GEORGE R. R. MARTIN

STŘET KRÁLŮ

Píseň ledu a ohně

PROLOG

Ocas komety se táhl přes úsvit, rudý šrám, který krvácel nad skalisky Dračího kamene jako rána na růžovopurpurové obloze.

Mistr stál na větrem ošlehávaném balkonu před svými komnatami. Bylo to na místě, kam po dlouhé cestě přilétali havrani. Jejich trus tečkoval dvanáct stop vysoké chrliče, které se tyčily po obou jeho stranách, pekelného psa a okřídleného dvounohého draka, dva z tisíce, jež střežili zdi starobylé pevnosti. Když před lety přišel do Dračího kamene, měl z této armády kamenných příšer nepříjemný pocit, ale jak roky míjely, postupně si na ně zvykl. Teď je považoval za něco jako staré přátele. Společně s těmi dvěma, které měl nejblíž, nyní s neblahým tušením pozoroval oblohu.

Mistr nikdy nevěřil v osudová znamení. A přece… Cressen navzdory svému stáří v životě neviděl kometu ani zpoloviny tak jasnou, ani takové barvy, té strašlivé barvy, barvy krve, plamene a západů slunce. Říkal si, jestli něco takového někdy viděly chrliče. Byly tam mnohem déle než on a budou tam ještě dlouho poté, co sám zemře. Kéž by tak jejich kamenné jazyky mohly mluvit…

Taková pošetilost. Opřel se o hradby. Do zdí v hlubině pod ním narážely jazyky mořských vln a pod prsty měl hrubý černý kámen. Mluvicí chrliče a proroctví na obloze. Jsem ubohý starý muž, ze kterého se stal blázen, jako by znovu byl dítětem. Že by jej spolu se zdravím a silou opouštěla i životní moudrost? Byl mistrem, vzdělaným ve velké Citadele ve Starém městě, kde získal svůj řetěz. Co se to s ním stalo, že má hlavu plnou pověr, jako by byl nějakým nevzdělaným zemědělským nádeníkem?

A přesto… a přesto… kometa nyní žhnula na obloze dokonce i ve dne, zatímco z horkých průduchů Dračí hory za hradem stoupala k nebi bledá sedává mlha a včera ráno přinesl bílý havran zvěst ze samotné Citadely, zvěst dlouho očekávanou, ale ani o trochu méně strašlivou, zvěst o konci léta. Všechno to byla neblahá znamení. A bylo jich příliš mnoho najednou, než aby šla popřít. Co to všechno znamená? chtělo se mu vykřiknout.

„Mistře Cressene, máme návštěvníky.“ Pylos mluvil tiše, jako by mu bylo proti mysli vyrušit Cressena v jeho úvahách. Kdyby věděl, jaké nesmysly se mu honí hlavou, byl by rovnou vykřikl. „Princezna by ráda viděla bílého havrana.“ Vždy dbalý dvorních mravů, Pylos jí teď říkal princezna, když její otec byl králem. Králem kouřícího skaliska ve velkém slaném moři, ale přesto králem. „Přišel s ní její šašek.“

Starý muž se odvrátil od východu slunce a položil ruku na kamenného draka, aby se podepřel. „Pomoz mi do mého křesla a uveď je dál.”

Pylos ho vzal v podpaží a odvedl ho do místnosti. Když byl mladý, Cressen měl svižnou chůzi, ale teď mnoho nechybělo do jeho osmdesátého dne jména a nohy již měl slabé a vratké. Před dvěma lety nešťastně upadl a roztříštil si kyčel, který se mu nikdy řádně nezhojil. Když minulý rok onemocněl, pouhých pár dní předtím, než lord Stannis ostrov uzavřel… Citadela poslala ze Starého města Pylose, aby mu pomáhal v jeho práci, jak říkali, ale Cressen znal pravdu. Pylos přišel, aby ho nahradil, až zemře. Nevadilo mu to. Někdo musí zaujmout jeho místo, i když to možná bylo dřív, než by se mu zamlouvalo…

Dovolil mladému muži usadit ho vedle jeho knih a lejster. „Jdi pro ni. Je nezdvořilé nechat dámu čekat.“ Mávl rukou, mdlým gestem spěchu od muže, který již nebyl schopen pospíchat. Tělo měl vrásčité a plné skvrn a pokožku tak papírově tenkou, že přes ni byla vidět pavučina žilek a tvar kostí pod nimi. A jak se mu chvěly, ty jeho ruce, které kdysi byly tak jisté a obratné…

Když se Pylos vrátil, šla s ním dívka, ostýchavá jako vždy. Za ní, kolébající se a poskakující tou svou podivnou postranní chůzi, šel její blázen. Na hlavě měl přilbici vyrobenou ze starého cínového vědra, ozdobenou jeleními parohy připevněnými ke koruně a ověšenými kravskými zvonci. Při každém jeho kolébavém kroku zvonce zahlaholily odlišným tónem, klang-a-dang bong-dong ring-a-ling klong klong klong.

„Kdo nás to přišel tak časně navštívit, Pylosi?“ zeptal se Cressen.

„To jsem já a Strakoš, mistře.“ Zamrkaly na něj bezelstné modré oči. Obličej bohužel neměla pohledný. Dítě zdědilo mohutné čtvercovité čelisti svého otce a politováníhodné uši své matky, které se snoubily s jejím vlastním znetvořením, ošklivým výsevem šedého lupu, v důsledku kterého málem zemřela v kolébce. Na celé polovině tváře a na krku měla maso ztuhlé a mrtvé, pokožku popraskanou, plnou šupin a černošedých skvrn a kamennou na dotek. „Pylos říkal, že bychom se mohli podívat na bílého havrana.“

„To byste opravdu mohli,“ odpověděl Cressen. Jako by jí někdy něco odmítl. V jejím věku jí toho odpírali až příliš mnoho. Jmenovala se Shireen. V příští den jména jí bude deset let a bylo to to nejsmutnější dítě, jaké mistr Cressen kdy poznal. Její smutek je moje hanba, pomyslel si starý muž, další známka mé neschopnosti. „Mistře Pylosi, prokaž mi laskavost a přines toho ptáka z hnízdiště, aby se na něj lady Shireen mohla podívat.“

„Bude mi potěšením.“ Pylos byl zdvořilým mladíkem, ne víc než pětadvacetiletým, a přesto byl vážný jako šedesátiletý kmet. Kéž by jen měl větší smysl pro humor, kéž by v sobě měl víc života; právě toho zde bylo zapotřebí. Ponurá místa potřebují prosvětlit, ne ještě zvážnit, a Dračí kámen byl ponurý nade vší pochybnost, osamělá pevnost v mokré pustině, obklopená bouřemi a solí, s kouřícím stínem hory za zády. Mistr musí jít tam, kam ho pošlou, a tak sem Cressen před zhruba dvanácti lety se svým pánem přišel, aby mu sloužil, a sloužil mu dobře. Přesto si Dračí kámen nikdy nezamiloval a ve skutečnosti si tam nepřipadal doma. Poslední dobou, když procital z nepokojných snů, ve kterých figurovala přízračná rudá žena, často ani nevěděl, kde je.

Šašek otočil svoji strakatou hlavu, aby se podíval, jak Pylos vystupuje po příkrých kamenných schodech do hnízdiště. Jeho zvonce při tom pohybu zazvonily. „Tam pod mořem mají ptáci místo křídel šupiny,“ řekl za doprovodu klinkání. „Já to vím, já to vím, achich ouvej.“

Dokonce i na blázna byl Strakoš politováníhodným stvořením. Kdysi dávno svými vtipy a šprýmovnými kousky možná vyvolával bouře smíchu, ale moře mu tu schopnost vzalo, společně s polovinou rozumu a celou pamětí. Byl rozbředlý a tlustý, jeho tělem každou chvíli proběhl záškub křeče a velmi často mluvil naprosto nesouvisle. Dívka nyní byla jedinou, kdo se v jeho přítomnosti smál a komu záleželo na tom, zda žije, nebo zemře.

Ošklivé děvčátko, smutný šašek a mistr, to by dohromady tři byli… a na světě je příběh, aby z něho lidé smutnili. „Posaď se ke mně, dítě.“ Cressen jí pokynul, aby šla blíž. „Na návštěvu je ještě dost brzy, stěží po svítání. Měla bys být v teple svého pelíšku.“

„Měla jsem zlý sen,“ řekla mu Shireen. „O dracích. Přišli a chtěli mě sežrat.“

Noční můry dítě sužovaly tak dlouho, jak si mistr Cressen pamatoval. „O tomhle už jsme spolu mluvili,“ řekl jí něžně. „Draci ožít nemohou. Jsou vytesaní z kamene, dítě. Za starých časů byl náš ostrov nejzápadnější baštou Velké svobodné državy Valyrie. To Valyrijci tuto citadelu postavili a ti znali způsoby opracovávání kamene, které jsme my dávno zapomněli. Tam, kde se dvě zdi setkávají v určitém úhlu, musí mít hrad kvůli obraně věž. Valyrijci tyto věže stavěli ve tvarů draků, aby jejich pevnosti naháněly větší hrůzu. Ze stejného důvodu ověnčili hradby pevnosti tisícovkou chrličů namísto obyčejného cimbuří.“ Vzal její malou růžovou ručku do své křehké, skvrnité dlaně a něžně ji stiskl. „Tak vidíš, není tu nic, čeho by ses musela obávat.“

Shireen nebyla přesvědčena. „A co ta věc na obloze? Dalla a Matrice si spolu povídaly u studny a Dalla řekla, že slyšela, jak rudá žena matce povídá, že to je dračí dech. Pokud draci dýchají, neznamená to, že ožívají?“

Rudá žena, pomyslel si mistr Cressen zatrpkle. Jako by nestačilo, že svým šílenstvím naplnila hlavu matky. To musí ještě plnit jedem sny dcery? Bude si s Dallou muset přísně promluvit, aby nešířila takové povídačky. „Ta věc na obloze je kometa, drahé dítě. Hvězda s ohonem, ztracená na nebesích. Brzy zase zmizí a my ji za svého života už nikdy nespatříme. Dívej se a uvidíš.“

Shireen odvážně přikývla. „Matka říká, že bílý havran znamená, že už není léto.“

„Má pravdu, moje paní. Teď už z Citadely létají jenom bílí havrani.“ Cressen zvedl prsty k řetězu na svém krku, jehož každý článek byl ukován z odlišného druhu kovu a každý symbolizoval jeho um a schopnosti v odlišném odvětví vědění; k mistrovskému řetězu, odznaku jeho řádu. V rozpuku mládí jej na krku ani nevnímal, ale teď mu připadal těžký a kov ho studil na kůži. „Jsou větší než ostatní havrani a chytřejší, chovaní jen k tomu, aby nosili ty nejdůležitější zprávy. Tento nám přiletěl zvěstovat, že se konala tajná porada, která zvážila hlášení a výsledky měření konaných mistry po celé říši a usnesla se, že toto velké léto již skončilo. Trvalo deset let, dva obraty a šestnáct dní, a bylo to nejdelší léto, co si lidé pamatují.“

„Ochladí se teď?“ Shireen byla letním dítětem, které skutečný chlad nikdy nepoznalo.

„Časem,“ odpověděl Cressen. „Pokud bohové budou dobří, obdaří nás teplým podzimem a hojnou sklizní, abychom se mohli připravit na zimu, která přijde.“ Obyčejní lidé říkávali, že dlouhé léto znamená ještě delší zimu, ale mistr neviděl důvod, proč by dítě měl strašit takovými povídačkami.

Strakoš zazvonil svými zvonečky. „Tam pod mořem je vždycky léto,“ zaintonoval. „Mořské panny nosí ve vlasech korály a tkají si šaty ze stříbrných mořských řas. Já to vím, já to vím, achich ouvej.“

Shireen se zahihňala. „Mně by se líbily šaty ze stříbrných mořských řas.“

„Tam pod mořem sněží,“ pokračoval blázen, „a déšť je suchý jako kost. Já to vím, já to vím, achich ouvej.“

„Bude opravdu sněžit?“ zeptalo se dítě.

„Bude,“ odpověděl Cressen. Ale modlím se, aby to nebylo ještě celé roky a aby to pak netrvalo dlouho. „Á, je tu Pylos s ptákem.“

Shireen potěšeně vykřikla. Dokonce i Cressen musel připustit, že na ptáka je působivý pohled. Byl bílý jako sníh a větší než jakýkoli jestřáb, s lesklýma černýma očima, které znamenaly, že to není žádný albín, ale čistokrevný bílý havran z Citadely. „Sem,“ zvolal. Havran roztáhl křídla, vyskočil do vzduchu, s hlučným zamáváním křídel přeletěl místnost a přistál na stole vedle něho.

„Půjdu ti připravit snídani, mistře,“ řekl Pylos. Cressen přikývl. „Toto je lady Shireen,“ řekl havranovi. Pták pokývl svojí bílou hlavou nahoru a dolů, jako by se ukláněl. „Lady,“ zakrákal „Lady.“

Dítě překvapeně otevřelo ústa. „On mluví?“

„Jen pár slov. Jak jsem říkal, tito ptáci jsou velmi chytří.“

„Chytrý člověk, chytrý pták, chytrý, chytrý blázen,“ řekl Strakoš za hlomozu svých zvonců. „Och, chytrý, chytrý, chytrý blázen.“ Dal se do zpěvu. „Stíny přicházejí tančit, můj pane, tančit, můj pane, tančit, můj pane,“ zpíval a přeskakoval přitom z jedné nohy na druhou. „Stíny přicházejí, aby byly s tebou, můj pane, byly s tebou, můj pane, byly s tebou, můj pane.“ Při každém slově škubl hlavou a zvonce v jeho paroží zvučně zazvonily.

Bílý havran hlasitě zaskřehotal, zamával křídly a odletěl ze stolu. Usadil se na zábradlí schodiště, které vedlo k hnízdišti. Shireen jako by se najednou zmenšila. „Zpívá to pořád dokola. Říkala jsem mu, aby s tím přestal, ale on mě neposlouchá. Děsí mě to. Přikaž mu, ať toho nechá.“

A jak to mám udělat? říkal si starý muž. Kdysi jsem měl možnost umlčet ho navždy, ale teď…

Strakoš k nim přišel jako chlapec. Lord Steffon blahoslavené paměti ho našel ve Volantisu, za úzkým mořem. Král - starý král, Aerys II. Targaryen, který v těch dobách ještě nebyl tak šílený - poslal jeho lordstvo najít nevěstu pro prince Rhaegara, který neměl žádné sestry, s nimiž by se oženil. „Našli jsme toho nejúžasnějšího blázna,“ napsal Cressenovi dva týdny předtím, než se měl vrátit domů ze své neúspěšné mise. „Je to ještě chlapec, ale je mrštný jako opice a vtipný jako celý tucet dvořanů dohromady. Žongluje, mluví v jinotajích, předvádí kouzla a umí krásně zpívat ve čtyřech jazycích. Vykoupili jsme ho z otroctví a doufáme, že ho s sebou přivezeme domů. Robert jím bude nadšený a možná ten chlapec časem dokonce naučí Stannise, jak se smát.“

Když si Cressen vzpomněl na ten dopis, zesmutněl. Nikdo nikdy Stannise nenaučil, jak se smát, a nejméně ze všech právě Strakoš. Na zpáteční cestě je zastihla bouře, vyjící a strašlivá jako peklo samo, a Záliv ztroskotání zas jednou prokázal, že je hoden svého jména. Pánova dvoustěžňová galéra Větrnice ztroskotala na dohled od jeho hradu. Dva nejstarší synové se z hradeb dívali, jak se loď jejich otce roztříštila o skaliska a byla pohlcena vlnami. Společně s lordem Steffonem Baratheonem a jeho manželkou utonula stovka veslařů a námořníků a po mnoho dnů pak každý příliv přinášel čerstvou várku napuchlých mrtvol, které vyvrhoval na mělčiny pod Bouřlivým koncem.

Chlapce to vyplavilo třetí den po ztroskotání. Mistr Cressen sešel dolů s ostatními, aby pomohl identifikovat mrtvé. Když blázna našli, byl nahý a kůži po celém těle měl bílou jako křída, svraštělou vodou a obalenou mokrým pískem. Cressen jej považoval za další mrtvolu, ale když ho Jommy uchopil za kotníky, aby ho odvlekl k umrlčímu povozu, chlapec najednou začal vykašlávat vodu a posadil se. Jommy až do dne svého skonu přísahal, že Strakošovo tělo bylo lepkavě studené jako u mrtvoly.

Nikdo nikdy nevysvětlil, co se dělo po ty dva dny, kdy chlapec byl ztracen na moři. Rybáři si povídali, že ho mořská panna naučila dýchat ve vodě odměnou za jeho semeno. Strakoš sám neřekl nic. Ten vtipný, bystrý chlapec, o kterém lord Steffon psal ve svém dopise, do Bouřlivého konce nikdy nedorazil; chlapec, kterého nalezli, byl někdo úplně jiný, zlomený na těle i na duchu, stěží schopný promluvit a ještě méně schopný rozumně uvažovat. Přesto bláznův obličej neponechával ty nejmenší pochybnosti o tom, o koho se jedná. Ve Svobodných městech bylo zvykem potetovávat obličeje otroků a služebníků; chlapcova pokožka od krku až k hranici vlasů byla vzorovaná čtverci červené a zelené barvy.

„Ten ubožák je šílený a má bolesti, nikomu není užitečný a nejméně ze všech sám sobě,“ prohlásil ser Harbert, tehdejší kastelán Bouřlivého konce. „Nejlaskavější věcí, kterou bys pro něho mohl udělat, by bylo dát mu vypít pohár makového mléka. Bezbolestný spánek, který by všechno ukončil. Požehnal by ti za to, kdyby měl alespoň tolik rozumu.“ Cressen však jeho návrh odmítl, a dobře udělal. Zda z toho vítězství nad smrtí měl radost Strakoš sám, to nemohl říci, dokonce ani dnes, po tolika letech.

„Stíny přicházejí tančit, můj pane, tančit, můj pane, tančit, můj pane,“ zpíval blázen, kýval hlavou ze strany na stranu a hlasitě rozezníval svoje zvonce. Bong dong, ring-a-ling, bong dong.

„Pane,“ zakrákal bílý havran. „Pane, pane, pane.“

„Blázen ať si zpívá, co chce,“ řekl mistr vystrašené malé princezně. „Nesmíš si jeho slova brát příliš k srdci. Zítra si možná vzpomene na jinou písničku a tuhle už od něho nikdy neuslyšíš.“ Umí krásně zpívat ve čtyřech jazycích, psal lord Steffon…

Dovnitř vešel Pylos. „Prosím za prominutí, mistře.“

„Zapomněl jsi na ovesnou kaši,“ upozornil ho Cressen pobaveně. To se Pylosovi vůbec nepodobalo.

