatrování, ale pouhý pohled na něj mi připomínal Jorahovo jméno, tak jsem ho odložil stranou a vůbec na něj nemyslel, dokud jsme jej nenašli v popelu mé komnaty. Původní hruška měla tvar medvědí hlavy, stříbrné, ale už tak ohmatané, že rysy byly téměř nerozlišitelné. Napadlo mne, že pro tebe se víc hodí bílý vlk. Jeden z našich stavebníků je vynikajícím kamenorytcem.“

Když byl Jon chlapcem Branova věku, vždycky snil o tom, že bude konat velké činy, tak jako chlapci obvykle fantazírují. Detaily jeho činů se sen od snu různily, ale poměrně často si představoval, že svému otci zachrání život. Potom by lord Eddard prohlásil, že Jon se zachoval jako opravdový Stark, a vložil by mu do ruky Led. Dokonce i tehdy věděl, že to je dětský výmysl; žádný bastard nikdy nemohl doufat, že bude v ruce držet otcův meč. I při pouhé vzpomínce na to se nyní styděl. Co by to byl za člověka, kdyby o toto právo připravil svého bratra? Ani na tento meč nemám právo, pomyslel si nyní. O nic větší než na Led. Cukl svými spálenými prsty a hluboko pod kůží ucítil záškub bolesti. „Můj pane, je to pro mne velká čest, ale -“

„Ušetři mne těch svých ale, chlapče,“ přerušil ho lord Mormont. „Nebýt tebe a toho tvého zvířete, neseděl bych tady s tebou. Bojoval jsi statečně… A co bylo nejdůležitější, bojoval jsi rychle. Oheň! Ano, proklatě s ním. Měli jsme to vědět. Měli jsme si to pamatovat. Dlouhá noc tu byla už předtím… Jenomže pokud si na ni nepamatuje Noční hlídka, kdo bude?“

„Kdo bude,“ odříkal upovídaný havran. „Kdo bude.“

Skutečně, bohové té noci Jonovy modlitby vyslyšeli; šaty mrtvoly začaly hořet a plameny strávily její maso, jako by to byl vosk svíce, a její kosti, jako by byly starou suchou vlnou. Jonovi stačilo zavřít oči a znovu před sebou viděl tu věc potácející se přes solár, narážející do nábytku a svíjející se v plamenech. Nejvíc ze všeho jej děsil obličej mrtvoly: obklopený svatozáří ohně, s vlasy plápolajícími jako sláma a mrtvým masem roztávajícím a sklouzávajícím z lebky, aby odkrylo lesk kosti pod ním.

Jakákoli démonická síla to byla, co hýbala Othorem, byla zničena plameny; pokroucené věc, kterou nalezli v popelu, už nebyla ničím víc než jen spečeným masem a ohořelými kostmi. Přesto se mu ve své noční můře musel postavit znovu… Tentokrát měla hořící mrtvola rysy lorda Eddarda. Byla to kůže jeho otce, která praskala a černala, oči jeho otce, které stékaly dolů po jeho tvářích jako želatinové slzy. Jon nechápal, proč se mu to zdálo nebo co by ten sen mohl znamenat, ale děsilo ho to víc, než byl schopen vypovědět.

„Ten meč je jen malou platbou za život,“ uzavřel celou záležitost Mormont. „Vezmi si ho a už o něm nechci slyšet, rozumíš?“

„Ano, můj pane.“ Měkká kůže se podala pod Jonovými prsty, jako by se meč již sám utvářel podle jeho stisku. Věděl, že by tím měl být poctěn a také byl, a přesto…

On není můj otec. Ta myšlenka nespoutaná vytanula Jonovi na mysli. Mým otcem je lord Eddard Stark. Nezapomenu na něho, bez ohledu na to, kolik mečů mi dají. Přesto nemohl lordu Mormontovi říci, že je to meč jiného muže, o kterém sní…

„Také nechci slyšet žádné zdvořilosti,“ řekl Mormont, „takže mi za něj neděkuj. Prokaž té oceli čest činy, ne slovy.“

Jon přikývl. „Má nějaké jméno, můj pane?“

„Měl ho, kdysi. Dlouhý dráp mu říkali.“

„Dráp,“ vykřikl havran. „Dráp.“

„Dlouhý dráp je vhodné jméno.“ Jon si meč potěžkal a zkusmo jím sekl do vzduchu. Levou rukou mu to moc nešlo, ale dokonce i přesto měl pocit, jako by se ocel vzduchem přímo vznášela, jako by měla svoji vlastní vůli. „Vlci také mají drápy, stejně jako medvědi.“

Zdálo se, že Starý medvěd je tím potěšen. „To bych řekl, že mají. Myslím, že bys ho měl nosit přes rameno. Je příliš dlouhý, než abys ho nosil na boku, alespoň dokud ještě o pár palců nevyrosteš. A taky se budeš muset procvičovat v obouručním šermu. Až se tvoje spáleniny zhojí, ser Endrew by ti mohl ukázat pár výpadů.“

„Ser Endrew?“ Jon to jméno neznal.

„Ser Endrew Tarth, dobrý člověk. Je nyní na cestě ze Stínové věže, aby se zhostil povinností zbrojmistra. Ser Alliser Thorne odjel včera ráno, do Východní hlídky u moře.“

Jon spustil meč. „Proč?“ otázal se hloupě.

Mormont se zamračil. „Protože jsem ho tam poslal, co myslíš? Nese s sebou ruku, kterou tvůj Duch urval ze zápěstí Jafera Flowerse. Nařídil jsem mu, aby se nalodil na loď plující do Králova přístaviště a položil ji před toho chlapeckého krále. To by snad konečně mohlo upoutat Joffreyho pozornost, řekl bych… Ser Alliser je pomazaným rytířem urozeného původu, se starými přáteli u dvora, takže bude mnohem obtížnější ignorovat ho než toho sebechytřejšího havrana.“

„Havrana.“ Jonovi se zdálo, že pták zní mírně pobouřeně. „Kromě toho,“ pokračoval lord velitel bez ohledu na havranovy protesty, „mezi tebou a ním takto bude dvakrát tisíc lig, aniž by to vypadalo, že jde o trest.“ Namířil prst do Jonova obličeje. „Ovšem nemysli si, že to znamená, že ten tvůj výstup v jídelně schvaluji. Jsi nejenom odvážný, ale taky pěkně pošetilý, jenomže už nejsi chlapec, bez ohledu na to, kolik je ti let. Tohle je mužský meč, a je zapotřebí muže, aby jím mohl vládnout. Očekávám, že se podle toho budeš ode dneška chovat.“

„Ano, můj pane.“ Jon zasunul meč zpátky do stříbrem vykládané pochvy. I když to nebyl meč, který by si sám vybral, přesto to byl vznešený dar, jeho osvobození od zlomyslností Allisera Thorna bylo ještě vznešenější.

Starý medvěd se poškrábal na bradě. „Už jsem zapomněl, jak to svědí, když člověku rostou nové vousy,“ řekl. „Nu, nedá se nic dělat. Už se tvoje ruka uzdravila natolik, aby ses opět mohl zhostit svých povinností?“

„Ano, můj pane.“

„Dobrá. Noc bude studená, budu chtít horké kořeněné víno. Přines mi džbán červeného, nepříliš kyselého, a nešetři kořením. A Hobbovi vyřiď, že jestli mi zas pošle vařené skopové, uvařím si jeho. Ta kýta posledně byla úplně bez chuti. Dokonce ani ten pták to nechtěl žrát.“ Pohladil havranovu hlavu bříškem prstu a pták vydal spokojený krákavý zvuk. „A teď odejdi. Mám práci.“

Když scházel dolů po točitém schodišti, s novým mečem v ruce, strážní, které míjel, se na něj ze svých výklenků usmívali. „Krásná ocel,“ poznamenal jeden. „Zasloužil sis ji, Sněhu,“ řekl mu druhý. Jon se nutil oplácet jim jejich úsměvy, ale ve svém srdci se tak necítil. Věděl, že by měl být potěšen, avšak radost jaksi nepřicházela. Ruka ho bolela a v ústech měl chuť hněvu, třebaže nebyl schopen říci, proč nebo na koho má vztek.

Venku před Královou věží, kde nyní sídlil lord velitel Mormont, na něj čekalo půl tuctu jeho přátel. Zavěsili si terč na dveře sýpky, takže na první pohled se zdálo, že se zdokonalují ve svém lukostřeleckém umění, ale Jon poznal zaháleče, když je viděl. Ještě ani nestačil vyjít ze dveří a Pyp už volal: „No tak, pojď sem, ať se podíváme!“

„Na co?“ zeptal se Jon.

Žába se k němu přitočil. „Na tu tvoji hezkou růžovou prdelku, na co jiného?“

„Na meč,“ zvolal Grenn. „Chci se podívat na ten meč!“

Jon si je změřil obviňujícím pohledem. „Vy jste to věděli.“

Pyp se zakřenil. „Všichni nejsme tak tupí jako Grenn.“

„Ty jsi určitě,“ odsekl Grenn. „Jsi ještě tupější.“

Halder omluvně pokrčil rameny. „Pomáhal jsem Pateovi tesat kámen na hrušku,“ řekl stavitel, „a tvůj přítel Sam koupil v Moleově městečku granáty.“

„Stejně jsme to věděli ještě předtím,“ řekl Grenn. „Rudge pomáhal Donalovi Noyemu v kovárně. Zrovna tam byl, když Starý medvěd přinesl ohořelou čepel.“

„Ten meč!“ naléhal Matt. Ostatní začali skandovat s ním. „Meč! Meč! Meč!“

Jon vytáhl Dlouhý dráp z pochvy a ukázal jim ho, obraceje ho na jednu stranu a zas na druhou, aby ho mohli obdivovat. Meč bastardů se leskl v bledém slunečním svitu, temný a zlověstný. „Valyrijská ocel,“ prohlásil vážným hlasem, a snažil se přitom znít tak potěšeně a hrdě, jak by měl.

„Slyšel jsem o muži, který měl z valyrijské oceli břitvu,“ poznamenal Žába. „Uřízl si hlavu, když se chtěl oholit.“

Pyp se zasmál. „Noční hlídka je tisíc let stará,“ řekl, „ale já bych se vsadil, že lord Sníh je prvním bratrem poctěným za to, že spálil věž lorda velitele.“

Ostatní se dali do smíchu, a dokonce i Jon se musel smát. Oheň, který založil, obrovskou kamennou věž ve skutečnosti nespálil, jen do značné míry zničil vnitřek horních dvou podlaží, kde Starý medvěd měl svoje pokoje. Zdálo se, že nikomu to příliš nevadí, protože zneškodnil také Othorovu vraždící mrtvolu.

Druhá mrtvola, jednoruká věc, která kdysi bývala průzkumníkem jménem Jafer Flowers, také byla zničena, rozsekána na kusy tuctem mečů, ale ne předtím, než zabila sera Jaremyho Rykkera a čtyři další muže. Ser Jaremy jí usekl hlavu, ale přesto zemřel, když bezhlavý trup vytáhl jeho vlastní dýku z pochvy a zabořil mu ji do břicha. Síla a odvaha nezmohly nic proti nepřátelům, kteří nemohli padnout, protože již byli mrtví; dokonce i zbraně a brnění proti nim poskytovaly bídnou ochranu.

Ta smutná vzpomínka jen ztrpčovala Jonovu již tak nestálou náladu. „Musím jít za Hobbem kvůli večeři Starého medvěda,“ oznámil jim příkře a zasunul Dlouhý dráp zpátky do pochvy. Jeho přátelé to mysleli dobře, ale nerozuměli tomu. Nebyla to jejich chyba; oni nemuseli stát proti Othorovi, neviděli bledý lesk těch mrtvých modrých očí, necítili chlad jeho černých prstů. Ani nevěděli nic o boji probíhajícím v říčních krajinách. Jak by mohl doufat, že to pochopí? Spěšně se od nich odvrátil a zasmušile odešel. Pyp za ním cosi volal, ale Jon mu nevěnoval pozornost.

Po požáru ho ubytovali zpátky v jeho staré cele v polozřícené Hardinově věži, a právě tam se teď vrátil. Duch spal stočený do klubíčka vedle dveří, ale při zvuku Jonových kroků zvedl hlavu. Zlovlkovy červené oči byly tmavší než granáty a moudřejší než lidské. Jon si klekl, poškrábal ho za uchem a ukázal mu hrušku svého nového meče. „Podívej se, to jsi ty.“

Duch přičichl ke své kamenné podobě a pokusil se ji olíznout. Jon se usmál. „To ty bys zasluhoval poctu,“ řekl vlkovi… a najednou zjistil, že vzpomíná na to, jak ho tehdy našel v pozdně letním sněhu. Už s ostatními vlčaty odjížděli, ale Jon uslyšel jakýsi zvuk a otočil se a tam ho našel, s bílou kožešinkou téměř neviditelnou na pozadí sněhové závěje. Byl tak sám, pomyslel si, stranou od ostatních vlčat z vrhu. Byl odlišný, proto ho mezi sebe nechtěli.

„Jone?“ Vzhlédl. Stál tam Samwell Tarly, nervózně se pohupující na patách. Tváře měl zrudlé a byl zahalený v těžkém kožešinovém plášti, ve kterém vypadal jako medvěd, co se připravuje k zimnímu spánku.

„Same.“ Jon vstal. „Co se děje? Taky chceš vidět meč?“ Pokud to věděli ostatní, nepochybně to věděl i Sam.

Tlustý chlapec zavrtěl hlavou. „Kdysi jsem byl dědicem meče svého otce,“ řekl zkormouceně. „Srdcomoru. Lord Randyll mi párkrát dovolil podržet si ho, ale ten meč mě vždycky děsil. Byla to valyrijská ocel, nádherná, ale tak ostrá, že jsem vždycky měl strach, že poraním některou ze svých sester. Teď jej bude mít Dickon.“ Otřel si upocené ruce o svůj plášť. „Já… aha… mistr Aemon tě chce vidět.“

Ještě nebyl čas na výměnu jeho obvazů. Jon se podezřívavě zamračil. „Proč?“ zeptal se. Sam se tvářil nešťastně. „Tys mu to řekl, viď?“ zeptal se Jon nahněvaně. „Vyžvanil jsi mu, že jsi mi prozradil, co bylo v tom dopise.“

„Já… on… Jone, já nechtěl… On se vyptával… Chci říct… Myslím, že to věděl, on vidí věci, které nikdo jiný nevidí…“

„Je slepý“ vyhrkl Jon nasupeně, znechucen. „Nemusíš jít se mnou, cestu znám.“ Nechal tam Sama stát, s otevřenými ústy a třesoucího se chladem.

Našel mistra Aemona nahoře v ptačím hnízdišti, kde krmil havrany. Clydas tam byl s ním, držel vědro sekaného masa a společně se šourali od klece ke kleci. „Sam říkal, že se mnou chceš mluvit?“

Mistr přikývl. „Skutečně jsem chtěl, Clydasi, dej to vědro Jonovi. Snad bude tak laskav a pomůže mi,“ Hrbatý růžovooký bratr podal vědro Jonovi a za chvíli již pospíchal dolů po žebříku. „Stačí, když budeš maso házet do klecí,“ poučil ho Aemon. „Ptáci se postarají o zbytek.“

Jon si vědro přendal do svojí pravé ruky a levou vrazil do krvavých zbytků. Havrani začali hlučně křičet, poletovat v klecích a bít proti kovu křídly černými jako noc. Maso bylo nasekáno na kousky ne větší než klouby prstů. Nabral jich plnou hrst a hodil syrová rudá sousta do klece. Křik a skuhrání zesílily a také začalo létat peří, když se dva z větších ptáků dali do rvačky o jedno vybrané sousto. Jon rychle popadl druhou hrst a hodil ji za první. „Havran lorda Mormonta má rád ovoce a zrní.“

„Je to výjimečný pták,“ řekl mistr. „Většina havranů žere zrní, ale vždycky dají přednost masu. Činí je to silnými a obávám se, že si libují v chuti krve. V tomto ohledu jsou jako lidé… a tak jako lidé, ani všichni havrani nejsou stejní.“

Jon nevěděl, co by mu na to řekl. Házel havranům maso a v duchu se divil, proč si ho mistr zavolal. Starý muž mu to nepochybně řekne, až sám bude chtít. Mistr Aemon nebyl člověkem, na kterého bylo radno pospíchat.

„K nošení zpráv se dají vycvičit také hrdličky a holubi,“ pokračoval mistr, „třebaže havran je vytrvalejší letec, větší, odvážnější, chytřejší, schopnější bránit sám sebe proti útoku jestřábů… Jenomže havrani jsou černí a jedí maso mrtvol, a proto si je někteří zbožní lidé oškliví. Věděl jsi například, že i Baelor Požehnaný se pokoušel nahradit havrany hrdličkami?“ Mistr na Jona s úsměvem obrátil svoje bílé oči. „Noční hlídka upřednostňuje havrany.“

Jon měl prsty ponořené ve vědru s masem a krev měl až na zápěstí. „Dywen říká, že divocí nás nazývají vránami,“ řekl nejistě.

„Vrána je jen ubohým příbuzným havrana. Oba jsou to žebráci v černém, nenávidění a nepochopení.“

Jon si přál, aby chápal, o čem to spolu hovoří a proč. Co je mu do nějakých havranů a hrdliček? Pokud starý muž má něco na srdci, proč mu to prostě neřekne?

„Jone, přemýšlel jsi někdy o tom, proč se muži Noční hlídky nežení a nemají děti?“ zeptal se mistr Aemon.

Jon pokrčil rameny. „Ne.“ Rozhodil do klecí další maso. Prsty jeho levé ruky byly kluzké krví a v pravé ruce mu bolestně cukalo od tíhy vědra.

„Aby nemuseli mít nikoho rádi,“ odpověděl starý muž, „protože láska je jedem cti, zhoubou povinnosti.“

Jonovi to neznělo příjemně, ale neřekl nic. Mistr byl sto let stár, a navíc vysoký důstojník Noční hlídky; jemu nepříslušelo odporovat mu.

Zdálo se, že starý muž vycítil jeho pochybnosti. „Pověz mi, Jone, kdyby někdy měl přijít den, kdy si tvůj otec bude muset vybrat mezi ctí na jedné straně a těmi, které miluje, na straně druhé, co by udělal?“

Jon zaváhal. Chtěl říci, že lord Eddard by nikdy neposkvrnil svou čest, dokonce ani pro lásku, ale malý prohnaný hlásek v jeho nitru zašeptal: Zplodil bastarda, kde byla jeho čest tehdy? A tvoje matka, co jeho povinnost vůči ní, nikdy dokonce ani neřekl její jméno. „Udělal by to, co by bylo správné,“ řekl… hlasitě, jako by tím chtěl napravit svoje váhání. „Bez ohledu na cokoli.“

„V tom případě je lord Eddard jediným mužem mezi deseti tisíci. Většina z nás není tak silná. Co je čest ve srovnání s láskou ženy? Co je povinnost ve srovnání s pocitem novorozeného syna ve tvém náručí… nebo vzpomínkou na bratrův úsměv? Vítr a slova. Vítr a slova. Jsme jenom lidé a bohové nás stvořili k lásce. Je to naše velká radost a naše velká tragédie.

Muži, kteří založili Noční hlídku, věděli, že pouze jejich odvaha zaštiťuje říši lidí od temnoty na severu. Přišli ze stovky rozhádaných království a věděli, že časy se možná změní, ale lidé nikdy. A proto také přísahali, že Noční hlídka se nikdy nezúčastní bitev probíhajících v říších, které střežili.

Dodržovali svoji přísahu. Když Aegon zavraždil Černého Harrena a prohlásil království za svoje, Harrenův bratr byl lordem velitelem na Zdi, s deseti tisíci mužů pod svým velením. Nevytáhl do boje. V době, kdy Sedm království bylo sedmi královstvími, neminula generace, kdy by mezi sebou tři nebo čtyři z nich neválčila. Hlídka se jejich válek nikdy nezúčastnila. Když Andalové přepluli úzké moře a smetli z povrchu světa království Prvních lidí, synové padlých králů dostáli svým přísahám a zůstali na svých místech. Tak tomu bylo vždycky, po celá nepočítaná léta zpátky ode dneška. Taková je cena cti.

Zbabělec dokáže být stejně statečný jako jakýkoli člověk, když neexistuje nic, čeho by se musel obávat. A všichni si plníme svoji povinnost, když za ni nemusíme platit žádnou cenu. Jak snadné nám to připadá, kráčet po cestě cti. Jenomže dříve nebo později v životě každého člověka přijde den, kdy to snadné není, den, kdy se musí rozhodnout.“

Někteří z havranů stále žrali. Ze zobáků se jim houpaly dlouhé, vláknité kusy masa. Uchopil vědro do obou rukou a vychrstl zbytek břečky přes mříže. Kousky masa a krve se rozletěly a postříkaly havrany, kteří se s divokým krákáním vznesli do vzduchu. Rychlejší ptáci chytali sousta v letu a nenasytně je hltali, Jon nechal prázdné vědro dopadnout na podlahu.

Starý muž mu položil na rameno svou vysušenou, skvrnitou ruku. „Bolí to, chlapče,“ řekl tiše. „Ach ano. Rozhodnout se… vždycky to bolí. A vždycky bude. Já to vím.“

„Nevíš to,“ řekl Jon trpce. „Nikdo to neví. Dokonce i když jsem jen bastard, stále je to můj otec…“

Mistr Aemon si povzdechl. „Copak jsi neslyšel nic z toho, co jsem ti říkal, Jone? Myslíš si snad, že jsi první?“ zavrtěl svojí prastarou hlavou, gestem znaveným nad všechna slova. „Třikrát bohové uznali, že je vhodné vyzkoušet moji přísahu. Poprvé když jsem byl mladík, podruhé ve zralém věku a potřetí, když jsem zestárl. Do té doby mne síly opustily a moje oči potáhl povlak slepoty, a přesto byla ta poslední volba stejně krutá jako ta první. Moji havrani přinesli zprávy z jihu, slova temnější než jejich křídla, o vyvraždění mého rodu a smrti mých příbuzných, o zneuctění a zpustošení. Co jsem mohl dělat, starý, slepý, slabý? Byl jsem bezmocný jako kojenec, a přesto mne rmoutilo sedět tu zapomenutý, když zabíjeli nebohého vnuka mého bratra a jeho syna, a dokonce i malé děti…“

Jon se šokován díval, jak se ve slepých očích starého muže zaleskly slzy. „Kdo jsi?“ zeptal se tiše, téměř s bázní.

Na prastarých ústech se zachvěl bezzubý úsměv. „Jenom mistr z Citadely, zavázaný službou Černému hradu a Noční hlídce. Když složíme přísahu a navlékneme si řetěz, v mém řádu odkládáme naše rodová jména stranou.“ Starý muž se dotkl mistrovského náhrdelníku, který volně visel kolem jeho hubeného bezmasého krku. „Můj otec byl Maekar, první svého jména, a můj bratr Aegon vládl po něm namísto mne. Můj děd mne pojmenoval po princi Aemonovi Dračím rytíři, který byl jeho strýcem nebo jeho otcem, podle toho, kterému příběhu věříš. Říkal mi Aemone…“

„Aemon… Targaryen?“ Jon stěží věřil vlastním uším.

„Kdysi,“ přikývl starý muž. „Kdysi. Tak vidíš, Jone, já to vím… A protože to vím, neřeknu ti, zda zůstat, či jít. Tu volbu musíš učinit sám, a žít s ní po zbytek svých dnů. Tak jako musím já.“ Jeho hlas odezněl v šepot. „Tak jako musím já…“

DAENERYS

Když bylo po bitvě, Dany projížděla na své stříbrné poli mrtvých. Její služebné a muži jejího khasu jeli za ní, usmívali se a žertovali jedni s druhými.

Dothracká kopyta rozedrala zemi a zadupala do země ječmen a čočku, zatímco arahky a šípy zasely strašlivou novou úrodu a zavlažili ji krví. Umírající koně zvedali hlavy a naříkali, když jela kolem nich. Zranění muži sténali a modlili se. Mezi nimi procházela jagga rhan, muži milosrdenství s těžkými sekerami, kteří stínali hlavy mrtvým a umírajícím. Za nimi pobíhala skupina malých děvčátek, která vytahovala šípy z mrtvých těl a plnila jimi svoje košíky. Jako poslední přijdou psi, čenichající, vyzáblí a hladoví, pohřební smečka, která nikdy nezůstávala daleko za khalasarem.

Ovce byly mrtvé nejdéle. Zdálo se, že jich tam jsou tisíce, černých mouchami, s šípy trčícími z každé mrtvoly. Dany věděla, že to udělali jezdci khala Oga; žádný muž Drogova khalasaru nebyl takový blázen, aby plýtval šípy na ovce, když ještě byli živí pastýři.

Město bylo v ohni a do tmavě modré oblohy stoupaly černé sloupce dýmu, které se svíjely a převalovaly nad ruinami. Mezi strhanými zdmi ze suchého bláta cválali sem a tam jezdci, práskali svými dlouhými biči a vyháněli z doutnajících ruin ty, co přežili. Ženy a děti Ogova khalasaru kráčeli v průvodu s ponurou pýchou, dokonce i poražení a v poutech. Byli nyní otroky, ale zdálo se, že z toho strach nemají. S obyvateli města to bylo jiné. Dany je litovala; pamatovala si, jak je cítit hrůza. Matky klopýtaly kupředu s prázdnými mrtvými obličeji a za sebou táhly vzlykající děti. Mužů mezi nimi bylo poskrovnu, byli to mrzáci, zbabělci a starci.

Ser Jorah říkal, že lidé této země pojmenovali sami sebe Lhazaréni, ale Dothrakové jim říkali haesh rakhi, Ovčí lidé. Kdysi by je Dany také považovala za Dothraky, protože měli stejnou měděnou kůži a mandlově tvarované oči. Nyní jí připadali jiní. Byli menšího vzrůstu, s plochými obličeji, a jejich černé vlasy byly stříhány nepřirozeně nakrátko. Byli to pastevci stád, kteří se živili zeleninou, a khal Drogo říkal, že patří na jih od ohybu řeky. Tráva Dothrackého moře nebyla určena pro ovce.

Dany viděla, jak jeden chlapec utekl od ostatních a rozběhl se k řece. Jezdec mu odřízl cestu a otočil ho, ostatní ho obklíčili, práskali mu svými biči po obličeji, hnali ho tím směrem a hned zas oním. Jeden cválal za ním a šlehal ho do hýždí, dokud mu po stehnech nestékala rudá krev. Další chytil jeho kotník do smyčky a chlapec se natáhl na zem. Nakonec, když už nebyl schopen ničeho jiného než se jen plazit, ta zábava je omrzela a prostřelili mu záda šípem.

Ser Jorah se s ní setkal před rozbořenou bránou. Měl na sobě tmavě zelený svrchní kabátec oblečený přes drátěnou košili. Jeho železné rukavice, holenní chrániče a velká přilbice byly vykovány z tmavě šedé oceli. Když si svoje brnění oblékl, Dothrakové ho začali urážet a nadávat mu do zbabělců, ale rytíř se nedal, stejným jim to oplácel, až se nakonec v záchvěvu temperamentu dlouhý meč zkřížil ve vzduchu s arakhem, a jezdec, jehož urážky byly nejhlasitější, zůstal ležet v prachu, ponechán tam, aby vykrvácel k smrti.

Ser Jorah si během jízdy po jejím boku zvedl hledí svojí velké přilbice s plochým vrcholem. „Tvůj pan manžel tě očekává ve městě.“

„Je Drogo v pořádku?“

„Utržil jen pár šrámů,“ odpověděl ser Jorah, „nic, co by zanechalo trvalé následky. Dnešního dne zabil dva khaly. Nejdříve khala Oga a pak jeho syna Foga, který se stal khalem, když Ogo padl. Jeho pokrevní jezdci odřezali zvonečky z jejich vlasů a khal Drogo teď s každým krokem zvoní hlasitěji než kdy předtím.“

Ogo a jeho syn seděli vedle jejího manžela na vysoké lavici při jmenovací hostině, kde byl korunován Viserys, jenomže to bylo ve Vaes Dothrak, pod Matkou hor, kde jsou všichni jezdci bratry a všechny spory jsou odkládány stranou. Venku v travinách to bylo jiné. Ogův khalasar právě útočil na město, když ho přepadl khal Drogo. Napadlo ji, co si asi Ovčí lidé museli myslet, když z vrcholů svých popraskaných hliněných stěn spatřili oblaka prachu zvedaná koňskými kopyty. Pár z nich, těch mladších a pošetilejších, co stále věřili, že bohové vyslyší prosby zoufalých lidí, to možná považovalo za vysvobození.

Na druhé straně cesty naříkala vysokým, kvílivým hlasem dívka ne starší než Dany, kterou jeden z jezdců smýkl na hromadu mrtvol, obličejem dolů, skočil na ni a hrubě se jí zmocnil. Ostatní jezdci sesedali z koní, aby se na ní také vystřídali. Takový druh vysvobození přinášeli Dothrakové Ovčím lidem.

Jsem krev draka, připomínala Daenerys Targaryen sama sobě, když odvracela obličej. Stiskla rty k sobě, zatvrdila svoje srdce a pokračovala v cestě směrem k bráně.

„Většina Ogových jezdců uprchla,“ řekl jí ser Jorah. „Přesto je tu možná až deset tisíc zajatců.“

Otroků, pomyslela si Dany. Khal Drogo je bude hnát dolů po řece do jednoho z měst v Zálivu otroků. Nejraději by se z toho dala do pláče, ale říkala si, že musí být silná. Tohle je válka, právě tak to ve válce vypadá, taková je cena za Železný trůn.

„Radil jsem khalovi, že by měl zamířit do Mérénu,“ řekl ser Jorah. „Zaplatí tam za ně víc, než by dostal od otrokářské karavany. Illyrio psal, že minulý rok tam řádil mor, takže nevěstince platí dvojnásobnou cenu za zdravá mladá děvčata a trojnásobnou za chlapce mladší deseti let. Pokud cestu přežije dostatečné množství dětí, zlato za ně nám koupí všechny lodě, které potřebujeme, a najme nám muže, aby je kormidlovali.“

Znásilňovaná dívka za nimi vydala srdceryvný výkřik, táhlé vzlykavé zakvílení, které pokračovalo dál a dál a dál. Dany prudce sevřela otěže a obrátila hlavu své stříbrné. „Ať toho nechají,“ nařídila seru Jorahovi.

„Khaleesi?“ Rytíř zněl zmateně. „Slyšel jsi moje slova,“ řekla. „Zastav je.“ Drsným dothrackým jazykem promluvila ke svému khasu. „Jhogo, Quaro, pomůžete seru Jorahovi. Nechci tu žádné znásilňování.“

Válečníci si vyměnili zmatený pohled.

Jorah Mormont popohnal svého koně blíž. „Princezno,“ řekl, „máš laskavé srdce, jenomže tomuhle nerozumíš. Tak to v tomto národě chodí odjakživa. Tito muži prolévali krev za khala. Nyní si činí nárok na odměnu.“

Dívka za cestou stále naříkala, zpěvavým jazykem, podivně znějícím Danyiným uším. První muž s ní byl hotov a na jeho místo nastoupil druhý.

„Je to ovčí dívka,“ řekl Quaro v dothračtině. „Neznamená vůbec nic, khaleesi. Ti jezdci jí prokazují čest. Je známo, že Ovčí lidé se páří s ovcemi.“

„Je to známo,“ řekla v ozvěně její služebná Irri.

„Je to známo,“ souhlasil Jhogo, sedící na vysokém šedém hřebci, kterého mu daroval Drogo. „Pokud její nářek uráží tvoje uši, khaleesi, Jhogo ti přinese její jazyk,“ dodal a tasil svůj arakh.

„Nechci, aby jí někdo ublížil,“ řekla Dany. „Zabírám si ji pro sebe. Udělejte, jak vám poroučím, nebo se khal Drogo dozví, že jste mne neposlechli.“

„Ai, khaleesi,“ odpověděl Jhogo a kopl svého koně do slabin. Quaro a ostatní se rozjeli za ním a zvonečky v jejich vlasech tiše cinkaly.

„Jeď s nimi,“ nařídila seru Jorahovi.

„Jak poroučíš.“ Rytíř se na ni podíval se zvláštním výrazem ve tváři. „Jsi pravou sestrou svého bratra.“

„Viseryse?“ Nechápala to.

„Ne,“ odpověděl. „Rhaegara.“ Odcválal pryč.

Dany slyšela Joraha vykřiknout. Násilníci se mu smáli. Jeden z mužů na něj cosi zavolal zpět. Vzduchem zasvištěl Jhogův arakh a mužova hlava se skutálela z jeho ramen. Smích se změnil v klení a páni koní sahali po zbraních, ale to už tam byli Quaro, Aggo a Rakharo. Viděla Agga ukazovat prstem přes cestu tam, kde seděla na své stříbrné. Jezdci se na ni dívali chladnýma černýma očima, jeden z nich si odplivl. Ostatní se rozešli ke svým koním, mumlajíce si cosi pod fousy. Po celou tu dobu muž ležící na dívce neustával v přirážení, dovnitř a ven, tak zabraný do své rozkoše, že si zřejmě vůbec nebyl vědom toho, co se děje kolem něj. Ser Jorah sesedl z koně a odtrhl ho od ní rukou v železné rukavici. Dothrak se natáhl do bláta, vyskočil s nožem v ruce a zemřel s Aggovým šípem v hrdle. Mormont dívku stáhl z hromady mrtvol a zahalil ji do svého krví potřísněného pláště. Pak ji odvedl přes cestu k Dany. „Co s ní hodláš udělat?“

Dívka se chvěla, oči měla rozšířené a zračila se v nich hrůza. Vlasy měla slepené krví. „Doreah, ošetři jí její zranění. Nevypadáš jako Dothrak, snad se tě nebude bát. Vy ostatní pojeďte se mnou.“ Popohnala svoji stříbrnou a projela s ní pod rozbořenou dřevěnou bránou.

Ve městě to bylo ještě horší. Mnohé z domů hořely, ajaqqa rhan tam vykonávala svoji děsivou práci. Křivolaké úzké uličky byly plné bezhlavých mrtvol. Projížděly kolem dalších znásilňovaných žen. Dany pokaždé zastavila, poslala svůj khas, aby tomu učinil přítrž, a prohlásila oběť za svou otrokyni. Jedna z nich, otylá žena s plochým nosem, zhruba čtyřicetiletá, žehnala Dany lámaným Společným jazykem, ale od ostatních se jí dostávalo jenom bezvýrazných temných pohledů. Smutně si uvědomila, že se k ní chovají podezřívavě, protože mají strach, že je rozkázala ušetřit kvůli nějakému ještě strašlivějšímu osudu.

„Nemůžeš si je pro sebe zabrat všechny, dítě,“ namítl ser Jorah, když takto zastavili počtvrté, zatímco válečníci jejího khasu hnali její nové otrokyně za nimi.

„Jsem khaleesi, dědička Sedmi království, krev draka,“ připomněla mu Dany. „A tobě nepřísluší říkat mně, co mohu nebo nemohu.“ Na druhém konci města se ve velkém zášlehu ohně a mračnu kouře zřítila budova a Dany uslyšela vzdálené výkřiky a kvílení vystrašených dětí.

Khala Droga našli sedět před čtverhranným chrámem bez oken, se silnými hliněnými zdmi a baňatou kupolí připomínající obrovskou hnědou cibuli. Vedle něho byla hromada hlav vyšší, než byl sám. Z paže mu trčel jeden z krátkých šípů Ovčích lidí a krev pokrývala i levou stranu jeho nahého hrudníku, jako cákanec rudé barvy. Jeho tři pokrevní jezdci tam byli s ním. Jhiqui pomohla Dany sesednout; s tím, jak se její břicho zvětšovalo, byla stále neohrabanější. Poklekla před khalem. „Moje slunce a hvězdy je zraněné.“ Rána od arakhu na hrudi byla široká, ale mělká; levou bradavku měl useklou a na hrudníku se mu jako vlhký hadr houpal velký cár masa a kůže.

„Je to jen škrábnutí, měsíci mého života, od arakhu jednoho z pokrevních jezdců khala Oga,“ řekl khal Drogo Společným jazykem. „Zabil jsem ho za to a Oga taky.“ Zavrtěl hlavou a zvonečky v jeho copu tiše zacinkaly. „To je Ogo, co slyšíš, a Fogo, jeho khalakka, který byl khalem, když jsem ho zabil.“

„Žádný z mužů neobstojí před sluncem mého života,“ řekla Dany, „před otcem hřebce, který si osedlá svět.“

Přijel k nim válečník na koni a seskočil ze sedla. Promluvil k Haggovi, proudem hněvivé dothračtiny, příliš rychle, než aby mu Dany stačila porozumět. Než se otočil ke svému khalovi, obrovitý jezdec se na ni ztěžka podíval. „To je Mago, který jezdí v khasu koa Jhaqa. Říká, že khaleesi mu vzala jeho kořist, dceru Ovčích lidí, která mu po právu náležela. Zakázala mu zmocnit se jí.“

Obličej khala Droga byl pevný a tvrdý, ale jeho černé oči, které se stočily k Dany, byly plné zvědavosti. „Pověz mi, jak to bylo, měsíci mého života,“ vybídl ji v dothračtině.

Dany mu řekla, co udělala, jeho vlastním jazykem, aby jí khal lépe rozuměl, a její řeč byla přímá a jednoduchá.

Když skončila, Drogo se mračil. „Tak to ve válce chodí. Ty ženy jsou nyní našimi otrokyněmi a my si s nimi můžeme dělat, co se nám zlíbí.“

„Mně se líbí držet je v bezpečí.“ řekla Dany a v duchu přemýšlela, zda se neodvážila příliš. „Pokud tvoji válečníci chtějí s těmito ženami obcovat, ať si je vezmou nenásilně a ponechají si je jako svoje manželky. Dej jim místa v khalasaru a nech je porodit ti syny.“

Qotho byl tím nejkrutějším z Drogových pokrevních jezdců. Byl to on, kdo se dal do smíchu. „Copak se kůň páří s ovcí?“

Khal Drogo se usmál. „Vidíte, jak divokou se stává?“ řekl. „To můj syn v jejím břiše, hřebec, který si osedlá svět, ji plní svým ohněm. Dávej si pozor, Qotho… Když tě matka neupálí na místě, kde sedíš, syn tě polapí do bažiny. A ty, Mago, drž jazyk za zuby a najdi si jiné jehňátko, na které skočíš. Tahle patří mojí khaleesi.“ Chtěl k Daenerys natáhnout ruku, ale když zvedl paží, zkřivil obličej v náhlém záchvěvu bolesti a odvrátil hlavu.

Dany téměř cítila jeho agónii. Zdaleka to nebyly jen šrámy, jak jí napovídal ser Jorah ve víře, že mu uvěří. „Kde jsou léčitelé?“ začala se shánět. Khalasar měl dva druhy ranhojičů: neplodné ženy a vykastrované otroky. Bylinkářky se zabývaly léčivými nápoji a kouzly, zatímco eunuchové léčili nožem, jehlou a ohněm. „Proč nepřišli ke khalovi?“

„Khal poslal bezvlasé muže pryč, khaleesi,“ ujistil ji starý Cohollo. Dany viděla, že pokrevní jezdec sám je také zraněn; hlubokou sečnou ránou na levé paži.

„Mnoho jezdců je zraněných,“ řekl khal Drogo umíněně. „Ať jsou oni ošetřeni první. Ten šíp není ničím víc než jen štípnutím mouchy a tahle malá ranka jen další z jizev, kterými se budu chlubit svému synovi.“

Tam, kde měl odseknutou kůži, Dany viděla obnažené svaly na jeho hrudníku. Od šípu, který se zavrtal do jeho paže, stékal pramínek krve. „Khalu Drogovi nepřísluší čekat,“ prohlásila. „Jhogo, vyhledej eunuchy a okamžitě je sem přiveď.“

„Stříbrná paní“ ozval se ženský hlas za ní. „Mohu velkému jezdci jeho zranění ošetřit.“

Dany otočila hlavu. Hovořila jedna z otrokyň, které si pro sebe zabrala, žena s plochým nosem, co jí žehnala.

„Od otroků, co léhají s ovcemi, khal žádnou pomoc nepotřebuje,“ okřikl ji Qotho. „Aggo, vyřízni jí jazyk.“

Aggo ji popadl za vlasy a přitiskl jí nůž na krk.

Dany zvedla ruku. „Ne. Patří mně. Nechte ji mluvit.“

Aggo pohlédl z ní na Qotha a sundal nůž z ženina krku.

„Nechtěla jsem vás urazit, ohniví jezdci.“ Žena mluvila slušnou dothračtinou. Šaty, které měla na sobě, kdysi byly tou nejlehčí a nejjemnější vlnou, bohatou výšivkami, ale nyní byly zacákané blátem, zakrvácené a rozervané. Tiskla si otrhanou látku živůtku ke svým objemným prsům. „Oplývám určitou dovedností v léčitelském umění.“

„Kdo jsi?“ zeptala se jí Dany.

„Jmenuji se Mirri Maz Duur. Jsem boží ženou tohoto chrámu.“

„Maegi,“ zabručel Haggo a pevně sevřel svůj arakh. Jeho pohled byl temný. Dany si na to slovo vzpomínala z děsivého příběhu, který jí jednou Jhiqui vypravovala u ohně. Maegi byla žena, která léhala s démony a praktikovala ta nejtemnější kouzla a čáry, ničemné stvoření, zlé a bez duše, co přicházelo k mužům uprostřed temných nocí a vysávalo život a sílu z jejich těl.

„Jsem léčitelka,“ řekla Mirri Maz Duur.

„Léčitelka ovcí,“ ušklíbl se Qotho. „Krvi mojí krve, já říkám, zabij tu maegi a vyčkej příchodu bezvlasých mužů.“

Dany výbuch pokrevního jezdce ignorovala. Ta stará, prostá žena se zavalitým tělem jí vůbec nepřipadala jako čarodějka. „Kde ses naučila svému léčitelskému umění, Mirri Maz Duur?“

„Moje matka byla boží ženou přede mnou a naučila mne všechny písně a zaříkávání, co nejvíc těší Velkého pastýře, a také rozdmýchávat posvátné kouře a vyrábět masti z listů, kořenů a bobulí. Když jsem byla mladší a krásnější, vydala jsem se s karavanou do Ašaje u Stínu, abych se učila od jejich mágů. Do Ašaje připlouvají lodě z mnoha zemí, tak jsem se tam zdržela dlouho a učila se léčitelským praktikám jiných národů. Měsíční pěvkyně z Jogos Nhai mne obdarovala svými porodními písněmi, žena z tvého vlastního jezdícího lidu mne naučila magii trav, zrní a koní a mistr ze Zemí zapadajícího slunce pro mne otevřel tělo a ukázal mi všechna tajemství, která se nalézají pod kůží.“

„Mistr?“ ozval se ser Jorah Mormont.

„Marwyn říkal sám sobě,“ odpověděla žena ve Společném jazyce. „Z moře. Ze země za mořem. Ze Sedmi zemí, říkal. Ze Zemí zapadajícího slunce, kde lidé chodí v železe a vládnou tam draci. Naučil mne této řeči.“

„Mistr v Ašaji,“ řekl ser Jorah zadumaně. „Pověz mi, boží ženo, co ten Marwyn nosil kolem krku?“

„Řetěz tak těsný, že ho málem udusil, železný pane, s články z mnoha kovů.“

Rytíř pohlédl na Dany. „Jenom muž vyučený v Citadele Starého města nosí takový řetěz,“ řekl, „a tito muži toho znají o uzdravování hodně.“

„Proč chceš pomoct mému khalovi?“

„Všichni lidé jsou z jednoho stáda, či alespoň taková je naše víra,“ odpověděla Mirri Maz Duur. „Velký pastýř mne poslal na zem, abych léčila jeho beránky, kdekoli je naleznu.“

Qotho jí vyťal prudký políček. „My nejsme ovce, maegi.“

„Nech toho,“ pokárala ho Dany rozezleně. „Je moje. Nikdo jí nebude ubližovat.“

Khal zasténal. „Ten šíp musí ven, Qotho.“

„Ano, velký jezdče,“ odpověděla Mirri Maz Duur, dotýkajíc se otoku na svém obličeji. „A tvoji hruď je nutno vymýt a zašít, aby se rána nezanítila.“

„Udělej to tedy,“ poručil jí khal Drogo.

„Velký jezdče,“ řekla žena, „moje nástroje a lektvary jsou uvnitř božího domu, kde je léčivá moc největší.“

„Odnesu tě tam, krvi mé krve,“ nabídl se Haggo.

Khal Drogo jeho nabídku mávnutím ruky odmítl. „Já pomoc žádného muže nepotřebuju,“ řekl hrdým, pevným hlasem. Vstal bez pomoci, tyčící se nad nimi všemi jako hora. Z místa, kde arakh odsekl jeho bradavku, se mu dolů po hrudi vyvalil čerstvý pramínek krve. Dany rychle přešla k němu. „Já nejsem muž,“ pošeptala, „takže o mne se opřít můžeš.“ Drogo položil svoji velkou ruku kolem jejích ramen. Podepřela ho a spolu takto kráčeli k velkému hliněnému chrámu. Tři pokrevní jezdci šli za nimi. Dany nařídila seru Jorahovi a válečníkům svého khasu střežit vchod a postarat se o to, aby budovu nikdo nepodpálil, zatímco budou uvnitř.

Řadou malých místnůstek prošli do vysoké centrální síně pod cibulovitou kupolí. Skrytými okénky nad jejich hlavami dovnitř pronikalo slabé světlo a v držácích na stěnách hořelo pár čadících pochodní. Po hliněné podlaze byly rozprostřeny ovčí kožešiny. „Tam,“ řekla Mirri Maz Duur a ukázala k oltáři, masivnímu, modře žilkovanému kameni, na kterém byly vytesané tvary pastýřů a jejich stád. Khal Drogo si na něj lehl. Stará žena hodila do železného koše hrst plnou suchého listí a místnost zaplnil vonný kouř. „Bude lépe, když zůstanete venku,“ pověděla ostatním.

„Jsme krev jeho krve,“ namítl Cohollo. „Počkáme tady.“

Qotho přistoupil k Mirri Maz Duur. „Varuju tě, ženo Ovčího boha. Ubliž khalovi a budeš trpět stejně jako on.“ Vytáhl z pochvy u pasu svůj stahovací nůž a ukázal jí jeho čepel. „Ona mu neublíží.“ Dany cítila, že té staré ženě s plochým obličejem a rozpláclým nosem může důvěřovat; konec konců zachránila ji z krutých rukou jejích prznitelů.

„Pokud chcete zůstat, pomozte mi alespoň,“ řekla Mirri pokrevním jezdcům. „Velký jezdec je na mne příliš silný. Držte ho v klidu, zatímco budu tahat šíp z jeho masa.“ Nechala cáry svého oděvu spadnout ke svému pasu, otevřela vyřezávanou skříňku a chvíli měla plné ruce práce s lahvičkami, krabičkami, noži a jehlami. Když byla připravená, odlomila zubatý hrot šípu a vytáhla jeho dřevěné tělo, prozpěvujíc si melodickým jazykem Lhazarénů. Ohřála džbán vína a nalila je do jeho ran. Khal Drogo ji proklínal, ale nehýbal se. Přiložila na ránu po šípu obklad z vlhkých listů a obvázala ji a pak se obrátila k ráně na jeho hrudi. Pomazala ji světle zelenou pastou a pak volný kus kůže přilepila zpátky na místo. Khal stiskl zuby k sobě a spolkl výkřik. Boží žena vytáhla stříbrnou jehlu a cívku hedvábné niti a začala maso stahovat k sobě. Když byla hotová, natřela kůži rudou mastí, pokryla ji listy a obvázala hruď otrhaným kusem ovčí kůže. „Musíš říkat modlitby, které tě naučím, a nechat ovčí kůži na místě po deset dní a deset nocí,“ řekla. „Dostaneš horečku a bude to pálit, a až se rána zahojí, na místě zůstane velká rudá jizva.“

Khal Drogo se za cinkotu svých zvonečků posadil. „O svých jizvách budu zpívat, ovčí ženo.“ Ohnul paži a zamračil se.

„Nepij víno ani makové mléko,“ upozornila ho. „Budeš mít bolesti, ale musíš své tělo udržovat silným, abys mohl bojovat proti jedovatým duchům.“

„Jsem khal,“ odsekl Drogo. „Plivu na bolest a budu si pít, co chci, Cohollo, přines mi moji vestu.“ Starší muž pospíchal ven.

„Předtím,“ obrátila se Dany k ošklivé lhazarénské ženě, „jsem slyšela, jak jsi říkala něco o porodních písních…“

„Znám všechna tajemství krvavého lože, Stříbrná paní, a ani jednou jsem neporodila dítě mrtvé,“ odpověděla Mirri Maz Duur.

„Můj čas se blíží,“ řekla Dany. „Chtěla bych, abys byla u mne, až dítě bude přicházet na svět, pokud můžeš.“

Khal Drogo se dal do smíchu. „Měsíci mého života, otrokyně se neptej, nařiď jí to. Udělá, co jí poručíš.“ Seskočil dolů z oltáře. „Pojďte, krvi mojí krve. Koně čekají, tohle místo je popelem. Je na čase jet dál.“

Haggo následoval khala ven z chrámu, ale Qotho se zdržel dostatečně dlouho, aby Mirri Maz Duur ještě stačil obdařit kamenným pohledem. „Pamatuj, maegi, jak dopadne khal, tak skončíš ty.“

„Jak pravíš, jezdče,“ odpověděla mu žena, sbírajíc svoje džbány a lahvičky. „Velký pastýř bdí nad všemi ze svého stáda.“

TYRION

Pod jilmem na kopci přehlížejícím královskou cestu stál na kozách postavený dlouhý stůl z hrubě otesaných borových prken, pokrytý zlatou látkou. Tam, vedle svého pavilonu, lord Tywin večeřel se svými hlavními rytíři a lordy vazaly, a nad jejich hlavami se z vysoké žerdi třepetala jeho velká, purpurově zlatá zástava.

Tyrion přijel pozdě, celý rozbolavělý ze sedla a nevrlý, až příliš ostře si vědom toho, jak legračně musí vypadat, když se na svých zakrslých nohou kolébal vzhůru do svahu ke svému otci. Denní pochod byl dlouhý a vyčerpávající. Pomyslel si, že dnes večer se možná opije. Padl soumrak a vzduch ožil poletujícími světluškami.

Kuchaři servírovali masový chod: pět selat s dokřupava vypečenou kůžičkou a každé s jiným druhem ovoce v tlamě. Při té vůni se mu začaly sbíhat sliny v ústech. „Omlouvám se,“ řekl a posadil se na lavici vedle svého strýce.