„Mistře, v noci se vrátil ser Davos. Povídají si o tom v kuchyni. Říkal jsem si, že ti to půjdu ihned oznámit.“

„Davos… v noci, pravíš? Kde je teď?“

„S králem. Byli spolu po většinu noci.“

Byly doby, kdy by ho lord Stannis bez ohledu na hodinu nechal probudit, aby se s ním poradil. „Měli mi to říct,“ stěžoval si Cressen. „Měli mě probudit.“ Pustil Shireeninu ruku. „Omlouvám se, moje paní, ale musím mluvit s tvým otcem. Pylosi, pomoz mi. V tomto hradě je příliš mnoho schodů a mám dojem, že každou noc jich dalších pár přidělají, jen aby mě potrápili.“

Shireen a Strakoš šli za nimi, ale dítě se šnečím tempem starého muže brzy ztratilo trpělivost a rozběhlo se napřed. Blázen svou kolébavou chůzí pospíchal za ním a jeho kravské zvonce přitom šíleně hlomozily.

Hrady nejsou přívětivá místa pro staré a slabé, říkal si Cressen, když sestupoval po točitých schodech Věže mořského draka. Lord Stannis nepochybně bude v síni malovaného stolu, na samém vrcholku Kamenného bubnu, centrální věže Dračího kamene, pojmenované tak podle způsobu, jakým její staré zdi duněly a rachotily za bouří. Aby se k němu dostal, musí přejít po ochozu, projít stěnami středního a vnitřního opevnění s jejich strážními chrliči a černými železnými bránami a vyjít po mnohem víc schodech, než na kolik se Cressen namáhal myslet. Mladí lidé schody obvykle brávali po dvou, ovšem pro starce s bolavými kyčelními klouby byl každý schod utrpením. Lorda Stannise by však nenapadlo, aby přišel za ním, a tak mu nezbývalo než podrobit se této tortuře. Alespoň že měl Pylose, který mu pomáhal. Byl mu za to vděčný.

Pomalu se šourajíce po ochozu, procházeli kolem řady vysokých lomených oken, ze kterých byl impozantní výhled na prostor mezi vnějším a vnitřním opevněním, na parkánovou zeď a na rybářskou vesnici v podhradí. Na nádvoří se lučištníci za povelů: „Založit, natáhnout, vystřelit!“ procvičovali ve střelbě. Jejich šípy vydávaly zvuk podobný svistu vzlétajících ptačích hejn. Po hradbách chodili strážní, dívali se mezi chrliči na armádu tábořící před hradem. Ranní vzduch byl zamlžený kouřem z varných ohňů, zatímco tři tisíce mužů usedaly ke snídani pod praporci svých pánů. Za spletencem tábora bylo vidět kotviště přeplněné loděmi. Žádné lodi, která se během uplynulého půl roku dostala na dohled od Dračího kamene, nebylo dovoleno odplout odsud. Zuřivost lorda Stannise, válečná galéra se třemi palubami a třemi stovkami vesel, vypadala vedle břichatých karak a kog, které ji obklopovaly, téměř malá.

Strážný před Kamenným bubnem mistry znal od vidění a bez problémů je pustil dovnitř. „Počkej tady,“ řekl Cressen Pylosovi, když se ocitli ve věži. „Lépe bude, když před něj předstoupím sám.“

„Je to dlouhý výstup, mistře,“ varoval ho Pylos.

Cressen se usmál. „Myslíš si snad, že jsem na to zapomněl? Vystupoval jsem po těchto schodech tolikrát, že každý z nich znám jménem.“

V polovině cesty vzhůru svého rozhodnutí zalitoval. Zastavil se, aby popadl dech a zmírnil bolest ve svém boku, když tu uslyšel zašoupání bot na kameni a náhle stál tváří v tvář seru Davosovi Mořeplavci, který sestupoval dolů.

Davos byl drobným mužem a v jeho tuctovém obličeji se zřetelně zračil jeho nízký původ. Jeho hubená ramena halil obnošený zelený plášť, plný skvrn od soli a mořské tříště a vybledlý od slunce. Pod ním měl hnědý kabátec a kalhoty, které barvou odpovídaly jeho očím a vlasům. Kolem krku mu na tkanici visel váček z ošoupané kůže. Malou bradku měl již hodně prokvetlou šedí a na své zmrzačené levé ruce měl koženou rukavici. Když uviděl Cressena, zastavil se.

„Sere Davosi,“ řekl mistr, „kdy ses vrátil?“

„V noci, ještě před svítáním. Můj oblíbený čas.“ Říkalo se, že nikdo neumí loď v noci ovládat ani zpoloviny tak dobře jako Davos Krátkoruký. Předtím, než ho lord Stannis pasoval na rytíře, byl tím nejznámějším a nejnepolapitelnějším pašerákem v celých Sedmi královstvích.

„A?“

Muž zavrtěl hlavou. „Je to přesně tak, jak jsi ho předem varoval. Nepůjdou do války, mistře. Ne kvůli němu. Nemají ho rádi.”

Ne, pomyslel si Cressen. A nikdy ho rádi mít nebudou. Je silný, schopný, spravedlivý, těsně za hranicí moudrosti… jenomže to nestačí. Nikdy to nestačilo. „Mluvil jsi se všemi?“

„Se všemi? Ne. Jenom s těmi, kteří se mi zamlouvali. Ti urození pánové nemají v lásce ani mě. Pro ně vždycky budu jen Cibulovým rytířem.“ Pahýly jeho levé ruky se sevřely v pěst, všechny kromě palce. „Dobře jsem pochodil u Guliana Swanna a starého Penrosea, a Tarthové souhlasili se schůzkou. Ti ostatní - nu, Berik Dondarrion zmizel, někteří říkají, že je mrtvý, a lord Caron je s Renlym. Teď je to oranžový Bryce, jeden z rytířů Duhové gardy.“

„Duhové gardy?“

„Renly jmenoval svoji vlastní Královskou gardu,“ vysvětloval mu bývalý pašerák, „jenomže jeho sedm rytířů nenosí bílou zbroj. Každý má svoji vlastní barvu. Jejich velitelem je Loras Tyrell.”

To bylo přesně podle Renlyho gusta; velkolepý nový rytířský řád, s nádherným novým oděním, kterým svou zálibu dával všem najevo. Renly měl dokonce i jako chlapec rád pestré barvy a bohaté látky a také miloval svoje hry. „Podívejte se na mě!“ volal, když se smíchem probíhal síněmi Bouřlivého konce. „Podívejte se na mě, jsem drak!“ nebo „Podívejte se na mě, jsem čaroděj!“ nebo „Podívejte se na mě, jsem dešťový bůh!“ Ten odvážný malý chlapec s neposlušnými havraními vlasy a usměvavýma modrýma očima byl nyní dospělým mužem, jedenadvacetiletým, a stále si hrál ty svoje hry. Podívejte se na mě, jsem král, pomyslel si Cressen smutně. Ach, Renly, Renly, drahé sladké dítě, víš vůbec, co děláš? A záleželo by ti na tom, kdybys to věděl? Je tu kromě mne vůbec někdo, kdo si o tebe dělá starosti? „Jaké důvody urození pánové udávali pro svoje odmítnutí?“ zeptal se sera Davose.

„Nu, co se toho týče, někteří se mnou mluvili vybranými slovy a jiní odměřenými, někteří se vymlouvali, jiní slibovali a další jenom lhali.“ Pokrčil rameny. „Nakonec jsou všechna slova jenom větrem.“

„Copak jsi mu nemohl přinést vůbec žádnou naději?“

„Jenom falešnou, a to bych nikdy neudělal,“ odpověděl Davos. „Dozvěděl se ode mne pravdu.“

Mistr Cressen si vzpomněl na den, kdy byl Davos pasován na rytíře. Bylo to po obléhání Bouřlivého konce. Lord Stannis a malá posádka mužů hrad drželi již déle než rok, obklíčeni početnou armádou lordů Tyrella a Redwyna. Dokonce i z mořské strany byl hrad hlídán, ve dne v noci sledován z galér Redwynů pod plápolajícími vínově červenými praporci kordonu ze Stromoviny. Za hradbami Bouřlivého konce byli již dávno snědeni všichni koně, zmizeli psy a kočky a posádka se živila kořínky a krysami. Pak přišla noc, kdy měsíc byl v novu a hvězdy byly zakryty černými mraky. Zahalen temnotou, pašerák Davos se odvážil proplout nepřátelským kordonem a mezi skalisky Zálivu pronásledování. Jeho loď měla černý trup, černé plachty, černá vesla a podpalubí napakované cibulí a nasolenými rybami. Moc toho nebylo, avšak udrželo to posádku naživu alespoň do té doby, než se do Bouřlivého konce stačil dostat Eddard Stark a prolomit obléhání.

Lord Stannis Davose odměnil vybranými pozemky na Mysu hněvu, malou pevností a rytířskými poctami… Ale také prohlásil, že přijde o článek každého prstu na levé ruce, čímž bude potrestán za všechna ta léta pašování. Davos s tím souhlasil za podmínky, že nůž bude v ruce držet sám lord Stannis; od méně významného muže by se trestu nepodrobil. Lord použil řeznický sekáček, kterým šly prsty odseknout čistě a rychle. Poté si Davos pro svůj nově založený rod vybral jméno Mořeplavec a za svůj erb si zvolil černou loď na světle šedém poli - s cibulí na plachtách. Bývalý pašerák rád říkával, že lord Stannis mu prokázal laskavost, protože ho zbavil čtyř nehtů, které předtím musel čistit a pěstit si je.

Ne, pomyslel si Cressen, muž jako on by falešnou naději nedával ani by nemírnil krutou pravdu. „Sere Davosi, pravda může být hořkým douškem dokonce i pro muže, jako je lord Stannis. Myslí jen na to, jak se v plné síle se slávou vrátí do Králova přístaviště, jak porazí svoje nepřátele a zabere si to, co mu po právu náleží. Jenomže teď…“

„Pokud tuhle nuznou armádu odvede do Králova přístaviště, bude je tam čekat jenom smrt. Nemá dost mužů. Říkal jsem mu to, jenomže sám znáš jeho hrdost.“ Davos zvedl ruku v rukavici. „To mi spíš znovu narostou prsty, než ten muž přijde k rozumu.“

Starý mistr si povzdechl. „Udělal jsi, co bylo v tvých silách. Nyní musím ke tvému hlasu přidat svůj.“ Unaveně pokračoval ve svém výstupu.

Útočištěm lorda Stannise byla rozměrná kruhová místnost se stěnami z holého černého kamene a čtyřmi vysokými úzkými okny, ze kterých byl výhled do čtyř světových stran. Ve středu místnosti stál velký stůl, podle kterého místnost dostala jméno. Byla to masivní deska vyřezaná ze dřeva, vyrobená na příkaz Aegona Targaryena ve dnech před Dobytím. Malovaný stůl byl přes padesát stop dlouhý a možná zpoloviny tak široký ve svém nejširším místě, ovšem jen čtyři stopy široký v nejužším místě. Aegonovi truhláři ho vytvarovali podle Západozemí, vyřezali každý záliv a poloostrov, takže stůl nikde nebyl rovný. Na jeho povrchu, ztmavlém téměř třemi sty lety lakování, bylo namalováno Sedm království, tak jak vypadala za Aegonových časů; řeky a hory, hrady a města, jezera a lesy.

V místnosti bylo jediné křeslo, pečlivě umístěné přesně na místě, kde se v moři nedaleko břehů Západozemí nacházel Dračí kámen, a vyvýšené, aby z něho byl dobrý rozhled po celém stole. V křesle seděl muž v pevně sešněrovaném koženém kabátci a kalhotách z hrubé hnědé vlny. Když mistr Cressen vstoupil, vzhlédl. „Věděl jsem, že přijdeš, starý muži, ať jsem tě zavolal, či ne.“ Z jeho hlasu nezazníval sebemenší náznak vřelosti; ta v něm ostatně bývala zřídkakdy.

Stannis Baratheon, lord Dračího kamene a z milosti bohů právoplatný dědic Železného trůnu Sedmi království Západozemí, měl široká ramena a šlachovité končetiny, a obličej i tělo měl tak přísně stažené, že připomínaly kůži tak dlouho opracovávanou na slunci, dokud nebyla tuhá jako ocel. Tvrdý, takový výraz lidé používali, když o Stannisovi hovořili, a on opravdu byl tvrdý. Třebaže mu nebylo ještě pětatřicet let, na hlavě mu zůstal jen lem z jemných černých vlasů, které se mu vlnily za ušima jako stín vrhány korunou. Jeho bratr, zesnulý král Robert, si během posledních let svého života nechával růst vous. Mistr Cressen ho nikdy neviděl, ale říkalo se, že to byla divoká věc, hustá a rozježená. Stannis jakoby v odpověď si svoje kotlety a knír ostříhal co nejpřísněji nakrátko. Táhly se jako černomodrý stín nad jeho čtvercovitou čelistí a pod kostnatými prohlubeninami tváří. Jeho oči byly zejícími ranami pod mohutným obočím, modré jako mořské hlubiny za noci. Při pohledu na jeho ústa by propadli zoufalství i ti největší ze šprýmařů; byla to ústa stvořená k mračení, úšklebkům a stroze vydávaným příkazům; jen tenké bezkrevné rty a zaťaté svaly, ústa, která zapomněla, jak se smát, a nikdy to nevěděla. Někdy, když svět za noci ztichl a znehybněl, mistr Cressen si představoval, že lorda Stannise, půl hradu vzdáleného, slyší ve spaní skřípat zuby.

„Kdysi bys mne byl probudil,“ posteskl si starý muž.

„Kdysi jsi byl mladý. Nyní jsi starý a nemocný a potřebuješ hodně spát.“ Stannis se nikdy nenaučil zjemňovat svoji řeč, přetvařovat se nebo lichotit; vždycky říkal to, co měl na mysli, a ti, kterým se to nelíbilo, ať si šli třeba do pekel. „Věděl jsem, že se o Davosově návratu brzy dozvíš. Vždycky se to dozvíš, ne snad?“

„Nebyl bych ti k ničemu, kdybych se to nedozvěděl,“ odpověděl Cressen. „Potkal jsem na schodišti Davose.“

„Předpokládám, že ti všechno řekl. Měl jsem tomu muži společně s prsty useknout také jazyk.“

„To by z něho byl špatný vyslanec.“

„I tak mi byl špatným vyslancem. Lordi Bouřlivého konce pro mne nepovstanou. Zdá se, že mne nemají rádi a spravedlnost mé věci pro ně nic neznamená. Ti zbabělí budou sedět za svými hradbami a čekat, kam se obrátí vítr a kdo začne vítězit. Ti stateční již odpřísáhli věrnost Renlymu. Renlymu!“ Vyplivl to jméno, jako by měl na jazyku jed.

„Tvůj bratr je pánem Bouřlivého konce už celých třináct let. Ti lordi jsou jeho vazaly -“

„Jeho“ skočil mu do řeči Stannis, „když by podle práva měli patřit mně. Nikdy jsem o Dračí kámen nežádal. Nikdy jsem ho nechtěl. Vzal jsem ho proto, že tu byli Robertovi nepřátelé, a on mně poručil, abych je vyhnal. Postavil jsem mu flotilu a dělal jsem, co mi nařídil, poslušen, jak by mladší bratr měl být vůči staršímu, tak jako by Renly měl být poslušen mně. A jak mi za to Robert poděkoval? Jmenoval mne pánem Dračího kamene a Bouřlivý konec se všemi jeho výnosy dal Renlymu. Bouřlivý konec patřil rodu Baratheonů po tři sta let; podle práva měl přejít na mne, když se Robert zmocnil Železného trůnu.“

Byla to stará křivda, hluboce zakořeněná, a nikdy nebyla pociťována víc než teď. Právě zde tkvělo jádro slabosti jeho pána; protože vazaly Dračího kamene, bez ohledu na to, o jak starou a mocnou pevnost se jednalo, bylo jen několik méně významných lordů, jejichž bašty na kamenitých ostrovech byly příliš chudě zalidněné, než aby mohly poskytnout muže, které Stannis požadoval. Dokonce i s žoldáky, které si koupil za úzkým mořem ve svobodných městech Myru a Lysu, byla armáda tábořící pod jeho hradbami příliš malá, než aby dokázala porazit mocný rod Lannisterů.

„Robert se k tobě zachoval nespravedlivě,“ odpověděl mistr Cressen opatrně, „jenomže k tomu měl rozumné důvody. Dračí kámen byl dlouhou dobu sídlem rodu Targaryenů. Potřeboval opravdu silného muže, aby zde mohl vládnout, a Renly tehdy byl ještě dítětem.“

„Ten je dítětem stále,“ prohlásil Stannis, jehož hněvivý hlas zvučel v prázdné síni, „zlodějské dítě, které si usmyslelo ukrást mi korunu z hlavy. Co kdy Renly udělal, aby si zasloužil trůn? Sedí si v radě, vtipkuje s Malíčkem a na turnajích předvádí tu svoji skvostnou, zbroj, ale přitom se nechá shodit z koně každým lepším mužem. Takový je můj bratr, který si myslí, že by měl být králem. Ptám se tě, proč mi bohové vůbec nadělili bratry!“

„Za bohy odpovídat nemohu.“

„Mám dojem, že mi v tyto dny zřídkakdy na něco odpovídáš. Kdo dělá mistra Renlymu? Možná bych měl poslat pro něho, třeba by se mi jeho rady hodily lépe. Co si myslíš, že mu ten jeho mistr řekl, když se můj bratr rozhodl ukrást mi korunu? Jakou radu asi tvůj kolega nabídl tomu zrádci z mé vlastní krve?“

„Překvapilo by mne, kdyby Renly hledal vůbec něčí radu, Tvoje Výsosti.“ Nejmladší ze tří synů lorda Steffona vyrostl v muže statečného, ale svéhlavého, který jednal spíš na základě impulsu než chladných úvah. V tomto ohledu se Renly, stejně jako v tolika jiných věcech, podobal svému bratru Robertovi, ale rozhodně ne Stannisovi.