„Asi bych tě měl pověřit pohřbíváním našich mrtvých, Tyrione,“ řekl lord Tywin. „Pokud chodíš do bitvy tak pozdě jako ke stolu, do doby, než dorazíš, bude dávno po boji.“

„Och, jistě tam pro mne necháš sedláka či dva, otče,“ odpověděl Tyrion. „Ne zas tolik, nechci být chamtivý,“ Naplnil si pohár vínem a díval se, jak sluha krájí sele. Křupavá kůžička zapraskala pod jeho nožem a z masa vytekla horká šťáva. Byl to ten nejkrásnější pohled, co Tyrion viděl za celé věky. „Průzkumníci sera Addama hlásí, že Starkova armáda se přesunula na jih od Dvojčat,“ oznámil mu jeho otec, zatímco sluha plnil jeho tác kousky masa. „Odvedenci lorda Freye se k nim připojili. Pravděpodobně nejsou dál než den pochodu na sever od nás.“

„Prosím, otče,“ řekl Tyrion. „Chtěl bych se teď v klidu najíst.“

„Zbavuje tě snad pomyšlení na to, že se budeš muset postavit tomu Starkovu klukovi, chuti do jídla, Tyrione? Tvůj bratr Jaime by jen prahnul po tom, aby ho mohl sevřít do kleští.“

„Já bych raději sevřel to sele. Robb Stark není ani zpoloviny tak křehký a nikdy tak krásně nevoněl.“

Lord Lefford, zatrpklý patron, který měl na starosti jejich skladiště a zásoby, se naklonil kupředu. „Doufám, že ti tvoji divoši nesdílejí tvoji neochotu k boji, jinak jsme na ně zbytečně vyplýtvali dobrou ocel.“

„Moji divoši tu ocel využijí vynikajícím způsobem, můj pane,“ odpověděl Tyrion. Když Leffordovi řekl, že potřebuje zbraně a brnění, aby mohl vybavit tři stovky mužů, které Ulf přivedl dolů z horských svahů, člověk by si byl myslel, že toho muže požádal, aby jim poskytl svoje panenské dcery k obveselení.

Lord Lefford se zamračil. „Viděl jsem dnes toho velkého, zarostlého, toho, co naléhal, že musí mít dvě bitevní sekery, takové ty těžké z černé oceli s dvojitým půlměsícovým ostřím.“

„Šagga rád zabíjí oběma rukama zároveň,“ poznamenal Tyrion, když před něj byl konečně položen tác s kouřícím vepřovým masem.

„Stále má na zádech přivázanou tu svoji starou dřevěnou.“

„Šagga je toho názoru, že tři sekery jsou lepší než dvě.“ Tyrion natáhl palec a ukazováček do misky se solí a posypal si svoje maso pořádnou špetkou.

Ser Kevan se naklonil kupředu. „Napadlo nás, že tebe a ty tvoje divochy pošleme do předvoje, až dojde k bitvě.“

Sera Kevana zřídkakdy „napadlo“ něco, co nejdřív nevymyslel lord Tywin. Tyrion si předtím nabodl kus masa na hrot dýky a zvedl si jej k ústům. Nyní jej spustil dolů. „Do předvoje?“ opakoval pochybovačně. Buď si jeho otec začal nebývale vážit jeho bojových schopností, nebo se rozhodl, že se svého syna, co mu dělal jen ostudu, zbaví jednou provždy. Tyrion měl nepříjemný pocit, že ví, jak tomu je.

„Řekl bych, že jsou pěkně divocí,“ poznamenal ser Kevan.

„Pěkně divocí?“ Tyrion si uvědomil, že po svém strýci opakuje jako cvičený pták. Jeho otec ho pozoroval, posuzoval, zvažoval každé jeho slovo. „Dovol mi povědět ti, jak divocí jsou. Včera večer jeden Měsíční bratr ubodal Kamennou vránu kvůli klobáse. A tak dnes, když jsme rozbili tábor, přišli tři další z Kamenných vran, popadli toho muže a podřízli mu za něj krk. Možná doufali, že tu klobásu dostanou zpátky, tím si nejsem jistý. Bronnovi se naštěstí podařilo zabránit Šaggovi, aby mrtvole uřízl ptáka, ale dokonce i přesto Ulf požaduje krvavé peníze, které mu Conn a Šagga odmítají zaplatit.“

„Když vojáci postrádají disciplínu, chyba je v jejich veliteli,“ poznamenal jeho otec.

Jeho bratr Jaime byl vždycky schopný přimět své muže, aby ho zaníceně následovali a umírali pro něho, když to bylo zapotřebí. Tyrion ten dar postrádal. Kupoval si věrnost zlatem a poslušnost si vynucoval svým jménem. „Chceš tím říct, že větší muž by byl schopen zaset v nich sémě strachu, můj pane?“

Lord Tywin Lannister se otočil ke svému bratrovi. „Pokud muži mého syna odmítají poslouchat jeho rozkazy, možná pro něj předvoj není vhodným místem. Nepochybně by mu bylo lépe v týle, kde může hlídat naše povozy se zavazadly.“

„Prokaž mi laskavost, otče,“ řekl nahněvaně. „Pokud nemáš žádné jiné velení, které bys mi svěřil, povedu váš předvoj.“

Lord Tywin si svého zakrslého syna změřil zlatým pohledem. „O velení nebyla řeč. Budeš bojovat pod serem Gregorem.“

Tyrion si ukousl sousto vepřového, chvíli přežvykoval a pak je nahněvaně vyplivl. „Zjistil jsem, že nakonec vůbec nemám hlad,“ řekl a svým groteskním způsobem slezl z lavice. „Omluvte mne, prosím, pánové.“

Lord Tywin pokývl hlavou na znamení, že ho propouští. Tyrion se obrátil a odkráčel pryč, vědom si jejich očí na svých zádech, když kolébavě scházel dolů z kopce. Za ním se ozval hlasitý výbuch smíchu, ale on se neotočil. Přál jim, aby se těmi selaty všichni zadusili.

Snášel se soumrak, který všechny praporce barvil načerno. Lannisterský tábor se táhl na míle daleko mezi řekou a královskou cestou. Mezi muži, koňmi a stromy bylo snadné ztratit se a Tyrion to udělal. Prošel kolem tuctu velkých pavilonů a stovky ohnišť. Mezi stany jako zbloudilé hvězdy poletovaly světlušky. Ucítil vůni česnekové klobásy, kořeněné a šťavnaté, tak lákavou, že mu v prázdném žaludku zakručelo. Odkudsi z dálky slyšel hlasy zvednuté v oplzlé písni. Kolem něj proběhla hihňající se žena, pod tmavým pláštěm nahá, a její opilý pronásledovatel za ní zakopával o kořeny. O kus dál, za malým potůčkem, stáli dva muži s oštěpy a procvičovali se spolu ve výpadech a odrážení. Jejich holé hrudníky se leskly potem.

Nikdo se na něj nepodíval. Nikdo s ním nepromluvil. Nikdo mu nevěnoval pozornost. Byl obklopen muži, co přísahali věrnost rodu Lannisterů, obrovité armádě čítající dvacet tisíc mužů, a přesto uprostřed ní byl sám.

Když uslyšel hluboké dunění Šaggova smíchu rozléhajícího se tmou, vydal se po zvuku ke Kamenným vránám v jejich malém tábořišti. Conn, syn Corattův, mával korbelem piva. „Tyrione Polomuži! Pojď sem, posaď se k našemu ohni, vezmi si z masa Kamenných vran. Máme vola.“

„To vidím, Conne, synu Corattův.“ Nad plápolajícím ohněm se opékal velký rudý trup, nabodnutý na rožni velikosti malého stromu. Nepochybně to byl malý strom. Krev a tuk odkapávaly dolů do plamenů a dva muži z Kamenných vran masem otáčeli. „Děkuji vám. Pošlete pro mě, až vůl bude hotový.“ Z pohledu na něj usuzoval, že to možná bude až někdy těsně před bitvou. Kráčel dál.

Každý klan měl svoje vlastní ohniště; ti od Černých uší nejedli s Kamennými vranami; Kamenné vrány nejedly s Měsíčními bratry, a nikdo nejedl se Spálenými lidmi. Uprostřed mezi čtyřmi ohni byl vztyčen skromný stan, který vyškemral ze skladišť lorda Lefforda. Tyrion u něj našel Bronna dělícího se o měch vína s novým služebnictvem. Lord Tywin mu poslal štolbu a osobního sluhu, aby se starali o jeho potřeby, a dokonce trval na tom, aby si vzal panoše. Všichni spolu seděli kolem doutnajících uhlíků malého ohniště. Byla tam s nimi dívka; štíhlá, tmavovlasá, podle vzhledu ne starší než osmnáctiletá. Tyrion si chvíli prohlížel její obličej, načež v ohništi spatřil rybí kosti. „Co jste to jedli?“ „Pstruhy, můj pane,“ odpověděl jeho pacholek. „To Bronn je nachytal.“

Pstruhy, pomyslel si. Selata. Proklatě s mým otcem. Žalostně hleděl na kosti a v žaludku mu přitom kručelo.

Jeho panoš, chlapec s nešťastným jménem Podrick Payne, spolkl cokoli měl na jazyku. Chlapec byl vzdáleným příbuzným sera Ilyna Payna, královského kata, a byl téměř stejně tichý, třebaže ne kvůli tomu, že by neměl jazyk. Tyrion ho jednou přiměl vypláznout ho na něj, jen aby si byl jistý. „Rozhodně je to jazyk,“ prohlásil tehdy. „Někdy se musíš naučit používat ho.“

V tomto okamžiku ale neměl náladu páčit cokoli z mladíka, který, jak se domníval, mu byl vnucen coby krutý žert. Tyrion obrátil pozornost k děvčeti. „To je ona?“ zeptal se Bronna.

Půvabně vstala a pohlédla na něj z výšky svých pěti stop či víc. „To je ona, pane, a dokáže mluvit sama za sebe, nechť se ti zlíbí.“

Naklonil hlavu na stranu. „Jsem Tyrion, z rodu Lannisterů. Muži mi říkají Skřet.“

„Moje matka mne pojmenovala Šae. Muži mi říkají… všelijak.“

Bronn se dal do smíchu a Tyrion se musel usmát. „Jdi do stanu, Šae, budeš-li tak laskavá.“ Zvedl plentu vchodu a podržel ji pro ni. Uvnitř poklekl, aby zapálil svíci.

Život vojáka nebyl bez určitých odškodnění. Kdekoli jste rozbili tábor, mohli jste si být jistí, že má mnoho následovníků. Na konci denního pochodu Tyrion poslal Bronna dozadu, aby pro něj našel vhodnou nevěstku. „Dal bych přednost takové, která je poměrně mladá, s tak pěkným obličejem, jaký jen dokážeš najít,“ řekl mu. „Pokud se tento rok někdy dokonce myla, budu velmi rád. Pokud ne, umyj ji sám. Nezapomeň jí říci, kdo jsem, a upozorni ji na to, co jsem.“ Jyck na to často zapomínal. V očích dívek, které poprvé spatřily lorda, jemuž měly poskytnout rozkoš, někdy býval pohled… pohled, který Tyrion Lannister už nikdy znovu nechtěl vidět.

Zvedl svíci a prohlédl si ji, Bronn odvedl docela slušnou práci. Měla oči laně a byla štíhlá, s malými pevnými ňadry a úsměvem, který byl střídavě ostýchavý, nestoudný a zkažený. Líbilo se mu to. „Mám si sundat šaty, můj pane?“ zeptala se. „Na to je zatím čas. Jsi panna, Šae?“

„Nechť se ti zlíbí, můj pane,“ odpověděla klidným hlasem.

„Líbilo by se mi, kdybych od tebe slyšel pravdu, děvče.“

„Ano, jenomže to tě bude stát dvakrát tolik.“

Tyrion si pomyslel, že spolu budou vycházet báječně. „Jsem Lannister. Zlata mám požehnaně a zjistíš, že dovedu být štědrý… Ale budu od tebe chtít víc než jen to, co máš mezi nohama, třebaže to budu chtít taky. Budeš se se mnou dělit o můj stan, nalévat mi víno, smát se mým vtipům, masírovat mi bolavé nohy po celodenní jízdě… a zda si tě ponechám den či rok, po celou tu dobu, co budeme spolu, nevezmeš do své postele jiného muže.“

„To je spravedlivý obchod.“ Sklonila se, uchopila lem svých šatů z tenkého hrubého plátna a jediným plynulým pohybem si je vytáhla nad hlavu a odhodila je stranou. Pod nimi nebylo nic než Šae. „Pokud nepoloží na zem tu svíci, můj pán si popálí prsty.“

Tyrion svíci položil na zem, vzal její ruku do své a něžně ji přitáhl k sobě. Sklonila se k němu a začala ho líbat. Její ústa voněla medem a hřebíčkem a její prsty pátrající po sponách a přezkách jeho oděvu byly hbité a zkušené.

Když do ní vnikl, uvítala ho šeptanými něžnostmi a tichými, rozechvělými steny rozkoše. Tyrion předpokládal, že její rozkoš je jen hraná, ale dělala to dobře, takže na tom nezáleželo. Tolik po pravdě zas netoužil.

Když pak tiše ležela v jeho náručí, Tyrion si uvědomil, jak naléhavě ji potřeboval. Ji nebo někoho jako ona. Uplynul již téměř rok od té doby, co byl naposledy se ženou, předtím, než se vydal na Zimohrad ve společnosti svého bratra a krále Roberta. Může se stát, že zítra nebo následujícího dne zemře, a pokud by k tomu došlo, raději by šel do hrobu se vzpomínkou na Šae než na svého lorda otce, Lysu Arryn nebo lady Catelyn Stark.

Ležela vedle něho a on cítil hebkost jejích ňader přitisknutých k jeho paži. Byl to dobrý pocit. Jeho hlavu plnila píseň. Něžně, tiše si začal pískat.

„Co je to, můj pane?“ zamumlala Šae proti jeho hrudi.

„Nic,“ řekl jí. „Píseň, kterou jsem se naučil jako chlapec, to je všechno. Jen spi, moje drahá.“ Když zavřela oči a její dech se prohloubil a ustálil, Tyrion zpod ní vyklouzl, opatrně, aby ji nevyrušil ze spánku. Nahý se vyplížil ven ze stanu, překročil svého panoše a obešel stan, aby se vymočil.

Bronn seděl s nohama zkříženýma pod kaštanem, blízko místa, kde uvázali koně. Obtahoval čepel svého meče, úplně bdělý; zdálo se, že žoldnéři nemají takovou potřebu spánku jako ostatní lidé. „Kdes ji našel?“ zeptal se ho Tyrion, když močil.

„Vzal jsem ji jejímu rytíři. Ten muž se jí vzdát nechtěl, ale tvoje jméno jeho názor pozměnilo… To a moje dýka na jeho krku.“

„Skvělé,“ řekl Tyrion suše, vytřásaje si z údu poslední kapky moče. „Mám takový dojem, že jsem ti říkal najdi mi nevěstku, ne udělej mi z někoho nepřítele.“

„Ty hezké byly všechny zabrané,“ opáčil Bronn. „S radostí ji odvedu zpátky, pokud dáváš přednost bezzubé cuchtě.“

Tyrion se odkomíhal blíž k místu, kde seděl. „Můj lord otec by to nazval nestoudností a poslal by tě za takovou drzost do dolů.“

„Dobře pro mne, že nejsi tvůj otec,“ odpověděl Bronn. „Viděl jsem jednu s nežity po celém nose. Taková by se ti snad líbila?“

„Abych ti zlomil srdce?“ oplatil mu to Tyrion. „Nechám si Šae. Nezapamatoval sis náhodou jméno toho rytíře, kterému jsi ji ukradl? Nerad bych se vedle něho ocitl v bitvě.“

Bronn vstal, svižně a graciézně jako kočka, obraceje svůj meč v ruce. „V bitvě vedle sebe budeš mít mne, trpaslíku.“

Tyrion přikývl. Noční vzduch byl na jeho holé pokožce příjemně teplý. „Postarej se o to, abych tuhle bitvu přežil, a sám si můžeš říct, jakou chceš odměnu.“

Bronn si přehodil meč z pravé ruky do levé a zkusmo jím sekl do vzduchu. „Kdo by chtěl zabíjet takové jako ty?“

„Například můj lord otec. Posílá mne do předvoje.“

„Já bych udělal totéž. Malý muž s velkým štítem. Ty dáš lučištníkům zabrat.“

„Je to zvláštní, ale shledávám tvoje řeči zábavnými,“ řekl Tyrion. „Asi jsem blázen.“

Bronn zastrčil svůj meč do pochvy. „To nepochybně.“

Když se Tyrion vrátil do stanu, Šae se otočila na loži a ospale zamumlala: „Probudila jsem se a můj pán byl pryč.“ „Tvůj pán už je zase zpátky.“ Vklouzl k ní.

Její ruka zajela mezi jeho zakrslé nohy a Šae zjistila, že jeho mužství je tvrdé. „Ano, to je,“ zašeptala, hladíc ho.

Zeptal se jí na muže, kterému ji Bronn vzal, a ona jmenovala menšího vazala nevýznamného malého lorda. „Takových jako on se obávat nemusíš, můj pane,“ řekla dívka, s prsty zaneprázdněnými jeho údem. „Je to malý muž.“

„A co jsem potom já?“ zeptal se jí Tyrion. „Obr snad?“

„Och, ano,“ zavrněla, „můj lannisterský obr.“ Pak na něj nasedla a pro tentokrát ho téměř přinutila věřit tomu. Tyrion se odebral do spánku s úsměvem na rtech…

… a probudil se za tmy do vřeštění trumpet. Šae ho držela za rameno a třásla jím. „Můj pane,“ šeptala. „Probuď se, můj pane, mám strach.“

Rozespale se posadil a strhl ze sebe pokrývku. Nocí se ozývalo volání rohů, divoké a naléhavé, volání, které říkalo honem honem honem. Slyšel výkřiky, řinčení oštěpů, ržání koní, třebaže nic, co by zatím vypovídalo o boji. „Trumpety mého lorda otce,“ řekl. „Svolává vojsko do bitvy. Já myslel, že Stark je ještě den pochodu odsud.“

Šae zavrtěla hlavou, vyděšená. Její oči byly ve tmě široké a bílé jako vaječné skořápky.

Tyrion se se sténáním vyškrábal na nohy, vyhlédl ven ze stanu a zavolal na svého panoše. Nocí pluly cáry bledé mlhy, dlouhé bílé prsty natahující se k nim od řeky. Chladem předcházejícím úsvitu pobíhali muži a koně; byly nakládány povozy, uhášeny ohně, sedláni koně. Trumpety znovu zaburácely: honem honem honem. Rytíři nasedali na frkající oře, zatímco zbrojnoši si v běhu připínali opasky s meči. Když našel Poda, chlapec tiše chrápal, Tyrion ho ostře rýpl do žeber svojí botou. „Moje brnění,“ poručil mu, „a pospěš si s ním.“ Bronn vycválal z mlhy proti němu, již ve zbroji a na koni, se svojí otřískanou polopřilbou na hlavě. „Co se děje?“ zeptal se ho Tyrion.

„Ten Starkův kluk proti nám vytáhl,“ odpověděl Bronn. „V noci se připlížil po královské cestě a jeho armáda je teď necelou míli na sever odsud, řadí se do bitevní formace.“

Honem, svolávaly trumpety, honem honem honem.

„Dohlédni na to, aby se muži klanů připravili vyrazit,“ nařídil mu Tyrion a vcouval zpátky do stanu. „Kde jsou moje šaty?“ křikl na Šae. „Tamhle. Ne, tu kůži, proklatě. Ano. Přines mi boty.“

Do té doby, než se oblékl, panoš před ním rozložil jeho brnění. Tyrion vlastnil pěkný kousek těžké plátové zbroje, mistrovsky opracované tak, aby dokonale padla jeho znetvořenému tělu. Bohužel spočívala uložená v bezpečí Casterlyovy skály, zatímco Tyrion byl zde. Musel si vystačit se zbytky posbíranými v povozech lorda Lefforda: drátěnou košilí s kapuci, ohrdlím jednoho mrtvého rytíře, holenními chrániči, železnými rukavicemi a zašpičatělými ocelovými botami. Něco z toho bylo zdobené, něco holé; žádné dva kusy se k sobě nehodily a nezapadaly do sebe tak, jak by měly. Jeho pancíř byl vykován pro muže většího než on; na jeho přerostlou hlavu našli velkou kbelcovou přilbici s trojúhelníkovitým, stopu dlouhým bodcem na vrcholu.

Šae Podovi pomáhala s přezkami a sponami. „Jestli zemřu, plač pro mě,“ řekl Tyrion nevěstce.

„Jak to poznáš? Budeš přece mrtvý.“

„Poznám to.“

„Věřím, že poznáš.“ Šae mu nasadila velkou přilbici na hlavu a Pod ji připjal k jeho kabátci. Tyrion si zapnul pás, těžký vahou jeho krátkého meče a dýky. Do té doby pacholek přivedl jeho koně, statného hnědého oře ve zbroji stejně těžké, jakou měl jeho jezdec. Potřeboval pomoc, aby na něj mohl vysednout; měl pocit, jako by vážil tisíc kamenů. Pod mu podal jeho štít, masivní desku z těžkého dřeva železostromu, pobitou ocelovými obručemi. Nakonec mu podali jeho bitevní sekeru. Šae ustoupila dozadu a prohlédla si ho. „Můj pán vypadá hrozivě.“

„Tvůj pán vypadá jako trpaslík v nepadnoucím brnění,“ odpověděl Tyrion kysele, „ale přesto ti děkuji za laskavost. Podricku, kdyby se bitva měla zvrhnout proti nám, dohlédni na to, aby se lady bezpečně dostala domů.“ Zasalutoval jí sekerou, otočil svého koně dokola a odklusal pryč. Jeho žaludek byl těžkým uzlem, tak těsným, že ho to bolelo. Nad obzorem vysvitly první sluneční paprsky a na východní obloze se začaly rozevírat růžové prsty. Západní obloha byla temným purpurem tečkovaným hvězdami. Tyriona napadlo, zda je to poslední úsvit, který v životě vidí… a zda jsou takové myšlenky známkou zbabělosti. Uvažuje jeho bratr Jaime před bitvou vůbec někdy o smrti?

V dálce zazněl válečný roh, hlubokým truchlivým tónem, který mrazil v duši. Příslušníci klanů nasedli na svoje vychrtlé horské koně, řvali kletby a vulgární vtipy. Zdálo se, že někteří z nich jsou opilí. Když je Tyrion odváděl do boje, vycházející slunce rozpouštělo vznášející se chapadla mlhy. Tráva, kterou koně nespásli, byla těžká rosou, jako by nějaký procházející bůh rozhodil po zemi pytel démantů. Horští muži jeli za ním, každý klan seřazený za svého vlastního vůdce.

Ve světle úsvitu se armáda lorda Tywina rozevřela jako ocelová růže, s mořem třpytících se ostnů.

Jeho strýc povede střed. Ser Kevan zvedl svoje praporce nad královskou cestou. S toulci visícími na jejich opascích se pěší lučištníci rozestavěli ve třech dlouhých řadách na východ a na západ od cesty a tiše tam stáli, s luky napjatými. Mezi nimi se do čtverců seřadili kopiníci; za nimi byla řada za řadou zbrojnošů s oštěpy, meči a sekerami. Sera Kevana a lordy Lefforda, Lyddena a Serretta se všemi jejich vazaly obklopovalo na tři sta těžkooděnců na koních.

Pravé křídlo tvořila jízdní kavalerie, zhruba čtyři tisíce mužů, těžkých váhou své zbroje. Bylo v ní víc než tři čtvrtiny rytířů, stěsnaných dohromady jako velká železná pěst. Velením pravého křídla byl pověřen ser Addam Marbrand. Tyrion viděl, jak se ve vzduchu rozvinul jeho praporec, když jej jeho vlajkonoš roztřásl; hořící strom, oranžový na kouřově šedém poli. Za ním vlál purpurový jednorožec sera Flementa, pruhovaný kanec Crakehallů, bojovný kohout Swyftů a další.

Jeho lord otec zaujal místo na kopci, kde nocoval. Kolem něho se shromáždily zálohy; početná síla, napolo na koních, napolo pěší, čítající pět tisíc mužů. Lord Tywin si téměř vždycky vybíral velení záloze; z vyvýšené pozice bude sledovat, jak se rozvíjí bitva pod ním, a posílat svoje síly tam či onde, podle toho, jak to bude zapotřebí.

Dokonce i z dálky se jeho otec zářivě leskl. Vedle bojového brnění Tywina Lannistera se pozlacená zbroj jeho syna Jaimeho musela stydět. Jeho velký plášť byl ušitý z nesčetných vrstev brokátu a byl tak těžký, že se stěží pohnul, když vyrazil kupředu, a tak velký, že jeho záhyby pokrývaly většinu zadku jeho oře, když vysedl do sedla. Žádná obyčejná spona by neunesla takovou tíhu, a tak byl velký plášť držen na místě párem miniaturních lvic dřepících na jeho ramenou, jakoby připravených ke skoku. Jejich druh, lev se skvostnou hřívou, zdobil vrchol velké přilbice lorda Tywina, kde řval a hrabal tlapou ve vzduchu, všichni tři lvi byli ze zlata, s rubínovýma očima. Jeho brnění tvořila těžká plátová zbroj potažená tmavě červeným emailem. Holení chrániče a rukavice byly zdobené vyumělkovanými zlatými rytinami, jeho okrouhlé ramenní pláty byly zlatými východy slunce, všechny jeho spony a přezky byly pozlacené a rudá ocel byla vycíděna do tak vysokého lesku, že zbroj ve světle vycházejícího slunce zářila jako oheň.

Tyrion již slyšel dunění nepřátelských bubnů. Pamatoval si Robba Starka, tak jak ho viděl naposledy ve vysokém křesle jeho otce ve Velké síni na Zimohradu, s mečem obnaženým a lesknoucím se mu v rukou. Vzpomínal si, jak se k němu ze stínů připlížili zlovlci a najednou si s nepříjemným pocitem uvědomil, že by je mohl vidět znovu, jak cení zuby, vrčí a ňafají po něm. Přivedl s sebou ten chlapec svoje vlky do války? Nebyla to milá představa.

Seveřané budou po dlouhém pochodu bez spánku vyčerpaní. Tyriona napadlo, jaké si ten chlapec asi dělá naděje. Měl v úmyslu napadnout je bez varování, zatímco spali? V to mohl stěží doufat; cokoli jiného se o něm možná říkalo, Tywina Lannistera nebylo možné považovat za hlupáka.

Předvoj se šikoval po levici. Nejdříve uviděl korouhev, tři černé psy na žlutém poli. Pod ní byl ser Gregor, sedící na tom největším koni, jakého kdy Tyrion viděl, Bronn se na něj jednou podíval a ušklíbl se. „Vždycky následuj velkého muže do bitvy.“

Tyrion si ho změřil tvrdým pohledem. „A proč tomu tak je?“

„Bývají z nich skvělé terče. Tenhle přitáhne oči každého lukostřelce na poli.“

Clegane nikdy nesázel na nádheru; jeho brnění tvořila ocelová plátová zbroj, matně šedivá, zjizvená častým používáním, bez erbu a jakýchkoli ornamentů. Ukazoval svým mužům, jak mají zaujmout pozice, svým velkým dvouručním mečem, jímž mával kolem sebe jednou rukou tak lehce, jako by se menší muž oháněl dýkou. „Kterýkoli z vás uteče, vlastnoručně ho rozseknu vpůli,“ řval, když spatřil Tyriona. „Skřete! Vezmi si na starost levou stranu. Drž se při řece, bude-li to možné.“

Na levou stranu levice. Aby jejich křídlo otočili, Starkové by potřebovali koně, kteří by uměli běhat po vodě. Tyrion vedl svoje muže ke břehu řeky. „Podívejte se,“ řekl a ukázal svojí sekerou. „Řeka.“ Nad hladinou vody, temně zeleného proudu vířícího pod nimi, stále lpěla vrstva bledé mlhy. Mělčiny tam byly bahnité a dusily se rákosím. „Ta řeka je naše. Cokoli se stane, držte se blízko vody. Nikdy ji nesmíte ztratit z očí. Nedovolte nepříteli dostat se mezi nás a řeku. Pokud se odváží do našich vod, usekněte jim ptáky a nakrmte jimi ryby.“

Šagga třímal v každé ruce sekeru. Zvedl je nad hlavu a zazvonil jimi o sebe. „Polomuž!“ vykřikl. Další muž z Kamenných vran mu začal přizvukovat a pak taky Černé uši a Měsíční bratři. Spálení lidé neprovolávali nic, jen třeskali o sebe svými meči a oštěpy. „Polomuž! Polomuž! Polomuž!“

Tyrion otočil svého oře dokola, aby získal přehled o bitevním poli. Země se tam vlnila a byla nerovná; měkká a blátivá blízko řeky, mírně se zvedající směrem ke královské cestě, kamenitá a narušená za ní směrem na východ. Úbočí kopce tečkovalo pár stromů, ale většina území byla holá a vymýcená. Srdce mu bušilo v hrudi do rytmu s bubny a pod vrstvami kůže a oceli měl čelo studené potem. Díval se, jak ser Gregor, Hora, která jede, cválá nahoru a dolů podél linie vojáků, křičí a gestikuluje. Toto křídlo také tvořila jen jízdní kavalerie, ale tam, kde napravo byla železná pěst z těžkooděnců a kopiníků ve zbroji, předvoj byl tvořen odpadem naverbovaným na západě: lučištníky na koních v kožených kabátcích, hemžící se masou nedisciplinovaných svobodných jezdců a žoldnéřů, zemědělských dělníků na koních přivyklých jen orat, ozbrojených kosami a zrezivělými meči svých otců, napolo vycvičenými chlapci od lannisterských kovářských výhní… a Tyrionem s jeho příslušníky horských klanů.

„Žrádlo pro vrány,“ zamumlal Bronn vedle něho, dávaje zaznít tomu, co Tyrion ponechal nevyřčené. Nezbývalo mu než souhlasně přikývnout. Copak jeho otec pozbyl rozumu? Žádná kopí, pár lukostřelců, skrovná hrstka rytířů, špatně vyzbrojených a bez brnění, pod velením nemyslícího surovce, jenž se nechal unášet zuřivostí… Jak mohl jeho otec očekávat, že tato parodie armády bude schopná ubránit jeho levé křídlo?

Neměl čas přemýšlet o tom. Bubny již zněly tak blízko, že ten rytmus se vkradl pod jeho kůži a začaly mu z něho cukat ruce. Bronn tasil svůj dlouhý meč a najednou byl nepřítel přímo před nimi, valil se přes vrcholky kopců, postupoval kupředu odměřeným krokem za hradbou štítů a kopí.

Bohové, buďte proklati, podívejte se, kolik jich je, pomyslel si Tyrion, přestože věděl, že jeho otec má na poli víc mužů. Jejich kapitáni je vedli na koních ve zbroji, vlajkonoši jeli kupředu se svými praporci. Zahlédl losa Hornwoodů, východ slunce Karstarků, bitevní sekeru lorda Cerwyna, železnou pěst Gloverů… a dvojitou věž Freyů, modrou na šedém pozadí. Tolik jen k ujišťování jeho otce, že lord Walder do boje nevytáhne. Bílá rodu Starků byla vidět všude, šedí zlovlci jako by běželi a poskakovali, jak se praporce na dlouhých žerdích svíjely a narovnávaly ve větru. Kde je ten chlapec? pomyslel si Tyrion.

Rozezněl se válečný roh. Harúúúúúúuúúúúúúúúúúúúúúúú, volal, tónem táhlým, hlubokým a mrazivým jako chladný vichr ze severu. Lannisterské trumpety odpověděly, ta-DA ta-DA ta-DÁÁÁÁÁÁÁÁÁ, vřeštivě a vzdorovitě, a přesto měl Tyrion pocit, že zněly tišeji, obezřetněji. Cítil třepetání ve svých útrobách, choulostivý tekutý pocit; a doufal, že nezemře, když mu bude nevolno.

Když troubení odeznělo, vzduch naplnilo syčení; od jeho pravé strany, tam, kde stáli lučištníci lemující cestu, vyletělo do oblohy obrovité mračno šípů. Seveřané se dali do běhu, blížili se teď mnohem rychleji a pokřikovali, ale lannisterské šípy je zasypaly jako krupobití, stovky šípů, tisíce. Válečný pokřik se měnil ve výkřiky bolesti, muži zakopávali a padali na zem. Do té doby byla ve vzduchu druhá vlna šípů a lučištníci ke svým tětivám přikládali třetí šíp.

Trumpety znovu zatroubily, ta-DÁÁÁ ta-DÁÁÁ ta-DA ta-Da ta -DÁÁÁÁÁÁÁ. Ser Gregor zamával svým obrovitým mečem a zařval příkaz a tisíc ostatních hlasů vykřiklo v ozvěně. Tyrion zabodl ostruhy do slabin svého koně, přidal ke kakofonii hlasů svůj vlastní a předvoj vyrazil kupředu. „Řeka!“ vykřikl na příslušníky klanů, když vyjeli. „Pamatujte si, držte se u řeky.“ Stále je usměrňoval, i když vyrazili do klusu, dokud Chella nevydala krev zmrazující výkřik a nevycválala kupředu, daleko před něho. Šagga zavyl a následoval ji. Ostatní příslušníci klanů vyrazili za nimi, ponechávajíce Tyriona v prachu za sebou.

Vpředu se zformoval půlměsíc nepřátelských bojovníků s oštěpy, dvojitý ježek s houštinou ocelových bodlin, čekající za vysokými dubovými štíty označenými východem slunce Karstarků. Gregor Clegan byl prvním, kdo se k nim přiřítil, v čele klínu obrněných veteránů. Polovina koní se v posledním okamžiku splašila, narušila jejich postup před řadou oštěpů. Ostatní zemřeli, když ostré ocelové hroty projely jejich hrudníky. Tyrion viděl tucet mužů klesat k zemi, Horův oř se vzpínal na zadních, hrabal ve vzduchu svými železem okutými kopyty, když tu jeho krkem projela ostnatá hlavice oštěpu. Šílené hrůzou, zvíře se vrhlo do nepřátelských řad. Ze všech stran se do něj zabodávaly oštěpy, ale stěna štítů se pod vahou koně prolomila. Seveřané klopýtali pryč od smrtelného zápasu umírajícího koně. Když zvíře konečně padlo, vyfrkujíc krev a marně se snažíc naposledy nadechnout, Hora vstal nedotčený a zamával kolem sebe svým nestvůrným dvouručním mečem.

Šagga projel mezerou mezi štíty ještě předtím, než se stěna stačila znovu uzavřít, s ostatními Kamennými vránami následujícími těsně za ním. Tyrion vykřikl: „Spálení lidé! Měsíční bratři! Za mnou!“ ale většina z nich už byla před ním. Zahlédl Timetta, syna Timettova, vyletět do vzduchu, když pod ním jeho kůň zemřel v plném cvalu, viděl Měsíčního bratra nabodnutého na karstarkský oštěp, díval se, jak Connův kůň komusi kopnutím prorazil žebra. Zasypával je příval šípů; odkud přicházely, to nebyl schopen říci, ale padaly na Starky i na Lannistery, odrážely se od brnění nebo se zabodávaly do masa. Tyrion zvedl svůj štít a schoval se za něj.

Ježek se začínal drolit, seveřané couvali pod náporem jízdního útoku. Tyrion viděl Šaggu zasáhnout naplno do hrudi muže s oštěpem, když se ten blázen dal na útěk, viděl Šaggovu sekeru proseknout jeho zbroj, kůži, sval a plíce. Muž již mrtvý stále byl na nohou, hlavici sekery zaseknutou v hrudi, ale Šagga jel dál, rozsekávaje čísi štít vedví svou bitevní sekerou, kterou třímal v levé ruce, zatímco mrtvola bezvládně nadskakovala a klopýtala po jeho pravici. Konečně mrtvý muž sklouzl z ostří zbraně na zem. Šagga třeskl sekerami o sebe a zařval.

Do té doby již byl nepřítel u něj a pro Tyriona se bitva scvrkla do pár stop země kolem jeho koně. Na jeho hrudník zaútočil jakýsi zbrojnoš, ale Tyrion mávl sekerou a odrazil jeho oštěp stranou. Muž odtančil dozadu, aby se připravil na další výpad, ale Tyrion popohnal svého koně a přejel přímo přes něho. Bronn byl obklopen třemi nepřáteli. Odrazil hlavici prvního oštěpu vrženého na něj a mocným, zezadu vedeným sekem ťal svým mečem po obličeji druhého muže, který na něj zaútočil.

Zleva na Tyriona přiletěl vržený oštěp, který s dřevěným ťuknutím přistál na jeho štítu. Otočil se a vyrazil za tím, co jej vrhl, ale muž si nad hlavu zvedl svůj vlastní štít. Tyrion kroužil kolem něho, údery sekerou zasypával dřevo jeho štítu, až z něj létaly třísky. Seveřan nakonec ztratil půdu pod nohama a uklouzl, naplocho se natáhl na záda se svým štítem na sobě. Byl mimo dosah Tyrionovy sekery a za to, aby sesedl z koně, mu nestál, tak ho tam nechal a zamířil k dalšímu muži, kterého zasáhl zezadu, rozmáchlým sekem vedeným seshora dolů, tak prudkým, že mu škublo v paži. V tu chvíli se na okamžik zastavil a pohlédl k řece. Byla daleko po jeho pravici. Nějak se v zápalu boje stočil stranou.

Kolem projel Spálený muž, ležící napříč přes hřbet svého koně. Oštěp mu vjel do těla břichem a vyjel ven jeho zády. Nebylo mu pomoci, ale když Tyrion uviděl jednoho ze seveřanů, jak se rozběhl a natáhl se po uzdě jeho koně, zaútočil.

Jeho nepřítel ho čekal s mečem v ruce. Byl vysoký a hubený, na sobě měl dlouhou drátěnou košili a rukavice z překládané oceli, ale ztratil svoji přilbici a do očí mu stékala krev z rány na čele. Tyrion prudce sekl po jeho obličeji, ale vysoký muž výpad odrazil. „Skřete,“ zaječel. „Zemři!“ Otáčel se dokola, zatímco Tyrion jezdil kolem něho a sekal po jeho hlavě a ramenou. Ocel zvonila o ocel a Tyrion si brzy uvědomil, že vysoký muž je rychlejší a silnější než on. U sedmi pekel, kde je Bronn? „Zemři,“ zavrčel muž, který po něm divoce sekal svým mečem. Tyrion byl stěží schopen zvedat včas svůj štít, a dřevo jako by pod silou úderů přímo explodovalo dovnitř. „Zemři!“ zaburácel znovu muž, který se protlačil blízko k němu a udeřil Tyriona přes spánek tak prudce, že mu v hlavě zazvonilo. Čepel, kterou stahoval dolů přes ocel, vydala příšerný skřípavý zvuk. Vysoký muž se zachechtal, dokud ho Tyrionův kůň nekousl, rychle jako had, a neobnažil jeho tvář až na kost. Muž vykřikl a Tyrion zabořil sekeru do jeho hlavy. „Ty zemřeš!“ řekl mu, a muž padl k zemi.

Když kroucením uvolňoval ostří své sekery z jeho lebky, uslyšel výkřik. „Eddard!“ zazvonil čísi hlas. „Za Eddarda ze Zimohradu!“ Přiřítil se k němu rytíř mávající nad hlavou železnou koulí s ostny. Jejich koně se srazili ještě předtím, než Tyrion stačil otevřít ústa, aby křikl na Bronna. Ostny bodce projely tenkým kovem kolem kloubu a jeho pravý loket explodoval bolestí. Jeho sekera byla v tu ránu pryč. Zašmátral po svém meči, ale železná koule již opět kroužila ve vzduchu, blížila se k jeho obličeji. Uslyšel ošklivé křachnutí a už padal k zemi. Nevzpomínal si, jak dopadl, ale když pohlédl vzhůru, byla nad ním jen obloha. Překulil se na bok a snažil se najít své chodidlo, ale projížděla jím strašlivá bolest a celý svět jí pulzoval. Rytíř, který ho srazil z koně, se tyčil nad ním. „Tyrione Skřete,“ hulákal na něj z výšky. „Jsi můj. Vzdáváš se, Lannistere?“

Ano, pomyslel si Tyrion, ale to slovo mu uvízlo v hrdle. Vydal krákoravý zvuk a snažil se zvednout na kolena, šmátraje po zbrani. Svém meči, dýce, čemkoli…

„Vzdáváš se?“ Rytíř se tyčil nad ním na svém ozbrojeném koni. Jak muž, tak kůň mu připadali obrovití. Koule s ostny se otáčela v líném rytmu. Tyrionovy ruce byly necitlivé, viděl rozmazaně, pochva jeho meče byla prázdná. „Vzdej se, nebo zemřeš,“ křikl na něj rytíř, a jeho železná koule se otáčela stále rychleji a rychleji.

Tyrion se vyškrábal na nohy a rozehnal se hlavou proti břichu koně. Zvíře strašlivě zaryčelo a vzepjalo se na zadních. Padajíc k zemi, pokoušelo se stočit pryč od agónie, a přes Tyrionův obličej se jako vodopád vyvalila vlna krve a vnitřností. Další věcí, kterou vnímal, bylo jeho hledí zanesené bahnem a něco tlačící na jeho chodidlo. Vykroutil se zpod toho, s hrdlem tak staženým, že stěží dokázal mluvit „vzdáváš…“ podařilo se mu slabě zachroptět.

„Ano,“ zasténal hlas, zastřený bolestí. Tyrion si seškrábl bláto z přilbice, takže opět viděl. Kůň padl stranou od něho, na svého jezdce. Rytířova noha byla polapená pod ním, ruka, kterou použil, aby jí zbrzdil pád, byla zkroucená v groteskním úhlu. „Vzdávám se,“ zasténal znovu. Svojí dobrou rukou zašmátral u svého pasu, vytáhl meč z pochvy a hodil jej Tyrionovi k nohám. „Vzdávám se, můj pane.“

Omráčen, trpaslík poklekl a zvedl meč. Když pohnul paží, loktem mu projela strašlivá bolest. Zdálo se, že bitva se přesunula kamsi za něho. V této části pole již nezůstal nikdo, kromě velkého počtu mrtvých. Již nad nimi kroužili havrani a přistávali, aby se nakrmili. Viděl, že ser Kevan přivedl kupředu svůj střed, aby posílil předvoj; jeho obrovitá masa kopiníků zatlačila seveřany zpátky do kopců. Bojovali spolu na úbočích, kopí narážela do další stěny štítů, tentokrát oválných a vyztužených železnými bodci. Zatímco se díval, vzduch se opět zaplnil šípy a muži za dubovou hradbou padali k zemi pod jejich vražednou palbou. „Mám takový dojem, že prohráváte, sere,“ řekl rytíři pod koněm. Muž neodpověděl.

Zvuk kopyt ozývající se za ním ho přiměl otočit se, třebaže kvůli bolesti stěží dokázal zvednout meč, který držel v ruce. Bronn zastavil a pohlédl na něj ze svého koně.

„Byl jsi mi pramálo k užitku,“ řekl mu Tyrion.

„Zdá se, že sis vedl dobře i beze mě,“ odpověděl Bronn. „l když jsi ztratil bodec ze své přilbice.“

Tyrion zašmátral rukou na vrcholu své přilbice. Roh se z ní ulomil. „Neztratil jsem ho. Dobře vím, kde je. Neviděl jsi mého koně?“

Než ho našli, znovu zazněly trumpety a vzhůru podél řeky se začala valit záloha lorda Tywina. Tyrion se díval, jak jeho otec letí kolem, řítí se přes pole, s purpurově zlatým praporcem Lannisterů vlnícím se nad jeho hlavou. Obklopovalo ho pět set rytířů a slunce pozlacovalo hroty jejich oštěpů. Zbytky Starkových řad se pod kladivem jejich útoku rozsypaly jako sklo.

S loktem oteklým a pulzujícím pod brněním, Tyrion se ani nesnažil připojit ke krveprolévání. Společně s Bronnem se vydali hledat své muže. Mnozí z těch, co našli, byli mrtví. Ulf, syn Umara, ležel roztažený v jezírku srážející se krve, s rukou useklou v lokti, a na zemi kolem něho ležel tucet jeho Měsíčních bratří. Šagga byl svalený pod stromem, ježatý zabodanými šípy, s Connovou hlavou v klíně. Tyrion si myslel, že jsou oba mrtví, ale když sesedl, Šagga otevřel oči a řekl: „Zabili Conna, syna Coratta.“ Krásný Conn neměl žádná zranění kromě rudé skvrny na hrudi, kde ho probodl oštěp. Když Bronn zvedl Šaggu na nohy, zdálo se, že velký muž si vůbec poprvé všiml šípů trčících mu z těla. Jeden po druhém si je začal vytahovat, proklínal přitom díry, které mu udělaly ve vrstvách kroužkové zbroje a kůži a ječel jako děcko nad těmi, co se mu zaryly do masa. Zatímco tahali ven šípy, přijela k nim Chella, dcera Cheykova, a ukázala jim čtyři uši, které uřízla. Timetta s jeho Spálenými lidmi našli drancovat těla poražených nepřátel. Ze tří stovek příslušníků klanů, kteří za Tyrionem Lannisterem vyjeli do bitvy, jich přežila snad jen polovina.

Nechal živé pátrat po mrtvých, Bronna poslal, aby se postaral o jím zajatého rytíře a sám se vydal hledat svého otce. Lord Tywin seděl u řeky a popíjel víno z drahokamy zdobeného poháru, zatímco jeho panoš mu rozepínal přezky hrudního plátu. „Hezké vítězství,“ řekl, když uviděl Tyriona. „Tvoji divocí bojovali dobře.“

Oči jeho otce si ho měřily, světle zelené se zlatými skvrnkami, tak chladné, že Tyriona při pohledu do nich zamrazilo. „Překvapilo tě to, otče?“ zeptal se. „Překazilo to tvoje plány? Předpokládal jsi, že nás všechny pobijí, ne snad?“

Lord Tywin vyprázdnil svůj pohár. Jeho obličej byl bezvýrazný. „Ano, poslal jsem na levou stranu ty nejméně disciplinované muže. Očekával jsem, že obranu neudrží. Robb Stark je zelenáč, spíš statečný než moudrý. Doufal jsem, že když uvidí, že se naše levé křídlo zhroutilo, vrhne se do té mezery, dychtivý zahnat nás na útěk. Jakmile by byl plně zabraný do boje, kopiníci sera Kevana by se otočili, zaútočili by na jeho křídlo a zahnali by ho do řeky, zatímco já bych přivedl zálohu.“

„A myslel sis, že bude nejlépe poslat mě do středu těch jatek, a přesto mi o svých plánech neříct.“

„Předstíraný útěk není přesvědčivý,“ namítl jeho otec, „a já se nerad svěřuji se svými plány lidem, kteří se bratříčkují se žoldáky a divochy.“

„Mrzí mne, že moji divoši ti překazili tvůj tanec.“ Tyrion ze sebe stáhl svůj ocelový pancíř a nechal jej spadnout na zem, mhouře oči bolestí, která bodala v jeho paži,

„Ukázalo se, že ten Starkův kluk je opatrnější, než bych na jeho léta očekával,“ připustil lord Tywin, „ale vítězství je vítězství. Zdá se, že jsi raněn.“

Tyrionova pravá paže byla zbrocená krví. „Jak je to od tebe laskavé, že sis všiml, otče,“ procedil mezi zaťatými zuby. „Mohl bych tě obtěžovat prosbou, abys poslal pro svoje mistry? Pokud si ovšem nelibuješ v představě, že bys měl za syna jednorukého trpaslíka…“

Než mu jeho otec stačil odpovědět, ozval se naléhavý výkřik: „Lorde Tywine!“ Jeho otec otočil hlavu a vstal, zatímco ser Addam Marbrand seskočil dolů ze svého oře. Kůň byl zpěněný a krvácel z tlamy. Ser Addam poklekl na koleno, statný muž s temně měděnými vlasy, které mu spadaly na ramena, oděný v naleštěné, bronzem potažené oceli s ohnivým stromem jeho rodu černě vyrytým na jeho hrudním plátu. „Můj pane, zajali jsme některé z jejich velitelů. Lorda Cerwyna, sera Wylise Manderlyho, Harrisona Karstarka, čtyři Freye. Lord Hornwood je mrtvý, ale obávám se, že Roose Bolton nám unikl.“

„A chlapec?“ zeptal se lord Tywin.

Ser Addam zaváhal. „Mladý Stark mezi nimi nebyl, můj pane. Prý u Dvojčat přešel řeku s velkou částí své jízdní síly a zamířil do Řekotočí.“

Zelenáč, vzpomněl si Tyrion na slova svého otce, spíš statečný než moudrý. Dal by se do smíchu, kdyby ho to tolik nebolelo.

CATELYN

Les byl plný šepotů.

Měsíční světlo mrkalo dolů na valící se vody potoka, který si razil klikatou cestu po kamenech na dně údolí. Váleční oři pod stromy tiše ržáli a našlapovali do vlhké, listy pokryté půdy, zatímco muži mezi sebou nervózně vtipkovali tichými hlasy. Tu a tam uslyšela zacinkání oštěpů nebo tiché kovové zašoupání kroužkové zbroje, ale i tyto zvuky byly tlumené.

„Už by to nemělo trvat dlouho, moje paní,“ řekl Hallis Mollen. Požádal o čest smět ji chránit v nastávající bitvě; bylo to jeho právo jako zimohradského kapitána stráží a Robb mu je neodmítl. Obklopovalo ji třicet mužů pověřených úkolem ochraňovat ji a dovést ji do bezpečí zpátky na Zimohrad, kdyby se boj měl obrátit proti nim. Robb jí jich původně chtěl dát padesát, ale Catelyn trvala na tom, že jich bude stačit deset, že každý muž bude potřebný v bitvě. Nakonec se dohodli na třiceti, ale žádný z nich s tím nebyl spokojen.

„Pokud je nám to souzeno, neujdeme tomu,“ řekla mu Catelyn. Věděla, že pokud dojde k nejhoršímu, bude to znamenat smrt. Možná Halovu… nebo její či Robbovu. Nikdo nebyl v bezpečí a nikdo si nemohl být jistý životem. Catelyn byla smířená s tím, že musí čekat, naslouchat šepotům v lese a poklidné melodii potoka a cítit teplý vítr ve vlasech.