„Tvoje Výsosti,“ opakoval Stannis s hořkostí v hlase. „Urážíš mne královským titulem, jenomže čeho jsem vůbec král? Dračího kamene a pár skalisek v úzkém moři, to je moje království.“ Sešel po schodech vedoucích k jeho křeslu a stanul před stolem. Jeho stín padal přes ústí Černovodého proudu a přes namalovaný les, kde se nyní nacházelo Královo přístaviště. „Dnes večer budu jíst se svými lordy vazaly, ať jsou jacíkoli. Celtigar, Velaryon, Bar Emmon, celá ta jejich mizerná cháska. Ubohá sebranka, mám-li být upřímný, ale jsou jediným, co mi moji bratři zanechali. Ten pirát Salladhor Saan z Lysu se dostaví s nejčerstvějším výčtem všeho, co mu dlužím, a Moros z Myru mne bude varovat řečmi o přílivech a podzimních bouřích, zatímco lord Sunglass bude pobožně brebentit o vůli Sedmi. Celtigar bude chtít vědět, kteří bouřliví lordi se k nám připojí. Velaryon bude hrozit, že svoje odvedence vezme domů, pokud se okamžitě nerozhýbeme. Co jim mám říct? Co teď mám udělat?“

„Tvými skutečnými nepřáteli jsou Lannisterové, můj pane,“ odpověděl mistr Cressen. „Kdybyste se ty a tvůj bratr spojili a zaútočili proti nim společně -“

„S Renlym se dohromady nikdy nedám,“ odpověděl Stannis tónem, který nepřipouštěl žádné argumenty. „Ne, dokud sám sebe bude zvát králem.“

„Tak dobrá, s Renlym ne,“ vzdal to mistr. Jeho pán byl tvrdohlavý a hrdý; když si něco vzal do hlavy, neexistoval způsob, jak mu to vymluvit. „Ostatní by tvým potřebám mohli posloužit stejně dobře. Syn Eddarda Starka byl prohlášen Králem severu a má pod sebou veškerou moc Zimohradu a Řekotočí.“

„Zelenáč,“ namítl Stannis, „a další nepravý král. To se mám smířit s rozkouskovaným královstvím?“

„Lepší polovina království než žádné,“ poznamenal Cressen, „a kdybys tomu chlapci pomohl pomstít vraždu jeho otce -“

„Proč bych měl mstít smrt Eddarda Starka? Ten muž pro mě nic neznamenal. Och ano, Robert ho měl rád, tím jsem si jistý. Jak často jsem si musel vyslechnout, že ho miluje jako svého bratra? Já jsem byl jeho bratr, ne Ned Stark, ale to bys podle způsobu, jakým se ke mně choval, nikdy nepoznal. Držel jsem pro něho Bouřlivý konec, viděl jsem dobré muže hladovět, zatímco Mace Tyrell a Paxter Redwyne hodovali na dohled od mých hradeb. Poděkoval mi za to Robert? Ne. Poděkoval Starkovi, za to, že prolomil obléhání, když jsme jedli už jen krysy a kořínky. Vybudoval jsem na Robertův příkaz loďstvo, usadil jsem se v jeho jménu na Dračím kameni. Vzal mě někdy za ruku a řekl Dobře sis vedl bratře, co bych si bez tebe byl počal? Ne, jenom mne obvinil z toho, že jsem Willemovi Darrymu dovolil unést Viseryse a dítě, jako kdybych tomu mohl nějak zabránit. Patnáct let jsem seděl v jeho radě, pomáhal jsem Jonu Arrynovi vládnout jeho říši, zatímco Robert pil a děvkařil, ale když Jon zemřel, jmenoval mne snad můj bratr svým pobočníkem? Ne, utíkal za svým drahým přítelem Nedem Starkem a nabídl tu poctu jemu. Žádnému z nich to neprokázalo nic dobrého.“

„Aťsi je to, jak chce, můj pane,“ řekl mistr Cressen laskavým hlasem. „Stala se ti velká křivda, ale minulost už je jenom prach. Budoucnost však stále lze získat, pokud se spojíš se Starky. Také jsou zde ostatní, se kterými by ses mohl dát dohromady. Co například lady Arryn? Jestliže královna zavraždila jejího manžela, určitě bude chtít učinit zadost spravedlnosti. Má malého syna, dědice Jona Arryna. Kdybys s ním zasnoubil Shireen -“

„Ten chlapec je slabý a neduživý,“ namítl lord Stannis. „Dokonce i jeho otec viděl, jak se věci mají, a požádal mne, abych si ho vzal do pěstounské péče v Dračím kameni. Sloužit jako páže by mu jen prospělo, ale ta zatracená Lannisterovic ženská dala Jona Arryna otrávit, než k tomu mohlo dojít, a teď ho Lysa schovává na Orlím hnízdě. Ujišťuji tě, že ta se s tím chlapcem nikdy nerozloučí.“

„V tom případě musíš ty poslat Shireen do Orlího hnízda,“ naléhal na něho mistr. „Dračí kámen je pro dítě ponurým domovem. Nech s ní jít jejího šaška, aby u sebe měla známou tvář.“

„Známou a ošklivou.“ Stannis zamyšleně svraštil čelo. „Přesto… možná by stálo za to pokusit se o to…“

„Copak právoplatný pán Sedmi království musí žebrat o pomoc u vdov a uchvatitelů?“ zazvonil síní ostrý ženský hlas.

Mistr Cressen se otočil a sklonil hlavu. „Moje paní,“ řekl, podrážděný, že ji neslyšel vejít.

Lord Stannis se zamračil. „Já nežebrám. U nikoho. Měla by sis to zapamatovat, ženo.“

„To ráda slyším, můj pane.“ Lady Selyse byla stejně vysoká jako její manžel, s hubeným tělem a hubeným obličejem, s odstávajícíma ušima, špičatým nosem a slabým náznakem kníru na horním rtu. Denně si jej vytrhávala a pravidelně jej proklínala, ale on jí pokaždé narostl znovu. Oči měla bledé, ústa přísně stažená, hlas jako bič. Nyní jím zapráskala. „Lady Arryn je ti povinována spojenectvím, stejně jako Starkové, tvůj bratr Renly a všichni ostatní. Jsi jejich jediný právoplatný král. Nepříslušelo by ti dohadovat se s nimi o tom, co je po právu a z milosti boha tvoje.“

„Tvůj bůh ať si svoji milost ponechá,“ opáčil Stannis, který zanícenou novou víru své ženy nesdílel. „Já potřebuju meče, ne požehnání. Máš snad někde schovanou armádu, o které jsi mi neřekla?“ Z jeho hlasu nezaznívala ani stopa náklonnosti. Stannis se vždycky cítil nepříjemně ve společnosti žen, dokonce i své vlastní manželky.

Když odešel do Králova přístaviště, aby zasedal v Robertově radě, nechal Selyse a svoji dceru na Dračím kameni. Dopisů, které jim napsal, bylo poskrovnu, návštěv ještě méně; svoji manželskou povinnost si na loži plnil jednou či dvakrát do roka, ale vůbec ho to netěšilo, a synové, ve které doufal, nikdy nepřišli.

„Moji bratři, strýcové a bratranci mají armády,“ řekla mu. „Rod Florentů půjde do války pod tvojí zástavou.“

„Rod Florentů mi může poskytnout nanejvýš dva tisíce bojovníků.“ Říkalo se, že Stannis zná sílu každého rodu v Sedmi královstvích. „A zdá se, že do svých bratrů a strýců vkládáš mnohem víc víry než já, moje paní. Pozemky Florentů se nacházejí příliš blízko Vysoké zahrady, než aby se tvůj strýc odvážil riskovat hněv Maceho Tyrella.“

„Existuje jiný způsob.“ Lady Selyse popošla blíž. „Podívej se z oken, můj pane. Je tam znamení, na které jsi čekal, září na obloze. Je rudé, rudé jako plamen, rudé jako ohnivé srdce skutečného boha. Je to jeho zástava - a tvoje! Dívej se, jak se rozvíjí přes nebesa jako horký dech draka, a ty jsi pánem Dračího kamene. Znamená to, že tvůj čas přišel, Tvoje Výsosti. Nemohlo by to být jistější. Je ti předurčeno vyplout z tohoto osamoceného ostrova, tak jako odsud kdysi vyplul Aegon Dobyvatel, a zničit všechno, co ti bude stát v cestě. Řekni jen slovo a přijmi za svoji moc Pána světla.“

„Kolik bojovníků mi ten tvůj Pán světla dá?“ naléhal znovu Stannis.

„Tolik, kolik jich potřebuješ,“ ujišťovala ho jeho žena. „Pro začátek vojáky Bouřlivého konce a Vysoké zahrady a všechny jejich lordy vazaly.“

„Davos by ti řekl něco jiného,“ namítl Stannis. „Ti muži odpřísáhli věrnost Renlymu. Oni mého okouzlujícího mladého bratra zbožňují, tak jako kdysi milovali Roberta… a tak jako nikdy neměli rádi mne.“

„Ano,“ odpověděla, „ale kdyby Renly zemřel…“

Stannis si svoji paní měřil přimhouřenýma očima, dokud Cressen již déle nedokázal držet jazyk za zuby. „Na něco takového nelze ani pomýšlet. Tvoje Výsosti, bez ohledu na to, jakých pošetilostí se Renly dopustil -“

„Pošetilostí? Já tomu říkám zrady.“ Stannis se otočil zpátky ke své ženě. „Můj bratr je mladý a silný a má kolem sebe početnou armádu a taky ty svoje barevné rytíře.“

„Melisandra se dívala do plamenů a viděla ho mrtvého.“

Cressen byl šokován hrůzou. „Bratrovražda… můj pane, to je zlé, nemyslitelné… prosím, vyslechni mne.“

Lady Selyse ho obdařila odměřeným pohledem. „A co mu poradíš ty, mistře? Že by mohl získat polovinu království, kdyby padl na kolena před Starky a prodal naši dceru Lyse Arryn?“

„Tvoje rady jsem si vyslechl, Cressene,“ řekl lord Stannis. „Nyní si poslechnu její. Můžeš jít.“

Mistr Cressen ohnul ztuhlé koleno. Když se pomalu šoural přes místnost, cítil na svých zádech pohled lady Selyse. Než sešel po schodišti, sotva byl schopen stát na nohou. „Pomoz mi,“ poprosil Pylose.

Když byl zpátky v bezpečí svých komnat, Cressen poslal mladšího muže pryč a znovu se odbelhal na balkon, kde se zastavil mezi svými chrliči a zahleděl se na moře. Jedna z válečných lodí Salladhora Saana proplouvala kolem hradu, její vesele pruhovaný trup krájel šedozelenou vodu, zatímco její vesla se pravidelně zvedala a klesala. Sledoval ji zrakem, dokud nezmizela za mysem. Kéž by tak snadno mohly zmizet i moje obavy. Copak jsem žil tak dlouho jen proto, abych se dočkal něčeho takového?

Když si mistr vysloužil svůj řetěz, odkládal stranou naději, že by kdy mohl mít děti, ale Cressen i tak často měl pocit, jako by byl otcem. Robert, Stannis, Renly… tři synové, které vychoval poté, co si lorda Steffona vzalo kruté moře. Copak je vychoval tak špatně, že nyní musí dávat pozor, aby se vzájemně nepovraždili? To nemůže dovolit, nedovolí to.

Jádrem všeho zla byla ta žena. Ne lady Selyse, ta druhá. Rudá žena, jak ji pojmenovalo služebnictvo, které se bálo dokonce jen vyslovit její jméno. „Já její jméno vyslovím,“ řekl Cressen svému kamennému psovi. „Melisandra. Ano, ta.“ Melisandra z Ašaje, čarodějka, poutačka stínů a kněžka R’hllora, Pána světla, Srdce ohně, Boha plamenů a stínu. Melisandra, jejíž šílenství se nesmí rozšířit z Dračího kamene.

Jeho komnaty mu po jasu rána připadaly tmavé a ponuré. Starý muž neohrabanýma rukama zapálil svíci a odnesl si ji do své pracovny pod schody vedoucími k hnízdišti, kde na policích stály úhledně srovnané jeho masti, lektvary a léky. Na poslední polici za řadou balzámů v nízkých kameninových nádobách našel lahvičku z indigového skla, ne větší než jeho malíček. Když jí zatřepal, zarachotilo to v ní. Cressen odfoukl vrstvu prachu a odnesl si lahvičku ke stolu. Zhroutil se do křesla, vytáhl zátku a vysypal obsah lahvičky. Po pergamenu, který měl rozečtený, se rozletěl tucet krystalků, ne větších než semínka. Ve světle svíce zářily jako drahokamy, tak purpurové, až si mistr říkal, že takovou barvu nikdy předtím neviděl.

Řetěz kolem krku mu najednou připadal velmi těžký. Konečkem prstu se dotkl jednoho z krystalů. Taková malá věc a přitom v sobě obsahuje moc nad životem a smrtí. Krystaly byly vyrobeny z jisté byliny, která rostla jenom na ostrovech v Nefritovém moři, půl světa vzdálených. Listy bylo třeba usušit a nechat zestárnout, pak namáčet v lázni z citrónové a cukrové vody a jistých vzácných koření z Letních ostrovů. Poté se listy vyhazovaly, ale tekutinu bylo třeba zahustit popelem a nechat vykrystalizovat. Celý proces byl velmi zdlouhavý a obtížný, suroviny nákladné a těžko získatelné. Alchymisté z Lysu však uměli krystaly vyrábět, i Muži bez tváří z Braavosu… a také mistři jeho vlastního řádu, třebaže to bylo něco, o čem se mluvilo jen za zdmi Citadely. Celý svět věděl, že mistr získal stříbrný článek řetězu teprve tehdy, když se naučil umění uzdravování - jenomže svět raději zapomínal na to, že muži, kteří umějí uzdravovat, vědí také, jak zabíjet.

Cressen si již nevzpomínal na jméno, které Ašajci dali tomu listu, ani na to, jak Lyséňané pojmenovali krystaly. V Citadele se tomu jednoduše říkalo škrtič. Rozpuštěný ve víně, jed způsobil, že svaly v lidském hrdle se stáhly těsněji než pěst a uzavřely dýchací trubici. Říkalo se, že obličej oběti zčervená stejně jako malé krystalové semínko, ze kterého vyrostla jeho smrt, ale totéž se dělo, když se člověk začal dávit soustem jídla.

A pravě dnes večer bude lord Stannis pořádat hostinu pro svoje vazaly, svoji manželku… a tu rudou ženu, Melisandru z Ašaje.

Musím si odpočinout, řekl si mistr. Musím sebrat všechnu svoji sílu. Nesmějí se mi třást ruce, ani mne nesmí opustit odvaha. Hodlám udělat strašlivou věc, a přesto je třeba ji provést. Poslední dobou velice špatně spal. Malé zdřímnutí ho občerství ke zkoušce, kterou musí projít. Unaveně se odpotácel do postele. A přesto - když zavřel oči, stále viděl světlo komety, rudé a ohnivé a tak živé mezi temnotou jeho snů. Možná je to moje kometa, pomyslel si nakonec ospale, než se ho konečně zmocnil milosrdný spánek. Zlé znamení krve, předvídající vraždu… ano… Když se probudil, byla již tma, jeho ložnice byla temná a každý kloub v těle ho bolel, Cressen se na lůžku posadil. Hlava mu pulzovala bolestí. Sáhl po svojí holi a vratce vstal. Tak pozdě, pomyslel si. Oni mě nezavolali. Vždycky ho na hostiny zvali a dávali mu čestné místo blízko soli, vedle lorda Stannise. Obličej jeho pána plul ve tmě před ním, ne muže, kterým byl nyní, ale chlapce, kterým býval, stojícího v chladu a stínu, zatímco na jeho bratry svítilo slunce. Cokoli udělal, Robert to udělal první a lépe. Ubohý chlapec… musí si pospíšit, kvůli němu.

Krystalky našel tam, kde je nechal. Shrnul je z pergamenu. Cressen nevlastnil žádné duté prsteny, takové, jaké podle řečí měli v oblibě traviči z Lysu, ale měl nesčetně kapes malých i velkých, všitých do volných rukávů své róby. Uklidil vražedná semínka do jedné z nich, otevřel dveře a zavolal: „Pylosi? Kde jsi?“ Neslyšel žádnou odpověď, a tak zavolal znovu, hlasitěji. „Pylosi, potřebuju tvojí pomoc.“ Ani teď se neozvala žádná odpověď. To bylo divné; mladý mistr měl celu jen o polovinu otočky schodiště níž, aby ho vždycky bez problémů uslyšel.

Nakonec Cressen musel zavolat na služebnictvo. „Pospěšte si,“ řekl jim. „Spal jsem příliš dlouho. Budou už hodovat… pít… Někdo mne měl probudit.“ Co se stalo s mistrem Pylosem? Opravdu to nechápal.

Opět musel přejít po dlouhém ochozu. Temnými okny profukoval noční vítr, ostrý, přinášel s sebou pach moře. Na hradbách Dračího kamene plápolaly pochodně a v táboře pod ním zářily stovky varných ohňů, jako by hvězdné pole spadlo na zem. Na nebesích zářila kometa, rudá a zlověstná. Na to, abych měl strach z takových věcí, jsem příliš starý a moudrý, přesvědčoval mistr sám sebe.

Dveře do velké síně byly zasazeny v ústech kamenného draka. Řekl služebníkům, aby ho nechali před nimi. Bude lépe, když dovnitř vejde sám; nesmí vypadat jako slaboch. Ztěžka se opíraje o svoji hůl, Cressen vyšel posledních pár schodů a probelhal se pod zuby brány. Pár strážných před ním otevřel velké rudé dveře, vypustil náhlý záblesk hluku a světla. Cressen vstoupil do dračího jícnu.

Nad třeskotem talířů a nožů a tichým mumláním podél stolů slyšel zpívat Strakoše: „tančit s tebou, můj pane, tančit s tebou, můj pane,“ za doprovodu jeho cinkajících kravských zvonců. „Stíny přišly, aby byly s tebou, můj pane, byly s tebou, můj pane, byly s tebou, můj pane.“ Nižší stoly byly obsazeny rytíři, lučištníky a žoldáckými kapitány, kteří trhali na kusy bochníky černého chleba a namáčeli si je v rybí dušenině. Neozýval se tam žádný hlasitý smích ani nevázané výkřiky, tak typické pro hostiny jiných mužů; lord Stannis by něco takového nedovolil.

Cressen zamířil k vyvýšenému pódiu, kde za stolem seděl král a urození pánové. Musel zeširoka obejít Strakoše. Zabrán do tance, s jeho zvonci hlasitě vyzvánějícími, blázen neviděl ani neslyšel, že se k němu blíží. Když přeskakoval z jedné nohy na druhou, Strakoš o Cressena zavadil a vyrazil mu hůl z ruky. Zřítili se spolu na zem ve spletenci rukou a nohou, zatímco všichni kolem nich propukli v hlasitý smích. Nepochybně na ně byl komický pohled.

Strakoš ležel napolo na něm a jeho barevný šaškovský obličej byl přitisknutý k jeho. Ztratil svoji cínovou přilbici s parožím a zvonci. „Pod mořem padáš vzhůru,“ prohlásil. „Och, já to vím, achich ouvej.“ Pak se z něho se smíchem odkulil, vyskočil na nohy a žertovně zatančil.