Čekání pro ni konec konců neznamenalo nic nového. Muži, které milovala, ji vždycky nutili čekat. „Vyhlížej mě, koťátko moje,“ říkával jí její otec vždycky, když odjížděl ke dvoru nebo na trh či do bitvy. A ona čekávala, trpělivě stála na cimbuří v Řekotočí. zatímco kolem se valily vody Červeného bodce a Rejdivého proudu. Ne vždycky přišel tehdy, kdy slíbil, že přijde, a často uplynuly celé dny, zatímco Catelyn dál držela svoji stráž a vyhlížela mezizubím a otvory střílen pro lučištníky, dokud nezahlédla lorda Hostera na jeho hnědém hřebci, cválajícího podél břehu řeky směrem k přístavišti. „Vyhlížela jsi mne?“ ptával se, když se sklonil, aby ji objal. „Vyhlížela, koťátko moje?“

Brandon Stark ji také nechal čekat. „Nebudu pryč dlouho, moje paní.“ sliboval jí. „Až se vrátím, vezmeme se.“ Avšak když ten den přece jen nakonec přišel, byl to Eddard, kdo vedle ní stanul v septu.

Ned se u své nové nevěsty zdržel sotva čtrnáct dní a pak se sliby na rtech odjel do války. Alespoň že jí zanechal víc než jen slova; dal jí také syna. Devětkrát měsíc narostl a ubyl a v Řekotočí se narodil Robb, zatímco jeho otec stále válčil na jihu. Porodila ho v krvi a bolestech, nevědouc, zda ho Ned vůbec kdy spatří. Jejího syna. Byl tehdy tak maličký…

A teď je to Robb, na koho čeká… Na Robba a na Jaimeho Lannistera, zlatého rytíře, který, jak říkali muži, se nikdy nenaučil na nikoho čekat. „Králokat je nepokojný a vždycky se rychle rozčilí,“ tvrdil její strýc Brynden Robbovi. Právě na to Robb nyní vsadil jejich životy a naději na vítězství.

Pokud Robb měl strach, nedal na sobě nic znát. Catelyn pozorovala svého syna, když procházel mezi muži, tu se jednoho dotkl na rameni, podělil se o vtip s druhým, třetímu pomohl uklidnit jeho vystrašeného koně. Jeho zbroj při pohybu jemně zvonila. Jenom hlavu měl bez přilbice a Catelyn se dívala, jak větřík cuchá jeho světlé vlasy, tolik připomínající její vlastní a divila se, kdy ten chlapec tak vyrostl. Patnáct, a byl téměř stejně vysoký jako ona.

Nechte ho vyrůst ještě víc, prosila bohy. Dejte mu poznat šestnáct let a sedmnáct a dvacet. Nechte ho vyrůst tak velkého, jako je jeho otec, a držet v náručí jeho vlastního syna. Prosím, prosím, prosím. Když se na něj dívala, na toho vysokého mladého muže s novým vousem a zlovlkem plížícím se mu v patách, jediné, co viděla, bylo děťátko, které jí přiložili k prsu v Řekotočí před tolika lety.

Noc byla teplá, ale pomyšlení na Řekotočí stačilo, aby se celá rozechvěla. Kde jsou? divila se. Je možné, že by se její strýc mohl mýlit? Tolik záleželo na pravdě toho, co jim řekl, Robb dal Černé rybě tři sta vybraných kopiníků a poslal je napřed, aby prověřili trasu jejich pochodu. „Jaime o tom neví,“ řekl ser Brynden, když se vrátil zpět. „Vsadil bych na to svůj život. Žádný pták k němu nedoletěl, moji lučištníci se o to postarali. Potkali jsme pár jeho průzkumníků, ale ti, co nás spatřili, už nežijí, aby mu to pověděli. Měl jich poslat víc. Neví to.“

„Jak velká je jeho armáda?“ zeptal se její syn.

„Dvanáct tisíc pěšáků rozptýlených kolem hradu ve třech oddělených táborech, s řekami mezi nimi,“ odpověděl jeho strýc s drsným úsměvem, který si tak dobře pamatovala. „Žádný jiný způsob, jak obléhat Řekotočí, neexistuje, přesně to bude jejich zkáza. A dva nebo tři tisíce koní.“

„Králokat je proti nám v převaze tři ku jedné,“ poznamenal Galbart Glover.

„To je pravda,“ přikývl ser Brynden, „jenomže je tu jedna věc, kterou ser Jaime postrádá.“

„Ano?“ zeptal se Robb.

„Trpělivost.“

Jejich armáda byla větší, než když opouštěli Dvojčata. Když se hnali na jih podél horního toku Modrého bodce, připojil se k nim lord Jason Mallister z Mořské stráže se svým vojskem a cestou se k nim přidávali další, méně významní rytíři, malí lordi a zbrojnoši bez pánů, kteří utekli na sever, když byla armáda jejího bratra Edmura rozprášena pod hradbami Řekotočí. Hnali svoje koně tak rychle, jak se jen odvažovali, aby na toto místo přijeli předtím, než se Jaime Lannister doslechne o jejich příchodu. Nyní ta hodina nastala.

Catelyn se dívala, jak její syn vysedá na koně. Jeho ohlávku držel Olyvar Frey, syn lorda Waldera, o dva roky starší než Robb, ale ve skutečnosti jakoby o deset let mladší a bojácnější. Připevnil na místo Robbův štít a podal mu jeho přilbici. Když si přes obličej, který tolik milovala, stáhl hledí, tam, kde ještě před chvíli byl její syn, nyní seděl na svém oři vysoký mladý rytíř. Mezi stromy, kam měsíc svými prsty nedosáhl, panovala tma. Když Robb otočil hlavu, aby se na ni podíval, viděla v otvoru jeho hledí jenom čerň. „Musím jet na obhlídku svých vojáků, matko,“ řekl jí. „Otec vždycky říkával, že velitel by se měl před bitvou svým mužům ukázat.“

„Jeď tedy,“ pobídla ho. „Ať tě vidí.“

„Dodám jim odvahy,“ řekl Robb.

A kdo dodá odvahy mne? napadlo ji, ale raději byla zticha a přinutila se usmát se na něho. Robb otočil velkého šedého oře a pomalu se rozjel pryč, s Šedým větrem v patách. Za ním se formovala jeho osobní garda. Když přiměl Catelyn smířit se s ochránci, které jí přidělil, trvala na tom, že jeho budou střežit taky a jeho lordi vazalové s tím souhlasili. Mnozí z jejich synů se dožadovali cti jet s Mladým vlkem, jak mu začali říkat. Mezi jeho třiceti muži byli Torrhen Karstark a jeho bratr Eddard, Patrek Mallister, Malý Jon Umber, Daryn Hornwood, Theon Greyjoy, nejméně pět mladíků z četného potomstva Waldera Freye, společně se staršími muži jako ser Wendel Manderly a Robin Flint. Jedním z jeho společníků byla dokonce žena: Dacey Mormont, nejstarší dcera lady Maege a dědička Medvědího ostrova, vyzáblá žena šest stop vysoká, která ve věku, kdy si většina děvčat hraje s panenkami, dostala železnou kouli s ostny. Někteří z ostatních lordů kvůli tomu reptali, ale Catelyn jejich stížnosti neposlouchala. „Tady nejde o čest vašich rodů,“ řekla jim, „ale o to, abyste mého syna udrželi naživu a v pořádku.“

A pokud jde o tohle, přemýšlela v duchu, bude jich třicet stačit? Bude jich stačit šest tisíc?

V dálce slabě zavolal pták, vysokým ostrým trylkem, při kterém Catelyn měla pocit, jako by jí na hrdlo sáhla ledová ruka. Jiný pták odpověděl, pak třetí a čtvrtý. Dobře znala jejich volání, z let strávených na Zimohradu. Sněžní ťuhýci. Někdy je člověk vídal uprostřed zimy, když byl boží háj tichý a nehybný. Byli to ptáci severu.

Přicházejí, pomyslela si Catelyn.

„Přicházejí, moje paní,“ pošeptal jí Hal Mollen. Vždycky konstatoval to, co již bylo zřejmé. „Bohové stůjte při nás.“

Catelyn přikývla. Les kolem nich oněměl. V nastalém tichu je slyšela, zatím ještě daleko, ale blížící se k nim; dusot kopyt mnoha koní, řinčení mečů, oštěpů a brnění, mumlání lidských hlasů, tu smích, tam zaklení.

Měla pocit, jako by uplynuly celé věky. Zvuky zesílily. Slyšela další smích, hlasitý povel, šplouchání, když přejížděli a znovu se vraceli přes úzký potok. Zaržál kůň. Zaklel muž. A pak ho konečně uviděla… Jen na okamžik, kdy se podívala na dno údolí zarámovaného mezi větvemi stromu, a přesto věděla, že to je on. Dokonce ani z dálky nebylo možné si s někým sera Jaimeho splést. Měsíční světlo postříbřilo jeho zbroj a zlato jeho vlasů a jeho purpurový plášť změnilo v čerň. Byl bez přilbice.

V jednom okamžiku ho viděla a v dalším byl pryč, jeho zářivá zbroj zmizela mezi stromy. Ostatní jeli za ním, byly jich dlouhé zástupy, rytířů, lordů a svobodných jezdců, celé tři čtvrtiny lannisterské jízdní síly.

„Není to muž, který by vydržel sedět ve stanu, zatímco jeho muži stavějí obléhací věže,“ ujišťoval ji ser Brynden. „Už třikrát vyjel se svými rytíři honit naše průzkumníky nebo zaútočit na nějakou odolávající pevnost.“

Robb přikývl a dál studoval mapu, kterou pro něj jeho strýc nakreslil. Ned ho naučil, jak číst v mapách. „Napadněte ho tady,“ řekl a ukázal. „Pár stovek mužů, ne víc. Praporce Tullyů. Až na vás zaútočí, my budeme čekat“ - posunul prst o palec doleva - „tady“.

Tady bylo tichem noci, měsíčním svitem a stíny, hustým kobercem mrtvého listí pod kopyty koní, hustě zalesněnými pahorky jemně se svažujícími ke dnu údolí, kde tekl potok, stále méně zarostlými vegetací, s tím, jak terén klesal.

Tady byl její syn na jeho oři, naposledy se na ni ohlížející a zvedající svůj meč na pozdrav.

Tady bylo volání rohu Maege Mormont, táhlé hluboké zatroubení, které se valilo dolů do údolí z východu, aby jim oznámilo, že poslední z Jaimeho jezdců vjeli do pasti.

Šedý vlk zvedl hlavu a zavyl.

Ten zvuk jako by proběhl rovnou skrze Catelyn. Zjistila, že se celá chvěje. Byl to strašlivý zvuk, děsivý, a přesto v něm zaznívala také hudba. Na vteřinu cítila něco jako lítost za Lannistery tam dole. Takže takhle zní smrt, pomyslela si. HAArúúúúúúúúúúúúúúúúúúúúúú ozvala se odpověď ze vzdáleného pahorku, kde Velký Jon zatroubil na svůj roh. Na východě a na západě zatroubily v odpověď trumpety Mallisterů a Freyů. Na severu, kde se údolí zužovalo a ohýbalo jako stočený loket, se k temnému chóru přidaly svými hlubokými, žalostnými hlasy válečné rohy lorda Karstarka. V potoce dole pod nimi křičeli muži a koně se vzpínali na zadních.

Šeptající les jako by vydechl z plných plic, když lukostřelci, které Robb ukryl ve větvích stromů, vypustili svoje šípy a noc explodovala výkřiky mužů a koní. Všude kolem ní jezdci zvedali svá kopí a hlína a listí, které maskovaly kruté hroty, odpadly, aby odkryly lesk nabroušené oceli. „Za Zimohrad!“ slyšela Robba vykřiknout, když šípy vzdychly znovu. Klusem od ní odjel, v čele mužů, s nimiž zamířil dolů po svahu.

Catelyn seděla na svém koni, s Halem Mollenem a svou stráží kolem sebe. Čekala, tak jako předtím čekávala na Brandona a Neda a svého otce. Byla vysoko na pahorku a stromy zakrývaly většinu toho, co se odehrávalo dole pod ní. Okamžik úderu srdce, dva, tři a najednou měla pocit, jako by ona a její strážní byli v lese sami. Zbytek mužů se rozpustil v zeleni pod nimi.

Když však pohlédla přes údolí ke vzdálenému hřebeni, viděla, jak se ze tmy pod stromy vynořili jezdci Velkého Jona. Byli zformováni v řadě, v nekonečně dlouhé řadě, a když vyrazili z lesa, jediné, co Catelyn na kratičký okamžik viděla, bylo měsíční světlo odrážející se od hrotů jejich oštěpů, jako by se dolů ze svahu hrnulo tisíc bludných světýlek ověnčených stříbrnými plamínky.

Pak zamrkala a byli to jen lidé, řítící se dolů zabíjet, nebo zemřít.

Když pak bylo po všem, nemohla říci, že by bitvu viděla. Přesto ji slyšela a údolí se rozléhalo ozvěnami. Praskot zlomeného kopí, třeskot mečů zkřížených přes sebe, výkřiky „Za Lannistery!“ a „Za Zimohrad!“ a „Za Tullye! a „Za Řekotočí a za Tullye!“ Když si uvědomila, že víc už toho neuvidí, zavřela oči a naslouchala. Bitva kolem ní ožila svým vlastním životem. Slyšela dusot kopyt, podkovy šplouchající v mělké vodě, dutý zvuk mečů dopadajících na dubové štíty a skřípění oceli o ocel, svištění šípů, dunění bubnů, zděšené ržání tisíce koní. Muži nadávali, kleli, prosili o milost a dostávali ji (nebo ne) a žili (nebo umírali). Pahorky jako by si hrály na podivnou hru se zvuky. Jednou slyšela Robbův hlas, tak jasně, jako by stál po jejím boku, volající: „Ke mně! Ke mně!“ A slyšela jeho zlovlka, cenícího zuby a vrčícího, a scvaknutí jeho dlouhých zubů a trhání masa a výkřiky hrůzy a bolesti od muže i jeho koně. Byl tam jen jediný vlk? Bylo to těžké říci.

Postupně zvuků ubývalo a slábly, dokud nakonec nebyl slyšet jenom vlk. Když se na východě začalo rozednívat, Šedý vlk začal znovu výt.

Robb se k ní vrátil na jiném koni, na grošovaném valachovi místo na hnědém oři, na kterém odjel do údolí. Vlčí hlava na jeho štítu byla napolo rozseknutá vpůli a v dubu byly vidět vysekané jizvy surového dřeva, ale zdálo se, že Robb sám je nezraněn. Když však přijel blíž, Catelyn viděla, že jeho železná rukavice a rukáv jeho kabátce jsou tmavé krví. „Ty jsi zraněn,“ hlesla.

Robb zvedl ruku, rozevřel a sevřel prsty. „Ne,“ řekl. „To je… možná Torrhenova krev nebo…“ Zavrtěl hlavou. „Nevím.“

Vzhůru po svahu jej následoval dav mužů, špinavých, s promačkanou zbrojí, ale s úsměvy na tvářích, s Theonem a Velkým Jonem v čele. Mezi sebou táhli sera Jaimeho Lannistera. Smýkli jím na zem před jejího koně. „Králokat,“ oznámil Hal zcela zbytečně.

Lannister zvedl hlavu. „Lady Stark,“ řekl, klečící na zemi. Po tváři mu stékala krev z rány na lebce, ale bledé světlo svítání vrátilo lesk zlata do jeho vlasů. „Nabídl bych ti svůj meč, ale zdá se, že jsem si ho někam založil.“

„Já nechci tvůj meč, sere,“ řekla mu. „Dej mi mého otce a bratra Edmura. Dej mi moje dcery. Dej mi mého manžela.“

„Obávám se, že ty jsem také někam založil.“

„Škoda,“ řekla Catelyn chladně.

„Zabij ho, Robbe,“ naléhal na něj Theon Greyjoy. „Usekni mu hlavu.“

„Ne,“ odpověděl její syn, sundávaje si zakrvácenou železnou rukavici. „Je nám užitečnější živý než mrtvý. A můj lord otec nikdy neschvaloval zabíjení zajatců po bitvě.“

„Moudrý muž,“ řekl Jaime Lannister, „a čestný.“

„Odveďte ho pryč a dejte ho do želez,“ řekla Catelyn.

„Udělejte, jak říká moje matka,“ nařídil Robb, „a postarejte se, aby kolem něho byla početná stráž. Lord Karstark určitě bude chtít vidět jeho hlavu nabodnutou na kůlu.“

„To tedy bude,“ souhlasil Velký Jon ponuře. Lannister byl odveden pryč, aby byl svázán a připoután k řetězu.

„Proč by ho lord Karstark měl chtít mrtvého?“ zeptala se Catelyn.

Robb pohlédl stranou do lesa, stejným zádumčivým pohledem, jaký často míval Ned. „On … on je zabil…“

„Syny lorda Karstarka,“ vysvětloval Galbart Glover.

„Zabil je oba,“ řekl Robb. „Torrhena i Eddarda. A taky Daryna Hornwooda.“

„Nikdo nemůže Lannistera vinit za jeho udatnost,“ řekl Glover. „Když viděl, že je ztracen, shromáždil svoje vojáky a začal si probíjet cestu vzhůru po svahu, v naději, že se dostane k Robbovi a zabije ho. Téměř se mu to podařilo.“

„Ten svůj meč si založil do krku Eddarda Karstarka, poté, co Torrhenovi usekl ruku a Darynu Hornwoodovi rozsekl lebku,“ řekl Robb. „Po celou tu dobu řval moje jméno. Kdyby se ho nepokusili zastavit -“

„- měla bych nyní žal místo lorda Karstarka,“ řekla Catelyn. „Tvoji muži udělali to, k čemu se zapřísáhli, Robbe. Zemřeli, když chránili život svého lenního pána. Smutni za ně. Važ si jich za jejich chrabrost. Ale ne teď. Nyní nemáš na zármutek čas. Možná jsi odsekl hlavu hada, ale tři čtvrtiny jeho těla jsou stále omotané kolem hradu mého otce. Vyhráli jsme bitvu, ne válku.“

„Nějakou bitvu!“ zvolal Theon Greyjoy nadšeně. „Moje paní. takové vítězství říše neviděla od Ohnivého pole. Přísahám, že Lannisterové ztratili deset mužů za každého našeho, který padl. Vzali jsme do zajetí téměř sto rytířů a tucet lordů. Lorda Westerlinga, lorda Baneforta, sera Gartha Greenfielda, lorda Estrena, sera Tytose Braxe, Mallora Dornského… a tři další Lannistery kromě Jaimeho, vlastní synovce lorda Tywina, dva ze synů jeho sestry a jednoho syna jeho mrtvého bratra…“

„A lord Tywin?“ přerušila ho Catelyn. „Nezajali jste náhodou také lorda Tywina, Theone?“ „Ne,“ odpověděl Greyjoy, vyvedený z míry.

„Dokud se vám to nepodaří, tahle válka ani zdaleka neskončila.“

Robb zvedl hlavu a odhrnul si vlasy z očí. „Moje matka má pravdu. Stále před sebou máme Řekotočí.“

DAENERYS

Mouchy pomalu kroužily kolem khala Droga, s neúnavným bzučením, hlubokým tónem na hranici slyšitelnosti, který Dany plnil strachem.

Slunce stálo vysoko na obloze a nemilosrdně pražilo dolů. Žár se chvěl ve vlnách nad kamenitými úbočími nízkých kopců. Mezi Danyinými naběhlými prsy pomalu stékal tenký prst potu. Jedinými zvuky bylo neúnavné klapotání kopyt jejich koní, rytmické cinkání zvonečků v Drogových vlasech a vzdálené hlasy za nimi.

Dany pozorovala mouchy.

Byly velké jako včely, tlusté, načervenalé, odporně lesklé. Dothrakové jim říkali krvavé mouchy. Žily v bažinách a stojatých vodách, vysávaly krev z lidí i koní a kladly svá vajíčka do mrtvých a umírajících těl. Drogo je nenáviděl. Kdykoli se k němu nějaká přiblížila, jeho ruka vystřelila rychle jako útočící had a sevřela se kolem ní. Nikdy neviděla, že by chybil. Nechal mouchu sevřenou ve své velké pěsti dostatečně dlouho, aby slyšel její zběsilé bzučení. Pak se jeho prsty sevřely, a když ruku znovu rozevřel, moucha byla jen krvavou šmouhou na jeho dlani.

Teď jedna lezla po zadku jeho koně a zvíře rozezleně mávlo ocasem, aby ji odehnalo. Ostatní poletovaly kolem Droga, blíž a blíž. Khal nereagoval. Jeho oči byly upřené na vzdálené hnědé kopce, otěže mu volně visely v ruce. Ránu na jeho hrudi pod malovanou vestou pokrýval obklad z fíkových listů a uplácaného modrého bláta, který pro něj udělala jedna z léčitelek. Původní obklad, co mu dala Mirri Maz Duur, ho tolik pálil a svědil, že si jej před šesti dny strhl, nadávaje jí do maegi. Blátivý obklad víc mírnil bolest a léčitelka mu udělala také makové víno. Uplynulé tři dny je pil vskutku hojně, a když to nebylo makové víno, pil kvašené kobylí mléko nebo pepřové pivo.

Jídla se ale stěží dotkl a v noci sebou házel na loži a sténal, Dany si nemohla nevšimnout, jak ztrhaným se jeho obličej stal. Rhaego v jejím břiše byl nepokojný, kopal jako hřebec, ale dokonce ani to nevzbudilo Drogův zájem tak, jak by mělo. Každého rána, když se probudil z nepokojného spánku, její oči našly na jeho obličeji čerstvou rýhu bolesti. A teď to ticho. Plnilo ji obavami. Od té doby, co ráno vysedli na koně, neřekl ani slovo. Když na něj sama promluvila, nedostalo se jí jiné odpovědi než zabručení a odpoledne dokonce už ani toho.

Jedna z krvavých much přistála na holé pokožce khalova ramene. Další se snesla v pomalých kroužcích, usedla na jeho krk a lezla po něm vzhůru k jeho ústům. Khal Drogo se houpal v sedle a jeho zvonečky tiše cinkaly, zatímco jeho hřebec neúnavným tempem pokračoval dál,

Dany pobídla svoji stříbrnou patami a popojela blíž. „Můj pane,“ řekla tiše. „Drogo. Moje slunce a hvězdy.“

Zdálo se, že ji neslyší. Krvavá moucha vylezla vzhůru pod jeho převislým knírem a usadila se na jeho tváři, v prohlubenince vedle nosu. Dany zasténala.- „Drogo!“ Neohrabaně natáhla ruku a dotkla se jeho paže.

Khal Drogo se otočil v sedle, pomalu se naklonil na stranu a ztěžka se svezl ze svého koně. Mouchy se v okamžiku rozletěly, zakroužily ve vzduchu a snesly se zpátky, aby se usadily na jeho těle, tam, kde zůstalo ležet.

„Ne,“ zakvílela Dany a zastavila svoji stříbrnou. Nedbajíc pro tentokrát o svoje břicho, seskočila z klisny a rozběhla se k němu.

Tráva pod Drogem byla hnědá a suchá. Když Dany poklekla vedle něho, vykřikl bolestí. Dech mu pronikavě skřípal v hrdle. Díval se na ni, aniž by ji poznával. „Mého koně,“ zalapal po dechu. Dany smetla mouchy z jeho hrudi, rozmáčkla jednu tak, jak to dělával on. Jeho pokožka pod jejími prsty pálila jako oheň. Khalovi pokrevní jezdci jeli blízko za nimi. Když nyní přicválali k nim, slyšela Hagga vykřiknout. Cohollo seskočil ze svého koně. „Krvi mojí krve,“ řekl, když klesl na kolena. Ostatní dva se drželi u jejich koní.

„Ne,“ zasténal khal Drogo, svíjející se Dany v náručí. „Musím jet dál. Musím jet! Ne!“

„Spadl ze svého koně,“ řekl Haggo s očima upřenýma do země. Jeho široký obličej byl bezvýrazný, ale jeho hlas byl zastřený obavami.

„To nesmíš říkat,“ poručila mu Dany. „Dnes už jsme ujeli dost velkou vzdálenost. Utáboříme se tady.“

„Tady?“ Haggo se rozhlédl kolem nich. Země tam byla hnědá, vyprahlá a nehostinná. „Tohle není území vhodné k táboření.“

„A taky se nesluší, aby nám žena přikazovala zastavovat,“ dodal Qotho. „Dokonce ani khaleesi.“

„Utáboříme se tady,“ opakovala Dany. „Haggo, řekni jim, že khal Drogo přikázal zastavit. Pokud se někdo zeptá proč, řekni jim, že můj čas se blíží a nemohu pokračovat. Cohollo, přiveď sem otroky, musí okamžitě postavit khalův stan. Qotho -“

„Mně poroučet nebudeš, khaleesi,“ odsekl Qotho.

„Najdi Mirri Maz Duur,“ řekla mu. Boží žena nepochybně jde s ostatními Ovčími lidmi v zástupu otroků. „Přived ji ke mně, i s její truhlicí.“

Qotho na ni zamračeně shlížel ze svého koně, očima tvrdýma jako křemen. ,Maegi nepřivedu,“ odplivl si. „To neudělám.“

„Uděláš,“ řekla Dany, „jinak až se Drogo probudí, povím mu, že jsi mne odmítl poslechnout.“

Rozezlen, Qotho otočil svého oře a v hněvu odcválal, ale Dany věděla, že se vrátí s Mirri Maz Duur, jakkoli málo se mu to možná zamlouvalo. Otroci vztyčili stan khala Droga pod rozeklaným výběžkem černé skály, jejíž stín poskytoval určitou úlevu od žáru odpoledního slunce. Přesto bylo pod hedvábím strašlivé dusno. Irri a Doreah pomohly Dany odvést Droga dovnitř. Na zem byly položeny silné vzorované koberce a do rohů byly rozloženy spací rohože a polštáře. Eroeh, plachá dívka, kterou Dany zachránila před znásilněním u hliněných zdí Ovčích lidí, přichystala železný koš. Položily Droga na rohož utkanou z trávy. „Ne,“ mumlal ve Společném jazyce. „Ne, ne.“ To bylo všechno, co řekl a co, jak se zdálo, byl schopen říci.

Doreah mu rozepjala opasek z medailonů a svlékla mu vestu a kamaše, zatímco Jhiqui poklekla k jeho chodidlům, aby rozvázala tkanice jeho jezdeckých sandálů. Irri chtěla nechat plentu stanu otevřenou, aby dovnitř mohl čerstvý vzduch, ale Dany jí to zakázala. Nechtěla, aby někdo viděl Droga v takovém stavu, blouznícího a zesláblého. Když přišel její khas, rozestavila je venku před stanem na stráži. „Nikoho sem nepouštějte bez mého svolení.“ nařídila Jhogovi. „Nikoho.“

Eroeh vyděšeně hleděla na Droga ležícího na zemi. „On zemře,“ zašeptala.

Dany jí vyťala políček. „Khal zemřít nemůže. Je otcem hřebce, který si osedlá svět. Jeho vlasy nikdy nebyly stříhané. Stále nosí zvonečky, které mu dal jeho otec.“

„Khaleesi,“ řekla Jhiqui, „spadl ze svého koně.“

Rozechvělá, s očima náhle plnýma slz, Dany se od nich odvrátila. Spadl ze svého koně! Byla to pravda, viděla to na vlastní oči a pokrevní jezdci také a nepochybně i její služebné a muži jejího khasu. A kolik ještě dalších? Nedokáží to udržet v tajnosti, a Dany věděla, co to znamená. Khal, který není schopen jet na koni, nemůže vládnout, a Drogo ze svého koně spadl.

„Musíme ho vykoupat,“ řekla tvrdohlavě. Nesmí sama sobě dovolit podlehnout zoufalství. „Irri, nech sem ihned přinést vanu. Doreah, Eroeh, najděte vodu, studenou vodu, je strašně horký.“ Byl ohněm v lidské kůži.

Otroci do rohu stanu postavili těžkou měděnou vanu. Když Doreah přinesla první džbán vody, Dany do ní namočila kus hedvábí a položila jej Drogovi na čelo, přes rozpálenou pokožku. Jeho oči se na ni dívaly, ale zdálo se, že ji nevidí. Když se jeho rty otevřely, nevycházela z nich žádná slova, jenom sténání. „Kde je Mirri Maz Duur?“ vyptávala se, s trpělivostí odřenou na nitky strachem a obavami.

„Qotho ji najde,“ ujišťovala ji Irri.

Její služebné naplnily vanu vlažnou vodou, která páchla sírou, zjemnily ji džbánky hořkého oleje a hrstěmi drceného mátového listí. Zatímco připravovaly lázeň, Dany se svým velkým břichem neohrabaně poklekla vedle svého manžela a nervózními prsty mu začala rozplétat cop, tak jak to dělala v noci, kdy si ji poprvé vzal. Jeho zvonečky opatrně odkládala stranou, jeden po druhém. Bude je chtít zpátky, říkala si, až mu zas bude dobře.

Když otvorem v hedvábí vstrčil do stanu svou velkou hlavu Aggo, dovnitř zavanul nápor čerstvého vzduchu. „Khaleesi,“ řekl, „přišel Andal a prosí, aby mohl vstoupit.“

„Andal“ Dothrakové říkali seru Jorahovi. „Ano,“ řekla, neohrabaně vstávajíc, „pošli ho dovnitř.“ Důvěřovala rytíři. Pokud vůbec někdo bude vědět, co dělat, bude to on.

Ser Jorah Mormont vešel s hlavou sehnutou pod plentou vchodu a chvíli čekal, než se jeho oči přizpůsobily šeru. Ve žhavém žáru jihu nosil volné kalhoty, pestrobarevné písečné hedvábí a jezdecké sandály bez prstů, které si zašněrovával vzhůru ke kolenům. Na opasku spleteném z koňských žíní se mu volně houpala jeho dýka. Pod odbarvenou bílou vestou měl holý hrudník, jehož pokožka byla zčervenalá sluncem. „Ta zvěst jde od úst k ústům, po celém khalasaru,“ řekl jí. „Povídá se, že khal Drogo spadl ze svého koně.“

„Pomoz mu,“ zaprosila Dany. „Pro lásku, kterou ke mně chováš, pomoz mu.“

Rytíř poklekl vedle ní. Dlouze a tvrdě pohlédl na Droga a pak na Dany. „Pošli svoje služebné pryč.“

Beze slova, s hrdlem staženým strachy, jim Dany pokynula, aby odešly. Irri odvedla ostatní děvčata ze stanu.

Když byli o samotě, ser Jorah vytáhl svoji dýku. Hbitě, s jemností na tak velkého muže překvapivou, začal seškrabávat černé listy a suché bláto z Drogova hrudníku. Obklad byl spečený dotvrda jako hliněné chatrče Ovčích lidí a stejně jako jejich stěny se snadno drolil. Ser Jorah rozlomil zaschlé bláto svým nožem a jeden po druhém sloupal listy. Z rány se zvedl odporný nasládlý puch, tak pronikavý, že ji málem zadusil. Listy byly pokryté krví a hnisem, Drogova hruď černá a lesknoucí se rozkladem.

„Ne,“ zašeptala Dany, které stékaly slzy po tvářích. „Ne, prosím, bohové vyslyšte mne, ne.“

Khal Drogo sebou začal házet, bojoval proti nějakému neviděnému nepříteli. Z otevřené rány na jeho hrudi vytékala pomalým, hustým pramínkem černá krev. „Tvůj khal je již téměř mrtvý, princezno.“

„Ne, on nemůže zemřít, nesmí, bylo to jen říznutí.“ Dany vzala jeho velkou mozolnatou ruku do svých malých dlaní a držela ji těsně sevřenou mezi nimi. „Já mu nedovolím umřít…“

Ser Jorah se trpce zasmál. „Khaleesi nebo královno, ten příkaz je mimo tvoji moc. Šetři si svoje slzy, dítě. Plač za něho zítra nebo za rok ode dneška. Teď nemáme na zármutek čas. Musíme jít, a to rychle, než zemře.“

Dany jeho slova nechápala. „Jít? Kam bychom měli jít?“

„Řekl bych, že do Ašaje. Leží daleko na jihu, na konci známého světa, ale lidé říkají, že to je velký přístav. Najdeme loď, která nás odveze zpátky do Pentosu. Bude to namáhavá cesta, nedělej si iluze. Věříš svému khasu? Pojedou s námi?“

„Khal Drogo jim nařídil, aby se starali o moje bezpečí,“ odpověděla Dany nejistě, „ale pokud zemře…“ Dotkla se svého vypouklého břicha. „Proč bychom měli utíkat? Jsem přece khaleesi. Nosím v sobě Drogova dědice. Stane se khalem po Drogovi…“

Ser Jorah se zamračil. „Princezno, poslouchej mne. Dothrakové se nenechají vést kojencem. Oni se skláněli před Drogovou silou a jenom před ní. Když bude pryč, Jhaqo a Pono a ostatní koové budou bojovat o jeho místo a tento khalasar stráví sám sebe. Vítěz nebude stát o žádné další rivaly. Chlapec bude odňat od tvého prsu v okamžiku, kdy se narodí. Hodí ho psům…“

Dany objala svoje břicho. „Ale proč?“ zanaříkala plačtivě. „Proč by měli chtít zabíjet nevinné dítě?“

„Je to Drogův syn a stařeny říkají, že bude hřebcem, který si osedlá svět. Tak bylo prorokováno. Lépe dítě zabít než riskovat jeho hněv, až dospěje a stane se mužem.“

Dítě v jejím břiše ji koplo, jako by to slyšelo. Dany si vzpomněla na příběh, který jí vypravoval Viserys, o tom, co Uchvatitelovi psi udělali s Rhaegarovými dětmi. Jeho syn byl také ještě miminko, a přesto ho odtrhli od matčina prsu a rozbili mu hlavu o zeď. Takový byl způsob mužů. „Mému synovi nikdo ublížit nesmí!“ vykřikla. „Nařídím svému khasu, aby ho ochraňovali, a Drogovi pokrevní jezdci -“

Ser Jorah ji uchopil za ramena. „Pokrevní jezdec umírá se svým khalem, to přece víš, dítě. Odvedou tě do Vaes Dothrak, ke stařenám, to je jejich poslední povinnost, kterou svému khalovi jako živí dluží… Až to bude hotovo, připojí se k Drogovi v nočních krajinách.“

Dany se nechtěla vrátit do Vaes Dothrak a žít po zbytek života mezi těmi strašlivými starými ženami, a přesto věděla, že rytíř mluví pravdu. Drogo pro ni byl víc než jejím sluncem a hvězdami, byl štítem, který ji udržoval v bezpečí. „Já ho neopustím,“ řekla umíněně, plná žalu. Znovu ho vzala za ruku. „Neopustím.“

Pohyb stanového plátna přiměl Dany otočit hlavu. Dovnitř vstoupila Mirri Maz Duur a hluboce se uklonila. Dlouhé dny pochodu, kdy se v zástupu otroků vláčela za khalasarem, si na ní vybraly svou daň. Kulhala, tváře měla přepadlé, s temnými kruhy pod očima, a chodidla plná puchýřů a krvavých oděrek. Za ní vešli dovnitř Qotho a Haggo, nesoucí mezi sebou truhlici boží ženy. Když pokrevní jezdci spatřili Drogovu ránu, truhlice vyklouzla z Haggových prstů a spadla na podlahu a Qotho zaklel při zápachu, který byl tak strašlivý, že jím byl zamořen vzduch v celém stanu.

Mirri Maz Duur na Droga hleděla s obličejem klidným a bezvýrazným. „Rána se zanítila.“

„To je tvoje práce, maegi“ osočil ji Qotho. Haggo ji uhodil pěstí do tváře, s masitým mlask, které ji srazilo k zemi. Pak do ležící ženy začal kopat.

„Nechte toho!“ vykřikla Dany.

Qotho Hagga odtáhl pryč, se slovy: „Kopance jsou pro maegi příliš milosrdné. Vezmi ji ven. Přivážeme ji ke kůlu zasazenému do země, aby si ji mohl vzít každý muž, co pojede kolem. Až s ní budou hotovi, použijí ji také psi, lasice jí vyrvou vnitřnosti z těla a černé vrány mrchožroutky budou hodovat na jejích očích. Říční mouchy nakladou vejce do jejího lůna a budou žrát hnis ze zbytků jejích prsů…“ Zaryl své kovově tvrdé prsty do měkkého masa pod paží boží ženy a zvedl ji na nohy.

„Ne,“ řekla Dany, „nechci, abyste jí ublížili.“

Qothovy rty se odhrnuly z jeho křivých hnědých zubů ve strašlivé napodobenině úsměvu. „Ne? Ty mi říkáš ne? Raději se modli, abychom tě nepřivázali ke kůlu vedle té tvojí maegi. Tohle je i tvoje vina, stejně jako její.“

Ser Jorah vstoupil mezi ně a vytáhl svůj dlouhý meč z pochvy. „Dávej si pozor na jazyk, pokrevní jezdče. Princezna je stále tvojí khaleesi.“

„Jenom dokud bude žít krev mé krve,“ odsekl Qotho rytíři. „Až zemře, nebude ničím.“

Dany cítila napětí ve svém nitru. „Než jsem se stala khaleesi, byla jsem krví draka. Sere Jorahu, svolej můj khas.“

„Ne,“ řekl Qotho. „Půjdeme my. Máš pravdu, zatím ještě jsi khaleesi.“ Haggo ho zamračeně následoval ven ze stanu.

„Ten ti nepřeje nic dobrého, princezno,“ řekl Mormont. „Dothrakové říkají, že muž a jeho pokrevní jezdec se spolu dělí o jeden život a Qotho vidí, že ten život končí. Mrtvý muž nemá z ničeho a z nikoho strach.“

„Zatím nikdo nezemřel,“ namítla Dany. „Sere Jorahu, možná budu potřebovat tvůj meč. Nejlépe bude, když si oblékneš svoji zbroj.“ Byla vystrašená víc, než se odvažovala připustit, dokonce i sama sobě.

Rytíř se uklonil. „Jak si přeješ,“ řekl a vyšel ze stanu.

Dany se otočila zpátky k Mirri Maz Duur. Ženiny oči byly ostražité. „Takže jsi mne znovu zachránila.“

„A ty teď musíš zachránit jeho,“ řekla Dany. „Prosím…“

„Otrokyně se neprosí,“ odpověděla Mirri ostře, „otrokyní nařizuješ.“ Přešla k Drogovi hořícímu na rohoži a dlouze si prohlížela jeho ránu. „Popros nebo poruč, na tom nesejde. Je mimo schopnosti jakéhokoli léčitele.“ Khal měl zavřené oči. Otevřela jedno svými prsty. „Otupoval bolest makovým mlékem.“

„Ano,“ připustila Dany.

„Udělala jsem mu obklad z palivce a žahatky a přivázala mu jej k hrudi ovčí kůží.“

„Říkal, že to pálí. Strhl si ho ze sebe. Jedna bylinkářka mu udělala jiný, vlhký a zmírňující bolest.“

„Ano, pálil. V ohni je nesmírná hojivá síla, dokonce i tvoji bezvlasí muži to vědí.“

„Udělej mu nový obklad,“ prosila ji Dany. „Tentokrát se postarám o to, aby ho nosil.“

„Tentokrát už je pozdě, moje paní,“ řekla Mirri. „Jediné, co pro něho teď mohu udělat, je zmírnit mu temnou cestu, kterou má před sebou, aby mohl bezbolestně odjet do nočních krajin. Do rána zemře.“ Její slova projela jako nůž Danyiným srdcem. Co kdy tak špatného spáchala, že jsou k ní bohové tak krutí? Konečně našla bezpečné místo, konečně poznala lásku a naději. Konečně se vracela domů. A teď má všechno ztratit… „Ne,“ prosila. „Zachraň ho a daruju ti svobodu, přísahám. Musíš znát způsob… nějaké kouzlo, nějaké…“

Mirri Maz Duur seděla na patách a prohlížela si Daenerys očima černýma jako noc. „Znám jedno kouzlo.“ Její hlas byl tichý, stěží víc než pouhý šepot. „Ale je obtížné, moje paní, a temné. Někteří by řekli, že smrt je očišťující. Naučila jsem se tomuto způsobu v Ašaji a draze jsem za tu lekci zaplatila. Můj učitel byl krvavým mágem ze Stínozemí.“

Dany polil chlad. „V tom případě jsi skutečně maegi…“

„Opravdu?“ Mirri Maz Duur se usmála. „A jenom maegi teď může zachránit tvého jezdce, Stříbrná paní.“

„Jiný způsob neexistuje?“

„Neexistuje.“

Khal Drogo rozechvěle zalapal po dechu.

„Udělej to,“ vyhrkla Dany. Nesmí mít strach; je krví draka. „Zachraň ho.“

„To kouzlo není zadarmo,“ varovala ji boží žena.

„Dostaneš zlato, koně, cokoli si budeš přát.“

„Tady nejde o zlato nebo koně. Tohle je krvavá magie, paní. Za život lze zaplatit jedině smrtí.“

„Smrtí?“ Dany v ochranném gestu objala své tělo, houpajíc se dozadu a dopředu na patách. „Mojí smrtí?“ Říkala si, že pro něho zemře, když bude muset. Je krví draka, nikdy se nebude ničeho bát. Její bratr Rhaegar také zemřel pro ženu, kterou miloval.

„Ne,“ ujistila ji Mirri Maz Duur. „Ne tvojí smrtí, khaleesi.“

Dany se zachvěla úlevou. „Udělej to.“

Maegi vážně přikývla. „Jak si přeješ, tak se stane. Zavolej svoje služebnictvo.“

Když ho Rakharo a Quaro vkládali do lázně, khal Drogo sebou mírně škubal. „Ne,“ mumlal, „ne. Musím jet dál,“ Jakmile byl ve vodě, všechna síla jako by z něj vyprchala.

„Přiveďte jeho koně,“ nařídila Mirri Maz Duur a tak bylo vykonáno. Jhogo přivedl do stanu velkého rudého hřebce. Když zvíře ucítilo zápach smrti, začalo ržát, vzpínat se na zadních a koulet očima. Bylo zapotřebí tří mužů, aby je udrželi.

„Co máš v úmyslu udělat?“ zeptala se jí Dany.

„Potřebujeme krev,“ odpověděla Mirri. „Takový je ten způsob.“

Jhogo udělal krok dozadu a jeho ruka vystřelila k jeho arakhu. Byl to šestnáctiletý mladík, štíhlý jako bič, veselé povahy, se slabým chmýřím prvního kníru na horním rtu. Padl před ni na kolena. „Khaleesi,“ prosil, „nesmíš dovolit udělat tak strašnou věc. Dovol mi zabít raději maegi.“

„Zabij ji a zabiješ svého khala,“ řekla mu Dany.

„Tohle je krvavá magie,“ mumlal, „je to zakázáno.“

„Jsem khaleesi a říkám, že to zakázáno není. Ve Vaes Dothrak khal Drogo zabil koně a já jsem snědla jeho srdce, abych dala našemu synovi sílu a odvahu. Tohle je to samé. To samé.“

Hřebec kopal a vzpínal se na zadních. Rakharo, Quaro a Aggo ho přitáhli blízko k vaně, kde se khal vznášel ve vodě, jako by již byl mrtvý. Z jeho rány prosakovala krev a hnis, které znečišťovaly vodu. Mirri Maz Duur začala odříkávat slova v jazyce, který Dany neznala, a v její ruce se objevil nůž. Dany netušila, odkud se vzal. Vypadal staře, ukovaný z rudé bronzi, tvarovaný do podoby listu, pokrytý rytinami prastarých run. Maegi jím projela zvířeti přes hrdlo, pod jeho nádhernou, vznešenou hlavou. Kůň bolestně zaryčel, zachvěl se a z rány se vyřinul proud rudé krve. Padl by na podlahu, ale muži jejího khasu jej podepírali. „Sílo koně, přejdi do jezdce,“ prozpěvovala Mirri, zatímco koňská krev vířila ve vodě Drogovy lázně. „Sílo zvířete, přejdi do člověka.“

Jhogo potýkající se s tíhou mrtvého hřebce vypadal vyděšeně, bál se dotýkat mrtvého těla, ale ještě větší strach měl pustit ho. Je to jenom kůň, říkala si Dany. Pokud může Drogovi zachránit život smrtí koně, zaplatila by tisíckrát po sobě.

Když konečné nechali koně padnout na podlahu, lázeň byla temně rudá a z Droga nebylo vidět nic než jeho obličej. Mirri Maz Duur neměla pro mrtvolu žádné použití. „Spalte ho,“ nařídila jim Dany. Věděla, že tak se to u Dothraků dělá. Když zemřel člověk, byl zabit i jeho kůň a byl položen pod jeho tělo na pohřební hranici, aby ho odnesl do nočních krajin. Muži jejího khasu odtáhli mrtvolu ze stanu. Krev byla všude. Dokonce i stěny z písečného hedvábí byly rudě potřísněné a rohože pod jejich nohama byly černé a vlhké.

Když byly zapáleny železné koše, Mirri Maz Duur na uhlíky hodila červený prášek. Dal kouři kořenitý pach, docela příjemný, a přesto Eroeh se vzlykáním utekla a Dany byla najednou plná strachu. Ale zašla již příliš daleko, než aby se mohla vrátit zpět. Poslala svoje služebné pryč. „Jdi s nimi, Stříbrná paní,“ radila jí Mirri Maz Duur.

„Zůstanu tady,“ řekla Dany. „Ten muž mne odvedl pod hvězdy a dal život dítěti ve mně. Neopustím ho.“

„Musíš. Jakmile začnu prozpěvovat, nikdo nesmí vstoupit do tohoto stanu. Moje píseň probudí staré temné síly. Této noci zde budou tančit mrtví. Žádný živý člověk na ně nesmí pohlédnout.“

Dany bezmocně sklopila hlavu. „Nikdo sem nevstoupí.“ Sklonila se nad vanou, nad Drogem v jeho krvavé lázni a lehce ho políbila na čelo. „Přiveď mi ho zpátky,“ pošeptala k Mirri Maz Duur, než odešla.

Venku slunce již stálo nízko nad obzorem a obloha byla zhmožděná dokrvava. Khalasar rozbil tábor. Stany a spací rohože byly rozptýleny do takové dáli, kam až byla schopná dohlédnout. Vál horký vítr. Jhogo a Aggo kopali jámu na oheň, aby v ní mohli spálit mrtvého hřebce. Nedaleko od khalova stanu se shromáždil dav. Hleděli na Dany tvrdýma černýma očima a jejich obličeje byly jako masky z tepané mědi. Uviděla sera Joraha Mormonta, který na sobě měl kůži a kroužkovou zbroj, na jeho širokém čele stál v kapičkách pot. Spatřil Dany a protlačil si k ní cestu mezi Dothraky. Když uviděl šarlatové otisky, které její sandály zanechaly na zemi, barva z jeho tváří vyprchala. „Co jsi to udělala, ty blázínku?“ zeptal se ochraptěle.

„Musela jsem ho zachránit.“

„Mohli jsme uprchnout,“ řekl. „Dovedl bych tě bezpečně až do Ašaje, princezno. Nemusela jsi…“

„Jsem skutečně tvoje princezna?“ zeptala se ho.

„Dobře víš, že jsi, bohové chraňte nás oba.“

„V tom případě mi teď pomoz.“ Ser Jorah se zamračil. „Kdybych jen věděl jak.“

Prozpěvování Mirri Maz Duur se změnilo ve vysoké, houkavé kvílení, při kterém Dany začaly šplhat po zádech ledové prsty. Někteří z Dothraků začali mumlat a odvracet se. Stan žhnul světlem linoucím se z železných košů zapálených uvnitř. Skrze krví potřísněné stěny z písečného hedvábí viděla pohybující se stíny.

Mirri Maz Duur tančila a nebyla přitom sama.

Dany na obličejích Dothraků viděla neskrývaný strach. „Tohle se dělat nesmí,“ zaburácel Qotho.

Neviděla, že by se pokrevní jezdec vrátil. Haggo a Cohollo byli s ním. Přivedli s sebou bezvlasé muže, eunuchy, kteří léčili nožem, jehlou a ohněm.

„Já říkám, že smí,“ okřikla ho Dany.

„Maegi,“ zavrčel na ni Haggo. A starý Cohollo - Cohollo, který svěřil svůj život Drogovi v den jeho narození. Cohollo, který k ní vždycky byl laskavý - Cohollo jí naplno plivl do obličeje.

„Zemřeš, maegi“ ujišťoval ji Qotho, „ale nejdřív sprovodím ze světa tu druhou.“ Vytáhl svůj arakh a zamířil ke stanu.

„Ne,“ vykřikla, „tam nesmíš“ Chytila ho za rameno, ale Qotho jí smýkl stranou. Dany dopadla na kolena, s rukama zkříženýma přes břicho, aby ochránila dítě uvnitř. „Zastavte ho,“ nařídila svému khasu, „zabijte ho.“

Rakharo a Quaro stáli před vchodem do stanu. Quaro udělal krok kupředu, sáhl po rukojeti svého biče, ale Qotho se otočil graciézně jako tanečník a plynulým pohybem zvedl do výše svůj arakh. Zasáhl Quara nízko pod rameno. Lesklá ocel zbraně prokousla kožený oděv, pokožku a sval a zajela do kosti. Vytryskla krev a mladý jezdec se zvrátil dozadu, lapaje po dechu.

Qotho vykroutil čepel arakhu z jeho rány. „Pane koní,“ zvolal ser Jorah Mormont. „Zkus si změřit síly se mnou.“ Jeho meč vyklouzl ven z pochvy.

Qotho se s klením otočil a mávl přitom svým arakhem tak rychle, že Quarova krev z něj sletěla v podobě jemné spršky, jako rudý déšť v horkém větru. Dlouhá čepel se zastavila stopu od obličeje sera Joraha, kde ji chvějící se Qotho podržel na okamžik, kdy zuřivě zavyl. Rytíř byl oblečený v kroužkové zbroji, s ocelovými chrániči ramen a nohou a těžkým ohrdlím kolem krku, ale nestačil si nasadit přilbici.

Qotho tančil dozadu a arakh vířil nad jeho hlavou v lesklé změti, jiskřící jako blesk, zatímco rytíř pospíchal za ním. Ser Jorah odrážel jeho rány, jak nejlépe mohl, ale přicházely tak rychle, až se Dany zdálo, jako by Qotho měl čtyři arakhy namísto jednoho a stejně tolik rukou. Slyšela třeskot meče o brnění, viděla odletět jiskry, když dlouhá zaoblená čepel odskočila od límce. Najednou to byl Mormont, kdo se potácel dozadu, a Qotho na něj útočil. Levá strana rytířova obličeje byla rudá krví a zásah do boku rozevřel štěrbinu v jeho zbroji a zranil ho tak, že Mormont kulhal, Qotho na něj křičel urážky, nadával mu do zbabělců, mléčných mužů, eunuchů v železném oděvu. „Teď zemřeš!“ slíbil mu a divoce sekl svým arakhem v rudém soumraku. Dany cítila, jak ji její syn v břiše prudce kope. Zaoblená čepel arakhu se svezla po rovné čepeli meče a zakousla se hluboko do rytířova boku, tam, kde jeho zbroj byla otevřená.

Mormont zasténal, zavrávoral. Dany pocítila ostrou bolest v břiše a vlhko na stehnech. Qotho vítězoslavně vykřikl, ale jeho arakh narazil do kosti a na kratičký okamžik uvízl.

To stačilo. Ser Jorah vší silou, co mu ještě zbývala, máchl dolů svým mečem, který zajel do masa a svalu a projel kostí a Qothovo předloktí zůstalo volně viset na tenkém cáru kůže a šlach. Rytířův další výpad byl vedený po Dothrakově uchu, tak divoce, že se Qothův obličej málem rozletěl na kusy.

Dothrakové křičeli, Mirri Maz Duur kvílela uvnitř stanu hlasem nepodobným lidskému a umírající Quaro prosil o vodu. Dany vykřikla o pomoc, ale nikdo ji neslyšel, Rakharo bojoval s Haggem, arakh tančil s arakhem, dokud nezapraskal Jhogův bič, hlasitě jako zahřmění, a smyčka se nezaklesla kolem Haggova krku. Jedno trhnutí a pokrevní jezdec se zvrátil dozadu a ztratil půdu pod nohama i svůj meč. Rakharo s vytím skočil kupředu a svíraje arakh oběma rukama, máchl jím po Haggově hlavě. Hrot ho zasáhl mezi oči a z lebky vystříkla červená sprška. Někdo hodil kámen, a když Dany vzhlédla, zjistila, že má rameno rozedřené do krve. „Ne,“ plakala, „ne, prosím, zastavte to, je příliš vysoká, cena je příliš vysoká.“ Vzduchem začaly létat další kameny. Snažila se odplazit směrem ke stanu, ale Cohollo ji chytil. Prsty v jejích vlasech jí trhly hlavou dozadu a Dany ucítila chladný dotek nože na svém hrdle. „Moje dítě,“ křičela a možná ji bohové vyslyšeli, protože v tu chvíli Cohollo vydechl naposledy. Aggův šíp ho zasáhl do podpaždí a probodl jeho plíce a srdce.

Když Daenerys konečně nalezla sílu zvednout hlavu, uviděla, že dav se rozchází. Dothrakové se tiše kradli zpátky do svých stanů a na spací rohože a někteří sedlali svoje koně a odjížděli. Slunce zapadlo. Po celém khalasaru hořely ohně, velké oranžové výhně, které zuřivě praskaly a plivaly jiskry do oblohy. Pokoušela se vstát, ale jejím tělem projela vlna bolesti, která ji sevřela jako obrova pěst. Nemohla dýchat a jediné, co jí zbývalo, bylo bezmocně lapat po dechu. Hlas Mirri Maz Duur zněl jako pohřební žalozpěv a uvnitř stanu se svíjely stíny.

Pod její pas zajela paže a pak už ji ser Jorah zvedal na nohy. Jeho obličej byl lepkavý krví a Dany viděla, že polovina jeho ucha je pryč. Když se jí opět zmocnila bolest, začala se v jeho náručí prudce zmítat. Slyšela rytíře volat na její služebné, aby mu pomohly. To se všichni tak bojí? Znala odpověď. Zachvátila ji další vlna bolesti a Dany zaťala zuby a spolkla výkřik. Měla pocit, jako by její syn měl v každé ruce nůž, jako by si prosekával cestu ven z jejího těla. „Doreah, proklínám tě,“ řval ser Jorah. „Pojď sem. Dojdi pro porodní báby.“

„Nepřijdou. Říkají, že je prokletá.“

„Přijdou, nebo jím useknu hlavy.“

Doreah plakala. „Jsou pryč, můj pane.“

„Maegi,“ řekl někdo jiný. Byl to Aggo? „Odveďte ji k maegi.“

Ne, chtěla Dany říci, ne, to ne, to nesmíte, ale když otevřela ústa, vyšlo z nich jen dlouhé bolestné zasténání a na kůži jí vyrazil pot. Co to s nimi jen je, copak to nevidí? Uvnitř stanu tančily stíny, kroužily kolem železného koše a krvavé lázně, temné proti hedvábí, a některé nevypadaly lidsky. Zahlédla stín velkého vlka a další, který se podobal muži svíjejícímu se v plamenech.

„Ovčí žena zná tajemství porodního lože,“ řekla Irri. „Říkala to, slyšela jsem ji.“

Ne, vykřikla, nebo si to možná jen myslela, protože z jejich rtů neunikl ani šepot. Nesli ji. Otevřela oči a spatřila prázdnou mrtvou oblohu, černou, pustou a bezhvězdnou. Prosím, ne. Zvuk hlasu Mirri Maz Duur byl stále hlasitější, dokud nevyplnil celý svět. Ty stíny! Vykřikla. Tanečníci! Ser Jorah ji vnesl do stanu.

ARYA

Vůně horkého chleba zavánějící z krámků, které lemovaly Moučnou ulici, byla sladší než jakýkoli parfém, co Arya kdy cítila. Zhluboka se nadechla a popošla blíž k holubovi. Byl pěkně vypasený, hnědě kropenatý a zaneprázdněně klofal do kůrky, která spadla mezi dva dlažební kameny, ale když na něj padl Aryin stín, vzlétl do vzduchu.

Její ruka s klackem, co měla místo meče, vyletěla a zasáhla ho dvě stopy nad zemí. Holub ve spršce hnědého peří padl k zemi. Bleskurychle se po něm vrhla a popadla ho za peruť, zatímco holub sebou plácal a třepetal křídly. Klofl ji do ruky. Popadla ho za krk a kroutila jím tak dlouho, dokud neucítila prasknutí.

Ve srovnání s chytáním koček to s holuby bylo snadné.

Procházející septon se na ni úkosem podíval. „Tohle je to nejlepší místo k lovení holubů,“ řekla mu Arya, když se oprášila a zvedla ze země svůj dřevěný meč. „Přicházejí si pro drobečky.“ Muž beze slova pospíchal pryč.

Uvázala si holuba k pasu a zamířila dolů ulicí. Nějaký muž směrem k ní strkal dvoukolák s nákladem koláčů; jejich vůně zpívala o borůvkách, citronu a meruňkách. Aryin žaludek vydal dutý kručivý zvuk. „Mohla bych si jeden vzít?“ slyšela sama sebe ptát se. „Citrónový nebo… nebo jakýkoli.“

Muž s dvoukolákem si ji změřil od hlavy k patě. Stvoření, které viděl před sebou, se mu očividně nelíbilo. „Tři měďáky.“ Arya poklepávala dřevěným mečem do své boty. „Vyměním ho s tebou za vypaseného holuba,“ začala smlouvat.

„Tvého holuba ať si vezmou Jiní,“ zaklel muž.

Koláče byly ještě teplé z trouby. Z té vůně se jí začaly sbíhat sliny v ústech, ale tři měďáky neměla… ani jeden. Prohlížela si muže s vozíkem a připomínala si, co ji Syrio učil o vidění. Byl nevysokého vzrůstu, s malým kulatým břichem, a když se pohnul, zdálo se, že maličko napadá na levou nohu. Právě myslela na to, že kdyby koláč popadla a dala se na útěk, nikdy by nebyl schopný dohonit ji, když vtom muž řekl: „Jen ty svoje špinavé pracky hezky drž dál. Zlaté pláště vědí, jak s takovými malými kanálovými krysami zacházet, to si piš.“

Arya se opatrně podívala za sebe. V ústí uličky stáli dva příslušníci Městské hlídky. Pláště z těžké vlny obarvené dozlatova jim splývaly téměř k zemi, kroužkovou zbroj, vysoké boty a rukavice měli černé. Jeden měl na boku dlouhý meč, druhý železnou hůl. S posledním lítostivým pohledem na koláče Arya od vozíku ustoupila a pospíchala pryč. Zlaté pláště jí nevěnovaly žádnou zvláštní pozornost, ale stačil pouhý pohled na ně a její žaludek jako by se zauzlil, Arya se zdržovala tak daleko od hradu, jak jen mohla, ale dokonce i z dálky viděla hlavy hnijící na vrcholech vysokých rudých zdí. Nad každou hlavou se hlasitě hádala hejna vran, bylo jich tam jako much. Na Bleším zadku se povídalo, že zlaté pláště se spolčily s Lannistery a jejich velitel prý byl povýšen na lorda, dostal pozemky na Trojzubci a křeslo v králově radě.

Slyšela povídat také jiné věci, děsivé věci, věci, které jí nedávaly smysl. Někteří říkali, že její otec zavraždil krále Roberta a byl za to zabit lordem Renlym. Jiní trvali na tom, že krále zabil Renly v opilecké rvačce mezi oběma bratry. Proč by jinak utíkal uprostřed noci jako prachsprostý zloděj? Podle jedné verze byl král usmrcen kancem, podle jiné zemřel, když toho kance jedl, tak se prý přecpal, že uprostřed hostiny pukl. Ne, král zemřel u stolu, říkali jiní, ale bylo to proto, že ho otrávil Varys Pavouk. Ne, to královna ho otrávila. Ne, zemřel na neštovice. Ne, zadusil se rybí kostí.

Jednu věc měly všechny příběhy společnou: král Robert byl mrtvý. Zvony v sedmi věžích Velkého Baelorova septa zvonily ve dne v noci, hřmot jejich zármutku se valil přes město bronzovým přílivem. Takto zvony vyzvánějí, jenom když zemře král, řekl Arye jeden koželužský tovaryš.

Jediné, po čem toužila, bylo vrátit se domů, ale odejít z Králova přístaviště nebylo tak snadné, jak se domnívala. Každý vedl řeči o válce a zlatými plášti se to na cimbuřích hradu hemžilo tak hustě jako blechami na… nu, například na ní. Spala v Bleším zadku, na střechách a ve stájích, kdekoli našla místečko, aby si mohla lehnout, a netrvalo jí dlouho, než zjistila, že tahle část města byla pojmenována vskutku příhodně.

Každý den od svého útěku z Rudé bašty Arya chodívala střídavě k jedné ze sedmi městských bran, Dračí brána, Lví brána a Stará brána byly zavřené a zamčené na závory. Blátivá brána a Brána bohů byly otevřené, ale jenom pro ty, kdo chtěli vstoupit do města; stráže nepustily nikoho ven. Ti, kterým bylo dovoleno odejít, opouštěli město Královskou bránou nebo Železnou bránou, ale lannisterští zbrojnoši v purpurových pláštích a přilbicích se lvem u nich rozestavili svoje hlídky. Špehujíc dění pod sebou ze střechy hostince u Královské brány, Arya je viděla, jak prohledávají povozy a kočáry, nutí jezdce otevírat kapsy u sedel a vyptávají se každého, kdo se pokoušel odejít pěšky.

Někdy ji napadlo, že by mohla odplavat po řece, ale Černovodý proud byl široký a hluboký a všichni se shodovali v tom, že jeho vody jsou prudké a zrádné. Neměla ani minci, aby zaplatila převozníkovi nebo se svezla na lodi.

Její otec jí vždycky zdůrazňoval, že nikdy nesmí krást, jenomže pro Aryu bylo stále obtížnější pamatovat si proč. Pokud se jí brzy nepodaří dostat se pryč, bude muset vsadit na štěstí a doufat, že zlaté pláště ji při krádeži nepřistihnou. Od té doby, co se svou dřevěnou holí naučila srážet ptáky, příliš nehladověla, ale měla strach, že z holubího masa onemocní. Než našla Bleší zadek, pár jich snědla dokonce syrových.

V uličkách Blešího zadku byly varné krámky, kde se bez ustání dusilo v obrovitých kádích maso a člověk tam mohl vyměnit půlku svého ptáka za patku včerejšího chleba a „misku hnědého“, a tu druhou půlku vám dokonce strčili do ohně a upekli ji pro vás, pokud jste si sami oškubali peří. Arya by dala cokoli za hrnek mléka a citrónový koláč, ale hnědé nebylo zas tak špatné. Obvykle v tom byly kroupy a kousky mrkve, cibule a tuřínu a někdy dokonce jablko a nahoře plaval hustý škraloup tuku. Většinou raději moc nepřemýšlela o mase, které do toho dávali. Jednou dostala kus ryby.

Jediné, co jí na tom vadilo, byla skutečnost, že varné krámky nikdy nebyly prázdné, a dokonce i když hltala svoje jídlo, Arya na sobě cítila jejich oči. Někteří hleděli na její boty nebo na její plášť a ona věděla, co si myslí. U druhých téměř cítila, jak se jejich oči zavrtávají pod její kožený oděv; nevěděla, co si myslí, a to ji děsilo ještě víc. Párkrát ji sledovali do uliček a honili ji, ale nikdy ji nikdo nedokázal chytit.

Stříbrný náramek, o kterém doufala, že ho prodá, jí ukradli hned první noci strávené mimo hrad, společně s rancem jejích dobrých šatů. Uloupili jí ho, zatímco spala ve vyhořelém domě v Prasečí ulici. Jediné, co jí nechali, byl plášť, do kterého byla zahalená, kožený oděv, co měla na sobě, její dřevěný cvičební meč… a Jehlu. Léhala na Jehle, jinak by zmizela taky; měla pro ni větší cenu než všechno ostatní dohromady. Od té doby Arya začala chodit s pláštěm nařaseným přes pravé rameno, aby zakryla čepel na svém boku. Dřevěný meč nosila v levé ruce, aby ho každý viděl, aby odstrašila zloděje, ale ve varných krámcích byli lidé, kteří by se odstrašit nedali, ani kdyby měla místo klacku válečnou sekeru. Stačilo to, aby ztratila chuť na holuba a okoralý chléb. Často šla do postele raději hladová, než aby riskovala jejich pohledy.

Jakmile se dostane ven z města, najde si jedlé bobule nebo sady, kde si tajně bude moci natrhat jablka a třešně. Arya si pamatovala, že nějaké viděla z královské cesty, když jeli na jih. A mohla by si vyhrabat kořínky v lese nebo dokonce chytit králíka. Jediným, co se dalo chytit ve městě, byly krysy, kočky a vychrtlí psi. Slyšela, že ve varném krámku by za pěkný vrh štěňat dali hrst plnou měďáků, ale dokonce i při tom pomyšlení se jí dělalo zle.

Dole pod Moučnou ulicí byla změť křivolakých uliček a křižujících se ulic. Tam se Arya prodírala davy, snažila se udržovat stále stejnou vzdálenost mezi sebou a zlatými plášti. Naučila se držet se středu ulice. Někdy musela uhýbat povozům a koním, ale alespoň je viděla přijíždět. Když člověk šel blízko budov, lidé po něm sahali, třebaže v některých uličkách nešlo jít jinak, než že se o zdi přímo otírala; budovy se tam nakláněly tak blízko k sobě, že se téměř dotýkaly.

Proběhl kolem ní výskající hlouček malých dětí honících kutálející se obruč. Arya na ně hleděla rozmrzele, s trpkostí vzpomínala na časy, kdy si i ona hrávala s obručemi, s Branem, Jonem a jejich malým bratříčkem Rickonem. Napadlo ji, jak asi Rickon vyrostl a zda Bran je smutný. Dala by cokoli za to, kdyby tam s ní byl Jon, říkal jí „sestřičko“ a láskyplně jí cuchal vlasy. Ne že by cuchat potřebovaly. Viděla svůj odraz v loužích a říkala si, že žádné vlasy by nemohly být rozcuchanější než její.

Pokoušela se hovořit s dětmi, které viděla na ulici, v naději, že si mezi nimi nalezne kamaráda, který by jí mohl nabídnout místo ke spaní, ale zřejmě mluvila špatně nebo se v jiném ohledu nechovala správně. Ty malé se na ni jen dívaly rychlýma, ostražitýma očima a utíkaly před ní, když přišla blíž. Jejich starší bratři a sestry jí kladli otázky, na které Arya nedokázala odpovědět, nadávali jí a pokoušeli se jí něco ukrást. Včera ji srazila k zemi vychrtlá bosá dívka dvakrát starší než ona a snažila se jí stáhnout boty, ale Arya ji praštila do ucha svým dřevěným mečem. Dívce začala téci z hlavy krev a s pláčem utekla pryč.

Když scházela dolů z kopce směrem k Blešímu zadku, nad hlavou jí zakroužil racek. Arya na něj s nadějí pohlédla, ale byl příliš vysoko, mimo dosah její hole. Při pohledu na racka si vzpomněla na moře. Možná že to je cestou ven. Stará chůva jí vypravovala příběhy o chlapcích, kteří odpluli na kupeckých galérách a plavili se vstříc všemožným dobrodružstvím. Snad by to mohla udělat i ona. Rozhodla se sejít dolů k řece. Stejně to bylo při cestě k Blátivé bráně a tu dnes ještě nezkontrolovala.

Když Arya přišla k vodě, mola byla podivně tichá. Viděla pár zlatých plášťů kráčejících vedle sebe přes rybí trh, ale muži jí žádnou zvláštní pozornost nevěnovali. Polovina stánků byla prázdná a Arya měla pocit, že v doku je také méně lodí, než si pamatovala. Na hladině Černovodého proudu pluly ve formaci tři z královských válečných galér. Jejich zlatě pomalované trupy rozrážely vodu a jejich vesla se rytmicky zvedala a klesala. Arya se na ně chvíli dívala, pak se vydala dál podél břehu řeky. Když u třetího mola uviděla strážné v šedých vlněných pláštích lemovaných bílým saténem, srdce se jí málem zastavilo v hrudi. Pohled na zimohradské barvy jí vehnal slzy do očí. Za nimi se na svém kotvišti houpala štíhlá třístěžňová obchodní galéra. Arya nebyla schopná přečíst jméno napsané na trupu; ta slova byla podivná, myrská nebo braavoská, nebo možná dokonce ve vznešené valyrijštině. Popadla za rukáv kolemjdoucího námořníka. „Prosím,“ zeptala se, „co je tamhleto za loď?“

„To je Větrná čarodějnice, z Myru,“ odpověděl muž. „Ona je stále tady!“ vyhrkla Arya. Námořník se na ni divné podíval, pokrčil rameny a odešel, Arya se rozběhla k molu. Větrná čarodějnice byla lodí, kterou najal její otec, aby je odvezla domů… Stále čekala. Arya si myslela, že vyplula už před celými věky.

Dva ze strážných spolu hráli kostky, zatímco třetí chodil po obchůzce, ruku na hrušce svého meče. Arya nechtěla, aby ji viděli v slzách jako malé dítě, proto se zastavila, aby si otřela oči. Svoje oči, oči, oči, proč…

Dívej se svýma očima, slyšela šeptat Syria.

Arya se podívala. Znala všechny otcovy muže do jednoho. Ti tři v šedých pláštích pro ni byli cizinci. „Ty,“ zvolal jeden, co chodil po obchůzce, „co tady pohledáváš, chlapče?“

Druzí dva vzhlédli od svých kostek.

V tu ránu by se Arya nejraději otočila a rozběhla se pryč, ale věděla, že kdyby to udělala, okamžitě by se pustili za ní. Donutila sama sebe přijít k nim blíž. Hledali děvče, jenomže ji ten muž považoval za chlapce. Bude tedy chlapcem. „Nechceš koupit holuba?“ Ukázala mu mrtvého ptáka.

„Vypadni odsud,“ zamračil se na ni strážný.

Arya udělala, jak jí řekl. Ani nemusela předstírat, jak je vyděšená. Muži za ní se vrátili ke svým kostkám.

Nebyla schopná říci, jak se dostala do Blešího zadku, ale než přišla zpátky do úzkých křivolakých nedlážděných uliček mezi kopci, namáhavě oddychovala. Zadek vydával svůj typický zápach, pach prasečích chlívků, stájí a koželužských dílen, smíšený s nakyslým pachem putyk a laciných nevěstinců. Arya se otupěle proplétala jejich změtí. Teprve tehdy, když ucítila závan vůně bublajícího hnědého linoucí se ze dveří varného krámku, uvědomila si, že její holub je pryč. Musel jí sklouznout od pasu, když běžela, nebo jí ho někdo ukradl a ona si toho vůbec nevšimla. Musela by jít celou cestu zpátky až k Moučné ulici, aby našla dalšího tak tučného.

Zdálky přes město začaly zvonit zvony.

„Už zase zvony, bohové, smilujte se,“ zakvílela jakási stařena.

Ve druhém patře otevřela okno rudovlasá děvka v hadýrcích z barevného hedvábí. „Že by tentokrát zemřel chlapecký král?“ křikla dolů, vykloněná z okna do ulice. „Cha, co s takovým klukem, ti nikdy dlouho nevydrží.“ Zatímco se smála, zezadu ji pažemi objal nahý muž, kousal ji do krku a mačkal její těžké bílé prsy, které se jí volně houpaly pod oděvem.

„Ty hloupá děvko,“ okřikl ji tlustý muž. „Král není mrtvý, to jsou svolávací zvony. Vyzvání jen jedna věž. Když zemře král, zvoní všechny zvony ve městě.“

„Hej ty, přestaň mě kousat, nebo začnu zvonit tím tvým zvonečkem,“ řekla žena v okně muži za sebou, odstrkujíc ho loktem. „Kdo tedy zemřel, když ne král?“

„Je to svolávání“ odpověděl tlustý muž.

Kolem proběhli dva chlapci téměř Aryina věku, rovnou středem louže. Stařena jim začala nadávat, ale oni utíkali dál. Ostatní lidé se také dali do pohybu, mířili na kopec, aby se podívali, kvůli čemu je všechen ten hluk a shon. Arya se rozběhla za pomalejším chlapcem. „Kam běžíš?“ vykřikla na něho, když byla až za ním. „Co se děje?“

Aniž zpomalil, ohlédl se přes rameno. „Zlaté pláště ho vedou do septa.“

„Koho?“ vykřikla, popadajíc dech.

„Pobočníka! Buu říká, že mu setnou hlavu.“

Projíždějící povoz zanechal na ulici hlubokou vyjetou kolej. Chlapec ji přeskočil, ale Arya ji vůbec neviděla. Klopýtla a spadla, obličejem napřed. Když její ruce dopadly na tvrdě udusanou hlínu, přimáčkla si prsty a rozedrala si koleno do krve o kámen. Jehla se jí zapletla mezi nohy. Škrábala se zpátky na kolena a vzlykala. Palec levé ruky měla celý zakrvácený. Když si jej začala sát, uviděla, že polovina nehtu je pryč, stržená při pádu. Palcem jí projížděla ostrá bolest a koleno také měla samou krev. „Vykliďte cestu!“ vykřikl někdo z příčné ulice. „Vykliďte cestu pro lordy z Redwynu!“ Arya jen tak tak stačila uhnout stranou, aby ji nepřejeli: čtyři strážní na obrovitých koních, klusem projíždějící kolem. Měli na sobě kostkované pláště, modré a vínově červené. Za nimi seděla vedle sebe na páru kaštanově zbarvených klisen dvě lorďátka, jako lusky v hrášku. Arya je viděla na nádvoří snad stokrát; Redwynovic dvojčata, ser Horas a ser Hobber, přátelští mladíci s rusými vlasy a čtvercovitými, pihatými obličeji. Sansa a Jeyne Poole jim říkávaly ser Hrůzák a ser Slinták, a chichotaly se pokaždé, když je viděly. Teď jí legrační nepřipadali.

Všichni se pohybovali stejným směrem a spěchali, aby se podívali, co to vyzvánění znamená. Zdálo se, že nyní zvony znějí tišeji, zvou, svolávají. Arya se připojila k proudu lidí. Palec, na kterém si strhla nehet, ji bolel tak strašlivě, že se jen s největším sebezapřením nedala do pláče. Kulhala dál, kousala se přitom do rtu a naslouchala vzrušeným hlasům kolem sebe.

„- králův pobočník, lord Stark. Vezou ho do Baelorova septa.“

„Slyšel jsem, že je mrtvý.“

„Brzy bude, brzy bude. Vsadím se o stříbrňák, že mu setnou hlavu.“

„Nejvyšší čas, je to zrádce.“ Muž si odplivl.

Arya se snažila najít hlas. „On není-“ začala, ale byla jen dítětem a hlasy dospělých kolem ní ji přehlušily.

„Blázne! Toho o hlavu nezkrátí. Odkdy zrádce popravují na schodech velkého septa?“

„Nu, určité nemají v úmyslu pomazat ho na rytíře. Slyšel jsem, že to byl Stark, kdo zabil starého krále Roberta. Podřízl mu krk v lesích, a když ho našli, stál tam, jako by se nic nedělo, a tvrdil, že to Jeho Výsosti udělal nějaký kanec.“

„Ech, to není pravda, zabil ho jeho vlastní bratr Renly, ten se zlatým parožím.“

„Zavři tu svoji nevymáchanou hubu, ženská. Vůbec nevíš, co říkáš, lord Renly je přece dobrý člověk.“

Do té doby, než přišli k Ulici sester, byli natěsnaní rameno na rameni, Arya nechala lidský proud unášet ji s sebou, až na vrchol Visenyina kopce. Bílé mramorové náměstí bylo neproniknutelnou masou lidí, všech vzrušeně pokřikujících jeden přes druhého a tlačících se, aby se dostali co nejblíž Velkému Baelorovu septu. Zvony tam zněly velmi hlasitě.

Arya se tlačila mezi tísnícím se davem, podlézala pod nohama koní a pevně v ruce svírala svůj dřevený meč. Jediné, co ze středu davu viděla, byly ruce, nohy, břicha a sedm štíhlých věží septa tyčících se jí nad hlavou. Spatřila dřevěný povoz a napadlo ji, že si vyleze na jeho zadek, odkud možná bude vidět lépe, ale ostatní zřejmě dostali stejný nápad. Vozka jim nadával a odháněl je práskáním svého biče.

Arya byla zoufalá. Když si protlačovala cestu do přední části davu, lidé ji dostrkali až ke kamennému podstavci. Pohlédla vzhůru na Baelora Požehnaného, krále septa, a dostala nápad. Zasunula si svůj dřevěný meč za pas a začala šplhat. Její zraněný palec zanechával na mramoru krvavé šmouhy, ale Arya šplhala stále výš, dokud se bezpečně neusadila mezi královými chodidly.

Tehdy uviděla svého otce.

Lord Eddard stál na kazatelně nejvyššího septona, přede dveřmi do chrámu, mezi dvěma muži ve zlatých pláštích. Byl oblečený v honosném sametovém kabátci šedé barvy, s bílým vlkem vyšitým na jeho přední části drobnými perličkami a v šedém vlněném plášti lemovaném kožešinou, ale byl hubenější, než ho Arya viděla kdy předtím, a jeho obličej byl ztrhaný bolestí. Ani tak nestál, jako byl spíš podepírán a obvaz na jeho noze byl shnilý a plný šedivých skvrn.

Za ním stál nejvyšší septon sám, shrbený mužík, šedý stářím, tlustý a neohrabaný, oblečený v dlouhé bílé róbě a s obrovitou korunou ze zlata a křišťálu, jejíž záře zalévala jeho hlavu duhou, kdykoli se pohnul.

Tísnící se přede dveřmi septa, na vyvýšené mramorové tribuně, byl shluk rytířů a urozených pánů. Nejnápadnější mezi nimi byl Joffrey, celý oblečený v purpurovém hedvábí a saténu, vzorovaný jeleny ve skoku a řvoucími lvy, se zlatou korunou na hlavě. Jeho královna matka stála vedle něho v černých smutečních šatech vzorovaných šarlatem a závoji s černými diamanty ve vlasech. Arya poznala Ohaře, oděného v sněhobílém plášti přes tmavě šedou zbroj, se čtyřmi muži Královské gardy kolem něho. Viděla eunucha Varyse ve vzorované damaškové róbě, klouzajícího kolem urozených pánů ve svých měkkých trepkách a říkala si, že ten malý muž se stříbrným pláštíkem a špičatou bradkou by mohl být ten, který kdysi prohrál v souboji o její matku.

Náhle v jejich středu uviděla Sansu, oděnou v nebesky modrém hedvábí, s dlouhými zlatohnědými vlasy umytými a nakadeřenými a se stříbrnými náramky na zápěstích. Arya se zamračila a v duchu se divila, co tam její sestra dělá a proč se tváří tak spokojeně.

Kolem davu byla rozestavěná dlouhá řada strážných s kopími a ve zlatých pláštích, kterým velel statný muž v důmyslně propracované zbroji, samý černý lak a zlaté ozdoby. Jeho plášť měl kovový lesk pravého brokátu.

Když zvon přestal vyzvánět, na velkém náměstí se pomalu rozhostilo ticho a její otec zvedl hlavu a začal mluvit, hlasem tak slabým a nezřetelným, že stěží rozlišila, co říká. Lidé za ní začali vykřikovat: „Cože?“ a „Hlasitěji!“

Muž v černozlatém brnění vkročil za jejího otce a ostře ho rýpl do žeber. Nech ho na pokoji! chtěla Arya vykřiknout, ale věděla, že by ji nikdo neposlouchal. Bezmocně se hryzala do rtu.

Její otec o něco hlasitěji začal znovu. „Jsem Eddard Stark, lord Zimohradu a pobočník krále,“ řekl hlasem nesoucím se přes náměstí, „a přišel jsem před vás, abych se před zraky bohů a lidí přiznal ke zradě.“

„Ne,“ zakvílela Arya. Dav pod ní začal ječet a vykřikovat posměšky a obscénnosti. Sansa si schovala obličej do dlaní.

Její otec zvedl hlas ještě výš, ze všech sil se snažil, aby ho bylo slyšet. „Zradil jsem víru svého krále a důvěru svého přítele Roberta,“ vykřikl. „Přísahal jsem, že ho budu bránit a ochraňovat, a přesto ještě předtím, než jeho krev vychladla, zosnoval jsem plán, jak zbavit trůnu jeho syna a zabít ho a zmocnit se koruny pro sebe. Ať jsou nejvyšší septon a Baelor Milovaný a Sedm svědky pravdy, kterou zde nyní říkám: Joffrey Baratheon je jediným pravoplatným dědicem Železného trůnu a z milosti všech bohů pánem Sedmi království a ochráncem říše.“

Z davu vyletěl kámen. Když Arya viděla, že její otec byl zasažen, vykřikla. Zlaté pláště ho podržely, aby nespadl, Z hluboké rány na čele mu dolů po obličeji začala stékat krev. Následovaly další kameny. Jeden trefil strážného po otcově levici. Další se odrazil od hrudního plátu rytíře v černozlaté zbroji. Dva z mužů Královské gardy se postavili před Joffreyho a královnu, aby je chránili svými štíty.

Arya zajela rukou pod svůj plášť a nahmatala Jehlu v její pochvě. Stiskla prsty kolem jílce, tak pevně, jak nic nesevřela nikdy předtím. Prosím, bohové, uchraňte ho od všeho zlého, modlila se. Nenechte je ublížit mému otci.

Nejvyšší septon poklekl před Joffreym a jeho matkou. „Podle toho, jak hřešíme, tak také trpíme,“ prozpěvoval hlubokým sílícím hlasem, mnohem hlasitěji než její otec. „Tento muž se zde na tomto svatém místě, před tváří bohů i lidí, přiznal ke svým zločinům.“ Když zvedl ruce v naléhavé prosbě, kolem jeho hlavy se roztančily barevné duhy. „Bohové jsou spravedliví, a přesto nás Baelor Požehnaný také učil, abychom byli milosrdní. Co se stane s tímto zrádcem, Tvoje Výsosti?“

Kolem Aryi začalo křičet tisíc hlasů, ale ona je neslyšela. Princ Joffrey… ne, král Joffrey… vystoupil zpoza štítů svých tělesných strážců. „Moje matka si přeje, abych lordu Eddardovi dovolil dát se k černým, a lady Sansa prosí o milost pro svého otce.“ Pak se podíval přímo na Sansu a usmál se a Arya si na okamžik pomyslela, že bohové její modlitbu vyslyšeli, dokud se Joffrey neobrátil zpátky k davu a neřekl: „Jenomže ty mají měkká srdce žen. Dokud budu vaším králem já, zrada nikdy nezůstane bez trestu. Sere Ilyne, přines mi jeho hlavu!“

Dav zaburácel a Arya cítila, jak se Baelorova socha zhoupla, když se proti ní na tlačili lidé. Nejvyšší septon sevřel králův plášť a přispěchal k nim Varys divoce mávající rukama a dokonce i královna něco říkala, ale Joffrey jen vrtěl hlavou. Lordi a rytíři ustupovali stranou a on procházel mezi nimi, vysoký a bez masa, kostra v železné zbroji, vykonavatel královy spravedlnosti. Nejasně, jakoby z velké dálky, Arya slyšela svojí sestru vykřiknout. Sansa padla na kolena, hystericky naříkala. Ser Ilyn Payne vyšel po schodech tribuny.

Arya se vykroutila z místečka mezi Baelorovými chodidly, vrhla se do davu a vytáhla Jehlu. Přistála na muži v řeznické zástěře a srazila ho k zemí. Vzápětí ji někdo uhodil do zad a ona málem taky spadla. Těla se sevřela těsně kolem ní, zakopávající a strkající do sebe, zašlapávající nebohého řezníka pod sebou. Arya do nich začala sekat Jehlou.

Vysoko na tribuně ser Ilyn Payne vážně pokývl hlavou a rytíř v černozlaté zbroji vydal příkaz. Zlaté pláště smýkly lordem Eddardem na mramor, tak, že mu hlava a hruď čněly přes okraj tribuny.

„Hej ty!“ vykřikl na Aryu hněvivý hlas, ale ona se tlačila dál, surově lidi odstrkovala stranou, proplétala se mezi nimi, vrážela do každého, kdo jí stál v cestě. Po její noze zašmátrala ruka a ona po ní sekla, a někoho druhého kopla do holeně. Jakási žena vedle ní zakopla a Arya jí přeběhla po zádech, sekajíc Jehlou na obě strany, ale nestačilo to, nestačilo, bylo tam tolik lidí, že jakmile mezi nimi udělala mezeru, hned se zase zavřela. Někdo jí uštědřil prudký štulec. Stále slyšela Sansu hlasitě naříkat.

Ser Ilyn tasil z pochvy na svých zádech dvouruční meč. Když čepel zvedl nad hlavu, sluneční paprsky jako by se zavlnily a roztančily po tmavém kovu, zajiskřily na hraně ostřejší než jakákoli břitva. Led, pomyslela si, on má Led. Po tvářích jí stékaly slzy, oslepovaly ji.

A pak z davu vystřelila ruka a sevřela se kolem její paže jako vlčí železa, tak prudce, že jí Jehla vylétla z ruky. Někdo ji zvedl a vytahoval ji do výše. Spadla by, kdyby ji nedržel, bezmocně, jako by byla panenka. K její tváří se přitiskl cizí obličej, dlouhé černé vlasy, rozcuchaný vous a uhnilé zuby. „Nedívej se!“ vyštěkl na ni drsný hlas.

„Já… já… já…“ vzlykala Arya.

Starý muž ji držel tak pevně, že jí zuby cvakaly o sebe. „Zavři ústa a zavři oči, chlapče.“ Nejasně, jakoby z velké dálky, uslyšela… zvuk… tichý svištivý zvuk, jako by milion lidí vydechlo najednou. Prsty starého muže se zaryly do její paže, tvrdé jako železo. „Podívej se na mě. Ano, tak je to správné, na mě.“ Jeho dech páchl kyselým vínem. „Vzpomínáš si, chlapče?“

Byl to jeho pach, který ji přiměl upamatovat se. Arya viděla rozcuchané umaštěné vlasy, záplatovaný uprášený černý plášť, který pokrýval jeho shrbená ramena, tvrdé černé oči, které na ni mžouraly. A vzpomněla si na černého bratra, který přišel navštívit jejího otce. „Ty mě znáš, viď? Chytrý chlapec.“ Odplivl si. „Tady už skončili. Půjdeš se mnou a budeš hezky držet pusu zavřenou.“ Když začala odpovídat, znovu jí zatřásl, ještě prudčeji, „Zmlkni, řekl jsem.“

Náměstí se začínalo vyprazdňovat. Tlak kolem nich se uvolňoval a lidé se vraceli zpátky do všedního života. Aryin život ale byl pryč. Otupěle se loudala za… Yorenem, ano. Jmenuje se Yoren. Nevzpomínala si, že by hledal Jehlu, dokud jí meč nevtiskl zpátky do dlaně. „Doufám, že ho budeš moct použít, chlapče.“

„Já nejsem -“ začala.

Strčil ji mezi jakési dveře, vrazil jí špinavé prsty do vlasů, zakroutil jimi a prudce jí trhl hlavou dozadu. „- nejsi chytrý, chlapče. To jsi chtěl říct?“

Ve své druhé ruce držel nůž.

Když se ostří zablesklo před jejím obličejem, Arya sebou cukla dozadu, divoce kopala, vrtěla hlavou ze strany na stranu, ale on ji držel za vlasy, tak pevně, že měla pocit, jako by se jí trhala kůže. Na rtech cítila slanou chuť slz.

BRAN

Ti nejstarší byli již dospělí muži, sedmnáct či osmnáct let uplynulo ode dne, kdy dostali jméno. Jednomu bylo po dvacítce. Většina jich byla mladších, šestnáct a ještě méně.

Bran je pozoroval z balkonu vížky mistra Luwina, naslouchal jim, jak mumlají, pobrukují si a nadávají, když mávali svými holemi a dřevěnými meči. Nádvoří bylo živé klapotem dřeva o dřevo, přerušovaným až příliš často sténáním a výkřiky bolesti, když dřevo zasáhlo kůži nebo sval. Ser Rodrik stál mezi chlapci, s obličejem rudnoucím pod jeho bílými licousy, hovořil ke každému zvlášť a ke všem dohromady. Branovi se zdálo, že starý rytíř nikdy nevypadal tak rozohněně. „Takhle ne,“ opakoval stále dokola. „Ne. Ne. Ne.“

„Moc dobře nebojují,“ řekl Bran pochybovačně. Poškrábal Léto líně za ušima, zatímco zlovlk trhal kýtu masa. Pod jeho zuby hlasitě praskaly kosti.

„Máš pravdu, to tedy nebojují.“ souhlasil mistr Luwin s hlubokým povzdechnutím. Mistr se díval z balkonu svou velkou trubicí s myrskou čočkou, měřil stíny a zaznamenával si pozice komety, která visela nízko na ranní obloze. „Ale když jim dáš čas… Ser Rodrik má pravdu, nutně potřebujeme muže, kteří budou hlídkovat na hradbách. Tvůj otec si ty nejlepší ze své stráže vzal s sebou do Králova přístaviště a tvůj bratr si odvedl ostatní, společně se všemi nadějnými chlapci na ligy kolem. Mnozí z nich se k nám už nevrátí, a tak nám nezbývá než najít muže, kteří zaujmou jejich místa.“

Bran vzdorovitě hleděl na potící se chlapce dole. „Kdybych měl zdravé nohy, porazil bych je všechny do jednoho.“ Vzpomněl si na poslední příležitost, kdy v ruce držel meč, když na Zimohrad přijel král. Byl to jen dřevěný meč, a přesto jím prince Tommena srazil k zemi nejméně padesátkrát. „Ser Rodrik by mě mohl naučit používat halapartnu. Kdybych měl halapartnu s dlouhou žerdí. Hodor by mohl být mýma nohama. Dohromady bychom byli celým rytířem.“

„Myslím, že to je… nepravděpodobné,“ namítl mistr Luwin. „Brane, když člověk bojuje, jeho ruce, nohy a myšlenky musí být jedním.“

Dole na nádvoří ser Rodrik hulákal: „Bojujete jako husy. On tě štípne a ty ho štípneš tím víc. Odrážej rány! Blokuj je. Husí boj nestačí. Kdyby tohle byly opravdové meče, první štípnutí by ti useklo ruku!“ Jeden z chlapců se hlasitě zasmál a starý rytíř se jako na obrtlíku otočil k němu. „Ty se směješ? Že se nestydíš. Ty bojuješ jako ježek…“

„Kdysi žil rytíř, který byl slepý,“ namítl Bran tvrdohlavě, zatímco ser Rodrik dole na nádvoří pokračoval ve svých výtkách. „Stará chůva mi o něm povídala. Měl dlouhou žerď s čepelemi na obou stranách a otáčel jí v rukou a zabíjel tak muže po dvou.“

„Symeon Hvězdooký,“ řekl Luwin, když si do své knihy zapsal čísla. „Poté, co přišel o oči, nechal si do prázdných důlků vsadit safíry, či tak alespoň tvrdí zpěváci. Brane, to je jenom příběh, stejně jako pověsti o Florianu Bláznovi. Báchorka z Věku hrdinů.“ Mistr zavrtěl hlavou. „Takové sny musíš odložit stranou, jen ti lámou srdce.“

Zmínka o snech mu připomněla jeho vlastní. „V noci se mi zase zdálo o vráně. O té se třema očima. Vletěla do mojí ložnice a řekla mi, ať jdu s ní, tak jsem šel. Sešel jsem dolů do krypt. Byl tam otec a mluvili jsme spolu. Byl smutný.“

„A co říkal?“ Luwin se díval svojí trubicí.

„Myslím, že to mělo něco společného s Jonem.“ Ten sen ho hluboce znepokojil, mnohem víc než jeho ostatní sny s vránou. „Hodor by se mnou dolů do krypt nešel.“ Bran poznal, že mistr ho poslouchá jen na půl ucha. Zvedl oči od trubice, zamrkal. „Hodor by…?“

„Nešel dolů do krypt. Když jsem se probudil, řekl jsem mu, aby mě odnesl dolů, že se chci podívat, jestli tam otec opravdu je. Zpočátku vůbec nevěděl, co mu říkám, ale když jsem ho přivedl na schody tím, že jsem mu říkal, jdi tam a jdi tamhle, dolů jít nechtěl, jen tam stál na horním schodu a říkal: „Hodor“, jako by měl strach ze tmy, jenomže já měl pochodeň. Tak mě to rozzuřilo, že jsem ho málem plácl po hlavě, tak jak to vždycky dělá stará chůva.“ Viděl, že mistr se mračí a spěšně dodal: „Ale neudělal jsem to.“

„To je dobře. Hodor je člověk, ne osel, aby ho někdo otloukal,“

„Ve snu jsem letěl dolů s vránou, ale když jsem vzhůru, tak to nejde,“ vysvětloval Bran.

„Proč chceš jít dolů do krypt?“

„Už jsem ti to přece říkal. Abych se podíval na otce.“

Mistr se zatahal za řetěz kolem krku, což dělával často, když se cítil nepohodlně. „Brane, milé dítě, jednoho dne lord Eddard bude sedět dole v kameni, vedle svého otce a otce jeho otce a všech Starků zpátky až k dobrým králům severu, ale to bude až za mnoho let, dají-li bohové. Tvůj otec je vězněm královny v Králově přístavišti. Dole v kryptách ho nenajdeš.“

„V noci tam byl. Mluvil jsem s ním.“

„Umíněný chlapče,“ povzdechl si mistr a odložil svoji knihu stranou. „Chtěl by ses tam jít podívat?“

„Nemůžu. Hodor tam nepůjde a pro Tanečnici jsou schody příliš úzké a točité.“

„Myslím, že bych ten problém mohl vyřešit.“

Namísto Hodora mistr Luwin nechal zavolat divokou ženu Ošu. Byla vysoká a pevně stavěná a nikdy si na nic nestěžovala, ochotně šla všude, kam jí poručili. „Celý život jsem prožila za Zdí a jedna díra v zemi mě nemůže vyděsit, moji páni,“ řekla.

„Léto, pojď,“ zavolal Bran, když ho vzala do svých šlachovitých silných paží. Zlovlk nechal svoji kost a následoval Ošu, která Brana nesla přes nádvoří a dolů po spirálovitých schodech do studených krypt pod zemí. Mistr Luwin šel před nimi s pochodní v ruce. Branovi dokonce ani nevadilo - což bylo zle-, že ho nese v náručí a ne na zádech. Ser Rodrik nařídil, aby Oše její řetěz sundali, protože od té doby, co byla na Zimohradu, sloužila věrně a dobře. Stále nosila těžká železná pouta kolem kotníků - na znamení toho, že jí ještě není plně důvěřováno -, ale ta jí v jejích jistých krocích dolů po schodech nepřekážela. Bran nebyl schopen vzpomenout si, kdy byl v kryptách naposledy. Určitě to bylo předtím. Když byl malý, hrával si tady s Robbem, Jonem a svými sestrami.

Přál si, aby tady teď byli s ním; sklepení by mu možná nepřipadalo tak tmavé a strašidelné. Léto se kradl před ním v houstnoucím šeru, pak se zastavil, zvedl hlavu a zavětřil v mrazivém mrtvém vzduchu. Vycenil zuby a začal couvat, s očima zlatě žhnoucíma ve světle mistrovy pochodně. Zdálo se, že dokonce i Oša, tvrdá jako staré železo, se tam necítí dobře. „Pochmurní lidé, ti králové zimy, když se na ně člověk tak dívá,“ řekla s očima upřenýma na dlouhé řady granitových Starků na jejich kamenných trůnech.

„Byli to králové zimy,“ zašeptal Bran. Nějak mu nepřipadalo vhodné mluvit na tom místě příliš hlasitě.

Oša se usmála. „Zima žádné krále nemá. Kdybys ji viděl, věděl bys to, chlapče léta.“

„Na severu králové vládli po tisíce let,“ řekl mistr Luwin, který zvedl pochodeň do výše, aby světlo dopadalo na kamenné tváře dávno mrtvých vladařů. Některé byly zarostlé a s vousy, rozcuchané a divoké, stejně jako vlci, kteří leželi u jejich nohou. Jiní byli hladce oholení, jejich tváře byly pohublé a rysy stejně ostré jako železné meče, které ležely přes jejich klíny. „Tvrdí muži pro tvrdé časy. Pojďme.“ Rázným krokem kráčel sklepením, kolem nekonečného procesí kamenných pilířů a vytesaných postav. Šel a z jeho zvednuté pochodně se táhl jazyk plamene.

Krypta byla rozlehlým prostorem, delším než Zimohrad sám, Jon mu kdysi říkal, že pod ní jsou další sklepení ještě hlubší a temnější, kde jsou pohřbeni ještě starší králové. Kdyby ztratili světlo, mohli by tam bloudit navěky. Léto se nechtěl hnout ze schodů, dokonce i když se Oša s Branem v náručí vydala za Luwinovou pochodní.

„Vzpomínáš si na historii svého rodu, Brane?“ zeptal se ho mistr, zatímco šli sklepením. „Pověz Oše, kdo byli a co dělali, jestli to dokážeš.“

Pohlédl do obličejů, které míjeli, a v mysli se mu začaly vybavovat příběhy. Vypravoval mu je mistr Luwin a stará chůva je oživovala. „Toto je Jon Stark. Když se na východě vylodili mořští nájezdníci, zahnal je a postavil hrad v Bílém přístavu. Jeho syn byl Rickard Stark, ne otec mého otce, ale jiný Rickard, sebral Šíji králi Mokřad a oženil se s jeho dcerou. Theon Stark je ten velice hubený s dlouhými vlasy a kostnatou bradou. Přezdívali mu ,Hladový vlk', protože neustále s někým válčil. To je Brandon, ten vysoký se zasněným obličejem, říkali mu Brandon Loďař, protože miloval moře. Jeho hrob je prázdný. Pokoušel se plavit na západ přes Moře zapadajícího slunce a od té doby ho nikdo nikdy nespatřil. Jeho syn byl Brandon Spalovač, protože v žalu přiložil pochodeň ke všem lodím svého otce. Tamhle je Rodrik Stark, který v zápase získal Medvědí ostrov a daroval jej Mormontům. A tohle je Torrhen Stark, Král, který poklekl. Byl to poslední král severu a první lord Zimohradu, poté, co se vzdal Aegonovi Dobyvateli. Och, tamhle je Cregan Stark. Jednou bojoval s princem Aemonem a Dračí rytíř o něm řekl, že se nikdy neutkal s lepším šermířem.“ Byli již téměř na konci a Bran cítil, jak se k němu přikrádá smutek. „A tamhle je můj děd, lord Rickard, kterému sťal hlavu Šílený král Aerys. V hrobech vedle něho jsou jeho dcera Lyanna a syn Brandon. Ne já, jiný Brandon, bratr mého otce. Ti by správně sochy mít neměli, protože ty náležejí jen lordům a králům, ale můj otec je tolik miloval, že jim je nechal udělat.“

„Ta dívka byla krásná,“ poznamenala Oša.

„Byl s ní zasnouben král Robert, který si ji měl vzít za manželku, ale princ Rhaegar ji unesl a znásilnil,“ vysvětloval Bran. „Robert vedl válku, aby ji získal nazpět. Zabil Rhaegara na Trojzubci svým kladivem, ale Lyanna zemřela a on už ji nikdy zpátky nedostal.“

„Smutný příběh,“ řekla Oša, „ale ty prázdné jámy jsou ještě smutnější.“

„Hrob lorda Eddarda, až přijde jeho čas,“ řekl mistr Luwin. „Tady jsi v tom snu viděl svého otce, Brane?“

„Ano.“ Bran se při té vzpomínce zachvěl. S nepříjemným pocitem se rozhlédl kolem sebe po kryptě a cítil, jak se mu vzadu na krku ježí vlasy. Slyšel nějaký zvuk? Je tam někdo?

Mistr Luwin přistoupil s pochodní v ruce k otevřené hrobce. „Jak vidíš, není tady. Ani nebude, ještě mnoho let. Sny jsou jenom sny, dítě.“ Strčil ruku do temnoty hrobu, jako do chřtánu nějakého velkého zvířete. „Vidíš, je docela prázd -“

Temnota se na něj vrhla s vyceněnými zuby.

Bran uviděl oči zelené jako oheň, záblesk tesáků, kožešinu černou jako temnota kolem nich. Mistr Luwin vykřikl a zvedl si ruce k obličeji. Pochodeň vyletěla z jeho prstů, odrazila se od kamenné tváře Brandona Starka a skutálela se k chodidlům sochy, kde plameny začaly olizovat její nohy. V opilecky se posouvajícím světle pochodně viděli Luwina zápasícího se zlovlkem, bijícího do jeho čenichu rukou, zatímco čelisti zvířete se sevřely kolem jeho druhé ruky.

„Léto!“ vykřikl Bran.

A Léto přiběhl, vystřelil z temnoty zpoza něho jako skákající stín. Vletěl na Chundeláče a srazil ho k zemi a pak už se dva vlci kutáleli kolem dokola ve změti šedivé a černé kožešiny, štěkali na sebe a kousali jeden druhého, zatímco mistr Luwin se škrábal na kolena, s rukou dorvanou a zakrvácenou. Oša opřela Brana o kamenného vlka lorda Rickarda a pospíchala na pomoc mistrovi. Ve světle na zemi ležící pochodně spolu na stěně a stropě bojovali stínoví vlci dvacet stop vysocí.