Mistr, který se snažil ze všech sil, se chabě usmál a začal namáhavě vstávat, ale cítil v kyčli takovou bolest, až se na okamžik napolo obával, že si jej opět celý zlámal. Pak ucítil, jak ho v podpaží uchopily silné ruce a zvedly ho na nohy. „Děkuji ti, pane,“ zamumlal a otočil se, aby se podíval, který rytíř mu přispěchal na pomoc…

„Mistře,“ řekla lady Melisandra, z jejíhož hlubokého hlasu zaznívala hudba Nefritového moře, „měl bys dávat větší pozor.“ Jako vždy byla od hlavy k patě oblečená v červené, v dlouhém volném hávu z rozevlátého hedvábí jasného jako plamen, s prošívanými rukávy a hlubokými rozparky v živůtku, pod kterými byla vidět ještě tmavší krvavě rudá látka. Kolem krku měla uvázaný rudozlatý šátek, stažený těsněji než řetěz jakéhokoli mistra, ozdobený jediným velkým rubínem. Vlasy neměla oranžové nebo v barvě jahod, což byla typická barva rudovlasých lidí, ale v barvě temné naleštěné mědi, která zářila ve světle pochodní. Dokonce i oči měla rudé, ale její pokožka byla hladká a bílá, neposkvrněná, bledá jako smetana. Byla štíhlá, půvabná, vyšší než většina rytířů, s plnými ňadry, úzkým pasem a obličejem ve tvaru srdce. Mužské oči, které ji jednou našly, se hned tak neodvrátily, dokonce ani oči mistra. Mnozí ji považovali za krásnou. Nebyla krásná. Byla rudá a strašlivá a zas rudá.

„Já… děkuji ti, moje paní.“

„Muž tvého věku si musí dávat pozor, kam šlape,“ řekla Melisandra zdvořile. „Noc je temná a plná hrůz.“

Znal tu frázi, jakousi modlitbu její víry. Na tom nezáleží. Já mám svoji vlastní víru. „Tmy se bojí jenom děti,“ řekl jí. Přesto, dokonce i ve chvíli, kdy ta slova říkal, slyšel Strakoše znovu zpívat tu jeho píseň. „Stíny přišly tančit s tebou, můj pane, tančit s tebou, můj pane.“

„Teď tu máme hádanku,“ řekla Melisandra. „Chytrý blázen a pošetilý moudrý muž.“ Sklonila se, sebrala Strakošovu přilbici z místa, kam dopadla, a vložila ji Cressenovi na hlavu. Sklouzla mu dolů přes uši a kravské zvonce tiše zacinkaly. „Koruna hodící se k tvému řetězu, mistře,“ oznámila. Všude kolem nich se muži smáli.

Cressen stiskl rty k sobě a snažil se spolknout svůj hněv. Ona ho považovala za slabého a bezmocného, jenomže než dnešní noc skončí, pozná, že tomu tak není. Třebaže je starý, stále je mistrem z Citadely. „Já nepotřebuji korunu, ale pravdu,“ řekl jí, když si bláznovu přilbici sundával z hlavy.

„Na světě jsou pravdy, kterým se ve Starém městě neučí.“ Melisandra se od něho se zavířením rudého hedvábí otočila a vrátila se k vyvýšenému stolu, u kterého seděl král Stannis a jeho královna. Cressen podal cínové vědro s parožím zpátky Strakošovi a přinutil se následovat ji.

Mistr Pylos seděl na svém místě.

Starý muž nebyl schopen ničeho jiného než na něho jen nevěřícně hledět. „Mistře Pylosi,“ vypravil ze sebe nakonec. „Ty… ty jsi mne nevzbudil.“

„Jeho Veličenstvo mi přikázalo nechat tě odpočívat.“ Pylos měl alespoň tolik studu, že se začervenal. „Řekl mi, že tě tady nepotřebuje.“

Cressen se rozhlédl po rytířích, kapitánech a lordech, kteří tam tiše seděli. Lord Celtigar, starý a zatrpklý, na sobě měl plášť vzorovaný rudými kraby z granátů. Pohledný lord Velaryon si vybral hedvábí v barvě mořské zeleně, a bílý mořský koník u jeho krku se hodil k jeho dlouhým světlým vlasům. Lord Bar Emmon, zavalitý čtrnáctiletý chlapec, byl oděný v purpurovém sametu ozdobeném bílým tuleněm, ser Axel Florent vypadal obyčejně dokonce i v červenohnědé barvě a liščí kožešině, lord Sunglass měl na krku, zápěstí a na prstě měsíční kameny a lysenský kapitán Salladhor Saan zářil jako slunce v šarlatovém saténu, zlatě a špercích. Jenom ser Davos se oblékl jednoduše, do hnědého kabátce a zeleného vlněného pláště, a jenom ser Davos k němu zvedl zrak a v jeho očích se přitom zračila lítost.

„Jsi příliš nemocný a příliš zmatený, než abys mi mohl být nějak užitečný, starý muži.“ Znělo to jako hlas lorda Stannise, ale to přece nemohl být jeho hlas, prostě nemohl. „Od nynějška mi bude radit Pylos. Již pracuje s havrany, protože ty nejsi schopný vyšplhat do hnízdiště. Nechci, aby ses v mých službách zabil.”

Mistr Cressen zamrkal, Stannisi, můj pane, můj smutný zasmušilý chlapče, synu, kterého jsem nikdy neměl, tohle mi nesmíš dělat, copak nevíš, jak mi na tobě záleží a jak tě mám navzdory všemu rád? Vždycky jsem tě miloval víc než Roberta, dokonce i víc než Renlyho, protože ostatní tě rádi neměli. Ty jsi byl ten, který mě vždycky potřeboval nejvíc. Avšak jediné, co ze sebe dostal, bylo: „Jak poroučíš, můj pane, ale… ale mám hlad. Mohl bych se posadit ke tvému stolu?“ Po tvém boku, patřím na místo vedle tebe…

Ser Davos se zvedl z lavice. „Byl bych poctěn, kdyby se mistr posadil zde vedle mne, Tvoje Výsosti.“

„Jak si přeješ.“ Lord Stannis se odvrátil, aby něco řekl Melisandře, která se usadila na čestném místě po jeho pravé ruce. Lady Selyse byla po jeho levici, oháněla se kolem sebe úsměvem stejně jasným a blýskavým jako její šperky.

Příliš daleko, pomyslel si Cressen otupěle, když se podíval na místo, kde seděl ser Davos. Mezi pašerákem a vysokým stolem seděla polovina lordů vazalů. Musím se k ní dostat blíž, pokud jí mám do poháru dát škrtič, ale jak to mám udělat?

Strakoš poskakoval kolem, zatímco mistr se pomalu šoural kolem stolu k Davosovi Mořeplavci. „Tady jíme ryby,“ prohlásil šťastně šašek, mávající kolem sebe treskou jako žezlem. „Ale tam dole v moři jedí ryby nás. Já to vím, já to vím, achich ouvej.“

Ser Davos se posunul stranou, aby mu udělal místo na lavici. „Dnes večer bychom všichni měli být v šaškovském hávu,“ řekl zachmuřeně, když se k němu Cressen posadil. „Protože tady jde o šaškovský podnik. Ta rudá žena prý viděla vítězství v plamenech a Stannis má v úmyslu jít do války bez ohledu na případné ztráty. Obávám se, že než bude po všem, jeden do druhého tady uvidíme to, co viděl Strakoš - mořské dno.“

Cressen vklouzl dlaněmi do rukávů, jako by si je chtěl zahřát. Jeho prsty nahmataly tvrdé hrudky krystalků ve vlněné látce. „Lorde Stannisi.”

Stannis se otočil od rudé ženy, ale byla to lady Selyse, kdo odpověděl. „Králi Stannisi. Zapomínáš na dobré vychování, mistře.“

„Je už starý, jeho mysl bloudí.“ řekl jí král nevlídně. „Co je, Cressene? Pověz mi, co máš na srdci.“

„Protože máš v úmyslu v brzké době vyplout, je důležité, aby ses spojil s lordem Starkem a lady Arryn…“

„Já se s nikým spojit nepotřebuju,“ odvětil Stannis Baratheon.

„Ne víc než světlo pociťuje potřebu spojit se s temnotou.“ Lady Selyse ho vzala za ruku.

Stannis přikývl. „Starkové se snaží ukrást mi polovinu království, zatímco Lannisterové mně ukradli můj trůn a moji vlastní bratři muže a pevnosti, které po právu náležejí mně. Všichni jsou to uchvatitelé, a tudíž jsou všichni mými nepřáteli.“

Ztratil jsem ho, pomyslel si Cressen, přemožen zoufalstvím. Kdyby se jen dokázal nenápadně přiblížit k Melisandře… Potřeboval se jen na chvilku dostat k jejímu poháru. „Jsi právoplatným dědicem svého bratra Roberta, pravým pánem Sedmi království a králem Andalů, Rhoynů a Prvních lidí,“ řekl zoufale, „ale dokonce i přesto nemůžeš doufat, že se ti podaří zvítězit bez spojenců.“

„On má spojence,“ odpověděla lady Selyse. „R‘hllora, Pána světla, Srdce ohně, Boha plamenů a stínu.“

„Bohové jsou přinejlepším nejistými spojenci,“ trval na svém starý muž, „a ten, o kterém mluvíš, tu nemá žádnou moc.“

„Ty myslíš, že ne?“ Melisandra se k němu otočila. Od rubínu na jejím hrdle se v tu chvíli odrazilo světlo a kámen na okamžik zazářil jasněji než kometa na obloze. „Pokud říkáš takové nesmysly, mistře, měl by sis znovu nasadit tu svoji korunu.“

„Ano,“ souhlasila lady Selyse. „Strakošovu přilbici. Sluší ti, starče. Přikazuju ti, aby sis ji znovu nasadil na hlavu.“

„Tam pod mořem nikdo klobouky nenosí,“ řekl Strakoš. „Já to vím, já to vím, achich ouvej.“

Oči lorda Stannise byly zastíněny jeho mohutným obočím, ústa měl přísně stažená a pod nimi se tiše pohybovaly jeho čelisti. Vždycky skřípal zuby, když měl vztek. „Blázne,“ zavrčel nakonec. „Moje žena ti to poroučí. Dej Cressenovi svoji přilbici.”

Ne, pomyslel si mistr, tohle nejsi ty, ty se takhle přece nechováš, tys byl vždycky spravedlivý, vždycky tvrdý, ale nikdy krutý, nikdy, neschvaloval jsi urážky, o nic víc, než jsi rozuměl smíchu.

Strakoš k němu za hlaholu kravských zvonců přitančil blíž, klang-a-lang, ding-ding, klink-klank-klink-klank. Mistr tam tiše seděl, zatímco blázen mu nasadil přilbici s parožím na hlavu. Její zvonce hlasitě zazvonily. „Možná by odteďka měl svoje rady zpívat,“ poznamenala lady Selyse.

„Zašla jsi příliš daleko, ženo,“ řekl lord Stannis náhle. „Je to starý člověk a vždycky mi sloužil dobře.“

A budu ti sloužit až do konce svých sil, můj drahý pane, můj ubohý osamělý synu, pomyslel si Cressen, protože najednou věděl, jak na to. Přímo před ním stál pohár sera Davose, stále do poloviny plný kyselého červeného vína. Nahmatal v rukávě vločku krystalu, těsně ji sevřel mezi palcem a ukazováčkem a sáhl po poháru. Plynulými pohyby, zručně, teď to nesmím pokazit, modlil se a bohové ho vyslyšeli. Stačil okamžik a měl prsty prázdné. Po celé roky neměl ruce tak jisté, ani se nepohybovaly tak plynule. Davos to viděl, ale nikdo jiný, tím si byl jistý. S pohárem v ruce vstal. „Možná jsem blázen. Lady Melisandro, napiješ se se mnou vína? Pohár na počest tvého boha, tvého Pána světla? Číši na přípitek jeho moci?“

Rudá žena ho pozorovala. „Jak si přeješ.“

Cítil, jak ho všichni sledují očima. Když vstával z lavice, Davos ho chytil, sevřel jeho rukáv pahýly prstů, jejich konečky mu lord Stannis usekl. „Co to děláš?“ zašeptal.

„Věc, kterou je potřeba udělat,“ odpověděl mistr Cressen tiše, „pro spásu říše a duše mého pána.“ Setřásl Davosovu ruku a vylil přitom kapičku vína na rohože.

Setkala se s ním u vysokého stolu, kde na nich spočívalo oko každého muže v síni. Cressen však viděl jenom ji. Rudé hedvábí, rudé oči, rudý rubín na jejím hrdle, rudé rty zkroucené v mírném úsměvu, když položila ruku na jeho, kolem poháru. Pokožku měla teplou, horečnatou. „Ještě není tak pozdě, abychom víno vylévali, mistře.“

„Ne,“ zašeptal ochraptěle. „Ne.“

„Jak si přeješ.“ Melisandra z Ašaje vzala pohár z jeho prstů a zhluboka, dlouze se napila. Když mu pohár podala zpět, byla v něm jen polovina doušku vína. „Teď ty.“

Snažil se zabránit třesu svých rukou. Mistr z Citadely nesmí mít strach. Víno chutnalo kysele. Nechal prázdný pohár vypadnout ze svých prstů a roztříštit se na podlaze. „On tady má moc, můj pane,“ řekla žena. „A oheň očišťuje.“ Rubín na jejím krku se rudě leskl.

Cressen se snažil odpovědět, ale slova mu uvízla v krku. Jeho zakašlání se proměnilo ve strašlivé tenké zasípání. Marně se pokoušel nadechnout. Krk mu sevřely železné prsty. Když klesal na kolena, stále vrtěl hlavou, odporoval jí, popíral její moc, její kouzla i jejího boha. Kravské zvonce na jeho paroží prozpěvovaly blázne, blázne, blázne, zatímco rudá žena na něj shlížela s lítostí a v jejích rudých, tak rudých očích tančily plameny svící.

ARYA

Tam na Zimohradu jí říkali „Arya Koňská tvář“ a ona si tehdy myslela, že horší přezdívka snad neexistuje, jenomže to bylo předtím, než jí sirotek Zelenoruký Lommy začal říkat „Tupohlavec“.

Opravdu měla pocit, jako by měla tupou hlavu, když si na ni sáhla. Ve chvíli, kdy ji Yoren odtáhl do té uličky, byla přesvědčena, že ji chce zabít, ale kysele čpící stařec ji jenom pevně držel a svojí dýkou jí odřezával chumáče a spletence vlasů. Ještě teď si vybavovala, jak mírný větřík honil plné hrsti špinavých hnědých vlasů přes dlažební kameny směrem k septu, kde před chvílí popravili jejího otce. „Odvádím muže a chlapce pryč z města,“ zavrčel Yoren, když ji ostrá ocel škrábla do hlavy. „Tak hezky drž, chlapče.“ Než s tím byl hotov, měla hlavu porostlou jen pár nevzhlednými chumáči a místy dokonce strništěm.

Potom jí řekl, že od nynějška až do té doby, než se dostane na Zimohrad, bude sirotkem jménem Arry. „Přes bránu by to nemělo být obtížné, ale pak to bude něco jiného. Budeš muset přežít dlouhou cestu ve velice špatné společnosti. Tentokrát jich mám třicet, chlapce a muže, které chci odvést na Zeď, a nemysli si, že jsou takoví jako ten tvůj nevlastní bratr.“ Zacloumal jí. „Lord Eddard mně dovolil vybrat si je v královských žalářích a já tam dole žádné mladé lordy nenašel. Polovina z téhle sebranky by tě rychleji, než by sis stačila odplivnout, udala královně za milost a možná pár stříbrných. Druhá polovina by udělala to samé, jenomže předtím by tě ještě znásilnili. Takže si dávej pozor a choď močit do lesa, samotná. To bude ta nejobtížnější část, potřeba chodit na stranu, takže raději nepij víc, než budeš muset.“

Jak řekl, odejít z Králova přístaviště bylo snadné. Lannisterští strážní u brány každého zastavovali, ale Yoren na jednoho z nich zavolal jménem a ten jenom mávl rukou a jejich povozy bez problémů projely. Nikdo se na Aryu ani nepodíval. Hledali urozenou dívku, dceru králova pobočníka, ne kostnatého chlapce s osekanými vlasy. Arya se ani jednou nepodívala za sebe. Přála si v tom okamžiku, aby Černovodý proud vystoupil z břehů a spláchl celé město, Bleší zadek, Rudou baštu, Baelorovo septum, prostě všechno, a taky všechny, především prince Joffreyho a jeho matku. Věděla však, že se to nestane, a kromě toho, Sansa stále byla ve městě a tu by voda spláchla taky. Když si na ni vzpomněla, Arya se rozhodla, že si raději bude přát, aby se v bezpečí dostala na Zimohrad.

Yoren se však mýlil ohledně močení. Vůbec to nebyla ta nejobtížnější část; tím nejhorším ze všeho byli Zelenoruký Lommy a Horký koláč. Sirotci. Některé Yoren sebral na ulici s příslibem jídla pro jejich žaludky a bot na jejich chodidla. Ty ostatní našel v řetězech. „Hlídka potřebuje dobré muže,“ řekl jim, když se vydali na cestu, „ale ta vaše chátra bude tentokrát muset stačit.“

Yoren si v žalářích vybral také dospělé muže, zloděje, pytláky a násilníky. Nejhorší z nich byli tři, které našel v černých celách a kteří zřejmě děsili i jeho, protože je nechával spoutané na rukou i na nohou v zadní části jednoho z povozů a ujišťoval je, že zůstanou v železech po celou cestu až ke Zdi. Jeden neměl nos, jenom díru v obličeji, kde mu ho uřízli, a ten ošklivý holohlavý se špičatými zuby a otevřenými boláky na tvářích měl oči, které se nepodobaly lidským.

Z Králova přístaviště vyjeli s pěti povozy naloženými zásobami určenými pro Zeď: kůžemi a štůčky plátna, předvalky surového železa, klecí plnou havranů, knihami, papírem a inkoustem, žokem kyselistů, džbány oleje a truhlicemi plnými léčiv a koření. Do povozů byli zapřaženi těžcí tažní valaši a pro chlapce Yoren koupil dva malé jezdecké koníky a půl tuctu oslů. Arya by dala přednost opravdovému koni, ale i na oslovi to rozhodně bylo lepší než jet ve voze.

Dospělí muži jí nevěnovali pozornost, ale s chlapci takové štěstí neměla. Byla o dva roky mladší než nejmladší ze sirotků, nemluvě o tom, že byla mnohem menší a hubenější, a Lommy a Horký koláč si její mlčenlivost vyložili jako příznak skutečnosti, že je vystrašená, hloupá nebo němá. „Jen se koukněte na ten meč, co Tupohlavec nosí,“ řekl Lommy jednoho rána, když se plahočili po cestě kolem sadů a pšeničných lánů. Než ho přistihli při krádeži, byl barvířským učněm a jeho ruce byly až k loktům plné zelených skvrn. Když se smál, hýkal jako osli, na kterých jeli. „Kde taková kanálová krysa jako Tupohlavec sebrala meč?“

Arya mlčela a jen se kousala do rtu. Vpředu před povozy viděla Yorenova záda ve vybledlém černém plášti, ale byla odhodlaná nejít za ním žadonit o pomoc.

„Možná je to něčí malý panoš,“ ozval se Horký koláč. Jeho matka byla pekařkou, než zemřela, a on celý den tlačíval její vozík po ulicích a vyvolával: „Horké koláče! Horké koláče!“

„Malý panoš nějakého urozeného pána, tak je to.“

„To není žádný panoš, jen se na něho podívej. Vsadil bych se, že to dokonce není ani opravdový meč. Určitě to je jen nějaký klacek na hraní, vyrobený z cínu.“

Arya nesnášela, když si tropili žerty z Jehly. „Je to v hradu kovaná ocel, ty hlupáku,“ vyštěkla, otočila se v sedle a zamračeně se na ně podívala, „a vy byste raději měli zmlknout.“

Oba sirotci vyprskli smíchy. „Kde jsi k takovému meči přišel, Tupoksichte?“ zajímal se Horký koláč.

„Tupohlavče,“ opravil ho Lommy. „Nejspíš ho někde ukradl.”

„Já ho nikde neukradl!“ vykřikla. Jehlu jí dal Jon Sníh. Klidně jim dovolí, aby jí nadávali do Tupohlavců, ale nikdy nedopustí, aby Jona zvali zlodějem.

„Když ho někde ukradl, můžeme si ho vzít,“ řekl Horký koláč. „Stejně není jeho. Mně by se takový meč docela hodil.”

Lommy ho povzbuzoval. „Tak jdi, vezmi mu ho, na co čekáš?“

Horký koláč kopl svého osla do slabin a popojel k ní blíž. „Hej, Tupohlavče, dej mi ten meč.“ Měl vlasy v barvě slámy a jeho tlustý obličej byl spálený od slunce a olupovala se mu z něj kůže. „Stejně s ním neumíš zacházet.“ Ale ano, umím, mohla by na to říci Arya. Zabila jsem kluka, stejně tlustého kluka, jak jsi ty, bodla jsem ho do břicha a on zemřel, a tebe zabiju taky, když mě nenecháš na pokoji. Jenomže neměla odvahu říci mu to. Yoren o tom koňském pacholkovi nevěděl, ale měla strach, že by to mohl zjistit. Byla si jistá, že někteří z ostatních mužů jsou také vrazi, ti v železech určitě, ale je královna nehledala, takže to nebylo totéž.

„Podívejte se na něho,“ dobíral si ji Zelenoruký Lommy. „Vsadím se, že teď začne brečet. Chceš se nám tu rozplakat, Tupohlavče?“

Plakala ve spánku předchozí noci, protože se jí zdál sen o jejím otci. Ráno se probudila se zarudlýma vyschlýma očima a nebyla by schopná uronit další slzu, ani kdyby na tom závisel její život.

„Určitě si nadělá do kalhot,“ ušklíbl se Horký koláč.

„Nechte ho být,“ řekl chlapec s hřívou černých vlasů, který jel za nimi. Jemu Lommy říkal Býk, a sice kvůli jeho přilbici s rohy, kterou stále jen leštil, ale nikdy si ji nenasadil na hlavu. Urážet Býka se Lommy neodvážil. Byl starší a na svůj věk velký, s širokým hrudníkem a svalnatými pažemi.

„Měl bys Horkému koláči ten meč dát, Arry,“ řekl Lommy. „Horký koláč ho totiž hrozně chce. Jednoho kluka ukopal k smrti. Vsadil bych se, že s tebou udělá to samé.“

„Srazil jsem ho k zemi a kopl jsem ho do koulí, a pak jsem do něho kopal tak dlouho, dokud nebyl mrtvý,“ vychloubal se Horký koláč. „Celého jsem ho rozkopal na kousky. Koule měl na kaši a celé krvavé a pták mu zčernal. Raději bys mi ten meč měl dát.“

Arya zpod svého opasku vytáhla cvičební meč. „Můžeš si vzít tenhle,“ řekla Horkému koláči. Nechtěla se s ním bít.

„Vždyť je to jen kus dřeva.“ Přijel k ní blíž a pokusil se chmátnout po jílci Jehly.

Arya švihla dřevěným mečem a plácla jeho osla po zadku. Zvíře se prudce zastavilo, vyhodilo zadkem a shodilo chlapce na zem. Arya seskočila ze svého vlastního osla, a když se Horký koláč snažil vstát, bodla ho dřevěným mečem do břicha. S hlasitým heknutím se posadil zpátky na zem. Pak ho mečem plácla přes obličej. Ozvalo se hlasité prask, jako by se zlomila větev, a z nosních dírek se mu vyřinula krev. Když Horký koláč začal kvílet, Arya se prudce otočila k Zelenorukému Lommymu, který s otevřenými ústy seděl na svém oslovi. „Taky bys chtěl meč?“ vykřikla na něho, ale on ho nechtěl. Zvedl si svoje nazeleno obarvené ruce před obličej a začal na ni křičet, aby šla pryč.

„Za tebou!“ vykřikl Býk a Arya se otočila. Horký koláč byl na kolenou a jeho pěst se svírala kolem velkého kamene s ostrými hranami. Nechala ho hodit jej, a když kámen letěl kolem, mrštně uhnula hlavou. Pak se na něho vrhla. Zvedl ruku, ale ona ho do ní uhodila, pak do tváře a potom ještě do kolena. Chmátl po ní, jenomže Arya odtančila stranou a dřevo se odrazilo od zadní části jeho lebky. Upadl na zem, ale znovu vstal a potácel se za ní. Obličej měl celý zmazaný od hlíny a od krve. Arya zaujala postoj vodního tanečníka a vyčkávala. Když se k ní přiblížil, vyrazila a zasáhla ho mečem přímo mezi nohy, s takovou silou, že kdyby její dřevěný meč měl hrot, projel by mu ven rovnou mezi půlkami.

Než ji od něho Yoren odtrhl. Horký koláč ležel na zemi. Kalhoty měl celé hnědé a hrozně páchly a jenom naříkal, zatímco Arya na něj stále znovu a znovu dorážela svým mečem. „To stačí!“ zařval černý bratr, který jí dřevěný meč vytrhl z prstů. „Copak toho blázna chceš zabít?“ Když Lommy a někteří z ostatních chlapců začali povykovat, starý muž se k nim otočil. „Zavřete všichni huby nebo vám je zavřu sám. Ještě jednou se tu stane něco podobného a uvážu vás za povozy a ke Zdi vás odtáhnu.“ Odplivl si. „A pro tebe to platí dvojnásob, Arry. Teď pojď se mnou, chlapče. Okamžitě!“

Dívali se na ni, dokonce i ti tři, co leželi v poutech v zadní části povozu. Ten tlustý na ni vycenil svoje špičaté zuby a zasyčel, ale Arya ho ignorovala.

Starý muž ji za hojného mumlání a spílání odtáhl do hustého spletence stromů hodný kus od cesty. „Kdybych měl jen špetku rozumu, byl bych tě nechal v Králově přístavišti. Slyšíš mě, chlapče!“ Vždycky to slovo přímo zavrčel a štípl ji přitom, aby si byl jistý, že ho slyšela. „Rozvaž si kalhoty a stáhni si je. Dělej, není tu nikdo, kdo by tě viděl. Tak honem.“

Arya zamračeně udělala, co jí nařídil. „Tamhle, proti tomu dubu. Ano, to se mně líbí.“ Objala rukama kmen a přitiskla obličej k drsné kůře. „Teď křič. A hezky nahlas.“

Nebudu, pomyslela si Arya umíněně, ale když ji Yoren plácl dřevem přes holé hýždě, výkřik se z ní vydral i proti její vůli. „Myslíš, že to bolí?“ zeptal se. „A co tohle?“ Dřevo zasvištělo vzduchem a znovu dopadlo na její zadek. Arya vykřikla a pevně stiskla kmen stromu, aby neupadla. „Ještě jednou.“ Pevně se držíc dubu, kousla se do rtu a škubla sebou už ve chvíli, kdy slyšela, že to přichází. Úder ji přinutil vyskočit a hlasitě zavýt. Nebudu křičet, pomyslela si, neudělám to. Jsem Stark ze Zimohradu, v našem erbu je zlovlk a zlovlci nenaříkají. Cítila, jak jí po levém stehně stéká slabý pramínek krve. Stehna i půlky ji pálily bolestí. „Možná mě už konečně začneš poslouchat,“ řekl Yoren, „a až s tím svým klackem půjdeš proti svým bratřím příště, dostaneš dvakrát tolik, jasné? Teď se obleč.“

To nejsou moji bratři, pomyslela si Arya, když se sehnula, aby si natáhla kalhoty, ale raději to neřekla nahlas. Neobratnými prsty zápolila s opaskem a šněrováním kalhot.

Yoren ji pozoroval. „Bolí to?“

Klidná jako stojatá voda, řekla si v duchu, tak jak ji to učil Syrio Forel. „Trochu.“

Odplivl si. „Toho pekařského kluka to bolí víc. To nebyl on, kdo zabil tvého otce, děvče, a neudělal to ani ten zlodějíček Lommy. Když do nich budeš třískat, otce ti to zpátky nepřivede.“

„Já vím,“ zamumlala Arya zamračeně.

„Je tu něco, co nevíš. Nemělo se to stát tak, jak se to stalo. Už jsem byl připravený odjet, měl jsem nakoupené a naložené povozy, když tu za mnou přišel jakýsi muž s chlapcem pro Zeď, s měšcem peněz a vzkazem, nezáleží na tom od koho. Řekl mi, prý lord Eddard půjde k černým, počkej tady, odejde s tebou. Proč myslíš, že jsem tam byl? Jenomže se to nějak zvrtlo.“

„Joffrey,“ vydechla Arya. „Někdo by měl zabít jeho!“

„Někdo ho určitě zabije, ale já to nebudu a nebudeš to ani ty.“ Yoren jí podal zpátky její dřevěný meč. „Vezmi si vzadu ve voze kyselist,“ řekl jí, když se vraceli zpátky k cestě. „Pár jich sežvýkej, pomůže ti to proti bolesti.”

Trochu to pomohlo, ale chuť kyselistů byla odporná a měla po nich sliny červené jako krev. Dokonce i přesto po zbytek toho dne šla pěšky a také následující den a ještě den poté, protože rány byly příliš surové, než aby mohla sedět na oslovi. Horký koláč na tom byl ještě hůř. Yoren musel přesunout nějaké sudy, aby mohl ležet vzadu ve voze na pytlích s ječmenem, a tam sténal pokaždé, když povoz najel na kámen. Zelenoruký Lommy vůbec nebyl zraněný, ale i tak se od Aryi držel tak daleko, jak jen mohl. „Pokaždé, když se na něho podíváš, škubne sebou,“ řekl jí Býk, který vedle ní jel na oslovi. Neodpověděla. Připadalo jí bezpečnější s nikým nemluvit.

Té noci ležela pod tenkou houní na tvrdé zemi a hleděla do oblohy na velkou rudou kometu. Byla nádherná a zároveň děsivá. Býk ji pojmenoval „Rudý meč“; tvrdil, že mu připomíná meč s čepelí stále doruda rozžhavenou z kovářské výhně. Když se na ni Arya podívala ze správného úhlu, taky v ní viděla meč, jenomže to nebyl nový meč, byl to Led, slavný meč jejího otce, ukutý z valyrijské oceli, a rudá byla barvou krve lorda Eddarda na jeho čepeli, poté co mu vykonavatel královy spravedlnosti ser Ilyn uťal hlavu. Yoren ji přiměl odvrátit se v tom okamžiku, ale ona si stejně říkala, že kometa vypadá přesně tak, jak musel poté vypadat Led.

Když konečně usnula, zdálo se jí o domově. Královská cesta vedoucí nahoru ke Zdi se vinula kolem Zimohradu a Yoren jí slíbil, že ji tam odvede, jen když bude alespoň o maličko moudřejší, než byla doposud. Vroucně si přála opět vidět svoji matku, Robba, Brana a Rickona… Ale nejvíc ze všech myslela na Jona Sněha. Přála si, aby se předtím, než se vrátí na Zimohrad, mohla podívat na Zeď. Jon by jí pocuchal vlasy a říkal by jí „sestřičko“. Ona by mu řekla, jak jí chyběl, a on by to řekl taky, ve stejném okamžiku, tak jako vždycky měli ve zvyku říkat věci zároveň. Líbilo by se jí to. Líbilo by se jí to víc než cokoli jiného.

SANSA

Ráno v den jména krále Joffreyho se rozednilo v jasný, větrný den, s dlouhým ocasem velké komety viditelným skrze mraky honící se po obloze. Když ji ser Arys Oakheart přišel doprovodit dolů k turnajovému kolbišti, Sansa ji právě pozorovala z věžního okna. „Co myslíš, že to znamená?“ zeptala se ho.

„Je to znamení slávy tvého snoubence,“ odpověděl bez váhání ser Arys. „Podívej se, jak jasně dnes září na obloze, právě v den jména Jeho Výsosti, jako by bohové sami vztyčili zástavu na jeho počest. Obyčejný lid ji pojmenoval kometa krále Joffreyho.“

Sansa, která nepochybovala o tom, že právě tohle řekli Joffreymu, si tím byla méně jistá. „Já jsem slyšela, jak jí služebnictvo říká Dračí ocas.“

„Král Joffrey sedí tam, kde kdysi seděl Aegon Drak, v hradu postaveném jeho synem,“ řekl ser Arys. „On je dračím dědicem - a purpur je barvou rodu Lannisterů, což je dalším znamením. Nepochybuji o tom, že kometa byla seslána, aby se stala zvěstovatelem Joffreyho nástupu na trůn. Je znamením, že zvítězí nad svými nepřáteli.”

Je to pravda? divila se v duchu. Že by bohové byli tak krutí? Jedním z Joffreyho nepřátel nyní byla její matka a její bratr Robb byl dalším. Její otec zemřel na králův příkaz. Musí Robb a její matka zahynout jako další? Kometa byla rudá, ale Joffrey byl nejenom Lannisterem, ale především Baratheonem, a v erbu rodu Baratheonů byl černý jelen na zlatém poli. Neměli bohové Joffreymu seslat spíš zlatou kometu?

Sansa zavřela okenice a prudce se od okna odvrátila. „Dnes vypadáš velmi půvabně, moje paní,“ pochválil ji ser Arys.

„Děkuji ti, sere.“ Protože věděla, že Joffrey bude chtít, aby navštívila turnaj konaný v jeho den jména, Sansa věnovala obzvlášť pečlivou pozornost úpravě svého obličeje a oblečení. Vybrala si šaty z bledého purpurového hedvábí a do vlasů si vetkla síťku s měsíčními kameny, která byla darem od Joffreyho. Šaty měly dlouhé rukávy, aby nebyly vidět modřiny, které jí hyzdily ruce. Ty také byly darem od Joffreyho. Když mu řekli, že Robb sám sebe prohlásil Králem severu, strašlivě se rozčílil a poslal sera Borose, aby ji zbil.

„Půjdeme?“ Ser Arys jí nabídl rámě a Sansa mu dovolila odvést ji z její komnaty. Když už musela mít jednoho z rytířů Královské gardy, aby hlídal každý její krok, ze všech nejvíc upřednostňovala právě jeho. Ser Boros byl vznětlivý, ser Meryn chladný jako kámen a z divných očí sera Mandona měla nepříjemný pocit, zatímco ser Preston se k ní choval jako k hloupému dítěti. Ser Arys byl zdvořilý a hovořil s ní srdečně. Jednou dokonce vznesl námitku, když mu Joffrey nařídil, aby ji uhodil. Nakonec ji uhodil, ale ne tak tvrdě, jako by to udělali ser Meryn nebo ser Boros, a alespoň se jí zastal. Ostatní vždycky poslechli bez protestů… Kromě Ohaře, jenomže po Ohařovi Joffrey nikdy nechtěl, aby ji bil. Na to měl těch pět ostatních.

Ser Arys měl světle hnědé vlasy a obličej, na kterém nebylo nepříjemné spočinout pohledem. Dnes mu to velmi slušelo. Měl na sobě sněhobílý hedvábný plášť sepnutý na rameni zlatým listem a na prsou své tuniky měl dub s rozložitými větvemi, vyšitý zlatou nití. „Kdo podle tebe vyhraje dnešní turnaj?“ zeptala se ho Sansa, když zavěšení do sebe sestupovali po schodech.

„Vyhraju ho já,“ odpověděl ser Arys s úsměvem. „I když se obávám, že to nijak velkolepé vítězství nebude. Pojedeme na malém kolbišti, poměrně nuzném. Klání se nezúčastní víc než dvě desítky mužů včetně panošů a svobodných jezdců. Vyhazovat ze sedla nezkušené chlapce nikomu na cti nepřidá.“

Sansa v duchu uvažovala o tom, nakolik odlišný byl poslední turnaj, který v Králově přístavišti zažila. Král Robert ho uspořádal na počest jejího otce. Z celé říše se sjeli urození pánové a slavní rytíři, aby si spolu změřili síly, a na turnaj se přišlo podívat celé město i lidé z širokého okolí. Vzpomněla si na jeho nádheru: na pole u řeky plné barevných altánů se štíty rytířů vyvěšenými před vchodem každého z nich, na dlouhé řady hedvábných praporců vlajících ve větru, na sluneční paprsky odrážející se od naleštěné oceli a pozlacených ostruh. Dny zněly fanfárami trumpet a duněním kopyt a noci byly plné písní a hodování. Byly to ty nejnádhernější dny jejího života, ale nyní jí připadaly jako vzpomínka na úplně jiný věk. Robert Baratheon byl mrtvý a její otec taky, sťatý jako zrádce na schodech Velkého Baelorova septa. V říši nyní vládli tři králové a za Trojzubcem zuřila válka, zatímco město se plnilo zoufalými lidmi. Nebylo divu, že se rozhodli uspořádat Joffreyho turnaj za silnými hradbami Rudé bašty.

„Myslíš, že se dostaví i královna?“ Sansa se vždycky cítila bezpečnější, když tam byla Cersei, aby mírnila chování svého syna.

„Obávám se, že ne, moje paní. Koná se zasedání rady, která musí prodiskutovat nějaké neodkladné záležitosti.“ Ser Arys ztišil hlas. „Lord Tywin odtáhl do Harrenova, místo aby svoji armádu přivedl do města, jak mu to královna nařídila. Její Výsost zuří.“ Ztichl, protože kolem nich pochodoval zástup lannisterských strážných v purpurových pláštích a přilbicích se lvem na vrcholu. Ser Arys si rád popovídal, ale jenom když si byl jistý, že nablízku není nikdo, kdo by mohl poslouchat.