„Chundeláči,“ zavolal tichý hlas. Když Bran vzhlédl, uviděl ve vchodu do otcovy hrobky stát svého malého sourozence. S posledním chňapnutím po Létově čenichu Chundeláč svého bratra pustil a zamířil k Rickonovi. „Nech mého otce být,“ varoval Rickon Luwina. „Nech ho být.“

„Rickone,“ řekl Bran tiše. „Otec tady není.“

„Ano, je. Viděl jsem ho.“ Na Rickonově obličeji se leskly slzy. „Viděl jsem ho v noci.“

„Ve snu…?“

Rickon přikývl. „Nechte ho být. Nechte ho být. Už se vrací domů, jak slíbil.“

Bran nikdy předtím neviděl mistra Luwina vyhlížet tak nejistě. Tam, kde Chundeláč prokousl vlnu jeho rukávu a maso pod ní, mu z ruky kapala krev. „Ošo, pochodeň,“ řekl, zatínaje zuby bolestí, a ona ji popadla, než stačila zhasnout. Obě nohy jeho strýce byly dočerna očazené. „To… to zvíře,“ pokračoval Luwin, „by mělo být uvázané v psinci!“

Rickon pohladil Chundeláčův krví vlhký čenich. „Pustil jsem ho. Na řetězu se mu nelíbí,“ zlovlk mu olízl prsty.

„Rickone,“ řekl Bran, „půjdeš se mnou?“

„Ne, mně se líbí tady.“

„Tady je tma. A zima.“

„Já se nebojím. Musím tu čekat na otce.“

„Můžeš čekat se mnou,“ řekl Bran. „Budeme čekat spolu, ty a já a naši vlci.“ Oba zlovlci si teď olizovali rány, drželi se blízko nich a ostražitě pozorovali všechny kolem sebe.

„Brane,“ řekl mistr pevným hlasem, „vím, že to myslíš dobře, ale Chundeláč je příliš divoký, než aby tu mohl volně pobíhat. Jsem už třetí člověk, kterého napadl. Dovol mu svobodně se pohybovat po hradě a je jen otázkou času, kdy někoho zabije. Pravda je krutá, ale toho vlka je třeba uvázat nebo…“ Zaváhal,

… nebo zabít, pomyslel si Bran, ale nahlas řekl jen: „On nebyl stvořený pro řetězy. Počkáme ve tvé věži, všichni.“

„To je zhola nemožné,“ namítl mistr Luwin.

Oša se zasmála. „Pokud si vzpomínám, malým lordem je tady chlapec, ne snad?“ Podala Luwinovi jeho pochodeň a znovu vzala Brana do náruče. „Takže do mistrovy věže.“

„Půjdeš s námi, Rickone?“

Jeho bratr přikývl. „Pokud Chundeláč půjde taky,“ řekl a rozběhl se za Ošou a Branem a neexistovalo nic, co by mistr Luwin mohl udělat, než je následovat a ostražitým okem si přitom měřit vlky.

V Luwinově věži panoval takový nepořádek, až to Branovi připadalo jako zázrak, že mistr v ní vůbec kdy byl schopen něco najít. Stoly a židle byly zastavěny kymácejícími se stohy knih, police byly olemované řadami sklenic se zátkami, nábytek byl potečkovaný oharky svíček a loužičkami zaschlého vosku, na trojnožce u dveří na balkon spočívala trubice s myrskou čočkou, na zdech visely mapy hvězdné oblohy a další mapy ležely poházené mezi rohožemi, všude se povalovaly papíry, psací brky a nádobky s inkoustem, a to všechno bylo potřísněné výkaly od havranů sídlících v krovech. Jejich pronikavé krá krá se k nim neslo dolů z výšky, zatímco Oša, vedena Luwinovými strohými radami, vymývala, čistila a obvazovala mistrovo zranění. „Tohle je šílenství,“ řekl malý šedivý muž, když na vlčí kousnutí jemně nanášela pálivou mast. „Souhlasím s tím, že to je podivné, že se vám oběma zdál stejný sen, ale když se zastavíte, abyste o tom pouvažovali, je to docela přirozené. Otec vám chybí a víte, že je v zajetí. Strach dokáže otrávit lidskou mysl a zahltit ji podivnými představami. Rickon je ještě příliš malý, než aby to pochopil -“

„Už jsou mi čtyři,“ durdil se Rickon. Prohlížel si trubicí s čočkou chrliče První věže. Zlovlci seděli každý na opačné straně velké kruhové místnosti, olizovali si rány a ohlodávali kosti.

„- příliš malý a - aúúú - u sedmi pekel, to pálí. Ne, nech toho, to stačí. Příliš malý, jak říkám, a ty Brane, jsi zas dost velký na to, abys věděl, že sny jsou jenom sny.“

„Některé jsou, některé nejsou.“ Oša do dlouhé rány nalévala bledě červené ohnivé mléko. Luwin zalapal po dechu. „Děti lesa by vám o snech mohly leccos povědět.“

Po mistrově obličeji stékaly slzy, ale přesto umíněně zavrtěl hlavou. „Ty děti… teď už žijí jenom v pověstech. Jsou mrtvé a dávno pryč. Už dost, to stačí. Teď obvazy. Přilož na ránu polštářek a pak ji těsně obvaž, aby nekrvácela.“

„Stará chůva říká, že děti znaly písně stromů, že uměly létat jako ptáci a plavat jako ryby a rozmlouvat se zvířaty,“ řekl Bran. „Tvrdí, že hrály hudbu tak překrásnou, že člověka nutila plakat jako dítě, když ji uslyšel.“

„A to všechno dělaly za pomoci svých kouzel,“ řekl mistr Luwin rozrušeně. „Kéž by tady tak byly teď. Jejich kouzlo by bezbolestně zhojilo moji ruku a také by mohly promluvit k Chundeláčovi a říct mu, aby už nikoho nekousal.“ Zlostně se na velkého černého vlka podíval koutkem oka. „Vezmi si ponaučení z toho, co ti teď řeknu, Brane. Člověk, který věří v kouzla, bojuje se skleněným mečem. Stejně jako to dělaly děti. Dovol mi ukázat ti něco.“ Rázně vstal, přešel místnost a vrátil se se zeleným džbánem, který držel ve své nezraněné ruce. „Podívejte se na tohle,“ řekl, když vyndal zátku a vysypal z nádoby plnou hrst lesklých černých hlavic šípů. Bran jednu zvedl. „Je to vyrobené ze skla.“ Rickon zvědavě popošel blíž, aby se mohl podívat na stůl.

„Dračí sklo,“ řekla Oša, když se posadila vedle Luwina, aby mu obvázala ruku.

„Obsidián,“ opravil ji mistr Luwin, který držel svou zraněnou ruku zvednutou. „Tavený v boží výhni hluboko pod zemí. Děti lesa s ním lovily před tisíci let. Neopracovávaly žádný kov. Místo zbroje nosily dlouhé košile spletené z listí a nohy si obvazovaly kůrou, takže dokonale splývaly s lesem. Namísto mečů nosily čepele z obsidiánu.“

„A stále nosí.“ Oša položila přes ránu na mistrově předloktí měkké polštářky a těsně je obvázala dlouhými pruhy lnu.

Bran si zvedl hrot šípu blízko k očím. Černé sklo bylo kluzké a lesklé. Říkal si, jak je krásné. „Mohu si jeden nechat?“

„Jak si přeješ,“ přikývl mistr.

„Já chci taky jeden,“ ozval se Rickon. „Chci čtyři. Mně jsou čtyři.“

Luwin ho přinutil odpočítat si je. „Opatrně, jsou stále ostré. Ať se neříznete.“

„Povídej mi ještě o dětech,“ řekl Bran. Bylo to pro něj důležité.

„Co bys o nich chtěl vědět?“

„Všechno.“

Mistr Luwin se zatahal za svůj řetěz, tam, kde ho dřel do krku. „Byli to lidé Věku úsvitu, úplně první, ještě před rytíři a královstvími,“ začal. „V těch dnech nebyly žádné hrady ani pevnosti, žádná města, ani nic takového jako tržní městečko byste nenašli mezi tímto místem a Dornským mořem. Tehdy nežili vůbec žádní lidé. Jenom děti lesa prodlévaly v zemích, kterým nyní říkáme Sedm království.

Byly to bytosti snědé a krásné, malé postavy, ne větší než děti, dokonce i v dospělosti. Žily v hlubinách lesů. V jeskyních, jezerních sídlištích a tajných stromových městech. Třebaže byly drobné postavy, děti byly souměrné a půvabné. Muži a ženy lovili společně, luky ze dřeva čarostromů a létajícími oky. Jejich bohové byli bohy lesa, potok a kámen a staří bohové, jejichž jména byla zahalena tajemstvím. Svým moudrým mužům říkali zelenověštci, a právě ti vyřezávali podivné obličeje do čarostromů, aby drželi stráž nad lesem. Jak dlouho zde děti vládly nebo odkud se vzaly, to žádný z lidí neví. Ale před zhruba dvanácti tisíci lety z východu přišli První lidé, kteří překročili Zlomené rameno Dorne předtím, než se rozlomilo. Přišli s bronzovými meči a velkými koženými štíty, usazení na koních. Žádného koně na této straně úzkého moře nikdy předtím neviděli. Není pochyb o tom, že děti lesa byly pohledem na koně vyděšeny, stejně jako byli První lidé obličeji na stromech. Když si První lidé začali stavět ze dřeva tvrze a farmy, káceli stromy s obličeji a házeli je do ohně. Vyburcované hrůzou, děti lesa šly do války. Staré písně praví, že zelenověštci používali temnou magii, kterou přinutili moře vzedmout se, zaplavit zemi a rozlomit Rameno, ale na zavření dveří již bylo příliš pozdě. Války pokračovaly, dokud země nebyla rudá krví lidí i dětí, ale víc dětí než lidí, protože lidé byli větší a silnější a dřevo, kámen a obsidián se bronzu nevyrovnaly. Nakonec na obou stranách převážili moudří, a náčelníci a hrdinové Prvních lidí se setkali se zelenověštci a vodními tanečníky uprostřed čarostromových hájů na malém ostrově ve velkém jezeře, zvaném Boží oko.

Tam stvrdili mírovou smlouvu. První lidé dostali pobřežní země, vysoké planiny a pestrobarevné louky, hory a bažiny, ale hluboké lesy měly navždy zůstat dětem. Také se spolu dohodli, že po celé říši už nebudou sekerami káceny žádné čarostromy. Aby bohové mohli být svědky podpisu smlouvy, každý strom na ostrově dostal obličej a poté tam byl založen řád svatých mužů, aby nad Ostrovem tváří držel stráž.

Smlouva znamenala začátek čtyři tisíce let dlouhého přátelství mezi lidmi a dětmi. Na čas První lidé dokonce odložili stranou bohy, které si přinesli s sebou, a začali uctívat tajemné bohy lesa. Podepsáním Smlouvy skončil Věk úsvitu a začal Věk hrdinů.“

Branova pěst se sevřela kolem lesklého černého hrotu šípu. „Ale říkal jsi, že děti lesa už jsou všechny pryč.“

„Ne, jsou tady,“ namítla Oša, když ukousla konec posledního obvazu zuby. „Severně od Zdi je všechno jinak. Právě tam děti odešly a také obři a další staré rasy.“

Mistr Luwin si povzdechl. „Ženo, podle práva bys měla být mrtvá nebo v řetězech. Starkové se k tobě chovají milostivěji, než si zasluhuješ. Je nepěkné oplácet jim jejich laskavost tím, že plníš hlavy chlapců takovými nesmysly.“ „Řekni mi, kam tedy šly,“ pobídl jej Bran. „Chci to vědět.“

„Já taky,“ ozval se Rickon.

„Och, jak chcete,“ zamumlal Luwin. „Tak dlouho, dokud trvala království Prvních lidí, trvala i Smlouva, během celého Věku hrdinů a Dlouhé noci a zrození Sedmi království, ale nakonec před mnoha staletími přece jen nastal čas, kdy úzké moře překročili jiní lidé.

Nejdříve to byli Andalové, rasa vysokých, světlovlasých válečníků, kteří přišli se železem a ohněm a sedmicípou hvězdou nových bohů namalovanou na hrudích. Války trvaly stovky let, až nakonec Andalové porazili všech šest jižanských království. Jenom tady, kde králové severu odrazili každou armádu, která se pokusila překročit Šíji, vláda Prvních lidí přetrvávala. Andalové vypálili čarostromové háje, odsekali obličeje ze stromů, vraždili děti lesa, kdykoli na ně narazili, a všude hlásali triumf Sedmi nad starými bohy. A tak děti lesa uprchly na sever -“

Jeden z vlků začal výt.

Mistr Luwin se zaraženě odmlčel. Když Chundeláč vstal a připojil svůj hlas k bratrovu, Branovo srdce sevřel strach. „Přichází to,“ zašeptal se zoufalou jistotou. Uvědomil si, že to ví od minulé noci, protože vrána ho zavedla dolů do krypt, aby se tam rozloučil. Věděl to, ale nevěřil tomu. Chtěl, aby mistr Luwin měl pravdu. Ta vrána, pomyslel si, třioká vrána…

Vytí ustalo tak náhle, jako začalo. Léto přeťapkal po podlaze k Chundeláčovi a začal olizovat chumáče rudé srsti vzadu na bratrově krku. Od okna se ozvalo třepetání křídel.

Na širokém kamenném parapetu přistál havran, otevřel zobák a vydal drsný krákavý zvuk.

Rickon začal plakat. Hroty šípů, které svíral v dlani, mu jeden po druhém z ruky vypadly a zarachotily o podlahu. Bran ho přitáhl k sobě a objal ho.

Mistr Luwin hleděl na černého ptáka, jako by to byl škorpion v peří. Pomalu jako náměsíčník vstal a přešel k oknu. Když zapískal, havran přeskočil na jeho obvázané předloktí. Na křídlech měl zaschlou krev. „Jestřáb,“ zamumlal Luwin, „možná sova. Ubožák, divím se, že vůbec vyvázl.“ Vzal z jeho nohy dopis.

Když mistr papír rozmotával. Bran zjistil, že se celý chvěje. „Co je to?“ zeptal se, svíraje svého bratra stále pevněji. „Ty víš, co to je, chlapče,“ řekla Oša. Položila mu ruku na hlavu.

Mistr Luwin na ně otupěle pohlédl, malý šedý muž s krví na rukávě svého šedivého vlněného hávu a se slzami ve svých jasných zelených očích. „Moji lordi,“ řekl Eddardovým synům, hlasem zastřeným a ztichlým, „budeme… budeme muset najít kameníka, který dobře znal jeho podobu…“

SANSA

Ve věžní místnosti v srdci Maegorovy pevnosti se Sansa zahalila do temnoty. Zatáhla závěsy kolem své postele, spala, probouzela se s pláčem a znovu spala. Když spát nemohla, ležela pod pokrývkami a chvěla se žalem. Služebnictvo přicházelo a odcházelo, přinášelo pokrmy, ale pohled na jídlo byl víc, než dokázala snést. Jídlo na mísách se hromadilo na stolku pod oknem, nedotčené a kazící se, dokud je služebnictvo opět neodneslo.

Někdy byl její spánek tvrdý a bezesný, ale probouzela se z něj unavenější než předtím. Přesto to byly ty nejlepší chvíle, protože když se jí zdál sen, byl o otci. Bdící či spící, viděla ho, viděla zlaté pláště srážející ho k zemi, viděla sera Ilyna kráčejícího k němu, vytahujícího Led z pochvy na svých zádech, viděla okamžik… okamžik, kdy… kdy chtěla odvrátit pohled, chtěla to, nohy pod ní podklesly a ona padla na kolena, ale jaksi nebyla schopná odvrátit zrak, a všichni lidé křičeli a volali a její princ se na ni usmál, usmál se na ni a ona se cítila v bezpečí, ale jen na kratičký okamžik, dokud neřekl ta slova a otcovy nohy… Právě to jí utkvělo v paměti nejvíc, jeho nohy, způsob, jakým sebou škubly, když ser Ilyn… když meč…

Možná taky zemřu, říkala si, a ta myšlenka jí vůbec nepřipadala strašná. Kdyby se vrhla z okna, mohla by učinit konec svému trápení a v letech, co přijdou, by zpěváci psali písně o jejím žalu. Její tělo by leželo na kamenech nádvoří, rozbité a nevinné, a všichni, co ji zradili, by se při pohledu na ně zastyděli. Sansa zašla až tak daleko, že přešla komnatu a otevřela okenice, ale pak ji odvaha opustila a ona se se vzlykáním vrátila zpátky do postele.

Služebné, které jí přinášely jídlo, se s ní pokoušely mluvit, ale ona jim neodpovídala. Jednou přišel velmistr Pycelle s krabicí lahviček a flakonů, aby se zeptal, jak se cítí. Sáhl jí na čelo, přiměl ji svléknout se a všude možně se jí dotýkal, zatímco komorná ji držela. Na odchodu jí ještě dal nápoj z medové vody a bylin a řekl jí, aby pila doušek každý večer. Vypila ho všechen najednou a znovu šla spát.

Zdál se jí sen o tom, že slyší kroky na schodišti věže, zlověstný skřípot kůže o kámen, když nějaký člověk pomalu vystupoval k jejímu pokoji, krok za krokem. Jediné, co mohla udělat, bylo schoulit se za dveřmi a naslouchat, třesoucí se strachy, zatímco on přicházel blíž a blíž. Věděla, že to je ser Ilyn Payne, šel si pro ni s Ledem v ruce, přicházel jí setnout hlavu. Neexistovalo místo, kam by mohla utéci, žádný úkryt, kam by se mohla schovat, žádný způsob, jak by mohla zabarikádovat dveře. Konečně se kroky zastavily a Sansa věděla, že je hned za dveřmi, tiše tam stojí se svýma mrtvýma očima a dlouhým obličejem poďobaným od neštovic. Tehdy si uvědomila, že nemá nic na sobě. Skrčila se k zemi, snažila se zakrýt svoji nahotu, když tu se dveře se skřípotem začaly otevírat a dovnitř se vsunula špička velkého meče…

Probudila se s mumláním: „Prosím, prosím, já budu hodná, budu hodná, prosím ne,“ ale nebyl tam nikdo, kdo by ji slyšel.

Když pro ni konečně opravdu přišli, Sansa jejich kroky vůbec neslyšela. Byl to Joffrey, kdo otevřel její dveře, ne ser Ilyn, ale chlapec, který býval princem. Ležela v posteli, schoulená do klubíčka, se závěsy zataženými, a nebyla schopná říci, zda je poledne či půlnoc. První věcí, kterou uslyšela, bylo hlasité bouchnutí dveřmi. Pak byly rozhrnuty závěsy její postele, a když Sansa zvedla ruku proti náhlému náporu světla, uviděla ho stát nad sebou.

„Chci, abys dnes odpoledne byla přítomna na mé audienci,“ řekl Joffrey. „Umyj se a oblékni se tak, jak se sluší a patří na moji snoubenku.“ Po jeho boku stál Sandor Clegane v prostém hnědém kabátci a zeleném plášti a jeho spálený obličej byl v ranním světle strašlivý. Za nimi byli dva rytíři Královské gardy v dlouhých pláštích z bílého saténu.

Sansa si přitáhla pokrývku k bradě, aby se zakryla. „Ne,“ zasténala, „prosím… Nechte mě být.“

„Když nevstaneš a neoblékneš se, můj pes to udělá za tebe,“ varoval ji Joffrey.

„Prosím tě, můj princi…“

„Teď jsem král, Ohaři, vytáhni ji z postele.“

Sandor Clegane ji popadl kolem pasu a zvedl ji z péřové postele, zatímco ona se chabě bránila. Její pokrývka spadla na podlahu. Pod ní měla jen tenkou noční košili, která zakrývala její nahotu. „Udělej, co ti nařídil, dítě,“ řekl Clegane. „Oblékni se.“ Postrčil ji směrem k šatníku, téměř něžně.

Sansa před nimi couvala. „Udělala jsem, co po mně žádala královna, napsala jsem dopisy, napsala jsem, co mi řekla. Slíbil jsi mi, že budeš milosrdný. Prosím, nech mě jít domů. Nedopustím se žádné zrady. Budu hodná, přísahám, nemám v sobě zrádcovskou krev. Nemám. Jenom chci jet domů.“ Nezapomínajíc na slušné chování, sklopila hlavu. „Nechť se ti zlíbí,“ dořekla slabým hlasem.

„Nelíbí se mi to,“ odsekl Joffrey. „Matka říká, že i navzdory tomu, co se stalo, se s tebou mám oženit, takže zůstaneš tady a budeš poslouchat.“

„Já si tě vzít nechci,“ zakvílela Sansa. „Nechal jsi mému otci useknout hlavu!“

„Byl to zrádce. Nikdy jsem neslíbil, že ho ušetřím, jenom že budu milosrdný, a to jsem byl. Kdyby to nebyl tvůj otec, nechal bych ho roztrhat na kusy nebo upálil, ale chtěl jsem, aby měl lehkou smrt.“

Sansa na něj hleděla, jako by ho teprve nyní uviděla. Měl na sobě prošívaný šarlatový kabátec vzorovaný lvy a plášť ze zlatého brokátu s vysokým límcem, který rámoval jeho obličej. Říkala si, jak ho kdy mohla považovat za krásného. Jeho rty byly měkké a rudé jako červi, co lezou v hlíně po dešti, a oči měl pyšné a kruté. „Nenávidím tě,“ zašeptala.

Obličej krále Joffreyho ztvrdl. „Moje matka tvrdí, že se nesluší, aby král bil svoji ženu. Sere Meryne.“ Než si stačila uvědomit, co se děje, rytíř skočil před ni a škubl jí hlavou dozadu. Když se snažila bránit, vyťal jí rukou v bílé rukavici políček přes ucho. Sansa si nepamatovala, že by spadla, ale příští věcí, co věděla, bylo to, že leží na koleni, natažená mezi rohožemi. V hlavě jí zvonilo. Ser Meryn Trant stál nad ní a na kotnících jeho bělostné hedvábné rukavice se červenala krev.

„Budeš už poslouchat, nebo tě mám napomenout znovu?“

Sansino ucho bylo necitlivé. Dotkla se ho, a když ruku odtáhla, konečky prstů měla vlhké a rudé. „Já… jak… jak poroučíš, můj pane.“

„Tvoje Výsosti,“ opravil ji Joffrey. „Budu tě očekávat při audienci,“ Otočil se a odešel.

Ser Meryn a ser Arys vyšli hned za ním, ale Sandor Clegane se zdržel dost dlouho, aby jí stačil hrubě vytáhnout na nohy. „Ušetři si bolest, děvče, a dej mu, co chce.“

„Co… co po mně chce? Prosím, řekni mi to.“

„Chce, aby ses usmívala a sladce voněla a byla jeho milovanou lady,“ zaskřípal Ohař. „Chce tě slyšet recitovat mu ta tvoje hezká milá slovíčka, tak jak tě to učila septa. Chce, abys ho milovala… a měla z něho strach.“

Jakmile odešel, Sansa klesla zpátky na rohože a dlouho hleděla do zdi, dokud se do komnaty ostýchavě nevplížily dvě z jejích komorných. „Budu potřebovat horkou vodu ke koupeli, prosím,“ řekla jim, „a parfém a nějaký pudr, abych zakryla tuhle modřinu.“ Pravá strana jejího obličeje byla napuchlá a začínala pálit, ale Sansa věděla, že Joffrey bude chtít, aby byla krásná.

Horká voda ji přiměla myslet na Zimohrad, a ona z toho načerpala sílu. Nemyla se od té doby, co otec zemřel, a byla ohromena tím, jak kalnou se voda při mytí stává. Její služebné smyly krev z jejího obličeje, odrhly jí špínu ze zad, umyly jí vlasy a kartáčovaly jí je, dokud se nenatáhly zpátky v husté zlatohnědé vlny. Kromě občasného příkazu s nimi nemluvila; byly to lannisterské služebné, ne její vlastní, a ona jim nedůvěřovala. Když přišel čas obléknout se, vybrala si zelené hedvábné šaty, které na sobě měla na turnaji. Vzpomněla si, jak galantní k ní Joff byl té noci při hostině. Možná si na to vzpomene taky a bude se k ní chovat laskavěji. Zatímco čekala, vypila sklenici podmáslí a uždibla si pár soust ze sladkých zákusků, aby si uklidnila žaludek. Bylo poledne, když se pro ni ser Meryn vrátil. Oblékl si svoje bílé brnění; košili z emailem potažených šupin lemovaných zlatem, vysokou přilbici se zlatým chocholem, nohavice, kyrys a boty, které byly z lesklé plátové oceli, a těžký vlněný plášť připevněný sponou ve tvaru lva. Hledí měl z přilbice zvednuté, takže byl vidět jeho zamračený obličej; váčky pod očima, široká mrzoutská ústa, rezavé vlasy potřísněné šedí. „Moje paní,“ řekl a uklonil se jí, jako by ji před pouhými třemi hodinami nezbil do krve. „Jeho Výsost mi nařídila, abych tě doprovodil do trůnní síně.“

„Nařídil ti také, abys mne uhodil, když s tebou jít odmítnu?“

„Odmítáš snad jít se mnou, moje paní?“ Pohled, kterým ji obdařil, byl bez výrazu. Ani se příliš nedíval na modřinu, kterou jí udělal na tváři.

On ke mně necítí nenávist, uvědomila si Sansa; ani mě nemá rád. Necítí ke mně vůbec nic. Jsem pro něj jenom… věcí. „Ne,“ řekla a poslušně vstala. Nejraději by začala zuřit, chtěla mu ublížit, tak jako on ublížil jí, varovat ho, že až bude královnou, pošle ho do exilu, jestli se ještě jednou odváží uhodit ji… Ale vzpomněla si na to, co jí pověděl Ohař, a tak řekla jen: „Udělám, cokoli Jeho Výsost poroučí.“

„Stejně jako já,“ odpověděl,

„Ano, jenomže ty nejsi opravdový rytíř, sere Meryne.“

Věděla, že Sandor Clegane by se tomu smál. Jiní muži by ji možná prokleli, varovali by ji, aby byla zticha, nebo by ji prosili o odpuštění. Ser Meryn Trant neudělal nic. Ser Meryn Trant se o to jednoduše nestaral.

Na balkoně trůnní síně nebyl nikdo kromě Sansy samotné. Stála tam s hlavou skloněnou a bojovala se slzami, které se jí draly do očí, zatímco dole pod ní Joffrey seděl na svém Železném trůnu a vykonával to, co v jeho pojetí bylo spravedlností. Při devíti případech z deseti, kterým dovolil předstoupit před něj při audienci, se očividně nudil, nepokojně se ošíval na trůnu, zatímco lord Baeliš, velmistr Pycelle nebo královna Cersei řešili jednotlivé záležitosti. Když se však rozhodl, že bude vládnout on, dokonce ani jeho matka ho nedovedla usměrnit.

Přivedli před něj zloděje a on poručil seru llynovi setnout mu hlavu, přímo v trůnní síni. Pak k němu přišli dva rytíři se sporem o jakousi půdu a on rozhodl, že se kvůli tomu nazítří utkají v souboji. „Na smrt,“ dodal. Na kolena před ním padla žena a prosila o hlavu muže popraveného jako zrádce. Říkala, že ho milovala a že by ho chtěla patřičně pohřbít. „Když jsi milovala zrádce, určitě jsi zrádce taky,“ usoudil Joffrey. Dva zlaté pláště ji odvlekly dolů do podzemní kobky.

Na konci sněmovního stolu seděl lord Slynt s žabím obličejem, na sobě měl černý sametový kabátec a lesklý plášť ze zlatého brokátu a souhlasně přikyvoval hlavou pokaždé, když král vynesl rozsudek. Sansa zamračeně hleděla na jeho ošklivý obličej a vzpomínala přitom na to, jak jejího otce srazil k zemi, aby mu ser Ilyn mohl useknout hlavu. Tolik si přála ublížit jemu, říkala si, kéž by tak přijel nějaký hrdina, srazil ho k zemi a uťal mu hlavu. Jenomže slabý hlásek v jejím nitru šeptal: Žádní hrdinové nejsou, a také si vzpomněla na to, co jí pověděl lord Petyr, přímo v této síni. „Život není píseň, drahá,“ řekl jí. „Jednoho dne se to ke svému zármutku možná dozvíš.“ Ve skutečném životě vyhrávají zrůdy, říkala si a pak v duchu uslyšela Ohařův hlas, chladný skřípot kovu o kámen. „Ušetři si bolest, děvče, a dej mu, co chce.“

Posledním případem byl otylý hospodský zpěvák obviněný z toho, že složil píseň, která se vysmívala králi Robertovi. Joff jim nařídil, aby přinesli jeho dřevěnou harfu a poručil mu, aby píseň zazpíval pro dvůr. Zpěvák plakal a sliboval, že tu píseň už nikdy v životě nezazpívá, ale král trval na svém. Byla to žertovná píseň pojednávající o Robertově boji s prasetem. Sansa věděla, že prase znamená divokého kance, který krále zabil, ale v některých slokách to znělo téměř jako by zpíval o královně. Když muž dozpíval, Joffrey oznámil, že se rozhodl být velkodušný. Zpěvák si může nechat buď prsty, nebo jazyk. Bude mít celý den na rozmyšlenou. Janos Slynt pokývl hlavou.

To byla poslední záležitost toho odpoledne. Sansa si úlevně vydechla, ale její těžká zkouška dosud neskončila. Když heroldův hlas audienci rozpustil, pospíchala z balkonu, jen aby našla Joffreyho čekajícího na ni u úpatí točitého schodiště. Ohař tam byl s ním a ser Meryn taky. Mladý král si ji kriticky prohlédl od hlavy k patě. „Vypadáš mnohem lépe než předtím.“ „Děkuji ti, Tvoje Výsosti,“ řekla Sansa. Prázdná slova, ale král přikývl a usmál se na ni.

„Pojď se mnou,“ nařídil jí Joffrey a nabídl jí rámě. Neměla jinou možnost než se do něj zavěsit. Dotek jeho ruky by ji kdysi vzrušil; nyní jí při něm po těle naskakovala husí kůže. „Brzy budu mít den jména,“ řekl Joffrey, když vyklouzli zadními dveřmi trůnní místnosti. „Bude se konat velká hostina a dostanu dary. Co mi dáš ty?“

„Já… nepřemýšlela jsem o tom, můj pane.“

„Tvoje Výsosti,“ opravil jí ostře. „Ty jsi opravdu hloupá holka, viď? Moje matka to taky říká.“

„Skutečně?“ Po všem, co se stalo, měla jeho slova ztratit moc ubližovat jí, ale kupodivu tomu tak nebylo. Královna k ní vždycky byla laskavá.

„Och ano. Má starosti ohledně našich dětí, aby nebyly hloupé po tobě, ale já jsem jí řekl, aby se tím netrápila.“ Král pokynul a ser Meryn jim otevřel dveře.

„Děkuji ti, Tvoje Výsosti,“ zamumlala. Ohař měl pravdu, pomyslela si jsem jenom malý ptáček, co opakuje slova, která ho naučili. Slunce zapadalo za západní hradby a kamenné zdi Rudé bašty zářily temně jako krev.

„Obtěžkám tě dítětem ihned, jakmile budeš moct rodit,“ řekl Joffrey, když ji provázel přes cvičební nádvoří. „Pokud to první bude hloupé, dám ti useknout hlavu a najdu si chytřejší ženu. Kdy myslíš, že budeš schopná rodit děti?“

Sansa se na něj nedokázala podívat, tolik se styděla. „Septa Mordane říká, že většina… většina urozených dívek má první měsíčky ve dvanácti nebo třinácti letech.“

Joffrey přikývl. „Tudy.“ Vedl ji směrem ke strážnici, k úpatí schodiště, které vedlo vzhůru na cimbuří.

Sansa se mu celá rozechvělá vyškubla. Najednou věděla, kam jdou. „Ne,“ řekla hlasem, který byl vyděšeným zalapáním po dechu. „Prosím, ne, nenuť mě, prosím…“

Joffrey stiskl rty k sobě. „Chci ti ukázat, co se stává se zrádci.“

Sansa prudce vrtěla hlavou. „Nepůjdu tam. Nepůjdu.“

„Když nepůjdeš sama, zavolám sera Meryna, aby tě tam odtáhl,“ řekl. „Nelíbilo by se ti to. Raději udělej, co ti říkám.“ Joffrey k ní natáhl ruku, ale Sansa před ním couvala, až narazila do Ohaře. „Udělej to, děvče,“ řekl jí Sandor Clegane a postrčil ji zpátky ke králi. Jeho ústa na spálené straně obličeje se zkroutila a Sansa téměř slyšela to, co zůstalo nevyřčeno. On tě přinutí jít tam nahoru tak či tak, tak mu dej, co chce.

Přiměla sama sebe podat králi Joffreymu ruku. Výstup byl něčím na způsob noční můry, každý schod byl zápasem, jako by vytahovala nohy z po kotníky hlubokého vazkého bahna, a bylo tam víc schodů, než by věřila, tisíc tisíců schodů, a nakonec hrůza nejhrůznější čekající na hradbách.

Z vysokého cimbuří strážnice byl vidět celý svět jako na dlani. Sansa viděla Velké Baelorovo septum na Visenyině kopci, kde její otec zemřel. Na druhém konci Ulice sester stály ohněm zčernalé ruiny Dračího doupěte. Na západě, napolo ukryté za Boží bránou, klesalo za obzor napuchlé rudé slunce. Slané moře měla v zádech a na jihu byl rybí trh, doky a vířící tok Černovodého proudu. A na severu…

Otočila se tím směrem a viděla jenom město, ulice, uličky, kopce a údolí a další ulice a uličky a kámen vzdálených městských hradeb. Věděla, že za nimi je otevřená krajina, farmy, pole a lesy a za nimi, na sever a na sever a ještě dál na sever, stál Zimohrad.

„Na co se díváš?“ zeptal se Joffrey. „Tohle je to, co jsem chtěl, abys viděla, hned tady.“

Vnější okraj hradeb byl lemovaný silnou kamennou zídkou, tak vysokou, že Sanse sahala až po bradu, s otvory pro lukostřelce vytesanými ve vzdálenosti pěti stop od sebe. V prolukách podél zídky byly na železných kopích nabodány hlavy, tak aby hleděly tvářemi dolů do města. Sansa si jich na okamžik všimla, když vystupovala na ochoz, ale řeka, rušné ulice a zapadající slunce byly o tolik hezčí. Může mě donutit dívat se na ty hlavy, říkala si v duchu, ale nemůže mě přimět, abych je viděla.

„Tamhleta patřila tvému otci,“ řekl. „Tamhle, vidíš. Pse, jdi a otoč ji dokola, aby se na něj mohla podívat.“

Sandor Clegane uchopil hlavu za vlasy a otočil ji dokola. Useknutá hlava byla namočena do kolomazi, aby déle vydržela. Sansa se na ni chladně podívala, ale ve skutečnosti ji neviděla. Vůbec to nevypadá jako lord Eddard, pomyslela si; nevypadá to dokonce ani skutečně. „Jak dlouho se musím dívat?“ Joffrey vypadal zklamaně. „Chceš vidět i ostatní?“ Byla jich tam dlouhá řada.

„Když to potěší Tvoji Výsost.“

Joffrey kráčel po ochozu, kolem tuctu dalších hlav a dvou prázdných kopí. „Tahle nechávám pro své strýce Stannise a Renlyho,“ vysvětloval. Další hlavy byly mrtvé a napíchnuté mnohem déle než otcova. Navzdory kolomazi byly mnohé z nich již k nepoznání. Král na jednu ukázal a řekl: „Tamhleto je tvoje septa,“ ale Sansa by dokonce ani nepoznala, zda to byla žena. Z jejího obličeje uhnila čelist a ptáci sežrali jedno ucho a většinu tváře.

Sansa se již předtím divila, co se se septou Mordane stalo, třebaže předpokládala, že to ví po celou tu dobu. „Proč jsi zabil jí?“ zeptala se. „Odpřisáhla svůj život bohům…“

„Byla to zrádkyně,“ Joffrey se tvářil vzdorovitě; zdálo se, že Sansino chování ho rozčiluje. „Neřekla jsi, co máš v úmyslu dát mi k mému dni jména. Možná bych ti místo toho měl něco dát já, líbilo by se ti to?“

„Jestli tě to potěší, můj pane,“ odpověděla Sansa.

Když se usmál, věděla, že ji uráží. „Víš, tvůj bratr je taky zrádce.“ Otočil hlavu septy Mordane dokola. „Vzpomínám si na tvého bratra ze Zimohradu. Můj pes ho nazval lordem dřevěného meče. Není tomu tak, pse?“

„Opravdu?“ podivil se Ohař. „Nevzpomínám si.“

Joffrey zlostně pokrčil rameny. „Tvůj bratr porazil v bitvě mého strýce Jaimeho. Moje matka říká, že to je zrada a zákeřnost. Plakala, když se to dozvěděla. Všechny ženy jsou slabé, dokonce i ona, třebaže předstírá, že není. Říká, že musíme zůstat v Králově přístavišti, pro případ, že by na nás moji další strýcové zaútočili, ale mě to nezajímá. Po hostině v můj den jména sám posbírám armádu a vlastní rukou tvého bratra zabiju. To je to, co ti dám, lady Sanso. Hlavu tvého bratra.“

V tu chvíli se jí zmocnil jakýsi druh šílenství a Sansa slyšela sama sebe říci: „Možná mi můj bratr dá tvoji hlavu.“

Joffrey se zamračil. „Takto mě urážet nesmíš. Opravdová manželka svého pána neuráží. Sere Meryne, pouč ji.“

Tentokrát ji rytíř popadl pod čelistí, podržel jí hlavu zvednutou a dvakrát ji udeřil, zleva doprava a ještě prudčeji zprava doleva. Její ret se roztrhl a po bradě jí začala stékat krev, která se mísila se solí jejích slz.

„Neměla bys pořád jen plakat,“ vyčítal jí Joffrey. „Mnohem hezčí jsi, když se tváříš mile a usmíváš se.“

Sansa se přinutila usmát, plna strachu, že ser Meryn by ji mohl uhodit znovu, kdyby to neudělala, ale nebylo to k ničemu, král stále vrtěl hlavou. „Utři si tu krev, jsi celá špinavá.“

Vnější parapet jí sahal k bradě, ale podél vnitřního okraje ochozu nebylo nic než dlouhá kolmá stěna končící na nádvoří sedmdesát či osmdesát stop pod nimi. Říkala si, že by stačilo jen do něho strčit. Stál přímo tam, přímo tam a ušklíbal se na ni těmi svými tlustými červími rty. Mohla bys to udělat, říkala si. Mohla bys. Udělej to hned teď. Nezáleželo by na tom, jestli by sletěla přes okraj s ním. Vůbec by na tom nezáleželo.

„Počkej, děvče.“ Sandor Clegane před ni poklekl, mezi ni a Joffreyho. S něžností na tak velkého muže překvapivou jemně otřel kapesníkem krev valící se jí z rozseknutého rtu.

Ten okamžik byl pryč. Sansa sklopila oči. „Děkuji ti,“ řekla, když s tím byl hotov. Byla hodná dívka a vždycky pamatovala na slušné vychování.

DAENERYS

Její horečnaté sny zastiňovala křídla. „Přece nechceš probudit draka, viď že ne?“ Kráčela dlouhou síní pod vysokými kamennými klenbami. Nemohla se podívat za sebe, nesměla se podívat za sebe. Před ní byly dveře, zmenšené vzdáleností, ale dokonce i z dálky viděla, že jsou natřené červeně. Kráčela stále rychleji a její bosá chodidla zanechávala krvavé otisky na kameni.

„Přece nechceš probudit draka, viď že ne?“

Viděla sluneční svit nad Dothrackým mořem, živoucí planinou, bohatou vůní země a smrti. Traviny čechral vítr a ty se vlnily jako voda. Drogo ji držel ve svých silných pažích a jeho ruka hladila její pohlaví a otevřela je a probudila tu sladkou vlhkost, která byla jeho vlastní, a hvězdy se na ně usmály, hvězdy na denním nebi. „Domů,“ zašeptala, když do ní vstoupil a naplnil ji svým semenem, ale najednou hvězdy zmizely a přes modrou oblohu mávala velká křídla a svět chytil plamenem.

„… nechceš probudit draka, viď že ne?“

Obličej sera Joraha byl ztrhaný a plný žalu. „Rhagear byl posledním drakem,“ říkal jí, když si ohříval svoje průsvitné ruce nad rozpáleným železným košem, ve kterém rudě jako uhlíky žhnula dračí vejce. V jednom okamžiku tam byl a v dalším začal blednout, jeho tělo se ztrácelo, hmotné méně než vítr. „Posledním drakem,“ zašeptal, tenký jako pápěří, a byl pryč. Za sebou cítila temnotu a zdálo se jí, že červené dveře jsou dál, než byly kdy předtím.

„… nechceš probudit draka, viď že ne?“

Viserys stál před ní, křičel. „Drak nikdy neprosí, ty couro. Drakovi poroučet nebudeš. Já jsem drak a budu korunován.“ Roztavené zlato stékalo po jeho obličeji jako vosk, vypalovalo hluboké díry do jeho masa. „Jsem drak a budu korunován!“ vřeštěl a jeho prsty po ní chňapaly jako hadi, štípaly ji do bradavek a kroutily jimi, dokonce i ve chvíli, kdy jeho oči praskly a jako želatina začaly stékat dolů po jeho sežehnutých zčernalých tvářích.

„… nechceš probudit draka…“

Červené dveře byly tak daleko před ní, za sebou cítila ledový dech, dohánějící ji. Kdyby ji chytil, zemřela by smrtí, která byla víc než smrtí, a na věčnost by kvílela samotná v temnotě. Dala se do běhu.

„… nechceš probudit draka…“

Cítila horko ve svém těle, strašlivý žár spalující jí útroby. Její syn byl vysoký a hrdý, s Drogovou měděnou pokožkou, jejími stříbrozlatými vlasy a fialovýma očima ve tvaru mandlí. Usmál se na ni a začal k ní zvedat ruku, ale když otevřel ústa, vyvalil se mu z nich oheň. Viděla jeho srdce hořící mu v hrudi a v okamžiku byl pryč, stráven jako můra plamenem svíce, proměněn v popel. Plakala pro svoje dítě, pro nenaplněný příslib sladkých úst na svém prsu, ale když se slzy dotkly její kůže, měnily se v páru.

„… probudit draka…“

Síň lemovali duchové oblečení ve vybledlých oděvech starých králů. V rukou třímali meče z bledého ohně. Měli stříbrné vlasy a vlasy ze zlata a vlasy platinové a jejich oči byly opálové a ametystové, turmalínové a nefritové. „Rychleji,“ volali na ni, „rychleji, rychleji.“ Utíkala, seč jí síly stačily, a pod jejími chodidly se tavil kámen, kdekoli se ho dotkla. „Rychleji!“ křičeli všichni duchové dohromady jako jeden a ona také křičela. Z posledních sil se vrhla kupředu. Do jejích zad se zabodl velký nůž bolesti a ona cítila, jak se její kůže trhá a cítila zápach hořící krve a viděla stín křídel, Daenerys Targaryen letěla.

„… probudit draka…“ Před ní se tyčily dveře, tak blízko, síň byla nejasnou změtí kolem ní a chlad ustupoval dozadu. Pak kámen zmizel a ona letěla nad Dothrackým mořem, vysoko a výš, nad zelení vlnící se pod ní a všechno, co žilo a dýchalo, v hrůze prchalo před stínem jejích křídel. Cítila domov, tam, hned za těmi dveřmi, viděla zelená pole a velké kamenné domy a ruce, které by ji držely v teple, tam. Otevřela dveře.

„… draka…“

A uviděla svého bratra Rhaegara, sedícího na oři stejně černém jako jeho zbroj. Skrze úzkou štěrbinu jeho hledí rudě probleskoval oheň. „Poslední drak,“ šeptal tichý hlas sera Joraha. „Poslední, poslední.“ Dany zvedla jeho černé hledí. Obličej uvnitř byl jejím vlastním.

Potom, po dlouhý čas, byla jenom bolest, oheň v jejím těle a šeptání hvězd.

Probudila se do zápachu popela.

„Ne,“ zasténala, „ne, prosím.“

„Khaleesi?“ Skláněla se nad ní Jhiqui, vystrašená laň.

Stan se koupal ve stínu, tichý a zavřený. Z koše vyletovaly jemné vločky popela a Dany je sledovala očima, dokud nevylétly kouřovým otvorem ve stropě. Létala jsem, pomyslela si. Měla jsem křídla. Létala jsem. Ale byl to jen sen. „Pomoz mi…“ Její hlas byl řezavý jako nezhojená rána, a Dany nebyla schopná přijít na to, co vlastně chtěla. Proč ji to tolik bolí? Měla pocit, jako by její tělo bylo rozervané na kusy a pak slepené dohromady. „Chtěla bych…“

„Ano, khaleesi.“ V tom okamžiku byla Jhiqui pryč, vykláněla se ze stanu, na někoho volala. Dany potřebovala… něco… někoho… co? Věděla, že to je důležité. Byla to jediná věc na světě, na které záleželo. Překulila se na bok a vztyčila se na lokti, zápolíc s pokrývkou, kterou měla zamotanou mezi nohama. Svět se houpavě vznášel kolem ní. Musím…

Našli ji na rohožích, plazící se k jejím dračím vejcím. Ser Jorah Mormont ji zvedl do náruče a odnesl ji zpátky na její spací hedvábí, zatímco ona se mu chabě vzpírala. Přes jeho rameno viděla tři svoje služebné, Jhoga s malým chmýřím jeho vousu a široký plochý obličej Mirri Maz Duur. „Musím,“ snažila se jim říci, „musím…“ „… spát, princezno,“ řekl ser Jorah.

„Ne,“ řekla Dany. „Prosím. Prosím.“

„Ano.“ Třebaže hořela, přikryl jí jejím hedvábím. „Spi a znovu naber sil, khaleesi. Vrať se zpátky k nám.“ A pak u ní byla Mirri Maz Duur, maegi, a zvedala k jejím rtům pohár. Ucítila chuť kvašeného kobylího mléka a něčeho jiného, něčeho hustého a hořkého. Teplá tekutina jí stékala po bradě. Nějak se jí podařilo polknout doušek. Stan potemněl a ona se znovu odebrala do spánku. Tentokrát se jí sny nezdály. Vznášela se, poklidná a v míru, na černém moři, které neznalo žádný břeh.

Po čase - po noci, dni, roce, nedokázala to říci - se znovu probudila. Stan byl temný, jeho hedvábné stěny se třepetaly jako křídla, když se do nich zvenčí opřel nápor větru. Tentokrát se Dany nesnažila vstát. „Irri,“ zavolala slabým hlasem, „Jhiqui, Doreah.“ Okamžitě byly u ní. „Mám vyschlé hrdlo,“ řekla, „tak vyschlé,“ a ony jí přinesly vodu. Byla teplá a bez chuti, ale Dany ji přesto hltavě vypila a poslala Jhiqui pro další. Irri namočila hebkou látku a otírala jí čelo. „Jsem nemocná,“ řekla Dany. Dothracká dívka přikývla. „Jak dlouho?“ Látka příjemné chladila, ale Irri jí připadala tak smutná, že ji to vyděsilo. „Dlouho,“ zašeptala v odpověď. Když se Jhiqui vrátila s další vodou, přišla s ní Mirri Maz Duur, s očima těžkýma spánkem. „Pij,“ řekla, znovu Danyínu hlavu zvedajíc k poháru, ale tentokrát to bylo jen víno. Sladké, tak sladké. Dany se napila a lehla si zpátky na polštáře, naslouchajíc tichému zvuku svého vlastního dechu. V údech cítila tíži, ale to už se k ní kradl spánek, aby se jí znovu zmocnil. „Přineste mi…“ zamumlala, hlasem nezřetelným a mátožným. „Přineste mi… chci držet…“

„Ano?“ zeptala se maegi. „Co si přeješ, khaleesi!“

„Přineste mi… vejce, dračí vejce… Prosím.“ Její oči se začaly otevírat, ale byla příliš slabá, než aby je tak udržela.

Když se probudila potřetí, kouřovým otvorem stanu procházel pás zlatavého světla a Dany objímala pažemi dračí vejce. Bylo to to světlé, s šupinami v barvě máslového krému, protkávané nitkami zlata a bronzu, a Dany cítila jeho teplo. Její nahá pokožka pod spacím úborem z hedvábí byla zbrocená potem. Dračí rosa, pomyslela si. Lehce prsty přejížděla po povrchu vejce, sledovala jimi zlatavé spirálky a najednou měla pocit, že hluboko v kameni se něco pohnulo a napjalo v odpověď. Neděsilo ji to. Všechen její strach byl pryč, spálen na popel.

Dany se dotkla svého čela. Pod kapičkami potu byla její pokožka chladná na dotek, horečka přešla. Namáhavě se posadila. Následoval okamžik slabosti a hluboká bolest mezi jejími stehny. Přesto se cítila silná. Její služebné na její zavolání okamžitě přispěchaly. „Vodu,“ řekla jim, „džbán vody tak chladné, jakou dokážete najít. A taky ovoce, nejraději datle.“

„Jak poroučíš, khaleesi.“

„Chci sera Joraha,“ řekla, vstávajíc. Jhiqui jí přinesla róbu z písečného hedvábí a nařasila ji přes její ramena. „A horkou lázeň a Mirri Maz Duur a…“ ta vzpomínka ji zasáhla vší silou a Dany se zachvěla. „Khala Droga,“ přinutila sama sebe říci, s obavami sledujíc jejich obličeje. „Je -“

„Khal žije,“ odpověděla Irri tiše, a přesto Dany viděla v jejích očích temnotu, když ta slova říkala, a hned jak domluvila, dívka vyběhla ze stanu, aby jí přinesla vodu.

Otočila se k Doreah. „Pověz mi to.“

„Já… přivedu sera Joraha,“ řekla dívka z Lysu, sklonila hlavu a utekla.

Jhiqui by utekla taky, ale Dany ji chytila za zápěstí a držela ji u sebe. „Co se děje? Musím to vědět. Drogo… a moje dítě.“ Proč si na dítě vzpomněla teprve teď? „Můj syn… Rhaego. Kde je? Chci ho vidět.“

Služebná sklopila oči. „Chlapec… nežil, khaleesi.“ Její hlas byl vyděšeným šepotem.

Dany pustila její zápěstí. Můj syn je mrtvý, pomyslela si, když Jhiqui vyšla ze stanu. Jaksi to věděla. Věděla to od té doby, co se poprvé probudila do zvuku Jhiquiných slz. Její sen se k ní vrátil, náhle živý, a ona si vzpomněla na vysokého muže s měděnou pokožkou a stříbrozlatým copem, který vyšlehl plamenem.

Věděla, že by měla plakat, ale její oči byly suché jako troud. Plakala ve svých snech a slzy se na jejích tvářích měnily v páru. Všechen žal ze mne vyhořel. Cítila se smutná, a přesto… měla pocit, jako by se od ní Rhaego vzdaloval, jako by vůbec nikdy neexistoval.