Tesaři na vnějším nádvoří postavili galerii a kolbiště. Byla to vskutku nuzná věc, a skrovný zástup, který se tam shromáždil, aby turnaji přihlížel, zaplňoval necelou polovinu sedadel. Většinu diváků tvořili strážní ve zlatých pláštích městské hlídky nebo v purpurových pláštích rodu Lannisterů. Urozených pánů a dam tam bylo skutečně poskrovnu, ta hrstka, která zůstala u dvora. Prošedivělý lord Gyles z Růženína kašlal do čtvercovitého kusu růžového hedvábí. Lady Tanda přišla podpírána svými dcerami, flegmatickou nezajímavou Lollys a uštěpačnou Falyse. Jalabhar Xho s ebenovou pokožkou byl exulantem, který neměl žádné jiné útočiště, a lady Ermesande byla děťátkem sedícím na klíně své kojné. Povídalo se, že se brzy provdá za jednoho z královniných synovců, aby si pro sebe Lannisterové mohli zabrat pozemky, které jí náležely.

Král byl usazen ve stínu karmínového baldachýnu, s jednou nohou nenuceně přehozenou přes vyřezávanou opěrku svého křesla. Vedle něho seděli princezna Myrcella a princ Tommen. V zadní části královského boxu stál na stráži Sandor Clegane, s rukama spočívajícíma na opasku s mečem. Přes široká ramena měl nařasený bílý plášť Královské gardy, sepnutý broží vykládanou drahokamy - sněhobílý plášť vyhlížel na tunice z hrubě tkaného plátna a koženém kabátci s cvočky jaksi nepatřičně. „Lady Sansa,“ oznámil Ohař zdvořile, když ji spatřil. Hlas měl drsný, jako by někdo řezal pilou. Na obličeji a krku se mu táhly jizvy po spáleninách, v důsledku kterých sebou jeho ústa cukala pokaždé, když promluvil.

Princezna Myrcella při zvuku Sansina jména pokývla hlavou v plachém pozdravu, ale malý otylý princ Tommen dychtivě vyskočil. „Sanso, slyšela jsi to? Pojedu dnes na turnaji. Matka mi to dovolila.“ Tommenovi bylo osm let. Připomínal jí jejího vlastního malého bratra Brana. Byli přibližně stejného věku. Bran byl tam na Zimohradu, mrzák, avšak alespoň zůstal v bezpečí.

Sansa by dala cokoli za to, aby teď mohla být s ním. „Obávám se o život tvého protivníka,“ řekla Tommenovi vážným hlasem.

„Jeho protivník bude vycpaný slámou,“ ušklíbl se Joff, když vstal. Král na sobě měl pozlacený hrudní plát s rytinou řvoucího lva na prsou, jako by očekával, že válka je v každém okamžiku pohltí. Dnes mu bylo třináct let a na svůj věk byl vysoký, se zelenýma očima a zlatými vlasy Lannisterů.

„Tvoje Výsosti,“ řekla a vysekla mu zdvořilou poklonu.

Ser Arys se také uklonil. „Prosím tě o prominutí, Tvoje Výsosti. Musím se jít připravit na klání.“

Joffrey stroze mávl rukou na znamení, že ho propouští, a pozorně si přitom od hlavy k patě prohlížel Sansu. „Jsem potěšen, že sis vzala moje měsíční kameny.“

Takže král se rozhodl být dnes galantní. Sansa si v duchu vydechla úlevou. „Děkuji ti za ně… a za tvoje laskavá slova. Přeji ti šťastný den jména, Tvoje Výsosti.“

„Posaď se,“ poručil jí Joffrey a ukázal na prázdné křeslo vedle sebe. „Už jsi to slyšela? Žebrácký král je mrtvý.“

„Kdo?“ Sansa se na okamžik obávala, že tím myslí Robba.

„Viserys. Poslední syn Šíleného krále Aeryse. Ještě než jsem se narodil, utekl do Svobodných měst a tam sám sebe zval králem. Nu, matka říkala, že Dothrakové ho konečně korunovali. Roztaveným zlatem.“ Zasmál se. „To je legrační, nemyslíš? Znakem jejich rodu byl drak. To je skoro stejné, jako by nějaký vlk zabil tvého zrádcovského bratra. Možná ho předhodím vlkům, až ho dostanu. Říkal jsem ti, že mám v úmyslu vyzvat ho na souboj muže proti muži?“

„To bych moc ráda viděla, Tvoje Výsosti.“ Víc, než jen tušíš. Sansa mluvila klidným, zdvořilým tónem, ale Joffrey přesto podezřívavě přimhouřil oči, jako by se pokoušel odhadnout, zda ho uráží, nebo ne. „Zúčastníš se dnes klání?“ zeptala se ho spěšně.

Král se zamračil. „Moje královská matka říká, že se to nesluší, protože turnaj je pořádán na mou počest. Jinak bych určitě zvítězil. Není tomu tak, pse?“

Ohařova ústa sebou cukla. „Nad touhle sebrankou? Proč ne?“

Sansa si vzpomněla, že právě on byl vítězem při turnaji pořádaném na počest jejího otce. „Ty dnes nevyjedeš, pane?“, otočila se k němu.

Cleganův hlas byl zastřený pohrdáním. „Tihle nestojí ani za to, abych si kvůli nim oblékl zbroj. Tohle je turnaj pro komáry.“

Král se dal do smíchu. „Můj pes dnes nějak zuřivě štěká. Možná bych mu měl nařídit, aby si změřil síly s vítězem dnešního dne. Na život a na smrt.“ Joffrey rád nechával muže bojovat na smrt.

„Byl bys o jednoho rytíře chudší.“ Ohař sám rytířskou přísahu nikdy nesložil. Rytířem byl jeho bratr, kterého Ohař nenáviděl.

Zazněla fanfára trumpet. Král se usadil zpátky do svého křesla a vzal Sansu za ruku. Kdysi by se jí při jeho doteku rozbušilo srdce, jenomže to bylo předtím, než na její prosby o milost pro otce odpověděl tím, že jí daroval jeho hlavu. Nyní ji jeho dotek plnil odporem, ale byla natolik moudrá, že mu to ani v nejmenším nedala najevo. Přinutila sama sebe sedět co nejklidněji. „Ser Meryn Trant z Královské gardy,“ oznámil herold.

Ser Meryn vjel na kolbiště ze západní strany nádvoří, oděný v lesknoucí se bílé plátové zbroji vykládané zlatem a sedící na mléčně bílém oři s vlající šedou hřívou. Jeho plášť za ním vlál jako pole sněhu. V ruce třímal dvanáct stop dlouhé turnajové kopí.

„Ser Hobber z rodu Redwynů ze Stromoviny,“ zazpíval herold. Ser Hobber na kolbiště vjel od východu, sedící na černém oři s čabrakou v modré a vínově červené barvě. Jeho dřevec byl pruhovaný stejnými barvami a na štítu měl vyobrazený vinný hrozen, který byl ve znaku jeho rodu. Redwynovic dvojčata byla královninými nedobrovolnými hosty, stejně jako Sansa. V duchu se divila, čí to byl nápad, aby vyjeli v Joffreyho turnaji. Jejich určitě ne, pomyslela si.

Na povel od správce turnaje si bojovníci založili dřevce a zabodli ostruhy do slabin svých ořů. Ozvaly se výkřiky od přihlížejících strážných i od urozených pánů a dam na galerii. Rytíři se uprostřed nádvoří srazili dohromady v ohlušujícím třeskotu dřeva a oceli. Bílé a rudomodré kopí jen vteřiny po sobě explodovala v třísky. Hobber se při nárazu prudce zakymácel v sedle, ale kupodivu se mu podařilo udržet se na koni. Jezdci se svými koňmi odjeli na protilehlé strany kolbiště, otočili je, odhodili zlomená kopí a vzali si od svých panošů nová. Ser Horas, dvojče sera Hobbera, svého bratra hlasitě povzbuzoval.

Ovšem při jejich druhé jízdě ser Meryn pohotově přehoupl hrot svého kopí a zasáhl sera Hobbera do hrudníku. Vyhodil ho ze sedla a mladý ser s hlasitým nárazem přistál na zemi. Ser Horas začal nadávat a rozběhl se pomoci svému dobitému bratrovi pryč z kolbiště.

„Jeli bídně,“ prohlásil král Joffrey.

„Ser Balon Swann z Kamenopřilby v Rudé stráži,“ ozval se výkřik herolda. Velkou přilbici sera Balona zdobila dvě bílá křídla a na jeho štítu spolu zápasily bílá a černá labuť. „Morros z rodu Slyntů, dědic lorda Janose z Harrenova.“

„Podívejte se na toho nezkušeného tupce,“ zaburácel Joff tak hlasitě, že to slyšela polovina nádvoří. Morros, pouhý panoš a k tomu ještě nově jmenovaný panoš, jen s obtížemi zvládal svoje kopí a štít. Sansa věděla, že kopí je zbraní rytířů, a Slyntové byli lidmi nízkého původu. Než Joffrey jmenoval Janose lordem a věnoval mu Harrenov a místo v radě, nebyl ničím víc než jen velitelem městské hlídky.

Doufám, že spadne a utrží ostudu, pomyslela si s hořkostí. Doufám, že ho ser Balon zabije. Když Joffrey davu oznámil, že její otec je mrtvý, Janos Slynt vzal uťatou hlavu lorda Eddarda a zvedl ji do výše, aby ji král a dav viděli, zatímco Sansa plakala a naříkala.

Morros na sobě měl šachovnicovou černozlatou bojovou suknici a černou zbroj vykládanou zlatými ornamenty. Na jeho štítu se skvěl zakrvácený oštěp, který si jeho otec vybral za znak jejich nově vzniklého rodu. Když však poháněl svého koně kupředu, zdálo se, jako by ani nevěděl, co se štítem má dělat, a ser Balon hrotem svého kopí hravě udeřil do jednoho ze čtverců jeho suknice. Když Morros padal, jedna noha mu zůstala viset ve třmeni a kůň na útěku táhl mladíka ke konci kolbiště, s hlavou narážející do udusané hlíny. Joff hlasitě dával najevo svoje znechucení. Sansa byla zděšena. Přemýšlela, zda bohové skutečně vyslyšeli její pomstychtivou prosbu. Když však Morrose Slynta vyprostili, našli ho celého zakrváceného, ale živého. „Tommene, vybrali jsme pro tebe špatného protivníka,“ řekl král svému bratrovi, „i rytíři ze slámy bojují lépe než tenhle.“

Jako další přišel na řadu Horas Redwyne. Vedl si mnohem lépe než jeho dvojče, porazil staršího rytíře, jehož oř na sobě měl čabraku zdobenou ptáky Nohy na bílomodře pruhovaném podkladu. Třebaže vypadal nádherně, starý muž byl bídným protivníkem. Joffrey se ušklíbl. „Tohle je nudné představení.“

„Já tě varoval,“ řekl Ohař. „Hejno komárů.“

Král byl stále znuděnější. Sansu to plnilo obavami. Sklopila oči a slíbila si, že bude zticha, bez ohledu na cokoli. Když nálada Joffreyho Baratheona potemněla, jakékoli náhodné slovo mohlo spustit jeden z jeho záchvatů vzteku.

„Lothar Brune, svobodný jezdec ve službách lorda Baeliše,“ vykřikl herold. „Ser Dontos Rudý, z rodu Hollardů.“

Svobodný jezdec, malý muž v pomačkané zbroji bez jakýchkoli ozdob, lhostejně vjel na západní konec kolbiště, ale po jeho protivníkovi nikde nebylo ani stopy. Nakonec z druhé strany přece jen ve víru šarlatového a purpurového hedvábí přiklusal kaštanově zbarvený oř, ale ser Dontos na něm neseděl. Rytíř se objevil o okamžik později, nadával a potácel se, oděný v kyrysu, přilbici s chocholem… a v ničem jiném. Měl bledé, kostnaté nohy, mezi kterými se mu obscénně houpalo přirození. Marně se snažil dohonit svého koně. Diváci řičeli smíchy a volali na něho oplzlé urážky. Ser Dontos svého koně nakonec přece jen chytil za uzdu a pokoušel se na něho vysednout, ale zvíře ani na chvíli nepostálo v klidu, a rytíř byl tak opilý, že nebyl schopen vložit bosé chodidlo do třmene.

Do té doby však již dav hlučel smíchy… Všichni kromě krále. Joffrey měl v očích pohled, který si Sansa dobře pamatovala, stejný pohled, jako měl před Velkým Baelorovým septem v den, kdy oznámil, že si přeje smrt lorda Eddarda Starka. Nakonec to ser Dontos Rudý vzdal, posadil se do hlíny a sňal si přilbici z hlavy. „Prohrál jsem,“ vykřikl. „Přineste mi někdo víno.“

Král vstal. „Vyvalte ze sklepa sud vína! Chci, abyste ho v něm utopili.“

Sansa slyšela sama sebe zalapat po dechu. „Joffe, to nemůžeš.“

Joffrey se k ní otočil. „Co jsi to říkala?“

Sansa nemohla uvěřit tomu, že promluvila. Copak zešílela? Říci mu před polovinou dvora, že něco nemůže? Slíbila si přece, že bude mlčet, jenomže… Ser Dontos byl věčně opilý, hloupý a neužitečný, ale nikdy nikomu neublížil.

„Řekla jsi, že nemůžu! Řekla jsi to?“

„Prosím,“ hlesla Sansa. „Jenom jsem chtěla říct… Nepřineslo by ti to nic dobrého, Tvoje Výsosti… Zabít člověka ve svůj den jména.“

„Ty lžeš,“ štěkl na ni Joffrey, „měl bych tě nechat utopit s ním, když ti na něm tolik záleží.“

„Mně na něm nezáleží, Tvoje Výsosti,“ vykoktala ze sebe zoufale. „Nech ho utopit nebo mu setni hlavu, jenom… Zabij ho zítra, jestli chceš, ale prosím… Ne dnes, ne ve tvůj den jména. Nesnesla bych, kdyby se ti mělo přihodit něco zlého… Něco hrozně zlého, dokonce i králům se to stává, jak o tom zpívají trubadúři…“

Joffrey se na ni dál mračil. Věděl, že mu lže, poznala to na něm. Přinutí ji zaplatit za to. „To děvče má pravdu,“ zasípal Ohař najednou. „Co člověk zaseje ve svůj den jména, sklidí během následujícího roku.“ Jeho hlas byl bezvýrazný, jako by mu naprosto nezáleželo na tom, zda mu král věří nebo ne. Že by to byla pravda? Sansa to nevěděla. Prostě jen něco plácla v zoufalé snaze vyhnout se královu trestu.

Joffrey se nešťastně posunul ve svém křesle a luskl prsty směrem k seru Dontosovi. „Odveďte ho. Nechám toho blázna zabít zítra.“

„Ano,“ řekla Sansa pohotově. „Je to blázen. Jsi chytrý, že jsi to poznal. Sluší mu to lépe jako bláznovi než jako rytíři, není-liž pravda? Měl bys ho obléknout do strakatého hávu a nechat ho dělat pro tebe šaška. Ten si milosrdenství rychlé smrti nezasluhuje.“

Král si ji na okamžik prohlížel. „Možná nejsi tak hloupá, jak matka říká.“ Zvýšil hlas. „Slyšel jsi moji paní. Dontosi? Ode dneška budeš mým novým bláznem. Můžeš spát s Měsíčním chlapcem a oblékat se do šaškovského hávu.“

Ser Dontos, vystřízlivělý svým blízkým setkáním se smrti, se vyškrábal na kolena. „Děkuji ti, Tvoje Výsosti, A tobě taky, moje paní. Děkuji vám.“

Když ho pár lannisterských strážných odváděl pryč, přišel ke královskému boxu správce turnaje. „Tvoje Výsosti,“ řekl, „mám pro Bruceho povolat nového vyzyvatele, nebo budeme pokračovat dalším kláním?“

„Nebudeme pokračovat vůbec. Opravdu jsou to komáři, ne rytíři. Nejraději bych je všechny do jednoho dal popravit, jenomže dnes je můj den jména. Turnaj skončil. Vyžeň je odsud, ať mi zmizí z očí.“

Správce turnaje se uklonil, ale princ Tommen se s tím jen tak smířit nehodlal. „Měl jsem vyjet proti slaměnému rytíři.”

„Dnes ne.“

„Jenomže já chci jet.“

„Mě nezajímá, co chceš.“

„Matka říkala, že můžu jet.“

„Ano, říkala to,“ přitakala princezna Myrcella.

„Matka to říkala,“ napodobil je urážlivým tónem král. „Nebuďte dětinští.“

„My jsme děti,“ prohlásila Myrcella povýšeně. „Očekává se od nás, že se budeme chovat jako děti.“ Ohař se dal do smíchu. „Ta tě ale usadila.“

Joffrey byl poražen. „Dobrá tedy. Dokonce ani můj bratr určitě nepojede hůř než ti ostatní. Mistře, nech sem přinést kvintánu, Tommen se chce přidat ke komárům.“

Tommen vykřikl radostí a odběhl na svých zavalitých nožkách pryč, aby se připravil. „Hodně štěstí.“ volala za ním Sansa.

Zatímco sedlali princova poníka, postavili na západním konci kolbiště kvintánu. Tommenovým protivníkem byl kožený válečník zhruba princovy velikosti, vycpaný slámou a připevněný na otočném čepu, se štítem v jedné natažené ruce a očalouněným palcátem ve druhé. Někdo slaměnému rytíři připevnil na hlavu jelení paroží. Sansa si vzpomněla, že Joffreyho otec, král Robert, nosil paroží na svojí přilbici… Ale nosil je také jeho strýc lord Renly, Robertův bratr, který se stal zrádcem a korunoval sám sebe králem.

Pár panošů prince zapnul do jeho zdobeného stříbrnorudého brnění. Z vrcholu jeho přilbice se zvedal vysoký chochol rudých per a na jeho štítu spolu dováděli lev Lannisterů a korunovaný jelen Baratheonů. Panoši mu pomohli vysednout na poníka a kupředu popošel ser Aron Santagar, zbrojmistr Rudé bašty, a podal Tommenovi stříbrný meč s otupeným ostřím a čepelí ve tvaru listu, přizpůsobený velikostí pro osmiletého chlapce.

Tommen zvedl meč do výše. „Za Casterlyovu skálu!“ vykřikl vysokým chlapeckým hlasem, zabodl paty do slabin svého poníka a rozjel se přes tvrdě udusanou zemi směrem ke kvintáně. Lady Tanda a lord Gyles ho začali hlasitě povzbuzovat a Sansa přidala svůj hlas k jejich. Král zarytě mlčel.