Ser Jorah a Mirri Maz Duur vstoupili o pár okamžiků později a nalezli Dany stojící nad ostatními dračími vejci, zbylými dvěma, co stále ležela v jejich truhlici. Měla pocit, že jsou stejně teplá jako to, se kterým spala, což bylo podivné. „Sere Jorahu, pojď sem,“ pobídla ho. Vzala ho za ruku a položila ji na černé vejce s rudými spirálkami. „Co cítíš?“

„Skořápku, tvrdou jako kámen.“ Rytíř byl ostražitý. „Šupiny.“

„Teplo?“

„Ne. Studený kámen.“ Sundal ruku z vejce. „Princezno, je ti dobře? Měla bys v takovém stavu vůbec být na nohou? Jsi velmi slabá.“

„Slabá? Jsem silná, sere Jorahu.“ Aby ho potěšila, klesla na hromadu polštářů. „Pověz mi, jak dítě zemřelo.“

„Vůbec nežilo, moje princezno. Ženy říkají…“ odmlčel se a Dany viděla, jak mu na těle volně visí kůže a také si všimla, že při chůzi kulhá.

„Pověz mi to. Pověz mi, co ženy říkají.“

Odvrátil obličej stranou. Jeho oči byly vyděšené. „Říkají, že dítě bylo…“

Čekala, ale ser Jorah nebyl schopen dopovědět to. Jeho obličej potemněl studem. Sám vypadal napolo jako mrtvola.

„Zrůdné,“ dokončila to Mirri Maz Duur za něho. Rytíř byl mocným mužem, a přesto Dany v tom okamžiku pochopila, že maegi je mnohem silnější a krutější a nekonečně nebezpečnější. „Znetvořené. Sama jsem ho vytáhla. Bylo šupinaté jako ještěrka, slepé, s výčnělkem ocasu a malými koženými křídly jako netopýr. Když jsem se ho dotkla, maso se slouplo až na kost, uvnitř byly útroby plné hnilobných červů a zápachu rozkladu. Bylo mrtvé celá léta.“

Temnota, pomyslela si Dany. Ta strašlivá temnota, která se k ní natahovala a chtěla ji pohltit. Kdyby se byla ohlédla za sebe, byla by ztracená. „Když mne ser Jorah odnášel do stanu, můj syn byl živý a silný,“ řekla. „Cítila jsem ho v sobě, jak kope, dere se na svět.“

„To je docela možné,“ odpověděla Mirri Maz Duur, „jenomže tvor, který vyšel z tvého lůna, byl takový, jak jsem řekla. V tom stanu byla smrt, khaleesi.“

„Jenom stíny,“ zachroptěl ser Jorah, ale Dany v jeho hlase slyšela pochybnosti. „Viděl jsem to, maegi. Viděl jsem tebe, samotnou, tančící se stíny.“ „Hrob vrhá dlouhé stíny, železný pane,“ řekla Mirri. „Dlouhé a temné a na konci je nedokáže zadržet žádné světlo.“

Dany věděla, že ser Jorah jejího syna zabil. Udělal to pro lásku a z věrnosti, ale odnesl ji na místo, kam nesměl vkročit žádný živý tvor a nakrmil jejím dítětem temnotu. On to věděl taky, svědčil o tom jeho ztrhaný šedivý obličej, propadlé oči a kulhavá chůze. „Ty stíny se dotkly i tebe, sere Jorahu,“ řekla mu. Rytíř neodpověděl, Dany se otočila k boží ženě. „Varovala jsi mne, že jenom smrt může zaplatit za život. Domnívala jsem se, že máš na mysli toho koně.“

„Ne,“ řekla Mirri Maz Duur. „To byla lež, o které jsi přesvědčila sama sebe. Znala jsi cenu.“

Opravdu? Znala? Když se ohlédnu zpět, jsem ztracená. „Cena byla zaplacena,“ řekla Dany. „Kůň, moje dítě, Quaro a Qotho, Haggo a Cohollo. Cena byla zaplacena, zaplacena a zaplacena.“ Vstala ze svých polštářů. „Kde je khal Drogo? Ukaž mi ho, boží ženo, maegi, krvavá kouzelnice, cokoli jsi. Ukaž mně khala Droga. Ukaž mi, co jsem si koupila za život svého syna.“

„Jak poroučíš, khaleesi“ řekla stará žena. „Pojď, odvedu tě k němu.“

Dany byla slabší, než se domnívala. Ser Jorah položil paži kolem jejího pasu a pomohl jí stát. „Na tohle je čas později, moje princezno,“ řekl tiše.

„Půjdu se na něho podívat teď, sere Jorahu.“

Po šeru stanu byl svět venku oslepujícím jasem. Slunce hořelo na obloze jako roztavené zlato a země byla vyprahlá a pustá. Její služebné čekaly venku s ovocem, vínem a vodou a Jhogo popošel k seru Jorahovi, aby mu pomohl podepírat ji. Aggo a Rakharo stáli vzadu. V záři slunce odrážejícího se od zrníček písku bylo těžké vidět víc, dokud Dany nezvedla ruku a nezastínila si oči. Viděla popel ohňů, pár koní lhostejně chodících dokola a hledajících sousto trávy, roztroušené stany a spací rohože. Opodál se shromáždil malý hlouček dětí a díval se na ni a za nimi zahlédla ženy dělající si svou práci a zkroucené staré muže hledící do oblohy znavenýma očima, chabě odhánějící krvavé mouchy. Odhadem by napočítala zhruba stovku lidí, ne víc. Tam, kde jich čtyřicet tisíc rozbilo tábor, nyní žil jen vítr a prach. „Drogův khalasar je pryč,“ hlesla nevěřícně.

„Khal, který nemůže jet na koni, není khal,“ řekl Jhogo.

„Dothrakové následují jenom silného,“ dodal ser Jorah. „Moc mě to mrzí, moje princezno. Neexistoval způsob, jak jim v tom zabránit. Ko Pono odešel první, jmenoval sám sebe khalem Ponem a mnozí ho následovali. Netrvalo to dlouho a Jhaqo udělal to samé. Ostatní utíkali pryč noc za nocí, ve velkých skupinách i malých. Na Dothrackém moři teď existuje tucet nových khalasaru, tam kde předtím byl jen Drogův.“

„Staří zůstávají,“ řekl Aggo. „Vystrašení, slabí a nemocní. A ti, kteří přísahali. My zůstáváme.“

„Odvedli si stáda khala Droga, khaleesii“ řekl Rakharo. „Bylo nás velice málo, než abychom je zastavili. Je právem silného brát si od slabého. Také si vzali mnoho otroků, khalových i tvých, ale pár jich tu ponechali.“

„Eroeh?“ zeptala se Dany, vzpomínajíc na vystrašené dítě, které zachránila před městem Ovčích lidí.

„Uchvátil ji Mago, který je teď pokrevním jezdcem khala Jhaqa,“ řekl Jhogo. „Zmocnil se jí z vysoka i z nízka a dal ji svému khalovi a Jhaqo ji dal svým dalším pokrevním jezdcům. Bylo jich šest. Když s ní skončili, podřízli jí hrdlo.“

„Byl to její osud, khaleesi,“ řekl Aggo.

Když se ohlédnu zpět, jsem ztracená. „Byl to krutý osud,“ řekla Dany, „ale nebyl ani zdaleka tak krutý, jako bude Magův. Slibuji vám to, při bozích starých i nových, při ovčím bohu a koňském bohu a každém bohu, který žije. Přísahám to na Matku hor a na Lůno světa. Než s nimi skoncuju, Mago a ko Jhaqo budou prosit o slitování, které odepřeli Eroeh.“

Dothrakové si vyměnili nejisté pohledy. „Khaleesi,“ vysvětlovala jí její služebná Irri jako dítěti, „Jhaqo je teď khalem, který velí dvaceti tisícům mužů.“

Zvedla hlavu. „A já jsem Daenerys za bouře zrozená, Daenerys z rodu Targaryenů, krev Aegona Dobyvatele a Maegora Krutého a staré Valyrie před nimi. Jsem dcera draků a přísahám před vámi, ti muži zemřou s nářkem. Nyní mne odveďte ke khalu Drogovi.“

Ležel na holé rudé zemi, hleděl vzhůru do slunce.

Na jeho těle se usadil tucet krvavých much, ale zdálo se, že khal je nevnímá. Dany je odehnala a poklekla vedle něho. Jeho oči byly doširoka otevřené, ale neviděly ji, a ona ihned poznala, že je slepý. Když zašeptala jeho jméno, zdálo se, že ji neslyší. Rána na jeho hrudi se zhojila a na jejím místě byla obrovská jizva, šedorudá a strašlivá.

„Proč je tady venku sám, na slunci?“ zeptala se jich.

„Zdá se, že má rád teplo, princezno,“ odpověděl ser Jorah. „Jeho oči sledují slunce, i když ho nevidí. Může si chodit, kam chce. Půjde, kam ho odvedeš, ale ne dál. Bude jíst, když mu vložíš jídlo do úst, pít, když nakapeš vodu na jeho rty.“

Dany políbila svoje slunce a hvězdy lehce na čelo a postavila se obličejem k Mirri Maz Duur. „Tvoje kouzla jsou drahá, maegi.“

„Žije,“ odpověděla Mirri Maz Duur. „Žádala jsi o život. Zaplatila jsi za život.“

„Toto není život, ne pro toho, kdo byl takový jako Drogo. Jeho život to byl smích a maso opékající se nad ohništěm a kůň mezi jeho nohama. Jeho život byl arakh v jeho ruce a zvonečky cinkající mu ve vlasech, když se jel utkat s nepřítelem. Jeho život byli jeho pokrevní jezdci a já a syn, kterého jsem mu měla porodit.“

Mirri Maz Duur neodpověděla.

„Kdy bude takový, jaký byl předtím?“ zeptala se Dany.

„Až slunce bude vycházet na západě a zapadat na východě,“ odpověděla Mirri Maz Duur. „Až moře vyschnou a hory budou létat ve větru jako listí. Až tvoje lůno znovu ožije a porodíš živé dítě. Tehdy se vrátí, ale ne dřív.“

Dany pokynula seru Jorahovi a ostatním. „Nechte nás. Chci si s maegi promluvit o samotě.“ Mormont a Dothrakové se vzdálili. „Ty jsi to věděla“ řekla Dany, když byli pryč. Bolelo ji celé tělo, zvenčí i zevnitř, ale hněv jí dával sílu. „Věděla jsi, co si kupuji, znala jsi cenu, a přesto jsi mne nechala zaplatit ji.“

„Bylo od nich špatné, že spálili můj chrám,“ řekla podsaditá žena s plochým nosem klidným hlasem. „Rozčílili Velkého pastýře.“

„To nebylo boží dílo,“ řekla Dany chladně. Když se ohlédnu zpět, jsem ztracená. „Podvedla jsi mne. Zavraždila jsi ve mně moje dítě.“ „Hřebec, který si osedlá svět, teď už nebude pálit žádná města. Jeho khalasar nezašlape žádné národy do prachu.“

„Přimluvila jsem se za tebe,“ řekla Dany rozezleně. „Zachránila jsem tě.“

„Zachránila jsi mne?“ Lhazarénská žena si odplivla. „Tři jezdci se mne zmocnili, ne tak jako si muž bere ženu, ale zezadu, jako si pes bere fenu. Čtvrtý byl ve mně, když jsi jela kolem. Jak jsi mě v tom případě zachránila? Viděla jsem hořet dům mého boha, ve kterém jsem uzdravila bezpočet dobrých lidí. Můj dům také shořel a na ulici jsem viděla hromadu hlav. Viděla jsem hlavu pekaře, co mi pekl chléb. Viděla jsem hlavu chlapce, kterého jsem před pouhými třemi měsíci zachránila před smrtí na horečku barvířů. Slyšela jsem děti plakat, když je jezdci hnali pryč svými biči. Pověz mi znovu, co jsi to vlastně zachránila.“

„Tvůj život.“

Mirri Maz Duur se krutě rozchechtala. „Podívej se na svého khala a řekni mi, zač stojí život, když je všechno ostatní pryč.“

Dany zavolala muže svého khasu a poručila jim, aby Mirri Maz Duur odvedli a spoutali na rukou i na nohou, ale maegi se usmívala, když ji odváděli, jako by znala nějaké tajemství. Stačilo by slovo a Dany jí mohla nechat useknout hlavu… Jenomže co by pak měla? Hlavu? Pokud je život bez ceny, k čemu je smrt?

Odvedli khala Droga zpátky do jejího stanu a Dany jim poručila, aby naplnili vanu. Tentokrát ve vodě nebyla žádná krev. Sama ho vykoupala, smyla špínu a prach z jeho paží a hrudi, očistila mu obličej měkkou látkou, mýdlem umyla jeho dlouhé černé vlasy a vykartáčovala z nich uzlíky a spletence, dokud se zas neleskly tak, jak si je pamatovala. Byla již dávno tma, když skončila, a Dany byla vyčerpaná. Přestala, aby se najedla a napila, ale nedokázala pozřít víc než kousek fíku a doušek vody. Spánek by jí byl úlevou, jenomže spala dost dlouho… Ve skutečnosti až příliš dlouho. Tuto noc dluží Drogovi, ze všech nocí, které byly a ještě mohou být.

Se vzpomínkou na jejich první milování ho vedla ven do temnoty, protože Dothrakové věřili, že všechny věci pro člověka důležité se musí odehrávat pod širým nebem. Říkala si, že existují síly mocnější než nenávist a kouzla starší a čistější než jakákoli, kterým se maegi naučila v Ašaji. Noc byla černá a bez měsíce, ale nad hlavou jí hořel milion jasných hvězd. Považovala je za dobré znamení.

Žádná hebká deka z trávy je tam nevítala, jenom tvrdá upražená země, holá, s roztroušenými kameny. Žádné stromy se tam nehoupaly ve větru a nebyl tam potok, který by tišil její obavy něžnou hudbou vody. Dany si říkala, že hvězdy budou stačit. „Vzpomeň si, Drogo,“ šeptala. „Vzpomeň si na naše první milování, v den, kdy jsme se vzali. Vzpomeň si na noc, kdy jsme udělali Rhaega, s khalasarem všude kolem nás a tvýma očima na mém obličeji. Vzpomeň si, jak chladná a čistá byla voda v Lůně světa. Vzpomeň si, moje slunce a hvězdy. Vzpomeň si a vrať se ke mně.“

Porod ji zanechal příliš rozbolavělou a otevřenou, než aby ho mohla přijmout do sebe, tak jak by to chtěla, ale Doreah ji naučila jiným způsobům. Dany používala svoje ruce, ústa, ňadra. Drápala jej nehty a zasypávala jej polibky a šeptala a modlila se a vypravovala mu příběhy, a nakonec ho zalévala svými slzami. Drogo však necítil nic, neřekl jediné slovo, ani se nevzrušil.

A když se nad prázdným obzorem objevil bezútěšný úsvit, Dany věděla, že je pro ni skutečně ztracen. „Až slunce začne vycházet na západě a zapadat na východě,“ řekla smutně. „Až moře vyschnou a hory budou létat ve větru jako listí. Až moje lůno znovu ožije a porodím živé dítě. Tehdy se vrátíš, moje slunce a hvězdy, ale ne dřív.“

Nikdy, křičela temnota, nikdy, nikdy, nikdy.

Uvnitř stanu Dany našla polštář, měkké hedvábí vycpané peřím. Přitiskla si jej k hrudi a znovu vyšla ven za khalem Drogem, jejím sluncem a hvězdami. Když se ohlédnu zpět, jsem ztracená. Dokonce i pouhá chůze ji tolik bolela a chtělo se jí spát, spát a nemít přitom žádné sny.

Poklekla, políbila Droga na rty a přitiskla polštář na jeho obličej.

TYRION

„Mají mého syna,“ řekl Tywin Lannister. „Ano, mají, můj pane.“ Poslův hlas byl ochraptělý vyčerpáním. Pruhovaný kanec Crakehallu na hrudi jeho otrhaného kabátce byl napolo skrytý pod vrstvou zaschlé krve.

Jednoho z tvých synů, pomyslel si Tyrion. Napil se vína a neřekl ani slovo. Myslel na Jaimeho. Když zvedl ruku, jeho loktem projela bolest připomínající mu jeho vlastní krátký zážitek z bitvy. Měl svého bratra rád, ale tam v Šeptajícím lese by s ním nechtěl být ani za všechno zlato Casterlyovy skály.

Když jim posel zvěstoval svou novinu, jeho otcem svolaní kapitáni a lordi vazalové ztichli. Jediným zvukem bylo praskání a sykot polena hořícího v krbu na konci dlouhé jídelny hostince.

Po útrapách dlouhé únavné cesty na jih vyhlídka dokonce jen na jednu noc strávenou v hostinci Tyriona nesmírně povzbuzovala, třebaže si přál, aby to nebyl zas tento hostinec, se všemi vzpomínkami, které mu přivolával na mysl. Jeho otec nastolil vražedné tempo, a to si nyní vybíralo svoji daň. Muži zranění v bitvě se drželi, jak nejlépe mohli, nebo byli ponecháváni vzadu, aby se o sebe postarali sami. Každého rána zanechali pár dalších u kraje cesty, muže, kteří chtěli spát, aby se již nikdy neprobudili. Každého odpoledne se jich pár dalších zhroutilo do prachu. A každý večer se jich pár dalších vykradlo do noci, aby dezertovali. Tyrion byl napolo v pokušení odejít s nimi.

Byl nahoře, těšil se z pohodlí péřové postele a tepla Šaeina těla vedle sebe, když ho jeho panoš probudil, aby mu oznámil, že přijel jezdec se špatnými zprávami z Řekotočí. Takže to všechno bylo k ničemu. Zběsilý úprk na jih, nekonečné nucené pochody, těla zanechaná vedle cesty… Všechno bylo zbytečné. Robb Stark se dostal do Řekotočí před celými dny.

„Jak se tohle mohlo stát?“ bědoval ser Harys Swyft. „Jak? Dokonce i po Šeptajícím lese jste měli Řekotočí obklíčené železem, obklopené velkou armádou… Jaké šílenství přimělo sera Jaimeho rozdělit svoje muže do tří oddělených táborů? Zajisté věděl, jak zranitelné je tím ponechá!“

Lépe než ty, ty bezbradý zbabělče, pomyslel si Tyrion. Jaime možná ztratil Řekotočí, ale jeho rozčilovalo, když jeho bratra pomlouvali takoví jako Swyft, nestydatý patolízal, jehož nejudatnějším činem byl sňatek se stejně bezbradou dcerou sera Kevana, čímž se stal příbuzným Lannisterů.

„Já bych učinil to samé,“ odpověděl jeho strýc, mnohem klidněji, než by to možná udělal Tyrion. „Nikdy jsi Řekotočí neviděl, sere Harysi, jinak bys věděl, že Jaime mnoho jiných možností na výběr neměl. Hrad stojí na výběžku země, kde se Rejdivý proud vlévá do Rudého bodce Trojzubce. Řeky tvoří dvě strany trojúhelníku, a když se objeví nebezpečí. Tullyové otevřou stavidla mezi řekami, aby vytvořili hluboký příkop na třetí straně, čímž se Řekotočí mění v ostrov. Hradby se kolmo zvedají přímo z vody a z věží hradu mají obránci výhled na protilehlé břehy na celé míle daleko. Aby odřízl všechny přístupové cesty k hradu, obléhatel musí umístit jeden tábor severně od Rejdivého proudu, druhý jižně od Rudého bodce a třetí mezi řekami, západně od příkopu. Žádný jiný způsob obléhání neexistuje.“

„Ser Kevan říká pravdu, pánové,“ řekl posel. „Postavili jsme kolem táborů palisády z naostřených kůlů, jenomže to nestačilo, protože nás od sebe vzájemně oddělovaly řeky a nemohli jsme jedni druhé varovat. Nejdřív zaútočili na severní tábor. Nikdo ten útok neočekával, Marq Piper předtím napadl naše zásobovací povozy, ale neměl víc než padesát mužů. Ser Jaime předchozí noci vyjel ven, aby se s nimi vypořádal,… nu s tím, co jsme si mysleli, že jsou oni. Jenomže to byla Starkova armáda, o které jsme se domnívali, že se nachází na východ od Zeleného bodce a pochoduje na jih…“ „A vaši průzkumníci?“ Obličej sera Gregora Clegana by mohl být vytesán z kamene. Oheň v krbu dodával jeho kůži ponuré oranžové zabarvení a vkládal hluboké stíny do důlků jeho očí. „Nic neviděli? Nevarovali vás?“

Krví zbrocený posel zavrtěl hlavou. „Naši průzkumníci jeden po druhém mizeli. Mysleli jsme si, že to je práce Marqa Pipera. Ti, co se k nám vrátili, neviděli nic.“

„Muž, který nic nevidí, má oči k ničemu,“ prohlásil Hora. „Vydloubněte mu je a dejte je jinému průzkumníkovi. Řeknete mu, že se čtyřma očima možná bude vidět lépe než se dvěma, pokud ne, muž po něm jich bude mít šest.“

Lord Tywin se otočil a pohlédl seru Gregorovi do tváře. Tyrion uviděl zlatavý lesk, když se světlo odrazilo od panenek jeho otce, ale nebyl schopen říci, zda to byl pohled nesouhlasný, či schvalující. Lord Tywin často býval při poradách zticha, raději naslouchal, než mluvil, což byl zvyk, který se Tyrion pokoušel osvojit si od něho. Přesto bylo takové ticho nezvyklé dokonce i pro něj a jeho víno stálo v poháru nedotčené.

„Řekl jsi, že přišli v noci,“ poznamenal ser Kevan.

Muž znaveně přikývl. „Černá ryba vedl předvoj, odřízl naše hlídky a tajně rozebral palisády z kůlů, aby mohli zaútočit. Než si naši muži uvědomili, co se děje, jezdci se hrnuli přes břeh příkopu a cválali přes tábor s meči a pochodněmi v rukou. Já jsem spal v západním táboře, mezi řekami. Když jsme slyšeli hluk bitvy a uviděli, že jsou podpalovány jejich stany, lord Brax nás odvedl k vorům a pokoušeli jsme se přeplout na druhou stranu, ale voda nás strhla dolů po proudu a Tullyové na nás začali vrhat kameny z balist na svých hradbách. Viděl jsem jeden vor rozštípány na třísky a tři další, jak se převrátily, muže smetené do řeky a tonoucí… A ti, co to přežili, se dostali na druhou stranu, jen aby tam našli Starky, kteří na ně již čekali na břehu.“

Ser Flement Brax na sobě měl stříbročervený krátký plášť a výraz člověka, který nebyl schopen pochopit, co právě slyšel. „Můj lord otec -“

„Je mi líto, můj pane,“ řekl posel. „Lord Brax byl oděn v plátové zbroji, když se vor převrhl. Byl velmi statečný.“

Byl to blázen, pomyslel si Tyrion, který točil svým pohárem a hleděl do vinných hlubin. Snažit se překročit řeku za noci na hrubém voru, v brnění, s nepřítelem čekajícím na obou stranách - pokud to byla statečnost, raději by pokaždé dal přednost zbabělosti. Napadlo ho, jak statečný si lord Brax asi připadal, když ho váha jeho oceli stahovala pod černočernou hladinu.

„Na tábor mezi řekami zaútočili taky,“ pokračoval posel. „Zatímco jsme se snažili překročit řeku, další Starkové se přivalili ze západu, dva zástupy na ozbrojených koních. Viděl jsem obra v řetězech lorda Umbera a mallisterského orla, ale byl to chlapec, kdo je vedl, s obrovským vlkem běžícím po jeho boku. Nebyl jsem tam, abych to viděl, ale říká se, že to zvíře zabilo tucet mužů a roztrhalo čtyři koně. Naši kopiníci vytvořili stěnu ze štítů a jejich první útok odrazili, ale když to viděli Tullyové, otevřeli brány Řekotočí, z hradu vyjel padacím mostem Tytos Blackwood a napadl je zezadu.“

„Bohové, spaste nás,“ zaklel lord Lefford.

„Velký Jon Umber podpálil obléhací věže, které jsme stavěli, a lord Blackwood našel sera Edmura Tullyho v řetězech s ostatními zajatci a všechny je osvobodil. Našemu jižnímu táboru velel ser Forley Prester. Když uviděl, že dva sousední tábory byly zničeny, začal se dvěma tisíci kopiníků a stejným množstvím lučištníků spořádaně ustupovat, ale ten tyrošský žoldák, co vedl jeho svobodné jezdce, zahodil jeho zástavy a přeběhl se svými muži k nepříteli,“

„Budiž proklat ten muž.“ Jeho strýc Kevan zněl spíš rozezleně než překvapeně. „Varoval jsem Jaimeho, aby mu nedůvěřoval. Muž, který bojuje pro peníze, je věrný jen svému měšci.“

Lord Tywin si proplétal prsty pod bradou. Jeho tvář lemovaly zářivě zlaté kotlety, a když naslouchal, pohybovaly se jen jeho oči, takže vypadal spíš jako maska, ale Tyrion si všiml drobných kapiček potu stojících na otcově vyholené hlavě.

„Jak se to mohlo stát?“ zakvílel ser Harys Swyft znovu. „Ser Jaime je zajat, obléhací tábory zničeny… To je katastrofa.

„Jsem si jistý, že všichni zde přítomní jsou ti vděční za konstatování zřejmého faktu, sere Harysi,“ řekl ser Addam Marbrand. „Otázkou je, co s tím uděláme?“

„Co můžeme dělat? Jaimeho armáda je pobitá, zajatá nebo rozprášená a Starkové a Tullyové sedí přímo na naší zásobovací linii. Jsme odříznutí od západu! Mohou vytáhnout na Casterlyovu skálu, když budou chtít, a co je zastaví? Moji lordi, jsme poraženi. Musíme požádat o mír.“

„Mír?“ Tyrion zamyšleně zakroužil svým vínem, zhluboka se napil a mrštil prázdným pohárem o podlahu, kde se rozbil na tisíc kousků. „Tohle je tvůj mír, sere Harysi. Můj sladký synovec jej odepsal nadobro, když se rozhodl ozdobit zdi Rudé bašty hlavou lorda Eddarda. Snáz bys pil víno z toho poháru, než bys přesvědčil Robba Starka, aby přijal nabídku k míru. On vyhrává… Nebo sis toho nevšiml?“

„Dvě bitvy válku nedělají.“ namítl ser Addam. „Ještě zdaleka jsme neprohráli. Rád bych uvítal šanci vyzkoušet proti tomu Starkovu chlapci svoji vlastní ocel.“

„Snad bychom se mohli dohodnout alespoň na příměří a na výměně našich zajatců za jejich,“ navrhl lord Lefford.

„Pokud nám nenabídnou tři za jednoho, stále jim hodně našich mužů zůstane,“ řekl Tyrion kysele. „A co jim nabídneme za mého bratra? Hnijící hlavu lorda Eddarda?“

„Slyšel jsem, že královna Cersei má pobočníkovy dcery,“ řekl Lefford s nadějí v hlase. „Kdybychom mu dali zpátky jeho sestry…“

Ser Addam si pohrdavě odfrkl. „Byl by blázen, kdyby vyměnil Jaimeho Lannistera za dvě malé holky.“

„V tom případě musíme za sera Jaimeho zaplatit výkupné, ať to stojí, co to stojí,“ řekl lord Lefford.

Tyrion převrátil oči v sloup. „Kdyby Starkové potřebovali zlato, mohou si roztavit Jaimeho brnění.“

„Pokud požádáme o příměří, budou nás považovat za slabochy,“ namítl ser Addam. „Musíme proti nim okamžitě vytáhnout.“

„Naši přátelé u dvora by se zajisté dali přesvědčit, aby nám přispěchali na pomoc s čerstvými oddíly,“ řekl ser Harys. „A někteří z nás by se mohli vydat na Casterlyovu skálu, aby tam posbírali novou armádu.“

Lord Tywin Lannister vstal. „Mají mého syna,“ řekl znovu, hlasem, který prořízl jejich žvanění jako meč. „Ven. Všichni.“

Vždycky ztělesnění poslušnosti, Tyrion vstal, aby odešel s ostatními, ale jeho otec na něj pohlédl. „Ty ne, Tyrione. Zůstaň. A ty taky, Kevane. Vy ostatní odejděte.“

Tyrion se posadil zpátky na lavici, ohromen tak, že ztratil řeč. Ser Kevan přešel místností k vinným soudkům. „Strýče,“ zavolal Tyrion, „kdybys byl tak laskav -“

„Tady máš.“ Jeho otec mu nabídl svůj vlastní pohár, s vínem nedotčeným.

Nyní už byl Tyrion opravdu vyveden z míry. Napil se.

Lord Tywin se posadil. „Měl jsi pravdu v tom, co jsi říkal o Starkovi. Živého lorda Eddarda jsme mohli využít k tomu, abychom se domohli příměří se Zimohradem a Řekotočím, což by nám dalo čas potřebný na to, abychom to vyřídili s Robertovými bratry. Mrtvý…“ Jeho ruka se sevřela v pěst. „Šílenství. Čiré šílenství.“

„Joffrey je ještě chlapec,“ poznamenal Tyrion. „V jeho věku jsem také spáchal pár hloupostí.“

Jeho otec se na něj ostře podíval. „Předpokládám, že bychom měli být rádi, že se zatím neoženil s děvkou.“

Tyrion se napil vína, přemýšleje o tom, jak by se lord Tywin tvářil, kdyby mu pohár vychrstl do obličeje.

„Naše postavení je ještě horší, než tušíte,“ pokračoval jeho otec. „Dalo by se říci, že máme nového krále.“

Ser Kevan se tvářil šokovaně. „Nového - koho! Co stalo Joffreymu?“

Přes úzké rty lorda Tywina přelétla sotva znatelná jiskřička znechucení. „Nic… alespoň zatím. Můj vnuk stále sedí na Železném trůně, ale eunuch slyšel šepoty z jihu. Renly Baratheon se před čtrnácti dny oženil s Margaery Tyrell z Vysoké zahrady a nyní si dělá nárok na trůn. Nevěstin otec a bratři před ním poklekli a odpřisáhli mu věrnost.“

„To jsou zlé zprávy.“ Když se ser Kevan zamračil, brázdy na jeho čele se prohloubily jako kaňony.

„Moje dcera nám nařizuje, abychom se okamžitě vydali do Králova přístaviště, bránit Rudou baštu před králem Renlymu a jeho květinovými rytíři.“ Jeho ústa se stáhla. „Opakuji, nařizuje nám to. Ve jménu krále a rady.“

„Jak ty zprávy bere král Joffrey?“ zeptal se Tyrion se skrytým pobavením. „Cersei se mu to ještě neodvážila povědět.“ odpověděl lord Tywin. „Bojí se, že by mohl trvat na tom, že proti Renlymu vytáhne sám.“

„A kde by vzal armádu?“ zeptal se Tyrion. „Snad si nemyslí, že mu přenecháme tuhle!“

„Nejspíš myslí Městskou hlídku,“ řekl lord Tywin.

„Když odvede hlídku, město zůstane bezbranné,“ namítl ser Kevan. „A s lordem Stannisem v Dračím kameni…“

„Ano.“ Lord Tywin pohlédl na svého syna. „Myslel jsem, že jsi to ty, kdo se narodil pro šaškovský hábit, Tyrione, ale zdá se, že jsem se mýlil.“

„Nu, otče,“ řekl Tyrion, „to zní téměř jako pochvala.“ Pozorně se naklonil kupředu. „Co Stannis? On je přece ten starší, ne Renly. Co říká tomu, že si jeho bratr dělá nárok na trůn?“

Jeho otec se zamračil. „Od samého začátku jsem si myslel, že Stannis představuje daleko větší nebezpečí než všichni ostatní dohromady. Jenomže on nedělá nic, vůbec nic. Ach ano, Varys slyšel klepy, že Stannis staví lodě, že najímá žoldnéře, že povolal kejklíře z Ašaje. Co to všechno znamená? Je něco z toho pravda?“ Podrážděně pokrčil rameny. „Kevane, přines nám mapu.“

Ser Kevan udělal, jak mu nařídil. Lord Tywin rozvinul kůži, uhladil ji naplocho. „Jaime nás opustil v nevhodný čas. Roose Bolton a zbytek jeho armády jsou severně od nás. Naši nepřátelé drží Dvojčata a Kailinskou držbu. Robb Stark sedí na západě, takže nemůžeme ustoupit do Lannisportu ani na Skálu, pokud se ovšem nerozhodneme bojovat. Jaime je v zajetí a jeho armáda prakticky přestala existovat. Thoros z Myru a Beric Dondarrion pokračují v ničení našich předsunutých oddílů. Na východě máme Arryny, Stannis Baratheon sedí v Dračím kameni a Vysoká zahrada a Bouřlivý konec na jihu svolávají vazaly.“

Tyrion se pokřiveně usmál. „Nebuď smutný, otče. Alespoň, že je stále mrtvý Rhaegar Targaryen.“

„Doufal jsem, že bys mi mohl nabídnout víc než ty svoje vtipy, Tyrione,“ napomenul ho lord Tywin Lannister.

Ser Kevan se mračil nad mapou a brázdy na jeho čele se prohlubovaly. „Robb Stark s sebou teď bude mít Edmura Tullyho a lordy Trojzubce. Jejich spojené síly by mohly převýšit naše vlastní. A s Roosem Boltonem v našich zádech… Tywine, když tady zůstaneme, obávám se, že bychom mohli uvíznout mezi třemi armádami.“

„Nemám v úmyslu tu zůstat. Musíme naši záležitost s lordem Starkem vyřídit ještě předtím, než sem od Vysoké zahrady přitáhne Renly Baratheon. Bolton mi starosti nedělá. Je to opatrný muž a po Zeleném bodci bude ještě opatrnější. Je příliš pomalý, než aby byl schopen pronásledovat nás. Takže… zítra za svítání zamíříme k Harrenovu. Kevane, chci, aby průzkumníci sera Addama prověřovali náš pohyb. Dej mu tolik mužů, o kolik si řekne, a ať je posílá ve skupinách po čtyřech. Nechci, aby nám znovu začali mizet.“

„Jak pravíš, můj pane, ale… proč do Harrenova? Je to ponuré, smutné místo. Někteří říkají, že je prokleté.“

„Ať si říkají,“ mávl rukou lord Tywin. „Uvolni sera Gregora a pošli ho před nás s jeho drancíři. Pošli napřed také Varga Hoata s jeho svobodnými jezdci a sera Amoryho Lorche. Každý ať si vezme tři sta koní. Řekni jim, že chci, aby vypálili říční krajiny od Božího oka až po Rudý bodec.“

„Vypálí je, můj pane,“ přikývl lord Kevan a vstal. „Vydám rozkazy.“ Uklonil se a zamířil ke dveřím.

Když se ocitli o samotě, lord Tywin pohlédl na Tyriona. „Tvoji divoši se mohou do plundrování také zapojit. Řekni jim, že mohou jet s Vargem Hoatem a drancovat dle libosti - zboží, zásoby, ženy, ať si vezmou, co chtějí a zbytek spálí.“

„Vysvětlovat Šaggovi a Timettovi, jak drancovat, je jako říkat krkavci, jak krákat,“ poznamenal Tyrion, „ale raději bych si je nechal u sebe.“ Přestože byli neotesaní a těžko zvladatelní, divocí byli jeho a on jim důvěřoval víc než některým z otcových mužů. Nechtěl se jich jen tak vzdát.

„V tom případě bys je měl naučit poslouchat. Nechci, aby město vydrancovali.“

„Město?“ Tyrion byl zmaten. „Jaké město máš na mysli?“

„Královo přístaviště. Posílám tě ke dvoru.“

To byla ta poslední věc, kterou Tyrion Lannister očekával. Sáhl po svém víně a na okamžik o tom přemýšlel, když pil. „A co tam budu dělat?“

„Vládnout,“ odpověděl jeho otec stroze. Tyrion vybuchl smíchy. „Předpokládám, že moje líbezná sestra k tomu bude mít co říct.“

„Ať si říká, co chce. Jejího syna je třeba zkrotit, než nás všechny stáhne ke dnu. Je to vina všech těch nafoukanců z rady - našeho přítele Petyra, ctihodného velmistra a toho vykastrovaného pokladu, lorda Varyse. Co dávají králi za rady, když dělá jedno šílenství za druhým? Čí nápad byl jmenovat toho Janose Slynta lordem? Otec toho muže byl řezníkem a oni mu dají Harrenov. Harrenov, to je přece sídlo králů. Ne že tam někdy vkročí, dokud do toho budu mít co mluvit já. Víš, že si nechal na pečeť vyrazit krvavý oštěp? Já bych spíš narazil na oštěp jeho hlavu.“ Jeho otec nezvedl hlas, ale Tyrion viděl v zlatém lesku jeho očí hněv. „A propustit Selmyho, jaký to mělo smysl? Ano, ten muž je starý, ale jméno Barristan Chrabrý v říši stále něco znamená. Dělá čest každému muži, kterému sloužil. Může snad někdo říct totéž o Ohařovi? Psa krmíš kostmi pod stolem, ale neposadíš ho vedle sebe na lavici.“ Namířil prst do Tyrionova obličeje. „Když toho chlapce nedokáže zkrotit Cersei, uděláš to ty. A jestli si s námi ti rádcové falešně zahrávají…“

Tyrion věděl, co chce říct. „Oštepy.“ povzdechl si. „Hlavy. Hradby.“

„Vidím, že ses už přece jen něco naučil.“

„Víc než tušíš, otče,“ odpověděl Tyrion tiše. Dopil svoje víno a zamyšleně pohár odložil stranou. Část v něm byla potěšena víc, než si dovolil připustit. Jiná část si ale vzpomínala na bitvu u řeky a přemýšlela, zda není ke dvoru posílán jen proto, aby znovu bránil levobok. „Proč já?“ zeptal se, nakláněje hlavu na stranu. „Proč ne můj strýc? Proč ne ser Addam nebo ser Flement či lord Serrett? Proč ne… větší muž?“

Lord Tywin prudce vstal. „Jsi můj syn.“

Tehdy to Tyrion pochopil. Ty ho již považuješ za ztraceného, pomyslel si. Ty proklatý bastarde, ty si myslíš, že Jaime je už tak či tak mrtvý, takže já jsem jediné, co ti ještě zbylo. Tyrion by mu nejraději vyťal políček, plivl do tváře, vytáhl svoji dýku a zabodl ji do jeho srdce, aby se přesvědčil, zda je ze zlata, jak říkal obyčejný lid. Přesto tam jen seděl, mlčky a bez hnutí.

Pod chodidly jeho otce, který chodil sem a tam po místnosti, praskaly střepiny rozbitého poháru. „Ještě jedna věc,“ řekl ode dveří. „U dvora se nebudeš tahat s žádnými děvkami.“

Tyrion seděl sám v jídelně ještě dlouho poté, co jeho otec odešel. Nakonec vyšel po schodech do své útulné podkrovní místnosti vedle zvonice. Strop tam byl nízký, ale to trpaslíkovi sotva mohlo vadit. Z okna viděl na šibenici, kterou dal jeho otec postavit na dvoře. Tělo hostinské se pomalu otáčelo na provaze, kdykoli zadul poryv večerního větru. Její mrtvola vyhubla a byla stejně otrhaná jako lannisterské naděje.

Když se posadil na okraj péřové postele, Šae ospale zamumlala a překulila se k němu. Vklouzl rukou pod pokrývku, vzal do dlaně její měkké ňadro a Šae otevřela oči. „Můj pane,“ řekla s ospalým úsměvem.

Když ucítil, že její bradavka tvrdne, Tyrion ji políbil. „Mám v úmyslu vzít tě s sebou do Králova přístaviště, drahoušku,“ zašeptal.

JON

Když Jon Sníh pevněji utáhl sedlový řemen, klisna tiše zaržála. „Klid, sladká lady,“ řekl jí tichým hlasem a uklidnil ji dotekem. Stájí šeptal vítr, který mu svým chladným dechem vanul do obličeje, ale Jon mu nevěnoval pozornost. Zjizvenými, neohrabanými prsty přivázal k sedlu svoje do ruličky svinuté věci. „Duchu,“ zavolal tiše, „ke mně.“ Vlk k němu přiběhl, s očima jako žhavé uhlíky.

„Jone, prosím. Tohle nesmíš.“

Nasedl na koně, vzal do rukou otěže a otočil svého koně dokola, aby čelil noci. Samwell Tarly stál ve vratech do stáje a přes jeho rameno nakukoval dovnitř měsíc v úplňku. Vrhal obří stín, nezměrný a černý. „Ustup mi z cesty, Same.“

„Jone, to nemůžeš,“ přemlouval ho Sam. „Já tě odjet nenechám.“

„Nechci ti ublížit,“ řekl mu Jon. „Ustup stranou, Same, nebo tě přejedu.“

„Nepřejedeš. Musíš mě poslechnout. Prosím…“

Jon zabodl ostruhy koni do slabin a klisna vyrazila k vratům. Sam chvíli stál na místě, s obličejem kulatým a bledým jako měsíc za ním a s otevřenými ústy rozšiřujícími se překvapením. V posledním okamžiku, když už kůň byl téměř u něho, uskočil stranou, tak jak Jon předpokládal, a skulil se na zem. Klisna ho přeskočila ven do temné noci.

Jon si zvedl na hlavu kápi svého těžkého pláště a pobídl koně do klusu. Když s Duchem po boku vyjel ven, Černý hrad byl tichý a nehybný. Věděl, že na Zdi za ním hlídkují muži, ale jejich oči byly upřené na sever, ne na jih. Nikdo ho neviděl odjet, nikdo kromě Sama Tarlyho, škrábajícího se zpátky na nohy v prachu starých stájí. Doufal, že Sam si při pádu neublížil. Byl tak těžký a neohrabaný, bylo by mu to podobné, kdyby si zlomil zápěstí nebo vykloubil kotník, když mu uskakoval z cesty. „Varoval jsem ho,“ přesvědčoval Jon sám sebe nahlas. „S ním to stejně nemělo nic společného.“ Ohnul svoji spálenou ruku, zavřel a otevřel zjizvené prsty. Stále ho bolely, ale byl to dobrý pocit mít z nich konečně sundané obvazy.

Měsíční světlo zalévalo stříbrem kopce, zatímco Jon sledoval klikatící se stuhu královské cesty. Potřeboval se dostat tak daleko od Zdi, jak jen to půjde, než si ostatní bratři uvědomí, že je pryč. Nazítří z královské cesty sjede a zamíří napříč po krajině, přes pole, lesy a potoky, aby setřásl pronásledovatele, ale nyní pro něj rychlost byla důležitější než zametání stop. Jako by nebyli schopní dovtípit se, kam má namířeno.

Starý medvěd byl zvyklý vstávat za prvního světla a Jon musel do svítání urazit tolik lig daleko od Zdi, kolik jen mohl, pokud ho Sam Tarly nezradí. Tlustý chlapec oplýval smyslem pro povinnost a snadno se dal vystrašit, ale měl Jona rád jako bratra. Když se ho budou ptát, Sam jim nepochybně řekne pravdu, ale Jon si nedokázal představit, že by se odvážil jít za strážnými v Králově věži, aby Mormonta probudili ze spánku.

Když se Jon ráno neobjeví, aby Starému medvědovi přinesl snídani z kuchyně, budou hledat v jeho cele a najdou v jeho posteli Dlouhý dráp. Bylo těžké nechat ho tam, ale Jon neztratil tolik cti, aby se odvážil vzít si ho s sebou. Dokonce ani Jorah Mormont to neudělal, když v nemilosti prchal z domova. Lord Mormont si určitě najde někoho jiného, kdo toho meče bude víc hoden. Jon se při pomyšlení na starého muže cítil velmi nepříjemně. Věděl, že jeho dezerce bude solí ve stále citlivé ráně pošpiněné cti rodu jeho synem. Říkal si, že to je ubohý způsob odplaty za jeho důvěru, ale nemohl si pomoci. Bez ohledu na to, co dělal, Jon měl pocit, jako by někoho zrazoval.

Dokonce ani teď nevěděl, zda dělá čestnou věc. Jižané to měli snadnější. Ti měli svoje septony, se kterými mohli hovořit, někoho, kdo k nim promlouval o vůli bohů a pomáhal jim dobrat se toho, co je dobré a co zlé. Starkové však uctívali staré bohy, bezejmenné bohy, a pokud je i stromy srdce slyšely, nikdy jim neodpovídaly.

Když za ním zmizela poslední svétla Černého hradu, Jon zpomalil tempo svojí klisny v chůzi. Měl před sebou dlouhou cestu a jenom jednoho koně, který ho na ní ponese. Podél cesty na jih se nacházely tvrze a rolnické usedlosti, kde by svoji klisnu mohl vyměnit za čerstvého koně, kdyby ho potřeboval, ale jenom tehdy, pokud klisna nebude zraněná nebo uštvaná.

Brzy bude potřebovat také nové šaty; se vší pravděpodobností je bude muset ukrást. Byl oděn v černém od hlavy k patě; ve vysokých jezdeckých kožených botách, kalhotách z hrubé látky a tunice, koženém kabátci bez rukávů, a těžkém vlněném plášti. Svůj meč a dýku měl zasunuté v pochvách z černé krtčí kůže a jeho drátěná košile s kapucí v brašně u sedla byla z černého kroužkového pletiva. Jakýkoli kousek toho oblečení pro něj mohl znamenat smrt, kdyby ho chytili. Na cizince oděného v černém pohlíželi s podezřením v každé vesnici a tvrzi severně od Šíje a lidé by si jej brzy začali divně prohlížet. Jon věděl, že jakmile vzlétnou havrani mistra Aemona, nikde nenajde bezpečné útočiště. Dokonce ani na Zimohradu. Bran by ho možná chtěl pustit dovnitř, ale mistr Luwin má víc rozumu. Zavřel by brány na závoru a poslal by Jona pryč a on by odjel. Raději se tím směrem vůbec nevydávat.

Přesto hrad jasně viděl ve své představivosti, jako by z něho odjel teprve včera; vysoké granitové zdi, Velkou síň s jejími vůněmi kouře, psů a opékajícího se masa, solár jeho otce, místnost ve věži, kde spával. Část v něm netoužila po ničem jiném než slyšet Brana znovu se smát, pojídat jeden z Gageových hovězích nebo slaninových koláčů, naslouchat staré chůvě, jak vypráví svoje příběhy o dětech lesa a Florianovi Bláznovi.

Kvůli tomu ale ze Zdi neutekl, odjel proto, že byl konec konců přece jen synem svého otce a Robbovým bratrem. Darovaný meč, dokonce i meč tak nádherný jako Dlouhý dráp, z něj Mormonta neudělá. Ani nebyl Aemonem Targaryenem. Třikrát se ten starý muž rozhodoval a třikrát volil čest, jenomže to byl on. Dokonce ani teď Jon nebyl schopný rozhodnout, zda mistr zůstal, protože byl slabý a zbabělý, nebo proto, že byl silný a čestný. Přesto chápal, co starý muž myslel tím, když hovořil o bolesti z rozhodování; chápal to až moc dobře.

Tyrion Lannister tvrdil, že většina lidí by pravdu raději popřela, než by se s ní smířili, ale Jon s popíráním navždy skoncoval. Byl tím, kým byl; Jonem Sněhem, bastardem a křivopřísežníkem, bez matky, bez přátel a proklatý. Po zbytek svého života - ať bude jakkoli dlouhý - bude odsouzen k tomu, aby byl vyvrhelem, tichým mužem stojícím v ústraní, který se nikdy neodváží vyslovit svoje pravé jméno. Kamkoli v Sedmi královstvích zavítá, všude bude muset žít ve lži, jinak proti němu pozvedne ruku každý člověk. Na tom ale nezáleželo, pokud bude žít tak dlouho, aby mohl zaujmout místo po boku svého bratra a pomstít smrt svého otce.

Vzpomněl si na Robba, takového, jakého ho viděl naposledy, stojícího na nádvoří s vločkami sněhu roztávajícími v jeho zlatohnědých vlasech. Jon by k němu přišel tajně, v přestrojení. Pokoušel se představit si výraz Robbova obličeje, když by se mu odhalil. Jeho bratr zavrtí hlavou, usměje se a řekne… řekne…

Nedokázal si ten úsměv představit. Jakkoli usilovně se snažil, neviděl ho. Zjistil, že myslí na zběha, kterému jeho otec sťal hlavu v den, kdy našli zlovlky. „Pronesl jsi slova,“ řekl mu tehdy lord Eddard. „Odříkal jsi přísahu, před svými bratry, před starými bohy i novými.“ Desmond a Tlustý Tom toho muže odtáhli k pařezu železostromů. Bran měl oči široké jako talíře a Jon mu musel připomenout, aby pevně svíral otěže svého poníka. Vzpomněl si na výraz na otcově obličeji, když mu Theon Greyjoy přinesl Led, na spršku krve na sněhu, na způsob, jakým Theon kopl do hlavy, když se přikutálela k jeho nohám.

Napadlo ho, co by lord Eddard udělal, kdyby tím dezertérem byl jeho bratr Benjen namísto otrhaného cizince. Znamenalo by to pro něj nějaký rozdíl? Muselo by, určitě, určitě… a Robb ho uvítá, zajisté. Musí, jinak…

Pouhé pomyšlení na to se stávalo téměř nesnesitelným. Hluboko v prstech, kterými svíral otěže, mu pulzovala bolest. Jon zabořil paty do slabin svého koně a zrychlil v cval, uháněje po královské cestě, jako by chtěl ujet svým pochybnostem. Smrti se nebál, ale takto zemřít nechtěl, svázán a smýkán a sťat jako obyčejný lapka. Pokud musí zemřít, ať je to s mečem v ruce, v boji proti otcovým vrahům. Nebyl opravdovým Starkem, nikdy jím nebyl, ale mohl by jako jeden z nich zemřít. Ať říkají, že Eddard Stark měl čtyři syny, ne tři.

Duch s ním udržoval tempo téměř půl míle, červený jazyk se mu houpal z tlamy. Jon přiměl klisnu zrychlit a muž a jeho kůň sklonili hlavy, zatímco vlk zpomalil, zastavil se, podíval se na ně očima rudě žhnoucíma v měsíčním svitu. Zmizel vzadu, ale Jon věděl, že ho bude následovat, svým vlastním tempem.

Mezi stromy před ním blikala po obou stranách cesty rozptýlená světýlka: Moleovo městečko. Když jím projížděl, zaštěkal pes a uslyšel hlasité zahýkání muly ze stáje, ale jinak bylo městečko tiché. Tu a tam skrze okenice na oknech pronikala záře ohňů, prosvítala dřevěnými laťkami, ale bylo jich jen pár.