Tommen svého poníka pobídl do rychlého klusu, divoce zamával svým mečem a uštědřil slaměnému rytíři, kterého míjel, tvrdý zásah do štítu. Kvintána se otočila, čalouněný palcát vylétl do vzduchu a prudce prince udeřil do zadní části hlavy. Tommen se zvrátil ze sedla a spadl na zem. Jeho nová zbroj přitom zařinčela jako pytel plný starých hrnců, meč mu vyletěl z ruky, jeho poník se rozběhl pryč přes nádvoří, to vše za doprovodu hlasité bouře posměšků. Král Joffrey se smál nejdéle a nejhlasitěji ze všech.

„Och,“ vykřikla princezna Myrcella. Zvedla se z křesla a rozběhla se za svým malým bratrem. Sansa zjistila, že má zvláštní odvahu, ze které ji téměř jímala závrať. „Měl bys tam jít s ní,“ řekla králi. „Tvůj bratr je možná zraněn.“

Joffrey pokrčil rameny. „A co když je?“

„Měl bys mu pomoct a říct mu, jak dobře si vedl.“ Sansa měla pocit, jako by ji nic nedokázalo zarazit.

„Nechal se srazit ze svého koně a spadl do hlíny,“ poznamenal král, „takže dobře nejel.”

„Podívejte se,“ přerušil je Ohař. „Ten kluk má ale kuráž. Chce to zkusit znovu.“

Panošové princi Tommenovi pomáhali znovu vysednout na jeho poníka. Kdyby jenom Tommen byl starším princem namísto Joffreyho, pomyslela si Sansa. Vůbec by mi nevadilo provdat se za Tommena.

Zvuky od brány je všechny překvapily. Zarachotily řetězy, když byla vytahována padací mříž, a velká brána se otevřela za skřípotu železných pantů. „Kdo jim nařídil, aby otevřeli bránu?“ divil se Joffrey. Ve městě panoval neklid a brány Rudé bašty bývaly celé dny zavřené.

Zpod oblouku brány se za řinčení oceli a klapotání kopyt vynořil zástup jezdců. Clegane popošel blíž ke králi, s rukou položenou na jílci svého dlouhého meče. Návštěvníci byli celí pomačkaní, unavení a zaprášení, avšak praporec, který nesli, na sobě přesto měl lva Lannisterů, zlatého na purpurovém poli. Pár jich na sobě mělo rudé pláště a zbroj lannisterských zbrojnošů, ale většina jich byla svobodnými jezdci a žoldáky, oblečenými v nesourodé zbroji a vyzbrojenými ostrou ocelí… A bylo tam také pár dalších, obludných divochů, kteří jako by vystoupili z povídaček staré chůvy, takoví ti zjizvení, jaké měl rád Bran. Byli odění ve vypelichaných kožešinách a vařené kůži, měli dlouhé vlasy a rozježené plnovousy. Někteří měli zakrvácené obvazy kolem čel nebo omotané kolem rukou a dalším chyběly oči, uši a prsty.

V jejich středu, jedoucí na vysokém rudém koni v podivném vysokém sedle, ve kterém se kolébal dozadu a dopředu, byl královnin zakrslý bratr Tyrion Lannister, kterému říkali Skřet. Nechal si narůst vous, aby jím částečně zakryl svůj znetvořený obličej. Byla to rozježená houština zlatých a černých štětin, hrubých jako dráty. Dolů po zádech mu splýval plášť ze stínokočky, černá kožešina s bílými pruhy. Otěže držel v levé ruce a pravou měl pověšenou v bílém hedvábném závěsu kolem krku, ale jinak vypadal stejně groteskně, jak si ho Sansa pamatovala z doby, kdy navštívil Zimohrad. Se svým vybouleným čelem a barevně odlišnýma očima byl stále tím nejošklivějším mužem, na kterém kdy měla možnost spočinout zrakem.

Tommen však zabodl ostruhy do slabin svého poníka a s radostným křikem vyrazil cvalem rovnou přes nádvoří. Jeden z divochů, obrovitý muž, který byl tak zarostlý, že jeho obličej byl téměř celý pokrytý rozježeným vousem, zvedl chlapce i ve zbroji ze sedla a položil ho na zem vedle jeho strýce. Tyrion ho poplácal po zádech, zatímco se Tommenův bezdechý smích odrážel od zdí hradu, a Sansa s ohromením zjistila, že ti dva jsou stejně vysocí. Myrcella se rozběhla za svým bratrem a trpaslík ji vzal kolem pasu a pištící radostí jí zatočil dokola.

Když ji postavil zpátky na zem, malý muž ji zlehka políbil na čelo a svou podivnou kolébavou chůzí zamířil přes nádvoří k Joffreymu.

Dva z jeho mužů následovali těsně za ním, černovlasý, černooký žoldák, který se pohyboval jako divoká kočka plížící se za svou kořistí a vysoký hubený mladík s prázdným důlkem tam, kde měl mít oko. Tommen a Myrcella se loudali za nimi.

Trpaslík před králem poklekl na koleno. „Tvoje Výsosti.“

„Ty?“ vypravil ze sebe Joffrey.

„Já,“ přitakal Skřet, „třebaže jako tvému strýci a staršímu člověku by mi příslušelo o něco zdvořilejší přivítání.“

„Říkali, že jsi mrtvý,“ poznamenal Ohař.

Malý muž se podíval na velkého. Jedno oko měl zelené, druhé černé a z obou čišel chlad. „Já mluvím s králem, ne s jeho psiskem.“

„Já jsem ráda, že nejsi mrtvý,“ řekla princezna Myrcella.

„Sdílíme stejné stanovisko, drahé dítě.“ Tyrion se otočil k Sanse. „Moje paní, moc mě mrzí, co tě potkalo. Vskutku, bohové bývají krutí.“

Sansu nenapadlo jediné slovo, které by mu mohla říci v odpověď. Jak by jemu mohlo být líto, co se jí stalo? Copak ji uráží? To nebyli bohové, kdo byl krutý. Byl to Joffrey. „Také je mi moc líto ztráty, kterou jsi utrpěl ty, Joffreyi,“ pokračoval trpaslík.

„Jaké ztráty?“

„Tvého královského otce. Obrovitého temperamentního muže s černým plnovousem. Možná si na něho vzpomeneš, když se budeš trochu snažit. Byl králem před tebou.“

„Och, ten. Ano, bylo to velmi smutné, zabil ho kanec.“

„Takhle to říkají, Tvoje Výsosti?“

Joffrey se zamračil, Sansa měla pocit, že by měla něco říci. Copak to bylo, co jí často říkávala septa Mordane. Zbrojí dámy je zdvořilost, ano, tak to bylo. Oblékla si tedy svoji zbroj a řekla: „Moc mě mrzí, že moje matka tě vzala do zajetí, můj pane.“

„Tohle mrzí hodně lidí,“ odpověděl Tyrion, „a než to všechno skončí, některé to bude mrzet ještě víc… Přesto ti děkuji za tvůj soucit. Joffreyi, kde bych našel tvoji matku?“

„Zasedá s mojí radou,“ odpověděl král. „Tvůj bratr Jaime prohrává válku.“ Obdařil Sansu hněvivým pohledem, jako by to byla její chyba. „Padl do zajetí Starků a my jsme kvůli tomu prohráli bitvu o Řekotočí, a ten její stupidní bratr teď sám sebe zve králem.“

Trpaslík se pokřiveně usmál. „Různí lidé se v dnešní době zvou králi.“

Joff nevěděl, co si o tom má myslet, třebaže se tvářil podezřívavě a zdálo se, že je vyvedený z míry. „Ano. Dobrá tedy. Jsem rád, že nejsi mrtvý, strýče. Přinesl jsi mi dárek k mému dni jména?“

„Přinesl. Svůj rozum.“

„Raději bych měl hlavu Robba Starka,“ řekl Joff s postranním pohledem na Sansu. „Tommene, Myrcello, jdeme.“

Sandor Clegane se ještě na okamžik zdržel. „Na tvém místě bych si dával pozor na jazyk, malý muži,“ varoval ho, než zamířil za svým pánem.

Sansa tam zůstala s trpaslíkem a jeho obludnými muži. Pokoušela se přijít na něco, co by mu ještě mohla říci. „Ty ses zranil na ruce,“ podařilo se jí nakonec vyhrknout.

„Jeden z vašich seveřanů mne během bitvy na Zelené vidlici uhodil bijákem. Zachránil jsem se tím, že jsem spadl z koně.“ Když studoval její obličej, jeho škleb se pozvolna měnil v cosi něžnějšího. „Je to žal za tvého otce, který je příčinou tvého smutku?“

„Můj otec byl zrádce,“ odpověděla Sansa bez váhání. „Můj bratr a moje matka jsou také zrádci.“ Téměř reflexivně dodala: „Já jsem věrná svému milovanému Joffreymu.“

„O tom nepochybuji. Stejně věrná jako laň obklíčená vlky.“

„Lvy,“ zašeptala bez přemýšlení. Nervózně se rozhlédla kolem sebe, ale nebyl tam nikdo, kdo by ji slyšel.

Lannister se k ní naklonil, vzal ji za ruku a stiskl ji. „Já jsem jenom malý lev, dítě, a přísahám ti, že ti neublížím.“ Uklonil se jí a dodal: „Nyní mne ale musíš omluvit. Musím něco naléhavě vyřešit s královnou a radou.”

Sansa se dívala, jak odchází, jak se jeho tělo při každém kroku ztěžka kolébá ze strany na stranu, jako u postavy z grotesky. Mluví se mnou laskavěji než Joffrey, pomyslela si, jenomže královna se mnou také hovořila laskavě. Je to Lannister, její bratr a Joffův strýc, rozhodně ne přítel. Kdysi prince Joffreyho milovala celým svým srdcem a obdivovala jeho matku, královnu, a také jí bezmezně důvěřovala. Oni jí její lásku a důvěru oplatili otcovou hlavou. Už nikdy takovou chybu znovu neudělá.

TYRION

Ser Mandon Moore v ledově bílém oděvu Královské gardy vyhlížel jako mrtvola v pohřebním rubáši. „Její Výsost vydala příkaz, že radu při zasedání nesmí nikdo rušit.“

„Bude to jenom maličké vyrušení, sere.“ Tyrion ze svého rukávu vyndal pergamen. „Nesu dopis od svého otce, lorda Tywina Lannistera, pobočníka krále. Toto je jeho pečeť.“

„Její Výsost si nepřeje být rušena,“ opakoval ser Mandon pomalu, jako by Tyrion byl tupec, který mu napoprvé nerozuměl.

Jaime mu kdysi řekl, že Moore je tím nejnebezpečnějším z rytířů Královské gardy - kromě něho, samozřejmě -, protože z jeho obličeje se nedá vyčíst sebemenší náznak toho, co udělá příště. Tyrion by nějakou narážku uvítal, Bronn a Timett by rytíře pravděpodobně byli schopni zabít, kdyby došlo k boji na meče, ale sotva by mu to přineslo něco dobrého, kdyby měl své působení v Králově přístavišti zahájit vraždou jednoho z Joffreyových ochránců. Pokud však tomu muži dovolí vyhnat ho odsud, kam se poděla jeho autorita? Přinutil se usmát se na něho. „Sere Mandone, ještě ses neseznámil s mými společníky. Toto je Timett syn Timettův, rudá ruka Spálených lidí. A toto je Bronn. Možná si vzpomeneš na sera Vardise Egena, který byl kapitánem domácí stráže lorda Arryna?“

„Znám toho muže.“ Oči sera Mandona byly světle šedivé, podivně ploché a bez života. „Znal jsi ho,“ opravil ho Bronn se sotva postřehnutelným úsměvem.

Ser Mandon se neobtěžoval dát najevo, že ho slyšel.

„Ať je to, jak chce,“ řekl Tyrion nenuceně, „skutečně musím vidět svou sestru a předat jí svůj dopis. Byl bys tak laskav a otevřel nám dveře?“

Bílý rytíř nereagoval. Ještě okamžik a Tyrion byl rozhodnutý protlačit si cestu kolem něho násilím, když tu najednou ser Mandon zničehonic ustoupil stranou. „Ty můžeš vstoupit. Oni ne.“

Malé vítězství, pomyslel si, ale sladké. Prošel svojí první zkouškou. Když Tyrion Lannister ramenem strčil do dveří, připadal si v tom okamžiku téměř velký. Pět členů královské malé rady zaraženě přerušilo svoji diskusi. „Ty?“ řekla jeho sestra Cersei tónem, ze kterého zaznívala stejným dílem nevíra a znechucení.

„Tady vidím, odkud se Joffrey naučil svým zdvořilým mravům.“ Tyrion se odmlčel, aby se pokochal pohledem na pár valyrijských sfing, které střežily dveře, čímž přítomným navodil zdání nenucené sebedůvěry. Cersei dokázala vycítit slabost stejným způsobem, jako pes vycítil strach.

„Co tady děláš?“ Půvabné zelené oči jeho sestry ho studovaly bez sebemenší stopy náklonnosti.

„Přinesl jsem dopis od našeho lorda otce.“ Dobelhal se ke stolu a položil mezi ně těsně svinutou ruličku pergamenu.

Eunuch Varys dopis vzal a otočil ho ve svých jemných napudrovaných dlaních. „To je od lorda Tywina laskavé. A jeho pečetní vosk má takový krásný zlatavý odstín.“ Varys si pečeť důkladně prohlédl. „Zdá se, že je pravá.“

„Samozřejmě, že je pravá.“ Cersei mu dopis vyškubla z ruky. Rozlomila pečeť a rozvinula pergamen.

Tyrion ji pozoroval, když četla. Jeho sestra si pro sebe v malé radě zabrala královo místo - předpokládal, že Joffrey se příliš neobtěžuje navštěvovat zasedání rady, o nic víc, než se tím obtěžoval Robert - sám se tedy vyškrábal do křesla králova pobočníka. Připadalo mu to jen vhodné.

„To je absurdní,“ řekla královna nakonec. „Zdá se, že můj lord otec sem poslal mého bratra, aby zaujal jeho místo v této radě. Nařizuje nám, abychom mezi sebe Tyriona přijali jako králova pobočníka, dokud se výkonu tohoto úřadu nebude moci zhostit sám.“

Velmistr Pycelle si pohladil svůj splývavý bílý vous a vážně pokývl hlavou. „Zdá se, že bychom za tebe měli být vděční, pane.“

„Vskutku.“ Janos Slynt, plešatý a s laloky pod bradou, vypadal spíš jako žába, jako nafoukaná žába, která si o sobě myslí víc, než je zdrávo. „Zoufale tě tu potřebujeme, můj pane. Všude zuří rebelie, na obloze září to neblahé znamení, v ulicích města se srocují davy…“

„A čí je to chyba, lorde Janosi?“ okřikla ho Cersei. „Udržováním pořádku jsou pověřeny tvoje zlaté pláště. Co se tebe týče, Tyrione, lépe bys nám posloužil na bitevním poli.“

Tyrion se dal do smíchu. „Děkuji, ale já už jsem s bitevními poli skončil. Sedí se mi lépe v židli než na koni a raději v ruce svírám vinnou číši než bitevní sekeru. Že bych tam měl být kvůli dunění bubnů, odlesku slunečních paprsků na zbroji a nádherným ořům vzpínajícím se na zadních? Abych pravdu řekl, z bubnů mě jen bolela hlava, ve slunečním světle blýskajícím se na mé zbroji jsem se vařil jako husa pečená v den sklizně a ti nádherní koně všude kálejí. Ne že bych si stěžoval. Ve srovnání s pohostinností, které se mi dostalo v údolí Arryn, jsou bubny, koňské koblížky a mouchy mými oblíbenými věcmi.“

Malíček se dal do smíchu. „Dobře řečeno, Lannistere. Jsi mužem mého gusta.“

Tyrion se na něho usmál a vzpomněl si přitom na jistou dýku z jílcem z dračí kosti a čepelí z valyrijské oceli. Musíme si o ní promluvit, a to brzy. Divil se, zda lord Petyr shledá toto téma hovoru podobně zábavným. „Prosím,“ řekl jim, „nechte mne sloužit říši, jakkoli malým způsobem mohu přispět.“

Cersei si znovu přečetla dopis. „Kolik mužů jsi s sebou přivedl?“

„Pár stovek. Většinou jsou to mojí vlastní lidé. Otec se s žádným ze svých nechtěl rozloučit. Konec konců, to on bojuje válku.“

„K čemu nám bude tvých pár stovek mužů, když na město zaútočí Renly nebo se sem připlaví Stannis z Dračího kamene? Žádala jsem o armádu a otec mi poslal trpaslíka. Pobočníka jmenuje král, se souhlasem rady. Joffrey jím jmenoval našeho lorda otce.“

„A náš lord otec jmenoval mne.“

„Něco takového udělat nemůže. Ne bez Joffova souhlasu.“

„Lord Tywin je se svojí armádou v Harrenově, pokud si s ním chceš promluvit osobně,“ řekl Tyrion zdvořile. „Moji lordi, dovolili byste mi laskavě pohovořit si s mojí sestrou o samotě?“

Varys vstal z křesla, usmívaje se tím svým falešným způsobem, který pro něho byl tak typický. „Jak jsi musel toužit po zvuku hlasu své drahé sestry. Pánové, dopřejme jim, prosím, pár okamžiků o samotě. Strasti naší sužované říše počkají.“

Janos Slynt vstal váhavě a velmistr Pycelle zamyšleně, ale přesto vstali. Malíček se zvedl jako poslední. „Mám nařídit majordomovi, aby pro tebe připravil komnaty v Maegorově pevnosti?“

„Díky, lorde Petyre, ale zaberu si pro sebe bývalé komnaty lorda Starka v Pobočníkově věži.”

Malíček se zasmál. „Jsi statečnější muž než já, Lannistere. Znáš osud posledních dvou pobočníků?“

„Dvou? Když už mne chceš strašit, proč neřekneš rovnou čtyř?“

„Čtyř?“ Malíček zvedl obočí. „Potkal snad ve věži nějaký zlý osud i jiné pobočníky před lordem Arrynem?“

„Poslední pobočník Aeryse Targaryena byl zabit během plenění Králova přístaviště, třebaže pochybuji, že měl čas zabydlet se ve věži. Byl pobočníkem pouhých čtrnáct dní. Toho před ním upálili. A před nimi byli dva další, kteří zemřeli bez peněz i bez pozemků v exilu, a to se mohli považovat za šťastné. Domnívám se, že můj lord otec byl posledním pobočníkem, který z Králova přístaviště odešel s nedotčeným jménem i majetkem a zdráv.“

„Fascinující,“ řekl Malíček. „To všechno jsou jen další důvody k tomu, abych se raději zabydlel dole v žalářích.“

Možná se ti to přání splní, pomyslel si Tyrion, ale nahlas řekl jen: „Odvaha a pošetilost jsou bratranci, jak jsem alespoň slyšel. Jakákoli kletba možná prodlévá nad Pobočníkovou věží, říkám si, že jsem dost malý, abych unikl její pozornosti.“ Janos Slynt se nahlas zasmál. Malíček se jen usmál a velmistr Pycelle, který je oba následoval ven, se vážně uklonil.