Moleovo městečko bylo větší, než se zdálo, ale celé jeho tři čtvrtiny se nacházely pod zemí, v hlubokých tmavých sklepeních pospojovaných změtí tunelů. Byl tam dokonce i nevěstinec, z něhož na povrchu nebylo vidět nic než dřevěná kůlna ne větší než záchodek, s červenou lucernou visící nade dveřmi. Na Zdi muži děvkám říkali „zakopaný poklad“. Napadlo ho, zda některý z jeho černých bratří je tam dole dnes v noci, zda doluje poklady. I to bylo porušením přísahy, ale zdálo se, že na to nikdo nedbá.

Teprve když byl hodný kus cesty za městečkem, Jon znovu zpomalil. Do té doby byli jak on, tak jeho klisna vlhcí potem. Sesedl, celý rozechvělý, s bolestí projíždějící mu spálenou rukou. Pod stromy ležely naváté závěje tajícího sněhu, jasné v měsíčním svitu, s odtékajícími potůčky vody, které vytvářely malá mělká jezírka. Jon si dřepl na bobek, dal ruce k sobě do tvaru misky a nastavil je proti tekoucí vodě. Roztátý sníh byl ledově studený. Napil se a pak si cákal vodu na obličej, dokud ho tváře nepálily. Prsty ho bolely víc než celé dny předtím a také mu pulzovala hlava. Dělám správnou věc, přesvědčoval sám sebe, tak proč se cítím tak zle?

Klisna byla zpěněná, a tak Jon vzal uzdu a chvíli ji jen vedl. Cesta tam byla stěží dost široká, aby po ní mohli jet dva jezdci vedle sebe, a její povrch byl narušený droboučkými potůčky a roztroušenými kameny. Ten úprk byl pěkně hloupý, jistá pozvánka ke zlomenému vazu. Jon se divil, co to do něho vjelo. To tolik pospíchá zemřít?

O kus dál mezi stromy jej přinutil vzhlédnout vzdálený výkřik jakéhosi vyděšeného zvířete. Klisna nervózně zaržála. Ulovil jeho vlk nějakou kořist? Přiložil si ruce k ústům. „Duchu!“ zavolal. „Duchu, ke mně.“ Jedinou odpovědí mu bylo zamávání křídel za ním, když vzlétla sova.

Jon zamračeně pokračoval v cestě. Vedl svou klisnu půl hodiny, dokud neoschla. Po Duchovi nikde nebylo ani vidu, ani slechu. Jon by nejraději nasedl na koně a jel dál, ale ztracený vlk mu dělal starosti. „Duchu,“ zavolal znovu. „Kde jsi? Ke mně! Duchu!“ V těch lesích nebylo nic, co by pro zlovlka, dokonce i jen napolo vzrostlého, mohlo představovat nebezpečí, snad jen kromě… Ne, Duch byl příliš chytrý, než aby zaútočil na medvěda, a pokud by někde nablízku byla vlčí smečka, Jon by je určitě slyšel výt.

Pomyslel si, že by se mohl najíst. Jídlo uklidní jeho žaludek a poskytne Duchovi šanci dostihnout ho. Zatím mu nic nehrozilo; Černý hrad dosud spal. Z brašny u sedla vylovil suchar, kus sýra a malé seschlé hnědé jablko. Vzal si také nasolené hovězí a plát slaniny, který ukradl v kuchyni, ale maso si nechá na ráno. Až bude dál, bude muset lovit, což ho zpomalí.

Jon seděl pod stromy a žvýkal svůj suchar a sýr, zatímco jeho klisna se pásla vedle královské cesty. Jablko si nechal nakonec. Už trochu změklo, ale jeho dužina byla stále kyselá a šťavnatá. Měl je sněžené až po ohryzek, když uslyšel zvuky: koně, ze severu. Jon rychle vyskočil a rozběhl se ke své klisně. Bude schopný ujet jim? Ne, byli příliš blízko, určitě by ho uslyšeli, a pokud přijíždějí z Černého hradu…

Odvedl svou klisnu dál od cesty, za hustý porost šedozelených strážních stromů. „Teď buď zticha,“ řekl jí šeptem a přikrčil se nízko k zemi, aby se podíval skrze větve. Pokud bohové budou laskaví, jezdci projedou kolem. Zřejmě to budou jen obyčejní lidé z Moleova městečka, farmáři na cestě na pole, třebaže jezdit na pole uprostřed noci…

Naslouchal zvuku kopyt, neúnavně zesilujícímu, když jezdci rychle cválali po královské cestě. Podle zvuku jich muselo být přinejmenším pět či šest. Jejich hlasy k němu doléhaly skrze stromy.

„…jistí, že jel tudy?“

„Nemůžeme si být jistí.“

„Mohl se vydat na východ, to přece víte. Nebo nalevo z cesty, aby jel přes les. To bych na jeho místě udělal já.“

„Potmě? To je pěkně hloupé. Kdybys nespadl z koně a nezlomil si vaz, ztratil by ses, a než by vyšlo slunce, stočil by ses zpátky ke Zdi.“

„Já rozhodně ne,“ opáčil Grenn nevrle. „Já bych jel rovnou na jih, jih poznáte podle hvězd.“

„A co kdyby obloha byla zatažená?“ zeptal se Pyp.

„Tak bych tam nejel.“

Ozval se další hlas. „Víte, kde byl bych byl, kdybych byl na jeho místě? Byl bych v Moleově městečku a doloval tam zakopaný poklad.“ Žábův ostrý smích se odrážel ozvěnou mezi stromy. Jonova klisna tiše zaržála.

„Ztichněte, všichni,“ okřikl je Haider. „Zdálo se mi, že jsem něco slyšel.“

„Kde? Já neslyšel nic.“ Koně zastavili.

„Ty neslyšíš ani sám sebe, když prdíš.“

„To tedy slyším,“ namítl Grenn.

„Ticho!“

Všichni ztichli a naslouchali. Jon zjistil, že zadržuje dech. Sam, pomyslel si. Neodvážil se jít za Starým medvědem, ale nešel ani do postele. Probudil ostatní chlapce. Budiž všichni proklati. Pokud do svítání nebudou zpátky ve svých postelích, budou je taky považovat za zběhy. Co si vlastně myslí, že dělají?

Jejich mlčení se táhlo dál a dál, snad donekonečna. Z místa, kde se Jon krčil, viděl mezi větvemi nohy jejich koní. Konečně promluvil Pyp. „Co jsi slyšel?“

„Já nevím,“ připustil. „Nějaký zvuk, myslel jsem, že by to mohl být kůň, ale…“

„Nic tam není.“

Koutkem oka Jon zahlédl bledý tvar klouzající mezi stromy. Listy zaševelily a Duch vyskočil z šera tak náhle, že se Jonova klisna polekala a znovu zařehtala. „Tamhle!“ vykřikl Haider.

„Já to slyšel taky!“

„Zrádče,“ řekl Jon zlovlkovi, když se vyhoupl do sedla. Nasměroval klisnu mezi stromy a vyrazil, jenomže oni ho dostihli, než stačil ujet deset stop.

„Jone!“ volal za ním Pyp.

„Zastav!“ křičel Grenn. „Nedokážeš nám všem ujet.“

Jon se otočil, aby k nim stanul tváří, a tasil svůj meč. „Jeďte pryč. Nechci vám ublížit, ale udělám to, když budu muset.“

„Jeden proti sedmi?“ Haider jim pokynul. Hoši se rozptýlili, obklopili ho.

„Co ode mě chcete?“ ptal se Jon.

„Chceme tě odvést zpátky tam, kam patříš,“ řekl Pyp.

„Patřím ke svému bratrovi.“

„My jsme teď tvoji bratři,“ řekl Grenn.

„Sám víš, že když tě chytí, useknou ti hlavu,“ vložil se do rozhovoru Žába a nervózně se zasmál. „To, co děláš, je tak hloupé, jako by si to vymyslel Pratur.“

„Já bych nic takového nikdy neudělal,“ hájil se Grenn. „Já nejsem křivopřísežník. Odříkal jsem slova a myslel jsem je vážně.“

„Já taky,“ řekl jim Jon. „Copak to nechápete? Oni zavraždili mého otce. Je válka, můj bratr Robb bojuje v říčních krajinách -“

„My to víme,“ řekl Pyp vážně. „Sam nám všechno řekl.“

„To s tvým otcem je nám velice líto,“ řekl Grenn, „ale na tom nezáleží. Jakmile jsi jednou odříkal slova, nemůžeš odejít, ať se děje cokoli.“

„Já musím“ řekl Jon prudce.

„Řekl jsi slova,“ připomněl mu Pyp. „Moje stráž začíná, řekl jsi. „Neskončí až do mé smrti.“

„Budu žít a zemřu na svém stanovišti,“ dodal Grenn s přikývnutím.

„Nemusíte mi to říkat, znám ta slova stejně dobře jako vy.“ Byl nyní rozezlen. Proč ho nenechají v klidu odjet? Jenom to dělají o to těžší.

„Jsem meč v temnotě,“ zaintonoval Haider.

„Jsem strážce na zdech,“ pípl Žába.

Jon je proklel všechny do jednoho. Nevšímali si toho. Pyp popohnal svého koně blíž a zarecitoval: „Jsem oheň, který hoří věčně, světlo, které přináší úsvit, roh, který probouzí spící, štít, co střeží říše lidí.“

„Nepřibližujte se ke mně,“ varoval je Jon, oháněje se svým mečem. „Myslím to vážně, Pype.“ Dokonce na sobě ani neměli zbroj, mohl by je rozsekat na kusy, kdyby musel.

Matthar, který ho objel, se připojil k chóru ostatních. „Svěřuji svůj život a čest Noční hlídce.“

Jon kopl svoji klisnu do slabin a otočil se s ní dokola. Chlapci teď byli všude kolem něho, obklíčili ho ze všech stran.

„Pro tuto noc…“ Haider k nim přicválal zleva.

„… a pro všechny noci, které přijdou,“ dořekl Pyp. Natáhl se k otěžím Jonovy klisny. „A teď se rozhodni: buď mě zabij, nebo se vrať se mnou.“

Jon zvedl svůj meč… a bezmocně ho spustil. „Buďte proklati,“ řekl. „Buďte všichni proklati.“

„Máme ti svázat ruce, nebo nám dáš svůj meč a pojedeš s námi dobrovolně?“ zeptal se Haider.

„Neuteču, pokud máte strach z toho.“ Duch mezi ně vyběhl zpoza stromů a Jon se na něho zamračil. „Pramálo jsi mi pomohl,“ řekl mu. Hluboké rudé oči se na něho vědoucně podívaly.

„Měli bychom si pospíšit,“ řekl Pyp. „Pokud nebudeme zpátky do svítání. Starý medvěd nám všem nechá useknout hlavy.“

Z cesty zpátky si toho Jon Sníh pamatoval málo. Připadala mu kratší než cesta na jih, možná proto, že myslí prodléval jinde. Pyp udával tempo, cval, chůzi, klus a pak znovu cval. Projeli Moleovým městečkem, kde rudá lucerna nade dveřmi nevěstince již dávno nesvítila. Měli dobrý čas. Úsvit byl stále ještě hodinu vzdálený, když před nimi Jon zahlédl věže Černého hradu, temné proti bledé nezměrnosti Zdi. Tentokrát mu nepřipadal jako domov.

Jon si říkal, že ho mohou odvést zpátky, ale nemohou ho přinutit zůstat. Válka neskončí zítra, ani dalšího dne, a jeho přátelé ho nemohou hlídat ve dne v noci. Vyčká příležitosti, a pak, až přestanou být tak ostražití, uteče znovu. Příště se královské cestě vyhne. Může jet podél Zdi na východ, možná celou cestu až k moři, delší trasou, ale bezpečnější. Nebo dokonce na západ, do hor, a pak na jih přes průsmyky. Byla to cesta divokých, namáhavá a nebezpečná, ale alespoň by ho nikdo nesledoval. Ani omylem by nesjel blíž než do stovky lig od Zimohradu nebo královské cesty.

Samwell Tarly ho očekával ve starých stájích, schoulený na zemi na kupce sena, příliš vystrašený, než aby mohl spát. Vstal a oprášil se. „Já… jsem rád, že tě našli, Jone.“

„Já nejsem,“ řekl Jon, když sesedal.

Pyp seskočil ze svého koně a znechuceně pohlédl na rozednívající se oblohu. „Pomoz nám postarat se o koně, Same,“ poprosil ho malý chlapec. „Díky tady lordu Sněhovi před sebou máme dlouhý den a za sebou žádný spánek.“

Když se rozednilo, Jon odešel do kuchyně, tak jak to dělal každého rána. Tříprstý Hobb neřekl nic, když mu dával snídani pro Starého medvěda. Dnes to byla tři vejce vařená natvrdo, s opečeným chlebem a plátkem šunky a miska scvrklých švestek. Jon jídlo odnesl do Královy věže. Mormonta našel na okenním sedátku v jeho komnatě, kde cosi psal. Jeho havran chodil sem a tam po jeho ramenou a skřehotal: „Zrní, zrní, zrní.“ Jakmile Jon vstoupil, pták zakrákal. „Polož jídlo na stůl,“ řekl Starý medvěd, když vzhlédl. „Dal bych si pivo.“

Jon otevřel okenici, vzal z venkovní římsy džbán vychlazeného piva a naplnil jím roh. Hobb mu dal citron, stále ještě chladný ze Zdi. Jon jej zmáčkl v dlani a šťáva mu začala prýštit mezi prsty. Mormont pil citron v pivě každý den, a tvrdil, že jen diky tomu má ještě všechny zuby.

„Určitě jsi svého otce měl rád,“ řekl Mormont, když mu Jon přinesl roh s pivem. „Věci, které máme rádi, nás často ničí chlapče. Pamatuješ si, kdy jsem ti tohle řekl?“

„Pamatuju,“ odpověděl Jon zachmuřeně. Nechtělo se mu mluvit o otcově smrti, dokonce ani s Mormontem.

„Snaž se nikdy na to nezapomenout. Je to obtížná pravda, ale drž se jí pevně. Přines mi můj talíř. To je zase šunka? Aťsi je. Vypadáš unaveně. To byl tvůj noční výlet tak vyčerpávající?“

Jon polkl. Uvědomil si, jak má vyschlé hrdlo. „Ty to víš, pane?“

„Víš,“ řekl havran v ozvěně z Mormontova ramene. „Víš.“

Starý medvěd si odfrkl. „Myslíš, že mě vybrali za lorda velitele Noční hlídky proto, že jsem tupý jako pařez, Sněhu? Aemon mi řekl, že utečeš. Já mu na to řekl, že se vrátíš. Znám svoje muže… a svoje chlapce taky. Čest tě vyhnala na královskou cestu… a čest tě přivedla zpátky.“

„To moji přátelé mě přivedli zpátky,“ namítl Jon.

„Řekl jsem snad, že to byla tvoje čest?“ Mormont si prohlížel svůj talíř.

„Oni zabili mého otce. Očekával jsi snad ode mne, že nic neudělám?“

„Mám-li být upřímný, očekával jsem, že uděláš přesně to, co jsi udělal,“ Mormont si dal do úst švestku, vyplivl pecku. „Nařídil jsem, aby tě hlídali. Viděli tě odjíždět. Kdyby tě tvoji bratři nepřivedli zpátky, chytili by tě po cestě a nebyli by to tvoji přátelé. Pokud bys ovšem neměl koně s křídly jako havran. Máš ho snad?“

„Ne.“ Jon si připadal jako blázen.

„Škoda, takový kůň by se nám mohl hodit.“

Jon se napřímil. Říkal si, že zemře dobře; alespoň to dokáže. „Znám trest za dezerci, můj pane. Nebojím se zemřít.“

„Zemřít!“ zakrákal havran.

„Ani žít, jak doufám,“ řekl Mormont, který dýkou ukrojil kousek šunky a nabídl ji havranovi. „Nedezertoval jsi - zatím. Stojíš tady. Kdybychom měli stít hlavu každému chlapci, co si v noci vyjede do Moleova městečka, Zeď by už střežili jen duchové. Ale možná máš v úmyslu pláchnout znovu za svítání, nebo za čtrnáct dní ode dneška. Je to tak? Děláš si takové naděje, chlapče?“

Jon mlčel.

„Myslel jsem si to.“ Mormont loupal skořápku vařeného vejce. „Tvůj otec je mrtvý, chlapče. Myslíš si snad, že ho dokážeš oživit?“

„Ne,“ odpověděl zamračeně.

„Tak vidíš,“ řekl Mormont. „Viděli jsme, jak mrtví přicházejí zpátky, ty i já, a není to nic, co bychom chtěli vidět znovu.“ Zhltl vejce na dvě kousnutí a vyplivl mezi zuby zapomenutý kousek skořápky. „Tvůj bratr je v poli s celou armádou severu stojící za ním. Kterýkoli z jeho lordů vazalů velí více mečům, než najdeš v celé Noční hlídce. Proč si myslíš, že potřebují zrovna tvoji pomoc? To jsi tak mocný válečník nebo máš v kapse měchohubce, aby začaroval tvůj meč?“ Jon na to neměl odpověď. Havran klofal do vejce, rozbíjel skořápku. Prostrčil zobák skrze otvor a začal vytahovat kousky bílku a žloutku.

Starý medvěd si povzdechl. „Nejsi jediný, koho se tahle válka dotkla. Ať se mi to líbí, či ne, moje sestra táhne v armádě tvého bratra, ona a její dcery, oděné v mužské zbroji. Maege je šedovlasá stará dračice, umíněná, prchlivá a svéhlavá. Abych pravdu řekl, stěží tu neřádnou ženštinu dokážu vystát, což ovšem neznamená, že moje mrzká láska vůči ní je o něco menší než láska, kterou ty chováš ke svým nevlastním sestrám.“ Zamračený Mormont si vzal poslední vejce a stiskl je v dlani, dokud skořápka nepraskla. „Nebo možná je. Ať je jakákoli, byl bych plný žalu, kdyby byly zabity, a přesto mne nevidíš, že bych jim pospíchal na pomoc. Odříkal jsem slova, stejně jako ty. Moje místo je tady… Kde je tvoje, chlapče?“

Já žádné místo nemám, chtěl Jon říci, jsem bastard. Nemám žádná práva, žádné jméno, žádnou matku a teď už dokonce ani otce. Ta slova ale nepřicházela. „Já nevím.“

„Já ale vím,“ řekl lord velitel Mormont. „Zvedají se studené vichry, Sněhu. Stíny za Zdí se prodlužují. Cotter Pyke píše o rozsáhlých stádech sobů směřujících na jih a na východ k moři, a také o mamutech. Říká, že jeho muži objevili obrovské, nestvůrné otisky chodidel ani ne tři lígy od Východní hlídky. Průzkumníci ze Stínové věže našli celé vesnice vylidněné, a za nocí, říká ser Denys, vídají ohně v horách, obrovské hranice, které hoří od soumraku do svítání. Quorin Půlruký zajal v hlubinách Rokle muže a ten přísahá, že Mance Nájezdník shromažďuje lidi v nějaké nové, tajné pevnosti, kterou si vybudoval. Proč, to vědí jen bohové. Myslíš, že tvůj strýc Benjen byl jediným průzkumníkem, kterého jsme během uplynulého roku ztratili?“

„Ben Jen,“ zakrákal havran, nakláněje hlavu. Ze zobáku mu visely kousky vejce. „Ben Jen. Ben Jen.“

„Ne,“ řekl Jon. Byli i další. Příliš mnoho dalších.

„Myslíš si, že válka tvého bratra je důležitější než naše?“ obořil se na něj starý muž.

Jon se kousl do rtu. Havran na něj zamával křídly. „Válka, válka, válka, válka,“ zazpíval,

„Není,“ řekl mu Mormont. „Bohové, spaste nás, chlapče, nejsi přece slepý a nejsi hloupý. Když mrtví přicházejí lovit za nocí, myslíš, že záleží na tom, kdo sedí na Železném trůně?“

„Ne.“ Takto o tom Jon nepřemýšlel.

„Tvůj lord otec tě poslal k nám, Jone. Proč to udělal, kdo to ví?“

„Proč? Proč? Proč?“ volal havran.

„Jediné, co vím, je to, že v žilách Starků proudí krev Prvních lidí. První lidé postavili Zeď a říká se, že si pamatovali věci dávno zapomenuté. A to tvoje zvíře… Zavedlo nás k mrtvolám, varovalo tě před tím mrtvým mužem na schodech. Ser Jaremy by to nepochybně nazval shodou okolností, jenomže ser Jaremy je mrtvý a já nejsem.“ Lord Mormont si hrotem své dýky nabodl kousek šunky. „Já si myslím, že ti bylo předurčeno být tady, a chci, abys ty a ten tvůj vlk byli s námi, až vyrazíme za Zeď.“

Jonovi při jeho slovech přejel po zádech mráz vzrušení. „Za Zeď?“

„Slyšel jsi mne. Mám v úmyslu najít Bena Starka, živého či mrtvého.“ Žvýkal a polykal. „Nebudu tady nečinně sedět a čekat na sněhy a ledové vichry. Musíme vědět, co se děje. Tentokrát pojede Noční hlídka v celé armádě, proti králi za Zdí, proti Jiným a čemukoli dalšímu, co tam venku možná čeká. Mám v úmyslu sám se ujmout velení.“ Namířil svou dýku na Jonův hrudník. „Podle zvyku je majordomus lorda velitele také jeho panošem, ale nechci se každého rána probouzet s obavami, zda jsi opět neutekl. Takže od tebe dostanu odpověď, lorde Sněhu, a chci ji slyšet hned. Jsi bratr Noční hlídky, nebo jen bastard, co si chce hrát na válku?“

Jon Sníh se napřímil a zhluboka se nadechl. Odpusťte mi, otče, Robbe, Arya, Brane… odpusťte mi, nemohu vám pomoci. On má pravdu. Moje místo je tady. „Jsem… tvůj, můj pane, tvůj člověk. Přísahám, že už nikdy neuteču.“

Starý medvěd si odfrkl. „Dobrá. Teď si jdi připnout svůj meč.“

CATELYN

Zdálo se, jako by to bylo už před tisíci lety, kdy Catelyn Stark vezla svého maličkého synka z Řekotočí, kdy v malém člunu přeplula Rejdivý proud, aby započala jejich cestu na sever na Zimohrad. A byl to Rejdivý proud, přes který putovali domů i nyní, třebaže ten chlapec na sobě měl drátěnou košili a plátovou zbroj místo plenek.

Robb seděl na přídi s Šedým větrem, ruku položenou na zlovlkově hlavě, zatímco muži se opírali do vesel, Theon Greyjoy byl s ním. Její strýc Brynden přijede za nimi druhým člunem, s Velkým Jonem a lordem Karstarkem.

Catelyn si vybrala místo na zádi. Uháněli dolů po Rejdivém proudu, přívalem vod se nechali unášet kolem mocné Kolové věže. Šplouchání a dunění velkého vodního kola uvnitř věže bylo zvukem jejího dětství, který na Catelynině tváři vykouzlil smutný úsměv. Z pískovcových stěn hradu se vykláněli sloužící a vojáci a volali její jméno i Robbovo a také provolávali: „Zimohrad!“ Z každého cimbuří se ve větru třepetaly praporce rodu Tullyů: vymrštěný pstruh, stříbrný na zvlněném modrorudém poli. Byl to dojímavý pohled, a přesto nepozvedl její srdce. Napadlo ji, zda její srdce ještě vůbec někdy něco pozvedne. Och, Nede…

Pod Kolovou věží prudce zatočili a prodírali se vířící vodou. Muži se opírali do vesel. Před nimi se objevil široký oblouk Vodní brány a Catelyn uslyšela řinčení těžkých řetězů, když byla zvedána nahoru velká železná padací mříž. Stoupala pomalu, zatímco se přibližovali, a Catelyn viděla, že její dolní polovina je rudá rzí. Když pod ní projížděli, ze spodní hrany na ně odkapávalo hnědé bláto a ostnaté hroty byly pouhé palce nad jejich hlavami, Catelyn hleděla vzhůru na mříže, divila se, jak hluboko se zažrala rez, a přemýšlela o tom, zda by padací mříž vydržela náraz beranidla a zda by neměla být vyměněna. Podobné myšlenky jí v uplynulých dnech nedávaly pokoj ani na chvíli.

Projížděli pod obloukem brány a kolem zdí, vplouvali ze slunečního svitu do stínu a zase zpět. Všude kolem nich byly uvázány čluny velké i malé, připevněné k železným kruhům zasazeným v kameni. Na vodním schodišti čekali strážní jejího otce s jejím bratrem. Ser Edmure Tully byl mladý muž s rozcuchanou hlavou plnou zlatohnědých vlasů a s ohnivě rudým vousem. Hrudní plát jeho zbroje byl poškrábaný a pomačkaný z bitvy, jeho modrorudý plášť na sobě měl skvrny od krve a kouře. Po jeho boku stál lord Tytos Blackwood, urostlý muž s nakrátko zastřiženým knírem v barvě soli a pepře a skobou místo nosu. Jeho jasně žluté brnění bylo vykládáno černým jantarem v důmyslně propracovaných vzorech hroznů a listů a z ramen mu splýval plášť ušitý z havraních per. Byl to právě ser Tytos, který velel skupině, jež osvobodila jejího bratra z lannisterského zajetí.

„Přitáhněte je ke břehu,“ poručil ser Edmure. Tři muži seběhli dolů po schodech a stojíce po kolena hluboko ve vodě, přitáhli člun dlouhými háky. Když Šedý vítr vyskočil ven, jeden z nich hák upustil, zvrátil se dozadu, zakopl a přistál v řece, kde zůstal sedět ve vodě. Ostatní se dali do smíchu, ale muž dál měl na obličeji bázlivý výraz. Theon Greyjoy přeskočil přes bok člunu, uchopil Catelyn kolem pasu, zvedl ji a postavil ji na suchý schod nad ním. Kolem jeho vysokých jezdeckých bot vířila černá voda.

Edmure sešel dolů po schodech, aby ji objal. „Drahá sestro,“ spustil drsným hlasem. Měl hluboké modré oči a ústa stvořená k úsměvům, ale nyní se neusmíval. Vypadal znaveně a vyčerpaně, poznamenaný válkou a přepadlý vypětím. Kolem krku, kde byl zraněn v bitvě, měl obvaz. Catelyn ho prudce stiskla do náruče.

„Tvůj zármutek je mým, Cat,“ řekl, když se od sebe oddělili. „Když jsme se doslechli o lordu Eddardovi… Lannisterové za to zaplatí, to ti přísahám, dočkáš se své pomsty.“

„Vrátí mi to Neda zpátky?“ řekla ostře. Rána byla stále příliš hluboká, než aby dokázala reagovat mírněji. Na Neda teď myslet nemůže. Nebude. Nepomohlo by to. Musí být silná. „To všechno počká. Nyní musím navštívit otce.“

„Očekává tě ve svém soláru,“ řekl Edmure.

„Lord Hoster je upoutaný na lůžko, moje paní,“ vysvětloval majordomus jejího otce. Kdy ten dobrý muž tak zestárl a zešedivěl? „Nařídil mi, abych tě k němu neprodleně přivedl.“

„Odvedu ji tam.“ Edmure ji doprovodil po vodním schodišti a přes dolní nádvoří, kde Petyr Baeliš a Brandon Stark kdysi zkřížili meče v souboji o její přízeň. Nad nimi se tyčily masivní pískovcové zdi věže. Když procházeli dveřmi mezi dvěma strážnými v přílbách se znakem ryby, zeptala se. „Jak zle na tom je?“ l ve chvíli, kdy mu svou otázku kladla, byla plna obav z odpovědi.

Edmurův výraz byl vážný. „Mistři říkají, že s námi už dlouho nepobude. Bolest je… neustálá a silná.“

Naplnil ji slepý hněv, hněv na celý svět, na bratra Edmura, na sestru Lysu a na Lannistery, na mistry, na Neda a na otce, a na obludné bohy, kteří jí chtěli oba muže vzít. „Měl jsi mi to říct,“ vyhrkla. „Měl jsi mi poslat vzkaz ihned, jakmile ses to dozvěděl.“

„On to zakázal. Nechtěl, aby jeho nepřátelé věděli, že umírá. S říší zmítanou takovými starostmi měl strach, že kdyby Lannisterové měli podezření, jak špatně na tom je…“

„Že by mohli zaútočit?“ dopověděla to Catelyn tvrdě za něj.

Všechno to je tvoje dílo, tvoje, šeptal hlas v jejím nitru. Kdybys to sama nezačala tím, že ses zmocnila Skřeta…

V tichosti vystupovali vzhůru po točitém schodišti.

Věž byla trojstranná jako Řekotočí samotné a solár lorda Hostera také byl trojúhelníkovitého tvaru, s kamenným balkonem, který vyčníval na východě jako příď velké pískovcové lodi. Odtamtud pán hradu mohl shlížet dolů na svoje zdi a hradby a ještě dál, až tam, kde se setkávaly vody Rudého bodce a Rejdivého proudu. Přestěhovali postel jejího otce na balkon. „Rád sedává na slunci a dívá se na řeky,“ vysvětloval Edmure. „Otče, podívej se, koho jsem ti přivedl. Cat se na tebe přišla podívat…“

Hoster Tully byl vždycky velkým mužem; vysokým a širokým v mládí, statným, když stárl. Nyní jí připadal scvrklý, všechny svaly a maso z jeho kostí jako by se rozpustily. Dokonce i jeho obličej se propadl. Když ho Catelyn viděla posledně, jeho vlasy a vous byly hnědé, potřísněné šedí. Nyní byly bílé jako sníh.

Jeho oči se při zvuku Edmurova hlasu otevřely. „Kočička,“ zamumlal, hlasem slabým a zkresleným bolestí. „Moje kočička.“ Jeho obličejem přelétl rozechvělý úsměv a jeho ruce se natáhly k jejím. „Vyhlížel jsem tě…“

„Nechám vás o samotě, abyste si mohli popovídat,“ řekl její bratr, a než odešel, políbil otce lehce na čelo.

Catelyn poklekla a vzala otcovu ruku do své. Byla to velká ruka, ale nyní bezmasá, pod kůží se volně pohybovaly kosti a všechna síla z ní vyprchala. „Měl jsi mi to vzkázat,“ řekla. „Jezdec, havran…“

„Jezdci padají do zajetí a bývají vyslýcháni,“ odpověděl. „Havrany sestřelují…“ Zmocnil se ho záchvat bolesti a jeho prsty prudce sevřely její. „Mám v břiše kraby… a štípou, stále jen štípou, ve dne v noci. Mají ostrá klepeta, ti krabi. Mistr Vyman mi dělá snové víno, makové mléko… Hodně spím, ale chtěl jsem být vzhůru, abych tě viděl, až sem přijdeš. Měl jsem strach, když Lannisterové zajali tvého bratra, s těmi tábory kolem nás… Měl jsem strach, že odejdu, než tě budu moci znovu spatřit… měl jsem takový strach…“

„Jsem tady, otče,“ uklidňovala ho. „S Robbem, mým synem. Ten tě také bude chtít vidět.“

„Tvůj chlapec,“ zašeptal. „Měl moje oči, vzpomínám si…“

„Měl je a má. A přivedli jsme Jaimeho Lannistera, v železech. Řekotočí je zase svobodné, otče.“

Lord Hoster se usmál. „Já to viděl. Minulé noci, když to začalo, poprosil jsem je… Musel jsem to vidět. Odnesli mě do strážnice. Díval jsem se z hradeb. Ach, bylo to krásné… Na vlnách byly vidět pochodně, slyšel jsem výkřiky nesoucí se přes řeku, sladké výkřiky, když ta jejich obléhací věž spadla na zem, bohové… V tu chvíli bych zemřel, a rád, kdybych jen mohl nejdřív vidět vás děti. Byl to tvůj chlapec, kdo to udělal? Byl to tvůj Robb?“

„Ano,“ odpověděla Catelyn, nevýslovně hrdá. „Byl to Robb… a Brynden. Tvůj bratr je tu s námi, můj pane.“

„Ten?“ Hlas jejího otce byl slabým šepotem. „Černá ryba… se vrátil. Z Údolí?“

„Ano.“

„A Lysa?“ Studený vítr rozčechral chmýří jeho bílých vlasů. „Bohové, buďte laskaví… Ona se taky vrátila?“

Jeho hlas byl tak plný naděje a touhy, že bylo těžké říci mu pravdu. „Ne. Je mi to líto…“

„Och.“ Jeho obličej se bolestně zkřivil a světlo v jeho očích pohaslo. „Doufal jsem, rád bych ji ještě viděl předtím, než…“

„Je se svým synem v Orlím hnízdě.“

Lord Hoster znaveně přikývl. „Je to teď lord Robert, když je nebohý Arryn pryč… Vzpomínám si… Proč nepřišla s tebou?“

„Má strach, můj pane. V Orlím hnízdě se cítí bezpečná.“ Políbila ho na vrásčité čelo. „Robb už určitě čeká. Chtěl bys ho vidět? A Bryndena?“

„Tvůj syn,“ zašeptal. „Ano. Catyino dítě… Vzpomínám si, že když se narodil, měl moje oči. Přiveď ho… ano.“

„A tvého bratra?“

Její otec pohlédl do dáli za řeku. „Černá ryba,“ řekl. „Už se oženil? Vzal si nějakou… dívku za ženu?“

Dokonce i na smrtelném loži, pomyslela si Catelyn smutně. „Neoženil se. Ty to víš, otče. Neožení se nikdy.“

„Já mu to říkal,.. Poroučel jsem mu to. Ožeň se! Jsem jeho pán. On to ví. Mám právo dohodnout mu sňatek. Dobrý sňatek. Z Redwynů. Starý rod. Sladká dívka, pěkná, nevinnost sama… Bethany, ano. Ubohé dítě. Stále na něho čeká. Ano. Stále…“

„Bethany Redwyne se před lety provdala za sera Rowana,“ připomněla mu Catelyn. „Má s ním tři děti.“

„I přesto,“ zamumlal lord Hoster. „I přesto. Vykašlat se na tu dívku. Na Redwyny. Vykašlat se na mě. Byl jsem jeho pán, jeho bratr… Ta zatracená Černá ryba. Měl jsem i jiné nabídky. Děvče lorda Brackena, Waldera Freye, kteroukoli z těch tří. Říkal… Oženil se? Za někoho? Za kohokoli?“ „Za nikoho,“ odpověděla Catelyn, „ale přesto urazil mnoho lig, aby tě viděl, probojoval si cestu zpátky do Řekotočí. Ani já bych tady teď nebyla, kdyby nám ser Brynden nepomohl,“

„Vždycky to byl válečník,“ zachroptěl její otec. „To uměl. Rytíř brány, ano.“ Opřel se o polštář a zavřel oči, nesnesitelně unaven. „Pošli ho sem. Později. Nyní budu spát. Jsem příliš nemocný, abych se s ním hádal. Pošli ho sem později, Černou rybu…“

Catelyn ho jemně políbila, pohladila ho po vlasech a nechala ho tam, ve stínu jeho věže, s jeho řekami plynoucími hluboko pod ním. Usnul, než odešla ze soláru.

Když se vrátila zpátky na dolní nádvoří, ser Brynden Tully v mokrých botách stál na vodním schodišti a hovořil s kapitánem stráže Řekotočí. Okamžitě přešel k ní. „Je -?“

„Umírá,“ odpověděla. „Jak jsme se obávali.“

V drsném obličeji jejího strýce se zřetelně zračila bolest. Prohrábl si prsty svoje husté šedivé vlasy. „Chce mě vidět?“

Přikývla. „Říká ale, že je příliš nemocný, než aby se s tebou mohl hádat.“

Brynden Tully se uchechtl. „A já jsem zas příliš starý voják, než abych tomu věřil, Hoster mě kvůli té Redwynovic holce bude peskovat, dokonce i když budeme zapalovat jeho pohřební hranici, proklaty budiž jeho kosti.“

Catelyn se usmála, protože věděla, že to je pravda. „Nevidím tu Robba.“

„Myslím, že šel s Greyjoyem do síně.“

Theon Greyjoy seděl na lavici ve Velké síni Řekotočí, popíjel z rohu pivo a častoval domácí stráž jejího otce líčením masakru v Šeptajícím lese. „Někteří se snažili utéci, ale my jsme údolí vzali do kleští z obou stran a zaútočili jsme na ně ze tmy s meči a oštěpy. Lannisterové si museli myslet, že se na ně řítí Jiní, když se na ně vrhl ten Robbův vlk. Viděl jsem, jak jednomu muži urval ruku v rameni a jejich koně šíleli, jen když zachytili jeho pach. Ani nedokážu vypovědět, kolik mužů bylo sraženo -!“

„Theone,“ přerušila ho, „kde najdu svého syna?“

„Lord Robb šel navštívit boží háj, moje paní.“

Přesně totéž by udělal Ned. Je to syn svého otce, stejnou měrou jako můj, na to nesmím nikdy zapomenout. Och, bohové, Nede…

Našla Robba pod zeleným baldachýnem listoví, obklopeného vysokými sekvojemi a mohutnými starými jilmy, klečícího před stromem srdce, štíhlým čarostromem s obličejem spíš smutným než rozezleným. Svůj meč měl před sebou, zaražený hrotem do země, a rukama v rukavicích svíral jeho jílec. Kolem něj klečeli Velký Jon Umber, Rickard Karstark, Maege Mormont, Galbart Glover a další. Dokonce i Tytos Blackwood byl mezi nimi, ve svém velkém havraním plášti spadajícím mu z ramen. Toto jsou ti, kdo vyznávají víru ve staré bohy, uvědomila si. Sama sebe se ptala, ve které bohy v tyto poslední dny věří ona, a nedokázala na svou otázku nalézt odpověď.

Neposloužilo by to ničemu vyrušovat je v modlitbách. Bohové musí dostat svoji odměnu, dokonce i krutí bohové, kteří jí vzali Neda a chtějí jí vzít také jejího otce. Catelyn čekala. Větve vysokých stromů rozhýbával vítr vanoucí od řeky a Catelyn po své pravici viděla Kolovou věž s břečťanem plazícím se po její stěně. Jak tam tak stála, náhle ji zaplavil příliv vzpomínek. Její otec ji mezi těmito stromy učil jezdit na koni a tamhle je ten jilm, ze kterého Edmure spadl a zlomil si ruku, a tamhle, pod tím loubím, si ona a Lysa hráli s Petyrem na líbání.

Nevzpomněla si na to již celá léta. Jak mladí tehdy všichni byli - ne starší než Sansa, Lysa mladší než Arya a Petyr ještě mladší, a přesto dychtivý. Dívky si ho mezi sebou vyměňovaly, střídavě vážné a chichotající se. Ta vzpomínka se jí vybavila tak živě, že téměř cítila jeho upocené prsty na svých ramenou a vůni máty z jeho dechu. V božím háji máta rostla odjakživa a Petyr ji rád žvýkal. Byl to vždycky takový odvážný malý chlapec, samý problém. „Snažil se mi vsunout jazyk do úst,“ přiznala se Catelyn svojí sestře, když spolu pak byly o samotě. „Se mnou to dělal taky,“ zašeptala Lysa, plaše a bez dechu. „Líbilo se mi to.“

Robb pomalu vstal, zastrčil svůj meč do pochvy a Catelyn zjistila, že přemýšlí o tom, zda její syn někdy políbil dívku v božím háji. Určitě to už udělal. Viděla Jeyne Poole, jak po něm vrhá sentimentální pohledy, a také některé služebné, dokonce i ty starší, osmnáctileté… Vedl armádu do války a zabíjel svým mečem, určitě už byl také políben. Zjistila, že jí vyhrkly slzy z očí. Zlostně si je otřela.

„Matko,“ řekl Robb, když ji tam uviděl stát. „Musíme svolat radu. Je třeba rozhodnout o důležitých věcech.“ „Tvůj dědeček by tě rád viděl,“ řekla mu. „Robbe, je velice nemocný.“

„Ser Edmure mi to říkal. Je mi to líto, matko… kvůli lordu Hosterovi a kvůli tobě. Nejdříve ale musíme zasednout. Přišel nám vzkaz z jihu. Renly Baratheon si dělá nárok na bratrovu korunu.“

„Renly?“ řekla šokována. „Myslela jsem, že to určitě bude lord Stannis…“

„To jsme si mysleli všichni, moje paní,“ ozval se Galbart Glover.

Válečný sněm zasedl ve Velké síni, u čtyř dlouhých stolů na kozách uspořádaných v narušeném čtverci. Lord Hoster byl příliš slabý, než aby se ho zúčastnil, spal na svém balkoně a snil o slunci nad řekami svého mládí. Ve vysokém křesle Tullyů seděl Edmure, s Bryndenem Černou rybou po svém boku a vazaly svého otce sedícími po jeho pravici a levici a podél bočních stolů. Zvěst o vítězství se donesla k přechodně uprchlým lordům Trojzubce a přivedla je zpátky. Dostavil se Karyl Vance, nyní lord, když jeho otec zahynul pod Zlatým zubem. Ser Marq Piper byl s ním a přivedli také Darryho, syna sera Raymuna, chlapce ne staršího než Bran. Lord Konos Bracken přijel z ruin Kamenného plotu, zlostně se mračící a povykující a posadil se tak daleko od Tytose Blackwooda, jak mu to jen stoly dovolovaly.

Lordi severu zaujali místa u stolu naproti nim, s Catelyn a Robbem sedícími čelem proti jejímu bratrovi. Bylo jich méně. Velký Jon seděl po Robbově levici a vedle něj Theon Greyjoy; Galbart Glover a lady Mormont byli po Catelynině pravici. Lord Rickard Karstark, vyzáblý a s kruhy pod očima ve svém žalu, se na svoje místo posadil jako člověk z noční můry. Jeho dlouhý vous byl nemytý a nečesaný. Zanechal dva syny mrtvé v Šeptajícím lese, a hovořilo se o třetím, jeho nejstarším, který vedl karstarkské kopiníky proti Tywinu Lannisterovi na Zeleném bodci.

Jejich dohadování se táhlo dlouho do noci. Každý lord měl právo promluvit, a oni mluvili… a křičeli, nadávali, přesvědčovali, přemlouvali, žertovali, smlouvali, bouchali o stůl korbely, vyhrožovali, odcházeli pryč a vraceli se zamračení nebo s úsměvem. Catelyn tam seděla po celou tu dobu a všem jim naslouchala.

Roose Bolton při ústí hrázní cesty znovu sestavil dohromady zubožené zbytky jejich druhé armády. Ser Helman Tallhart a Walder Frey stále drží Dvojčata. Armáda lorda Tywina překročila Trojzubec a míří k Harrenovu. A v říši jsou dva králové. Dva králové a žádná dohoda.

Mnoho lordů vazalů chtělo okamžitě vytáhnout na Harrenov, utkat se s lordem Tywinem a jednou provždy skoncovat s lannisterskou mocí. Mladý, horkokrevný Marq Piper na ně naléhal, aby místo toho vyrazili na západ a zaútočili na Casterlyovu skálu. Ostatní však nabádali k trpělivosti. Řekotočí bylo situováno napříč přes lannisterské zásobovací linie, jak poukázal Jason Mallister; ať vyčkají na svou příležitost, znemožní lordu Tywinovi dostávat čerstvé odvedence a zásoby, zatímco sami budou posilovat svoji obranu a nechají odpočinout svoje unavené oddíly. Lord Blackwood nechtěl slyšet ani o jednom, ani o druhém. Nejdříve by měli dokončit to, co začali v Šeptajícím lese. Táhnout na Harrenov a přivést na jih také armádu Roosea Boltona. To, co Blackwood prosazoval, tomu Bracken odporoval, jako vždycky, lord Jonos Bracken vstal a prohlásil, že by měli odpřisáhnout věrnost králi Renlymu a odpochodovat na jih, aby svoji armádu připojili k jeho.

„Renly není králem,“ namítl Robb. Bylo to poprvé, co její syn promluvil. Stejně jako jeho otec uměl naslouchat.

„Přece bys na trůně nechtěl nechat Joffreyho, můj pane,“ ozval se lord Galbart. „Připravil tvého otce o život.“

„To je důkaz jeho zlovolnosti,“ odpověděl Robb. „Ale ne toho, že je Renly právoplatný král. Joffrey je stále Robertovým nejstarším manželským synem, takže trůn podle všech práv říše náleží jemu. Kdyby měl zemřít, a já mám v úmyslu postarat se o to, aby se tak stalo, má mladšího bratra. Tommen je další na řadě po Joffreym.“

„Tommen je taky Lannister skrz naskrz,“ vyštěkl ser Marq Piper.

„Máš pravdu,“ řekl Robb ustaraně. „Pokud ale ani jeden z nich nesmí být králem, jak jím může být lord Renly? Je Robertovým mladším bratrem. Bran se nemůže stát pánem Zimohradu přede mnou, a stejně tak Renly nemůže být králem před lordem Stannisem.“ Lady Mormont souhlasila. „Lord Stannis má na trůn větší nárok.“

„Renly byl korunován,“ řekl Marq Piper. „Vysoká zahrada a Bouřlivý konec se za něj postavily a Dornové také nebudou váhat. Pokud Zimohrad a Řekotočí přidají svoje síly k jeho, bude za sebou mít pět ze sedmi velkých rodů. Šest, pokud se rozhýbou Arrynové! Šest proti Skále! Moji lordi, do roka budeme mít jejich hlavy na kůlech, královny, toho chlapeckého krále, lorda Tywina, Skřeta, Králokata, sera Kevana, všech! Tohle všechno získáme, když se připojíme ke králi Renlymu. Co naproti tomu má lord Stannis, že bychom to všechno měli zahodit?“

„Pravoplatný nárok,“ řekl Robb umíněně. Catelyn si pomyslela, že promluvil stejně odhodlaně jako jeho otec.

„Takže po nás chceš, abychom se veřejně přihlásili ke Stannisovi?“ zeptal se Edmure.

„Já nevím,“ odpověděl Robb. „Modlil jsem se, abych zjistil, co mám dělat, ale bohové mi neodpověděli. Lannisterové popravili mého otce jako zrádce a my všichni víme, že to byla lež, ale pokud je Joffrey pravoplatným králem a my proti němu budeme bojovat, budeme zrádci všichni.“

„Můj lord otec by nabádal k opatrnosti,“ řekl starý ser Stevron s lasičím úsměvem Freye. „Vyčkejme, nechme ty dva krále hrát si jejich hru o trůn. Až jejich válka skončí, můžeme pokleknout před vítězem, nebo se mu postavit, podle toho, jak bude třeba. Pokud Renly shromažďuje armádu, lord Tywin pravděpodobně uvítá příměří… a bezpečný návrat svého syna. Vznešení pánové, dovolte mi odvést ho do Harrenova a vyjednat dobré podmínky a výkupné…“

Jeho hlas byl přehlušen vzteklým řevem. „Zbabělče!“ zahromoval Velký Jon. „Když požádáme o příměří, budeme vypadat jako slaboši,“ prohlásila lady Mormont. „Proklato budiž výkupné, my se Králokata vzdát nesmíme,“ vykřikl Rickard Karstark.

„Proč ne mír?“ zeptala se Catelyn.

Lordi se na ni podívali, ale byly to Robbovy oči, které na sobě cítila, jeho a jen jeho. „Moje paní, oni zavraždili mého lorda otce, tvého manžela,“ řekl ponuře. Vytáhl z pochvy svůj meč a položil ho na stůl před sebe, lesklou ocel na hrubé dřevo. „Toto je jediný mír, který pro Lannistery mám.“ Velký Jon zaburácel na souhlas a ostatní muži také přidávali svoje hlasy, vykřikovali, tasili meče a bušili pěstmi do stolu. Catelyn čekala, dokud se nezklidnili. „Lord Eddard byl vaším lenním pánem, jenomže já jsem s ním sdílela lože a porodila jsem mu děti. Myslíte si, že jsem ho milovala méně než vy?“ Její hlas se téměř zlomil žalem, ale Catelyn se dlouze nadechla a uklidnila se. „Robbe, kdyby ho ten meč dokázal přivést zpátky, nikdy bych ti nedovolila zasunout ho zpět do pochvy, dokud by Ned znovu nestál vedle mne, jenomže on je pryč a ani stovka Šeptajících lesů na tom nic nezmění. Ned je pryč a Daryn Hornwood a stateční synové lorda Karstarka a mnoho dalších dobrých mužů a žádný z nich se k nám nevrátí. Copak je zapotřebí dalších mrtvých?“

„Jsi žena, moje paní,“ zahřímal Velký Jon svým hlubokým hlasem. „Ženy těmto věcem nerozumí.“

„Jsi něžné pohlaví,“ dodal lord Karstark, s čerstvými brázdami žalu na svém obličeji. „Muž cítí potřebu pomstít se.“

„Dej mi Cersei Lannister, lorde Karstarku, a ukážu ti, jak něžná žena dokážu být,“ odpověděla Catelyn. „Možná nerozumím taktice a strategii, ale vím, co je to marnost. Šli jsme do války, když lannisterské vojsko pustošilo říční krajiny a Ned byl vězněm falešně obviněným ze zrady. Bojovali jsme, abychom bránili sami sebe a abychom mému manželovi vydobyli zpět svobodu.

Nu, to jedno je hotovo a to druhé je navždy mimo naši moc. Budu za Neda truchlit do konce svého života, ale musím myslet především na živé. Chci zpátky svoje dcery, které stále má královna. Pokud budu muset vyměnit čtyři Lannistery za dva Starky, nazvu to dobrým obchodem a poděkuji bohům. Chci, abys byl v bezpečí Robbe, a vládl na Zimohradu z křesla svého otce. Chci, abys žil normálním životem, políbil dívku, oženil se se ženou a zplodil syna. Chci, aby tomuhle už byl konec. Chci jít domů, moji lordi, a truchlit za svého manžela.“

Když Catelyn domluvila, v síni panovalo hrobové ticho.

„Mír,“ řekl její strýc Brynden nakonec. „Mír je sladký, moje paní… ale za jakých podmínek? Není dobré překovat meč v pluh, když ho nazítří budeš muset znovu kovat.“

„Za co zemřeli Torrhen a můj Eddard, pokud se mám vrátit do Karské bašty a přinést s sebou jenom jejich kosti?“ zeptal se Rickard Karstark.

„A navíc,“ dodal lord Bracken, „Gregor Clegane zpustošil moje pole, pozabíjel můj lid a Kamenný plot proměnil v kouřící ruinu. Mám teď ohnout koleno před těmi, kdo ho poslali? Zač jsme vůbec bojovali, pokud to všechno má být stejné jako předtím?“

Lord Blackwood s ním ke Catelynině překvapení a zklamání souhlasil. „A když vyjednáme mír s králem Joffreym, nebudeme pak zrádci v očích krále Renlyho? Co když jelen zvítězí nad lvem, kde se pak ocitneme my?“

„K čemukoli jinému se sami rozhodnete, já nikdy nebudu zvát Lannistera svým králem,“ prohlásil Marq Piper.

„Ani já ne!“ vykřikl malý Darryův chlapec. „Já nikdy!“

A znovu začalo pokřikování a dohadovaní. Catelyn tam seděla plná zoufalství. Říkala si, že se jí podařilo dojít tak blízko. Téměř jí naslouchali, téměř… Ale ten okamžik byl pryč. Nebude žádný mír, žádná příležitost vzpamatovat se z těch strašlivých událostí, žádné bezpečí. Pohlédla na svého syna. Pozorovala ho, když naslouchal, jak se spolu lordi baví, když se mračil, pln starostí, a přesto ženat se svou válkou. Slíbil, že se ožení s dcerou Waldera Freye, ale ona před ním nyní zřetelně viděla jeho nevěstu - meč, který před sebe položil na stůl.

Myslela na svoje dcery, říkala si, zda je ještě vůbec někdy uvidí, když tu povstal Velký Jon.

„MOJI LORDI!“ vykřikl hřmotným hlasem rozléhajícím se pod krovy síně. „Poslechněte si, co já říkám těm dvěma králům!“ - Odplivl si. „Renly Baratheon pro mne nic neznamená, a stejně tak Stannis. Proč by mi měl vládnout někdo z vysoké květinové zahrádky nebo Dorne? Co ti vědí o Zdi a vlčím lese nebo o mohylových hrobech Prvních lidí? Dokonce i jejich bohové jsou špatní. Jiní ať si vezmou Lannistery, mám jich všech po krk.“ Sáhl dozadu nad svoje rameno a vytáhl z pochvy na svých zádech obrovský dvouruční meč. „Proč bychom si zase nemohli vládnout sami? Byli to draci, se kterými jsme se oženili, a všichni draci jsou mrtví!“ Ukázal svým mečem na Robba. „Tady stojí jediný král, před kterým já hodlám ohnout koleno, moji lordi,“ zahřímal. „Král severu!“

A poklekl a položil svůj meč jejímu synovi k nohám. „Za těchto podmínek jsem pro mír,“ řekl lord Karstark. „Tu svou Rudou baštu i ten jejich Železný trůn si můžou nechat.“ Vytáhl z pochvy svůj meč. „Král severu!“ řekl a poklekl vedle Velkého Jona.

Maege Mormont vstala. „Král zimy!“ zvolala a položila svůj ostnatý palcát vedle jejich mečů. A říční lordi také vstávali, Blackwood a Bracken a Mallister, rody, kterým nikdy nebylo vládnuto ze Zimohradu, a přesto je Catelyn viděla vstávat a tasit meče, poklekat a říkat stará slova, která nikdo v říši neslyšel po více než tři sta let, od té doby, co přišel Aegon Drak, aby Sedm království učinil jedním… Ale nyní byla slyšet znovu, zvonila mezi trámy síně jejího otce.

„Král severu!“

„Král severu!“

„KRÁL SEVERU!“

DAENERYS

Země byla rudá a vyprahlá a dobré dřevo se tam hledalo obtížně. Její pícníci se vraceli s pokroucenými kusy topolu, otýpkami větviček purpurového keře a snopky hnědé trávy. Porazili dva nejrovnější stromy, osekali z nich větve, sloupali jejich kůru, rozštípali je a polena naskládali do čtverce. Jeho střed vyplnili slámou, sloupanou kůrou, větvičkami a suchou trávou. Rakharo vybral z malého stáda, které jim zůstalo, hřebce; nebyl stejný jako rudý oř khala Droga, ale koní bylo málo. Ve středu čtverce mu dal sníst zvadlé jablko a vzápětí ho skolil jediným úderem sekery mezí oči.

Mirri Maz Duur se svázanýma rukama a nohama je pozorovala skrze prach a v jejích černých očích se zračil nepokoj. „To nestačí jen zabít koně,“ otočila se k Dany. „Sama o sobě krev nic neznamená. Neznáš slova, abys mohla vykonat kouzlo, a chybí ti moudrost, abys na ně dokázala přijít. Myslíš si snad, že krvavá magie je dětská hra? Nazýváš mne maegi, jako by to byla nějaká nadávka, ale jediné, co to slovo značí, je moudrá. Ty jsi dítě s dětskou nevědomostí. Cokoli máš v úmyslu udělat, bude to k ničemu. Zbav mne těch pout a já ti pomohu.“

„To maegino tlachání už mne unavuje,“ řekla Dany Jhogovi. Vzal na ni svůj bič a pak už byla boží žena zticha.

Nad mrtvolou koně postavili plošinu z osekaných polen; kmínků menších stromů, větví větších stromů a z nejsilnějších, nejrovnějších klacíků, jaké byli schopni najít. Pokládali dřeva z východu na západ, od směru východu slunce k západu. Na plošinu navršili majetek khala Droga: jeho velký stan, malované vesty, sedla a postroje, bič, který mu jeho otec daroval, když dospěl do věku muže, arakh. Aggo chtěl přidat také zbraně, které Drogovi pokrevní jezdci dali Dany jako svatební dary, ale ona to zakázala. „Ty patří mně,“ řekla jim, „a já si je chci ponechat.“ Na khalovy poklady naskládali další vrstvu větviček a na ni otýpky suché trávy.

Když se slunce šplhalo k zenitu, ser Jorah Mormont si ji vzal stranou. „Princezno…“ začal,

„Proč mi tak říkáš?“ pokárala ho Dany. „Můj bratr Viserys byl tvým králem, ne snad?“

„To byl, moje paní.“

„Viserys je mrtvý. Já jsem jeho dědička, poslední krev rodu Targaryenů. Cokoli bylo jeho, náleží teď mně.“

„Moje… královno,“ řekl ser Jorah a poklekl před ni. „Meč, který byl jeho, je nyní tvůj, Daenerys. A moje srdce rovněž, nikdy tvému bratrovi nepatřilo. Jsem jenom rytíř a nemám nic, co bych ti nabídl, pouze vyhnanství, ale prosím tě, vyslyš mne. Nech khala Droga jít. Nezůstaneš sama. Slibuji ti to, nikdo tě do Vaes Dothrak neodvede, pokud tam sama nebudeš chtít jít. Nemusíš se připojit k dosh khaleenu. Pojeď se mnou na východ. Yi Ti, Qarth a Nefritové moře, Ašaj u Stínu. Uvidíme všechny divy světa zatím neviděné a pít budeme vína, která nám bohové laskavě nabídnou. Prosím, khaleesi. Vím, co máš v úmyslu. Nedělej to. Nedělej,“

„Musím,“ řekla mu Dany. Dotkla se jeho obličeje, smutně, láskyplně. „Ty to nechápeš.“

„Chápu, že jsi ho milovala,“ řekl ser Jorah hlasem zastřeným zoufalstvím. „Já také kdysi miloval svoji manželku, a přesto jsem s ní nezemřel. Jsi moje královna, můj meč je tvůj, ale nechtěj po mně, abych stál blízko tebe, až vystoupíš na Drogovu hranici. Nechci se dívat, jak hoříš.“

„Tak z toho máš strach?“ Dany ho lehce políbila na široké čelo. „Takové dítě zas nejsem, drahý sere.“

„Ty nemáš v úmyslu zemřít s ním? Slibuješ to, moje královno?“

„Slibuji,“ odpověděla Společným jazykem Sedmi království, která jí po právu náležela. Třetí úroveň hranice byla z propletených větviček ne silnějších než prst, pokrytých suchými listy a větvemi. Pokládali je od severu k jihu, od ledu k ohni, a na ně vysoko navršili polštáře a spací rohože. Než byli se vším hotovi, slunce se začalo sklánět k západu. Dany svolala Dothraky k sobě. Zůstala jich necelá stovka. S kolika začínal Aegon? napadlo ji. Nezáleželo na tom.

„Vy budete můj khalasar“ řekla jim. „Vidím tváře otroků. Dávám vám svobodu, odnímám vám pouta. Jděte, pokud si to přejete, nikdo vám neublíží. Když zůstanete, budeme jako bratři a sestry, manželé a manželky.“ Černé oči ji pozorovaly, ostražitě, bez výrazu. „Vidím děti, ženy, tváře zvrásněné věkem. Sama jsem včera byla dítětem. Dnes jsem ženou. Zítra budu stará. Každému z vás říkám, dejte mi svoje ruce a svoje srdce a vždycky tu pro vás bude místo.“ Otočila se ke třem mladým válečníkům svého khasu. „Jhogo, tobě dávám bič se stříbrnou rukojetí, který byl mým svatebním darem, a jmenuji té koem a žádám po tobě přísahu, že budeš žít a zemřeš jako krev mé krve, že pojedeš po mém boku, abys mne chránil před nebezpečím.“

Jhogo vzal bič z jejích rukou. Jeho obličej byl zmatený. „Khaleesi,“ řekl váhavě, „takhle se to nedělá. To by mne zahanbilo, být pokrevním jezdcem ženy.“

„Aggo,“ zvolala Dany, nevěnujíc Jhogovým slovům pozornost. Když se ohlédnu zpět, jsem ztracená. „Tobě dávám luk z dračí kosti, který byl mým svatebním darem.“ Byl dvojitě prohnutý, leskle černý a nádherný, větší než ona sama. „Jmenuji tě koem a žádám po tobě přísahu, že budeš žít a zemřeš jako krev mé krve, že pojedeš po mém boku, abys mne chránil před nebezpečím.“

Aggo luk přijal se sklopenýma očima. „Nemohu ta slova říct. Jenom muž může vést khalasar nebo jmenovat koa.“

„Rakharo,“ řekla Dany, odvracejíc se od jeho odmítnutí, „ty dostaneš velký arakh, který byl mým svatebním darem, s jílcem a čepelí vykládanými zlatem. Tebe také jmenuji svým koem a žádám po tobě přísahu, že budeš žít a zemřeš jako krev mé krve, že pojedeš po mém boku, abys mne chránil před nebezpečím.“

„Jsi khaleesi“ řekl Rakharo, který si od ní vzal arakh. „Pojedu po tvém boku do Vaes Dothrak pod Matku hor a postarám se o tvoje bezpečí, dokud nedorazíš na svoje místo u stařen dosh khaleenu. Víc ti slíbit nemohu.“

Přikývla, tak klidně, jako by jeho odpověď neslyšela, a otočila k poslednímu ze svých bojovníků. „Sere Jorahu Mormonte,“ řekla, „první a největší z mých rytířů. Nemám již žádný svatební dar, který bych ti dala, ale přísahám ti, že jednoho dne dostaneš z mých rukou meč, jaký svět ještě neviděl, ukutý v dračí výhni z valyrijské oceli. A po tobě také žádám přísahu.“

„Máš ji, moje královno,“ řekl ser Jorah, který poklekl a položil svůj meč k jejím nohám. „Přísahám, že ti budu sloužit, poslouchat tě a zemřu pro tebe, bude-li to třeba.“

„Ať přijde cokoli?“

„Ať přijde cokoli.“

„Věřím tvé přísaze a slibuji ti, že nikdy nebudeš litovat, že jsi ji složil.“ Dany ho zvedla na nohy. Natáhla se na špičkách, aby dosáhla na jeho rty, něžně rytíře políbila a řekla: „Jsi první z mé Královské gardy.“

Když vstupovala do stanu, cítila na sobě oči khalasaru. Dothrakové si mezi sebou tiše mumlali a dívali se na ni divnými postranními pohledy, koutky svých tmavých, mandlově tvarovaných očí. Dany si uvědomila, že ji považují za blázna. Možná jím byla. Brzy se to dozví. Když se ohlédnu zpět, jsem ztracená.

Když jí Irri pomáhala do vany, z horké lázně stoupala pára, ale Dany sebou neškubla ani nevykřikla. Měla horko ráda. Navozovalo jí pocit čistoty. Jhiqui vodu provoněla oleji, které našla na tržišti ve Vaes Dothrak; stoupající pára byla vlhká a voňavá. Doreah jí umyla vlasy a vykartáčovala je, rozčesala chumáče a spletence. Irri jí vydrhla záda. Dany zavřela oči a nechala se obklopit vůní a horkem. Cítila, jak teplo prostupuje rozbolavělostí mezi jejími stehny. Zachvěla se, když do ní vstoupilo, a její bolest a ztuhlost jako by se rozpustily. Vznášela se ve vodě.

Když byla čistá, její služebné jí pomohly z vany. Irri a Jhiqui ji vějíři ovanuly dosucha, zatímco Doreah jí kartáčovala vlasy, dokud jí po zádech nespadaly jako řeka tekutého stříbra. Navoněly ji co a skořicí; dotek na každém zápěstí, za ušními lalůčky, na špičkách jejích mlékem těžkých prsů. A nakonec na jejím pohlaví. Dotek Irmina prstu, který jemně zajel mezi její pysky, byl lehký a chladný jako milencův polibek. Potom je Dany všechny poslala pryč, aby mohla připravit khala Droga na jeho poslední cestu do nočních krajin. Omyla jeho tělo, vykartáčovala a naolejovala mu vlasy. Naposledy jimi projížděla svými prsty a cítila jejich tíhu, vzpomínajíc na chvíli, kdy se jich dotkla poprvé, v jejich svatební noc. Jeho vlasy nikdy nebyly stříhané. Kolik mužů může zemřít s vlasy nikdy nastříhanými? Zabořila do nich obličej a vdechovala vůni olejů. Voněly jako tráva a teplá země, jako kouř a semeno a koně. Voněly jako Drogo. Odpusť mi, slunce mého života, říkala v duchu. Odpusť mi za všechno, co jsem udělala a co musím udělat. Zaplatila jsem cenu, moje hvězdo, ale byla příliš vysoká, příliš vysoká…

Dany mu zapletla vlasy, navlékla stříbrné prstence na jeho knír a zavěsila mu do vlasů jeho zvonečky, jeden po druhém. Tolik zvonečků, zlatých, stříbrných a bronzových. Zvonečky, aby ho jeho nepřátelé slyšeli přicházet a zeslábli strachem. Oblékla ho do jezdeckých kamaší a vysokých bot, kolem pasu mu zapnula opasek z těžkých zlatých a stříbrných medailonů. Přes jeho zjizvenou hruď navlékla malovanou vestu, starou a vybledlou, tu, kterou měl Drogo nejraději ze všech. Pro sebe si vybrala volné kalhoty z písečného hedvábí, sandály, které se zavazovaly pod koleny a vestu stejnou, jako měl Drogo.

Slunce již zapadalo, když je zavolala, aby jeho tělo odnesli na hranici. Dothrakové se v tichosti dívali, když jej Jhogo a Aggo vynášeli ze stanu. Dany šla za nimi. Položili ho na jeho polštáře a hedvábí, hlavou směrem k Matce hor daleko na severovýchodě.

„Olej,“ poručila a oni přinesli džbány a rozlévali olej na hranici, smáčeli jím hedvábí, větvičky a otepi suché trávy, dokud se olej v loužičkách nestékal dole pod poleny a vzduch nebyl prosycen jeho vůní. „Přineste mi moje vejce,“ nařídila Dany svým služebným. Něco v jejím hlase je přimělo rozběhnout se.

Ser Jorah ji vzal za paži. „Moje královno, Drogo v nočních krajinách vejce potřebovat nebude. Raději je prodej v A. Prodáš jedno a budeme si moct koupit loď, která nás odveze zpátky do Svobodných měst. Prodej všechna a po celý život budeš bohatou ženou.“

„Nedostala jsem je proto, abych je prodala,“ řekla mu Dany. Sama vyšplhala na hranici, aby vejce rozmístila kolem svého slunce a hvězd. Černé vedle jeho srdce, pod jeho paži. Zelené vedle jeho hlavy, s copem obtočeným kolem něho. Krémově zlaté mezi jeho nohy. Když ho naposledy políbila, Dany cítila sladkou chuť oleje na jeho rtech.

Když sestupovala dolů z hranice, všimla si, že Mirri Maz Duur ji pozoruje. „Jsi blázen,“ řekla boží žena ochraptělým hlasem.

„Jak daleko je od bláznovství k moudrosti?“ zeptala se Dany. „Sere Jorahu, vezmi maegi a uvaž ji k hranici,“

„K… moje královno, ne, vyslyš mne…“

„Udělej, co ti říkám.“ Stále váhal, dokud nezaplál její hněv. „Přísahal jsi mi poslušnost, ať přijde cokoli. Rakharo, pomoz mu.“

Boží žena nekřičela, když ji vlekli k Drogově hranici a přivazovali ji ke kůlu mezi jeho poklady. Dany sama nalila olej ženě na hlavu. „Děkuji ti, Mirri Maz Duur,“ řekla, „za lekce, kterým jsi mne naučila.“

„Neuslyšíš mne křičet,“ odpověděla Mirri, které kapal olej z vlasů a vsakoval se do oděvu.

„Uslyším,“ řekla Dany, „ale nejsou to tvoje výkřiky, co chci, jen tvůj život. Pamatuju si, co jsi mi řekla. Jenom smrt může zaplatit za život.“ Mirri Maz Duur otevřela ústa, ale neřekla nic. Když od ní ustoupila, Dany viděla, že pohrdání z černých očí maegi zmizelo; na jeho místě bylo něco, co možná bylo strachem. Pak už jim nezbývalo nic jiného než dívat se, jak slunce zapadá, a čekat na první hvězdu.

Když zemře pán koní, jeho kůň je zabit s ním, aby na něm mohl odjet do nočních krajin. Těla jsou spálena pod širým nebem a khal nasedne na svého divokého oře, aby zaujal svoje místo mezi hvězdami. Čím divočeji ten muž žil, tím jasněji bude jeho hvězda plápolat na obloze.

Jhogo to uviděl první. „Tam,“ řekl tichým hlasem. Dany se podívala a uviděla to, nízko na východě. První hvězdou byla kometa, červeně planoucí. Krvavě rudá; ohnivě rudá; dračí ocas. Nemohla by žádat o silnější znamení.

Dany vzala pochodeň z Argovy ruky a strčila ji mezi polena. Olej vzplanul okamžitě, větve a suchá tráva o chvíli později. Drobné plamínky se rozběhly po dřevě jako rychlé rudé myšky, klouzaly po oleji a přeskakovaly z kůry na větev a na list. Zvedající se žár jí zavanul do obličeje, hebký a náhlý jako dech milence, ale během okamžiku byl příliš horký, než aby se dal vydržet. Dany ustoupila dozadu. Dřevo praskalo, hlasitěji a hlasitěji. Mirri Maz Duur začala pronikavým, naříkavým hlasem zpívat. Plameny se svíjely a tančily, honily se navzájem vzhůru po hranici. Soumrak se chvěl a vzduch sám, jako by se horkem měnil v tekutinu. Dany slyšela sykot a praskání polen. Plameny se přehnaly přes Mirri Maz Duur. Její píseň byla hlasitější, pronikavější… Pak se zajíkla, znovu a znovu, a její zpěv se proměnil v hrůzyplné kvílení, tenké, vysoké a plné agónie.

A pak už plameny dosáhly k jejímu Drogovi a byly všude kolem něho. Jeho šaty chytly plamenem a na okamžik byl khal oděn v chomáčcích vznášejícího se oranžového hedvábí a pramíncích vlnícího se kouře, šedivého a mastného. Dany rozevřela rty a zjistila, že zadržuje dech. Část jí chtěla jít za ním, jak se ser Jorah obával, vrhnout se do plamenů, prosit ho za odpuštění a vzít ho ještě jednou naposledy do sebe, v ohni rozpouštějícím maso z jejich kosti, dokud by navždy nesplynuli v jedno.

Cítila pach hořícího masa, nepříliš se lišící od koňského masa opékaného nad ohništěm. Hranice v prohlubujícím se soumraku burácela jako velké zvíře, přehlušovala slabší zvuk Mirri Maz Duurina nářku a vysílala dlouhé jazyky plamene, aby olizovaly břicho noci. Když kouř zesílil, Dothrakové začali couvat a rozkašlali se. Velké oranžové nápory plamene rozvíjely svoje praporce v ďábelském tanci, polena syčela a praskala, žhnoucí uhlíky se v kouři vznášely do oblohy a vylétaly do temnoty jako množství nově narozených světlušek. Horko bilo ve vzduchu velkými rudými křídly, zahánělo Dothraky pryč, odehnalo dokonce i Mormonta, ale Dany dál stála na místě. Byla krví draka a oheň byl jejím živlem.

Když udělala krok blíž k ohni, pomyslela si, že tuto pravdu vycítila již dávno, ale železný koš na uhlí nestačil. Plameny se svíjely před ní jako ženy, které tančily na její svatbě, vlnily se, zpívaly a mávaly svými žlutými, oranžovými a purpurovými závoji, hrozivé na pohled, a přesto tak půvabné, nádherné, oživlé žárem. Dany jim otevřela náruč, její pokožka zčervenala a začala se lesknout. Toto je také sňatek, pomyslela si. Mirri Maz Duur utichla. Boží žena ji považovala za dítě, ale děti rostou a učí se.

Další krok a Dany cítila rozpálený písek na ploskách chodidel, dokonce i přes sandály. Pot stékal dolů po jejích stehnech, mezi jejími prsy a v potůčcích po jejích tvářích, tam, kde kdysi stékaly slzy. Ser Jorah za ní volal, ale na něm už nezáleželo, záleželo jenom na ohni. Plameny byly tak krásné, ta nejnádhernější věc, jakou kdy viděla, každý byl čarodějem oděným v róbě v barvách žluti, oranžové a šarlatu, s vlnícím se dlouhým kouřovým pláštěm. Viděla purpurové ohňové lvy a velké žluté hady a jednorožce z bledého modrého plamene; viděla ryby, lišky a monstra, vlky a jasně barevné ptáky a kvetoucí stromy a každý byl krásnější než ten, co viděla před ním. Viděla koně, velkého šedého lva vykresleného v kouři, s vlající hřívou, která byla svatozáří modrého plamene. Ano, moje lásko, moje slunce a hvězdy, ano, teď nasedni, nasedni a jeď.

Její vesta na ní začala doutnat, ale Dany si ji pokrčením ramen svlékla a odhodila ji na zem. Malovaná vesta prudce chytla plamenem, zatímco Dany šla stále blíž k ohni, vystavujíc plameni svá nahá ňadra, z jejichž rudých, oteklých bradavek vytékaly pramínky mléka. Teď, pomyslela si, teď, a na okamžik před sebou zahlédla khala Droga sedícího na kouřovém hřebci, s planoucím bičem v ruce. Usmál se a bič se sykotem zapráskal dolů po hranici.

Slyšela prásk, zvuk pukajícího kamene. Hranice ze dřeva, roští a trávy se začala sesouvat a bortit do sebe. Kousky hořícího dřeva klouzaly dolů k ní a Dany byla pokrytá popelem a uhlíky. A ještě něco začalo padat dolů, převalovalo se to a kutálelo, až to nakonec přistálo u jejích nohou; kus zaobleného kamene, bledého a protkaného zlatem, rozbitého a horkého. Svět se naplnil řevem a skrze burácení ohně Dany nejasně slyšela ječet ženy a křičet jejich děti v údivu.

Jenom smrt může zaplatit za život.

A pak se ozvalo druhé prásk, hlasité a ostré jako zahřmění, kouř se rozhýbal a zavlnil se kolem ní, hranice se pohnula a polena explodovala, když se oheň dotkl jejich tajných srdcí. Slyšela ržání vystrašených koní a hlasy Dothraků pozvednuté ve výkřicích strachu a hrůzy, a sera Joraha volajícího její jméno a klejícího. Ne, chtěla na něho vykřiknout, ne, můj dobrý rytíři, neboj se o mne. Ten oheň je můj. Já jsem Daenerys za bouře zrozená, dcera draků, nevěsta draků, matka draků, copak to nevidíš? Copak NEVIDÍŠ? S výbuchem plamene a kouře, který sahal třicet stop vysoko do oblohy, se hranice zhroutila a sesypala se na zem kolem ní. Dany beze strachu kráčela směrem k ohnivému peklu, volala na svoje děti.

Třetí prásk bylo hlasité a ostré, jako by se svět rozlomil vpůli.

Když oheň konečně odumřel a země vychladla natolik, aby se po ní dalo jít, ser Jorah Mormont ji našel mezi popelem, obklopenou zčernalými poleny, kousky žhavých uhlíků a ohořelých kostí muže, ženy a koně. Byla nahá, pokrytá sazemi, její šaty se změnily v popel, její krásné vlasy uhořely, ale jí se nic nestalo…

Krémově zlatý drak sál z jejího levého prsu, zelenobronzový z pravého. Pažemi si je tiskla k tělu. Černorudý drak jí halil ramena, jeho dlouhý vlnící se krk byl svinutý pod její bradou. Když uviděl sera Joraha, zvedl hlavu a pohlédl na něj očima rudýma jako uhlíky.

Rytíř beze slova padl na kolena. Muži jejího khasu přišli za ním. Jhogo byl první, kdo položil svůj arakh k jejím nohám. „Krvi mé krve,“ zamumlal a přitiskl obličej ke kouřící zemi. „Krvi mé krve,“ slyšela Agga v ozvěně. „Krvi mé krve,“ vykřikl Rakharo.

A za nimi přišly její služebné a pak ostatní, všichni Dothrakové, muži, ženy a děti, a Dany stačilo pohlédnout jim do očí a věděla, že teď jsou její. Dnes a zítra a navždy, její. Tak jako nikdy nebyli Drogovi.

Když Daenerys Targaryen vstala, černý drak zasyčel a z jeho tlamy a nozder se zvedl oblak kouře. Ostatní dva se odtrhli od jejích prsou a přidali svoje hlasy k volání. Průhledná křídla se rozvinula a zavířila vzduchem a poprvé po stovkách let noc ožila písní draků.

DODATEK

MAPY

ROD BARATHEONŮ

Nejmladší z velkých rodů, zrozený během Dobyvačných válek. Traduje se, že zakladatel rodu, Orys Baratheon, byl polovičním bratrem Aegona Draka. Orys byl také vynikajícím vojákem a nejlepším velitelem z Aegonových vojevůdců. Když porazil a zabil Argilaka Arogantního, posledního Bouřlivého krále, Aegon mu za odměnu daroval Argilakův hrad, pozemky i dceru. Orys dívku pojal za manželku a přijal za své její praporec, tituly i slova jejího rodu. V erbu Baratheonů je korunovaný jelen, černý na zlatém poli. Jejich slova zní: Naše je zuřivost.

KRÁL ROBERT BARATHEON, první svého jména

jeho manželka, KRÁLOVNA CERSEI, z rodu Lannisterů

jejich děti:

PRINC JOFFREY, dědic Železného trůnu, dvanáctiletý

PRINCEZNA MYRCELLA, dívka ve věku osmi let

PRINC TOMMEN, chlapec ve věku sedmi let

- jeho bratři:

- STANNIS BARATHEON, lord Dračího kamene

jeho manželka, LADY SELYSE, z rodu Florentů

jejich dcera, SHIREEN, dívka ve věku devíti let

RENLY BARATHEON, lord Bouřlivého konce

jeho malá rada:

VELMISTR PYCELLE

LORD PETYR BAELIŠ, zvaný MALÍČEK, správce pokladny

LORD STANNIS BARATHEON, mistr loďař

LORD RENLY BARATHEON, mistr práva

SER BARRISTAN SELMY, lord velitel Královské gardy

VARYS, eunuch, zvaný Pavouk, mistr našeptávačů

- jeho dvůr a vazalové:

- SER ILYN PAYNE, vykonavatel královy spravedlnosti, kat

SANDOR CLEGANE, zvaný Ohař, tělesný strážce prince Joffreyho

JANOS SLYNT, muž z lidu, velitel Městské hlídky Králova přístaviště

JALABHAR XHO, exilový princ z Letních ostrovů

MĚSÍČNÍ CHLAPEC, šašek a blázen

LANCEL a TYREK LANNISTEROVI, panoši krále,bratranci královny

SER ARON SANTAGAR, zbrojmistr

- jeho Královská garda:

SER BARRISTAN SELMY, lord velitel

SER JAIME LANNISTER, zvaný Králokat

SER BOROS BLOUNT

SER MERYN TRANT

SER ARYS OAKHEART

SER PRESTON GREENFIELD

SER MANDON MOORE

Nejvýznamnějšími rody, které odpřisáhly věrnost Bouřlivému konci, jsou: Selmyové, Wyldeové, Trantové, Penroseové, Errolové, Estermontové, Tarthové, Swannové, Dondarrionové, Caronové.

Nejvýznamnějšími rody, které odpřisáhly věrnost Dračímu kameni, jsou: Celtigarové, Velaryonové, Seaworthové, Bar Em-monové a Sunglassové.

ROD STARKŮ

Předky rodu Starků byli Bran Stavitel a staří králové zimy. Po tisíce let vládli ze Zimohradu jako králové severu, dokud se Torrhen Stark, „Král který poklekl“, nerozhodl odpřisáhnout věrnost Aegonu Drakovi, místo aby riskoval boj s ním a jeho draky. Jejich erbem je šedý zlovlk na sněhově bílém poli. Slova Starků zní: Zima se blíží.

EDDARD STARK, pán Zimohradu, strážce severu

jeho manželka, LADY CATELYN, z rodu Tullyů

jejich děti:

ROBB, dědic Zimohradu, čtrnáctiletý

SANSA, starší dcera, jedenáctiletá

ARYA, mladší dcera, devítiletá

BRANDON, zvaný Bran, sedmiletý

RICKON, tříletý chlapec

jeho nevlastní syn, JON SNÍH, dědic Železných ostrovů

- jeho sourozenci:

{BRANDON}, jeho starší bratr, zavražděn na příkaz Aeryse II. Targaryena

{LYANNA}, jeho mladší sestra, zemřela v horách Dorne

BENJEN, jeho mladší bratr, příslušník Noční hlídky

- jeho služebnictvo:

MISTR LUWIN, rádce, léčitel a učitel

VAYON POOLE, majordomus Zimohradu

JEYNE, jeho dcera, Sansina nejbližší přítelkyně

JORY CASSEL, kapitán stráží

HALLIS MOLLEN, DESMOND, JACKS, PORTHER, QUENT, ALYN, TOMARD, VARLY, HEWARD, CAYN, WYL,

muži stráže

SER RODRIK CASSEL, zbrojmistr, Joryho strýc

BETH, jeho malá dcera

SEPTA MORDANE, učitelka dcer lorda Eddarda

SEPTON CHAYLE, správce hradního septa a knihovny

HULLEN, vrchní podkoní

jeho syn HARWIN, strážný

JOSETH, štolba a cvičitel koní

FARLEN, vrchní psovod

STARÁ CHŮVA, vypravěčka příběhů, kdysi kojná

HODOR, její vnuk, slabomyslný koňský pacholek

GAGE, kuchař

MIKKEN, kovář a zbrojíř

- jeho nejvýznamnější vazalové:

SER HELMAN TALLHART

RICKARD KARSTARK, lord Karské bašty

ROOSE BOLTON, lord Hrůzova

JON UMBER, zvaný Velký Jon

GALBART a ROBETT GLOVEROVI

WYMAN MANDERLY, lord Bílého přístavu

MAEGE MORMONT, lady Medvědího ostrova

Nejvýznamnějšími rody, které odpřisáhly věrnost Zimohradu, jsou: Karstarkové, Umberové, Flintové, Mormontové, Hornwoodové, Cerwynové, Reedové, Manderlyové, Gloverové, Tallhartové, Boltonové.

ROD LANNISTERŮ

V žilách světlovlasých, vysokých a pohledných Lannisterů proudí krev andalských dobrodruhů, kteří založili mocné království v západních kopcích a údolích. V ženské linii rodu se chlubí příbuzenstvím s Lannem Chytrým, legendárním šprýmařem z Věku hrdinů. Zlato Casterlyovy skály a Zlatého zubu je učinily nejbohatším z velkých rodů. Jejich erbem je zlatý lev na purpurovém poli. Slova Lannisterů zní: Slyšte mne řvát!

TYWIN LANNISTER, pán Casterlyovy skály, strážce západu, ochránce Lannisportu,

- jeho manželka, {LADY JOANNA}, sestřenice, zemřela na porodním loži

- jeho děti:

SER JAIME, zvaný Králokat, dědic Casterlyovy skály, dvojče královny Cersei

KRÁLOVNA CERSEI,

manželka krále Roberta I. Baratheona, dvojče Jaimeho

- TYRION, zvaný Skřet, trpaslík

- jeho sourozenci:

- SER KEVAN, jeho nejstarší bratr,

jeho manželka, DORNA, z rodu Swyftů jeho nejstarší syn, LANCEL, panoš králův

jejich synové dvojčata, WILLEM a MARTYN

jejich malá dcera JANEI

- GENNA, jeho sestra, provdaná za Emmona Freye

jejich syn, SER CLEOS FREY

jejich syn, TION FREY, panoš

- {SER TYGETT}, jeho druhý bratr, zemřel na neštovice

jeho vdova, DARLESSA, z rodu Marbrandů

jejich syn, TYREK, panoš králův

- {GERION}, jeho nejmladší bratr, ztracen na moři

- jeho nevlastní dcera, JOY, desetiletá dívka

- jejich bratranec, SER STAFFORD LANNISTER, bratr zesnulé lady Joanny

jeho dcery, CERENNA a MYRIELLE

jeho syn, SER DÁVEN LANNISTER

jeho poradce, MISTR CREYLEN

jeho hlavní rytíři a vazalové:

LORD LEO LEFFORD

SER ADDAM MARBRAND

SER GREGOR CLEGANE, Hora, která jede

SER HARYS SWYFT, sňatkem syn sera Kevana

LORD ANDROS BRAX

SER FORLEY PRESTER

SER AMORY LORCH

VARGO HOAT, žoldnéř ze Svobodných měst Qohoru

Nejvýznamnějšími rody, které odpřisáhly věrnost Casterlyově skále, jsou: Paynové, Swyftové, Marbrandové, Lyddenové, Banefortové, Leffordové, Crakehallové, Serrettové, Broomové, Cleganové, Presterové a Westerlingové.

ROD ARRYNŮ

Arrynové jsou potomky králů Hory a Údolí, jedním z nejstarších a nejušlechtilejších rodů andalské šlechty. Jejich erbem je měsíc a sokol, bílí na nebesky modrém poli. Slova Arrynů zní: Jak vysoko, tak čestně.

{JON ARRYN}, pán Orlího hnízda, obránce Údolí, strážce východu, pobočník krále, nedávno zesnulý

jeho první manželka, {LADY JEYNE, z rodu Royceů}, zemřela na porodním loži, její dcera se narodila mrtvá

jeho druhá žena, {LADY ROWENA, z rodu Arrynů}, jeho sestřenice, zemřela na zimnici, bezdětná

jeho třetí žena a vdova, LADY LYSA, z rodu Tullyů

jejich syn:

ROBERT ARRYN, neduživý chlapec ve věku šesti let, nyní pán Orlího hnízda a obránce Údolí

- jejich vazalové a služebnictvo:

MISTR COLEMON, rádce, léčitel a učitel

SER VARDIS EGEN, kapitán stráží

SER BRYNDEN TULLY, zvaný Černá ryba, Rytíř brány a strýc lady Lysy

LORD NESTOR ROYCE, nejvyšší správce Údolí SER ALBAR ROYCE, jeho syn

MYA STONE, dívka bastard v jeho službách

LORD EON HUNTER, nápadník lady Lysy

SER LYN CORBRAY, nápadník lady Lysy

MYCHEL REDFORT, jeho panoš

LADY ANYA WAYNWOOD, vdova

SER MORTON WAYNWOOD, její syn, nápadník lady Lysy

SER DONNEL WAYNWOOD, její syn

MORD, brutální žalářník

Nejvýznamnějšími rody, které odpřisáhly věrnost Orlímu hnízdu, jsou: Royceové, Baelišové, Egenové, Waynwoodové, Hunterové, Redfortové, Corbrayové, Belmorové, Melcolmové a Hersyové.

ROD TULLYŮ

Tullyové nikdy nevládli jako králové, třebaže již tisíc let vlastní úrodné pozemky a mocný hrad v Řekotočí. Při příchodu dračích dobyvatelů ovládal Poříčí král Železných ostrovů Harren Černý. Harrenův děd, král Harwyn Tvrdá ruka, získal Trojzubec od Bouřlivého krále Arreka, jehož předkové před třemi sty lety dobyli celé území až k Šíji a zabili posledního ze starých říčních králů. Domýšlivý a krutý tyran, Harren Černý, byl pramálo milován těmi, kterým vládl, a mnozí z říčních lordů od něj uprchli a připojili se k Aegonovi. První mezi nimi byl Edmyn Tully z Řekotočí. Když Harren a jeho rod zahynuli na Harrenově, Aegon odměnil rod Tullyů tím, že lordu Edmynovi udělil území kolem Trojzubce a požádal ostatní říční lordy, aby mu odpřisáhli věrnost. Erbem Tullyů je vymrštěný pstruh, stříbrný na poli zvlněné modři a červeně. Slova Tullyů zní: Rodina, povinnost, čest.

HOSTER TULLY, pán Řekotočí

jeho manželka, {LADY MINISA, z rodu Whentů}, zemřela na porodním loži

jejich děti

CATELYN, starší dcera, provdaná za lorda Eddarda Starka LYSA, mladší dcera, provdaná za lorda Jona Arryna

SER EDMURE, dědic Řekotočí

jeho bratr, SER BRYNDEN, zvaný Černá ryba

jeho služebnictvo:

MISTR VYMAN, rádce, léčitel a učitel

SER DESMOND GRELL, zbrojmistr

SER ROBIN RYGER, kapitán stráží

UTHERYDES WAYN, majordomus Řekotočí

- jeho rytíři a vazalové:

JASON MALLISTER, lord Mořské stráže

PATREK MALLISTER, jeho syn a dědic

WALDER FREY, lord Přechodu

- jeho nesčetní synové, vnuci a bastardi:

JONOS BRACKEN, lord Kamenného plotu

TYTOS BLACKWOOD, lord Havraního stromu

SER RAYMUN DARRY

SER KARYL VANCE

SER MARQ PIPER

SELLA WHENT, lady Harrenova

SER WILLIS WODE, rytíř v jejích službách

Mezi méně významné rody, které odpřisáhly věrnost Tullyům, patří: Darryové, Freyové, Mallisterové, Brackenové, Blackwoodové, Whentové, Rygerové, Piperové, Vanceové.

ROD TYRELLŮ

Tyrellové se dostali k moci jako správci království Roviny, jejíž panství zahrnovalo úrodné planiny na jihovýchod od Dornských blat a Černovodého proudu až ke břehům Moře zapadajícího slunce. Tvrdí, že skrze ženskou linii pocházejí z Gartha Zelenorukého, legendárního krále Prvních lidí, který nosil korunu z listí vinné révy a květin a přiměl zemi rozkvést. Když král Mern, poslední ze staré dynastie Gardenerů, zahynul na Ohnivém poli, jeho pobočník Harlen Tyrrel odevzdal Vysokou zahradu Aegonu Targaryenovi a odpřisáhl mu věrnost. Aegon mu na oplátku hrad udělil v léno stejně jako vládu nad Rovinou. Erbem Tyrellů je zlatá růže na trávově zeleném poli. Jejich slova zní: Rosteme do síly.

MACE TYRELL, pán Vysoké zahrady, strážce jihu, obránce Mokřad, nejvyšší vojenský velitel Roviny

jeho manželka, LADY ALERIE, z rodu Hightowerů ze Starého města

jejich děti:

WILLAS, jejich nejstarší syn, dědic Vysoké zahrady

SER GARLAN, zvaný Galantní, jejich druhý syn

SER LORAS, Rytíř květin, jejich nejmladší syn

MARGAERY, jejich dcera, čtrnáctiletá dívka jeho ovdovělá matka,

LADY OLENNA z rodu Redwynů,zvaná Královna trnů

jeho sestry:

MINA, provdaná za lorda Paxtera Redwyna

JANNA, provdaná za sera Jona Fossowaye

- jeho strýcové:

GARTH, zvaný Drsný, lord senešal Vysoké zahrady

jeho nevlastní synové, GARSE a GARRETT FLOWERSOVI

SER MORYN, lord velitel Městské hlídky Starého města

MISTR GORMON, učenec Citadely-jeho služebnictvo:

MISTR LOMYS, rádce, léčitel, učitel

ICON VYRWEL, kapitán stráže

SER VORTIMER CRANE, zbrojmistr

- jeho rytíři a vazalové:

- PAXTER REDWYNE, lord Stromoviny

jeho manželka, LADY MINA z rodu Tyrellů

jejich děti:

SER HORAS, urážlivě přezdívaný Hrůzák,dvojče Hobbera

SER HOBBER, urážlivě přežívaný Slinták,dvojče Horase

DESMERA, patnáctiletá dívka

- RANDYLL TARLY, lord Parožnatého vrchu

SAMWELL, jeho starší syn, příslušník Noční hlídky

DICKON, jeho mladší syn, dědic Parožnatého vrchu

ARWYN OAKHEART, lady Starého dubu

MATHIS ROWAN, lord Zlatého háje

LEYTON HIGHTOWER, mluvčí Starého města,lord Přístavu

SER JON FOSSOWAY

Hlavními rody, které odpřisáhly věrnost Vysoké zahradě, jsou: Vyrwelové, Florentové, Oakheartové, Hightowerové, Craneové, Tarlyové, Redwynové, Rowanové, Fossowayové a Mullendorové.

ROD GREYJOYŮ

Greyjoyové ze Štítu tvrdí, že jsou potomky Velkého krále z Věku hrdinů. Legendy vypraví, že Velký král vládl nejen ostrovům, ale i moři samotnému, a za manželku pojal mořskou pannu.

Po tisíce let byli nájezdníci z Železných ostrovů - zvaní „železní muži“ - postrachem moří, obávaným až v takových dálkách jako přístav Ibben nebo Letní ostrovy. Prosluli svou udatností v boji a svými podivnými zvyky. Každý ostrov míval svého vlastního solnokamenného krále. Z jejich řad býval volen svrchovaný Železný král, dokud král Urron Greiron neučinil trůn dědičným tím, že nechal ostatní krále povraždit, když se sešli ke Královolbě. Urronova vlastní dynastie vymřela o tisíc let později, když se přes ostrovy přehnali Andalové. Ti sice dokázali porazit zdejší První lidi, ale brzy přejali jejich způsob života i víru v Potopeného boha. Greyjoyové, podobně jako ostatní ostrovní lordi, vzájemně uzavírali sňatky s dobyvateli.

Železní králové na ostrovech mnoho času netrávili, namísto toho navštěvovali své sousedy na pevniny s ohněm a mečem. Král Ohored se mohl oprávněně vychloubat tím, že je pánem všude „kde lidé cítili slanou vodu nebo slyší šumění vln“. V oněch dobách podnikali Železní nájezdy až na Stromovinu, Staré město, Medvědí ostrov a celé západní pobřeží. Těsně předtím než si všechny podrobil Aegon Dobyvatel, vládl král Harren Černý širokému pruhu země od Šíje až k Černovodému proudu. Když Harren a jeho synové upáli draci na Harrenově, říční krajiny dostali Tullyové ale přeživším Železným Aegon dovolil zvolit si nového pána ostrovů. A ti zvolili lorda Vickona a jeho rod Greyjoyů ze Štítu.

Erbem Greyjoyů je zlatá krakatice na černém poli. Jejich slova zní: My nesejeme.

BALON GREYJOY, pán Železných ostrovů, solný a kamenný král, syn Mořského větru, lord žnec Štítu - jeho manželka, LADY ALANNYS, z rodu Harlawů -jejich děti:

{RODRIK}, jejich nejstarší syn, zabit v Mořské stráži během Greyjoyovy rebelie

{MARON}, jejich druhý syn, zabit na hradbách Štítu během Greyjoyovy rebelie,

ASA, jejich dcera, kapitánka Černého větru

THEON, jejich jediný přeživší syn, dědic Štítu, svěřenec lorda Eddarda Starka

- jeho bratři:

EURON, zvaný Havraní oko, kapitán Tichosti, psanec, pirát a nájezdník

VICTARION, lord kapitán Železné flotily

AERON, zvaný Mokrý vlas, kněz Potopeného boha

Mezi méně významné rody, které odpřisáhly věrnost Štítu, patří: Harlawové, Stonehousové, Merlynové, Sunderlyové, Botleyové, Tawneyové, Wynchové, Goodbrotherové.

ROD MARTELLŮ

Nymeria, slavná královna Rhoynů, dovedla svých deset tisíc lodí ke břehům Dorne, na nejjižnějším konci Sedmi království, a vzala si za manžela zdejšího lorda Morseho Martella. Ten s její pomocí porazil své nepřátele a stal se vládcem celého Dorne. Rhoynský vliv zde zůstává stále silně patrný. Dornští panovníci sami sebe nazývají raději princi než lordy nebo králi. Podle dornského práva pozemky a tituly přecházejí na nejstarší dítě, nikoli na nejstaršího mužského potomka. Dorne, jako jediné ze Sedmi království, nikdy nebylo dobyto Aegonem Drakem. K říši bylo nastálo připojeno až o dvě stě let později, a to dobrovolným sňatkem, nikoli mečem. Pokojným způsobem se králi Daeronovi II. podařilo to, co nedokázali velcí válečníci před ním, když se oženil s dornskou princeznou Myriah a svou vlastní sestru dal za manželku vládnoucímu princi z Dorne. V erbu Martellů je rudé slunce probodnuté zlatým oštěpem. Jejich slova zní: Neskloněni, nezlomeni, neporaženi.

DORAN NYMEROS MARTELL, pán Slunečního oštěpu, princ Dorne

jeho manželka, MELLARIO, ze Svobodného města Norvosu

jejich děti:

PRINCEZNA ARIANNE, jejich nejstarší dcera, dědička Slunečního oštěpu

PRINC QUENTYN, jejich starší syn

PRINC TRYSTANE, jejich mladší syn

jeho sourozenci:

jeho sestra, {PRINCEZNA ELIA}, provdaná za prince Rhaegara Targaryena, zavražděna během plenění Králova přístaviště

jejich děti:

{PRINCEZNA RHAENYS}, malé děvče, zabita během plenění Králova přístaviště

{PRINC AEGON}, miminko, zabit během plenění Králova přístaviště

jeho bratr, PRINC OBERYN, Rudá Zmije

jeho služebnictvo:

AREO HOTAH, norvoský žoldnéř, kapitán stráží

MISTR CALEOTTE, rádce, léčitel, učitel

- jeho rytíři a vazalové:

EDRIC DAYNE, lord Hvězdopádu

Mezi hlavní rody, které odpřisáhly věrnost Slunečnímu oštěpu, patří: Jordaynové, Santagarové, Allyrionové, Tolandové, Yronwoodové, Wylové, Fowlerové a Dayneové.

ROD TARGARYENŮ

Targaryené jsou krví draka, potomky urozených pánů staré Svobodné državy Valyrie, jejich původ se obvykle projevuje zvláštní (někteří říkají až nelidskou) krásou, světlýma či tmavě fialovýma až indigovýma očima a světle stříbrnými nebo platinově bílými vlasy.

Předkové Aegona Draka unikli zkáze Valyrie a chaosu jež následoval, když se usadili na Dračím kameni, na skalnatém ostrově v Úzkém moři. Odtamtud se také Aegon a jeho sestry Visenya a Rhaenys vydali dobýt Sedm království. Aby zachoval valyrijskou krev a uchoval čistotu rodové linie, řídil se rod Targaryenů často valyrijským zvykem, podle kterého se bratr ženil se sestrou. Aegon sám pojal za manželky obě své sestry a s každou zplodil syny. V erbu Targaryenů je tříhlavý drak, rudý na černém poli, znázorňující Aegona a jeho dvě sestromanželky. Slova Targaryenů zní: Oheň a krev.

POSLEDNÍ TARGARYENÉ

{KRÁL AERYS TARGARYEN}, druhý svého jména, zabit Jaimem Lannisterem během plenění Králova přístaviště

jeho sestra a manželka, {KRÁLOVNA RHAELLA}, z roduTargaryenů, zemřela na porodním loži v Dračím kameni

jejich děti:

- {PRINC RHAEGAR}, dědic Železného trůnu, zabit Robertem Baratheonem na Trojzubci

jeho manželka, {PRINCEZNA ELIA}, z rodu Martellů, zabita během plenění Králova přístaviště

jejich děti:

{PRINCEZNA RHAENYS}, malé děvče, zabito během plenění Králova přístaviště

{PRINC AEGON}, nemluvně, zabito během plenění Králova přístaviště

PRINC VISERYS, nazývající sám sebe králem Viserysem, třetím svého jména, pánem Sedmi království, zvaný Žebrácký král

PRINCEZNA DAENERYS, zvaná Daenerys za bouře zrozená, třináctiletá dívka

TARGARYENŠTÍ KRÁLOVÉ

datováno podle let po Aegonové vylodění

1-37
Aegon I.
- Dobyvatel, Aegon drak

37-42
Aenys I.
- syn Aegona a Rhaenys

42-48
Maegor
- Maegor Krutý, syn Aegona a Visenye

48-103 Jaehaerys I.
- Starý král. Smírce, Aenysův syn

103-129
Viserys I.
- vnuk Jaehaeryse

129-131
Aegon II.
- nejstarší syn Viseryse [S nástupem Aegona II. na trůn nesouhlasila jeho sestra Rhaenyra, o rok starší než on. Oba zahynuli ve válce, kterou vedli mezi sebou, pěvci nazývanou Tanec draků.]

131-157
Aegon III.
- Drakozhouba, Rhaenyrin syn [Během vlády Aegona ll. zahynul poslední z targaryenských draků.]

157-161
Daeron I.
- Mladý král. Chlapecký král, nejstarší syn Aegona III. [Daeron dobyl Dorne, ale nebyl schopen udržet ho a zemřel mlád.]

161-171
Baelor
- Milovaný, Požehnaný, septon a král, druhý syn Aegona lll.

171-172
Viserys II. -
- čtvrtý syn Aegona lll.

172-184
Aegon IV.
- Hanebný, nejstarší syn Viseryse [Jeho mladší bratr, princ Aemon Dračí rytíř, byl oblíbencem a někteří říkají, že i milencem královny Naerys.]

184-209
Daeron II.
- syn královny Naerys, od Aegona nebo Aemona [Daeron k říši připojil Dorne sňatkem s dornskou princeznou Myriah.]

209-221
Aerys I.
druhý syn Daerona II. (nezanechal dědice)

221-233
Maekar I.
- čtvrtý syn Daerona II.

233-259
Aegon IV.
- Nevhodný, Maekarův čtvrtý syn

259-262
Jaehaerys II.
- druhý syn Aegona Nevhodného

262-283
Aerys II.
- Šílený král, jediný syn Jaehaeryse

Linie dračích králů končí svržením Aeryse II. z trůnu a smrtí jeho i následníka trůnu, korunního prince Rhaegara, který byl zabit Robertem Baratheonem v bitvě na Trojzubci.

Notes

[←1]

* pozn. překl: V zájmu zachování autentičnosti textu jsem v díle ponechali z jazykového hlediska starší a v originále použitý titul „ser“ namísto novodobějšího „sir“, který i podle autora lépe vystihuje atmosféru jeho fantasy říše.

Created by eKnihy.iGalerie.cz