„Doufám, že otec tě na tu dalekou cestu neposlal jen proto, abys nás tu obtěžoval lekcemi z historie,“ řekla jeho sestra, když konečně byli o samotě.

„Jak jsem toužil slyšet zvuk tvého sladkého hlasu,“ povzdechl si Tyrion.

„Jak jsem toužila vytrhnout eunuchovi jazyk rozžhavenými kleštěmi,“ odsekla Cersei. „Copak otec přišel o rozum? Nebo jsi ten dopis zfalšoval?“ Znovu si jej s narůstajícím podrážděním přečetla. „Proč se rozhodl poslat mi tebe? Chtěla jsem, aby do Králova přístaviště přijel sám.“ Zmačkala dopis lorda Tywina mezi prsty. „Jsem Joffreyho regentkou a poslala jsem mu královský rozkaz!“

„A on ho ignoroval,“ poznamenal Tyrion. „Má docela velkou armádu, může si to dovolit. Ani není první. Nebo snad je?“

Cersei přísně stáhla ústa k sobě. Viděl, jak se jí do tváří vlévá nach. „Ujišťuji tě, že pokud tento dopis prohlásím za padělek a přikážu jim, aby tě uvrhli do žaláře, tak to nikdo ignorovat nebude.“

Tyrion věděl, že kráčí po tenkém ledě. Jediný chybný krok a proboří se. „Nikdo,“ souhlasil přátelsky, „alespoň kromě našeho otce. Toho s armádou. Proč bys mě ale měla chtít uvrhnout do žaláře, drahá sestro, když jsem celou tu cestu sem jel jenom proto, abych ti pomohl?“

„Já o tvoji pomoc nežádám. Požadovala jsem otcovu přítomnost.“

„Ano,“ řekl tiše, „jenomže ve skutečnosti toužíš po Jaimem.”

Jeho sestra se považovala za silnou, jenomže on s ní vyrůstal. Dokázal v jejím obličeji číst jako v jedné ze svých milovaných knih, nyní v něm četl o hněvu, strachu a bezmocném zoufalství. „Jaime -“

„- je mým bratrem stejně jako tvým,“ skočil jí do řeči Tyrion. „Dej mi svoji podporu a slibuji ti, že Jaimeho osvobodím a že se k nám bez újmy na zdraví vrátí.“

„Jak?“ chtěla vědět Cersei. „Ten Starkův kluk a jeho matka hned tak nezapomenou, že jsme lorda Eddarda sťali.“

„To je pravda,“ souhlasil Tyrion, „ovšem stále máš jeho dcery, není-liž pravda? Tu starší dívku jsem viděl na nádvoří, společně s Joffreym.“

„Sansu,“ přitakala královna. „Prohlásila jsem, že mám taky toho mladšího spratka, jenomže to je lež. Když Robert zemřel, poslala jsem za ní Meryna Tranta, aby se jí zmocnil, ale připletl se k tomu ten její proklatý taneční mistr a ta holka utekla. Od té doby ji nikdo neviděl. Pravděpodobně je mrtvá. Mnoho lidí toho dne zemřelo.“

Tyrion doufal, že Cersei má obě Starkova děvčata, ale usoudil, že jedno bude muset stačit. „Pověz mi něco o našich přátelích z rady.“

Jeho sestra pohlédla ke dveřím. „Co je s nimi?“

„Zdá se, že otci se nějak nezamlouvají. Když jsem ho opouštěl, přemýšlel o tom, jak by se jejich hlavy vyjímaly na hradbách vedle hlavy lorda Eddarda.“ Naklonil se k ní přes stůl. „Jsi si jistá jejich věrností? Důvěřuješ jim všem?“

„Nedůvěřuju nikomu,“ vyštěkla Cersei. „Potřebuju je. Domnívá se snad otec, že s námi hrají falešnou hru?“

„Spíš má jen podezření.“

„Proč? Co ví?“

Tyrion pokrčil rameny. „Ví, že krátká vláda tvého syna byla dlouhou přehlídkou pošetilostí a pohrom. To naznačuje, že někdo Joffreymu dává velice špatné rady.“

Cersei si ho změřila pátravým pohledem. „Joffrey rozhodně dobré rádce nepostrádá. Vždycky byl tvrdohlavý. Nyní, když je králem, domnívá se, že si může dělat, se co mu se zlíbí, ne co mu někdo nařídí.“

„Koruny dělají s hlavami pod nimi divné věci,“ souhlasil Tyrion. „Ta záležitost s Eddardem Starkem… To bylo Joffreyho dílo?“

Královna se zamračila. „Byl poučen, aby Starkovi udělil milost, aby mu dovolil dát se k černým. Navždy bychom toho muže měli z očí a mohli jsme uzavřít mír s jeho synem, ale Joff se rozhodl, že davu předvede lepší představení. Co jsem mohla dělat? Před polovinou města zvolal, že chce hlavu lorda Eddarda. A Janos Slynt a ser Ilyn se jali poslušně vyplnit jeho rozkaz a zkrátili toho muže o hlavu dřív, než jsem k tomu stačila něco říct!“ Její ruka se sevřela v pěst. „Nejvyšší septon tvrdí, že jsme Baelorovo septum znesvětili krví, protože jsme lhali o svém úmyslu.“

„Něco na tom bude,“ pokývl hlavou Tyrion. „Takže ten lord Slynt, ten toho byl součástí, je to tak? Pověz mi, čí vynikající nápad to byl obdarovat ho Harrenovem a jmenovat ho členem malé rady?“

„To Malíček všechno zařídil. Potřebovali jsme Slyntovy zlaté pláště. Eddard Stark se spolčil s Renlym a napsal dopis lordu Stannisovi, ve kterém mu nabídl trůn. Mohli jsme přijít o všechno, i tak to bylo jen o vlásek. Kdyby za mnou Sansa nepřišla a neprozradila mi otcovy úmysly…“

Tyrion byl překvapen. „Skutečně? Jeho vlastní dcera?“ Sansa mu vždycky připadala jako velmi milé dítě, něžné a zdvořilé.

„Ta dívka byla zoufale zamilovaná do Joffreyho. Byla by pro něho udělala cokoli, dokud nedal useknout hlavu jejímu otci a nenazval to milosrdenstvím. Tím byl s její láskou konec.“

„Jeho Výsost má skutečně unikátní způsob, jak si získávat srdce svých poddaných,“ řekl Tyrion s pokřiveným úsměvem, „i to byl Joffreyův nápad, propustit z Královské gardy sera Barristana Selmyho?“

Cersei si povzdechla. „Joff potřeboval někoho, na koho by mohl svalit odpovědnost za Robertovu smrt. Varys navrhl, aby to byl ser Barristan. Proč taky ne? Jaime by tím získal místo velitele Královské gardy a křeslo v malé radě a Joff navíc mohl hodit kost svému oblíbenému psovi. Má Sandora Clegana velice rád. Byli jsme připraveni nabídnout Selmymu nějaké pozemky i s hradem, což bylo mnohem víc, než si ten starý neužitečný blázen zasluhoval.“

„Já slyšel, že ten starý neužitečný blázen zabil dva ze Slyntových zlatých plášťů, když se pokoušeli zajmout ho u Blátivé brány.“

Jeho sestra se tvářila velmi nešťastně. „Janos za ním měl poslat víc mužů. Není tak kompetentní, jak bychom si mohli přát.“

„Ser Barristan byl lordem velitelem Královské gardy Roberta Baratheona,“ připomněl jí Tyrion zcela zbytečně. „On a Jaime jsou jedinými, co zbyli ze sedmi rytířů Aeryse Targaryena. Lidé o něm mluví se stejnou zbožnou úctou jako o Serwynovi se Zrcadlovým štítem a o princi Aemonovi Dračím rytíři. Co by si podle tebe mysleli, kdyby Barristana Chrabrého viděli jet na koni vedle Robba Starka nebo Stannise Baratheona?“

Cersei odvrátila pohled stranou. „Na to jsem nepomyslela.“

„Zato otec na to myslel,“ řekl Tyrion. „Proto sem poslal mě. Abych učinil přítrž těm bláznovstvím a postavil tvého syna zpátky na zem.“

„Joff pro tebe nebude o nic méně zvladatelný, než je pro mne.“

„Možná bude.“

„Proč by měl?“

„Protože ví, že ty bys mu nikdy neublížila.“

Cersei přimhouřila oči. „Pokud se domníváš, že bych ti dovolila ublížit mému synovi, pak trpíš horečkou.“

Tyrion si povzdechl. Opět nepochopila pointu, tak jako již mnohokrát předtím. „Joffrey je se mnou stejně v bezpečí jako s tebou,“ ujistil ji, „ale pokud se chlapec bude alespoň cítit ohrožen, bude ochotněji poslouchat.“ Vzal ji za ruku. „Jsem tvůj bratr, jak víš. Ty mě potřebuješ, ať už jsi ochotná připustit to, nebo ne. Tvůj syn mě taky potřebuje, pokud má doufat, že si pro sebe udrží to ošklivé železné křeslo.“

Zdálo se, že jeho sestra je šokovaná, že se odvážil dotknout se jí. „Ty jsi vždycky byl všemi mastmi mazaný.“

„Svým vlastním malým způsobem.“ Usmál se.

„Možná by stálo za to pokusit se o to… Ale nedopusť se chyby, Tyrione. Pokud tě přijmu, navenek budeš královým pobočníkem, ale ve skutečnosti budeš mým pobočníkem. Než budeš jednat, budeš se se mnou dělit o všechny svoje plány a úmysly a neuděláš nic bez mého souhlasu. Rozumíš?“

„Och, ano.“

„A souhlasíš s tím?“

„Zajisté,“ zalhal. „Jsem tvůj, sestro.“ Tak dlouho, dokud se mi to bude hodit. „Takže teď, když jsme zajedno v našich cílech, neměla by mezi námi být žádná tajemství. Řekla jsi, že Joffrey nechal zabít Eddarda Starka, Varys propustil sera Barristana a Malíček nám daroval lorda Slynta. Kdo zavraždil Jona Arryna?“

Cersei škubla hlavou. „Jak to mám vědět?“

„Lkající vdova v Orlím hnízdě se domnívá, že jsem to byl já. Říkám si, co ji na tenhle nápad asi přivedlo?“

„Jsem si jistá, že o tom nevím. Ten blázen lord Eddard obvinil ze stejné věci mne. Poznamenal něco v tom smyslu, že lord Arryn měl podezření nebo… nu, že věřil…“

„Že spíš s naším sladkým Jaimem?“

Vyťala mu políček.

„Myslíš si, že jsem stejně slepý jako náš otec?“ Tyrion si mnul tvář. „Je mi jedno s kým leháváš… Třebaže mi to připadá nespravedlivé, že pro jednoho bratra roztahuješ nohy a druhému to potěšení odpíráš.“

Znovu mu uštědřila políček.

„Buď ke mně něžná, Cersei. Já s tebou jen žertuju. Mám-li být upřímný, raději bych šel s pohlednou nevěstkou. Nikdy jsem nechápal, co na tobě Jaime vidí, kromě svého vlastního odrazu.”

Udeřila ho potřetí.

Tváře měl rudé a pálily ho, a přesto se na ni usmál. „Když v tom budeš pokračovat, možná se rozčílím.“

To její ruku zastavilo. „Co je mi do toho?“

„Mám pár nových přátel,“ připustil Tyrion. „Vůbec by se ti nelíbili. Jak jsi zabila Roberta?“

„Zavinil si to sám. My jsme mu jen trochu pomohli. Když Lancel viděl, že Robert má v úmyslu změřit si síly s tím kancem, dal mu víno. Jeho oblíbené kyselé červené, ale zahuštěné, třikrát tak silné, než na jaké byl zvyklý. Mohl ho přestat popíjet, kdykoli by si to přál, jenomže on ne, on vypil celý měch a ještě Lancelovi nařídil, aby přinesl další. O zbytek se postaral kanec. Měl jsi být na hostině, Tyrione. Nikdy jsem neochutnala tak delikátní kančí maso. Připravili ho s houbami a jablky a chutnal jako vítězství.“

„Vskutku, sestro, ty ses narodila k tomu, abys byla vdovou.“ Tyrion měl Roberta Baratheona, toho velkého hřmotného nemotoru, docela rád… Nepochybně částečně proto, že jeho sestra ho tak nenáviděla. „Takže teď, protože už jsi skončila s políčkováním, vzdálím se.“ Překroutil nohy a podivným nepřirozeným způsobem sklouzl dolů z křesla.

Cersei se zamračila. „Já jsem ti ještě nedovolila odejít. Chci vědět, jak máš v úmyslu osvobodit Jaimeho.“

„Povím ti to, až si to ujasním. Plány jsou jako ovoce, vyžadují určitý čas k dozrání. Právě teď mám v úmyslu vysednout na koně, projet se ulicemi a udělat si obrázek o současném stavu tohoto města.“ Tyrion spočinul dlaní na hlavě sfingy u dveří. „Ještě jednu žádost na rozloučenou. Postarej se laskavě o to, aby se Sanse nic nestalo. Ničemu by to neposloužilo, kdybychom přišli o obě Starkovy dcery.“

Před sněmovní komnatou Tyrion pokývl seru Mandonovi a zamířil pryč dlouhou síní s klenutým stropem. Bronn se k němu připojil, ale po Timettovi, synu Timettovu nikde nebylo ani stopy. „Kde je naše rudá ruka?“ zajímal se Tyrion.

„Pociťoval potřebu jít na průzkum. Lidé jako on nejsou stvořeni k čekání v kamenných síních.“

„Doufám, že nezabije nikoho důležitého.“ Muži z klanů, které Tyrion přivedl dolů z jejich pevností v Měsíčních horách, mu byli věrní svým vlastním divokým způsobem, ale byli také hrdí a hádaví, pohotoví odpovídat na urážky, ať už skutečné nebo domnělé, ocelí. „Pokus se ho najít. A když už budeš v tom, postarej se o to, aby ostatní byli ubytováni a dostali najíst. Chci pro ně kasárna za Pobočníkovou věží, ale nedovol majordomovi ubytovat Kamenné vrány vedle Měsíčních bratří a řekni mu, že Spálení lidé musí mít místnost jen pro sebe.“

„Kde budeš ty?“

„Já pojedu zpátky ke Zlomené podkově.“

Bronn se nestoudně usmál. „Potřebuješ doprovod? Povídá se, že v ulicích teď není bezpečno.“

„Zavolám si kapitána domácí stráže své sestry a připomenu mu, že nejsem o nic méně Lannisterem, než je ona. Potřebuje si oživit, že odpřísáhl věrnost Casterlyově skále, ne Cersei nebo Joffreymu.“

O hodinu později Tyrion vyjel z Rudé bašty, provázen tuctem lannisterských strážných v purpurových pláštích a polopřilbách se lvem na vrcholu. Když projížděli pod padací bránou, všiml si na hradbách hlav nabodaných na kůlech. Byly černé hnilobou a starým dehtem a už dlouho byly nerozpoznatelné. „Kapitáne Vylarre,“ zvolal, „chci, abyste ty hlavy ráno sundali. Předejte je tichým sestrám, aby je očistily.“ Věděl, že to bude pekelně těžká práce najít pro ně odpovídající těla, ale bylo nezbytné udělat to. Dokonce i za války bylo třeba zachovávat určité zvyklosti. Vylarr zaváhal. „Jeho Výsost nám oznámila, že si přeje, aby hlavy zrádců zůstaly na hradbách tak dlouho, dokud nezaplní poslední tři kůly, které zbyly na konci.”

„Dovol mi hádat. Jeden je pro Robba Starka a ty druhé dva pro lordy Stannise a Renlyho. Je to tak?“

„Ano, můj pane.“

„Mému synovci je dnes třináct let, Vylarre. Snaž se na to myslet. Já chci, aby ty hlavy byly zítra ráno pryč, jinak na jeden z těch prázdných kůlů nechám nabodnout něco jiného, než tam mělo být původně. Pochopil jsi to, kapitáne?“

„Osobně se postarám o to, aby je sundali, můj pane.“

„V pořádku.“ Tyrion popohnal svého koně a odklusal pryč, se zbrojnoši v rudých pláštích následujícími za ním.

Řekl Cersei, že má v úmyslu vyjet si na obhlídku města. Nebyla to zas taková lež. Tím, co viděl, však Tyrion Lannister nebyl příliš potěšen. Ulice Králova přístaviště se vždycky hemžily lidmi, byly divoké a hlučné, ale nyní z nich čišelo nebezpečí takovým způsobem, na jaký si ze svých předchozích návštěv nevzpomínal. Ve strouze poblíž Tkalcovské ulice ležela roztažená nahá mrtvola, kterou trhala na kusy smečka zdivočelých psů, ale zdálo se, jako by to nikoho nezajímalo. Kolem bylo vidět hodně zlatých plášťů, které procházely v párech uličkami, v košilích z černé kroužkové oceli a s železnými obušky v rukou. Tržiště byla přeplněná otrhanými lidmi rozprodávajícími svoje zemské statky za jakoukoli cenu, kterou mohli dostat, a bylo na nich až podezřele málo farmářů, kteří prodávali potraviny. Těch pár zemědělských produktů, jež tam viděl, stálo třikrát víc než ještě před rokem. Jeden pouliční prodavač nabízel krysy pečené na jehlici. „Čerstvé krysy!“ vyvolával hlasitě, „čerstvé krysy!“ Čerstvé krysy nepochybně byly žádanější než staré a plesnivé. Třebaže to bylo děsivé, pečené krysy vyhlížely lákavěji než většina toho, co prodávali řezníci. V Moučné ulici Tyrion viděl u každých druhých dveří ozbrojence. Uvažoval o tom, že když přijdou hubené časy, dokonce i pro pekaře jsou žoldáci lacinější než chleba.

„Sem do města teď není dodáváno žádné jídlo, je to tak?“ otočil se k Vylarrovi.

„Jen málo,“ připustil kapitán. „Protože v říčních krajinách zuří válka a lord Renly shromažďuje ve Vysoké zahradě rebely, cesty na jih a na západ jsou uzavřené.“

„A co s tím dělá moje drahá sestra?“

„Učinila opatření k obnově králova klidu,“ ujistil ho Vylarr. „Lord Slynt ztrojnásobil počet mužů městské hlídky a královna nařídila tisíci řemeslníků pracovat na obranném systému města. Kameníci zpevňují hradby, tesaři po stovkách budují vrhací praky a katapulty, šípaři vyrábějí šípy, kováři kují čepele a cech alchymistů přislíbil doručit deset tisíc džbánů divokého ohně.“

Tyrion se nepohodlně zavrtěl v sedle. Potěšilo ho, že Cersei nezahálí, ale divoký oheň byl zrádnou látkou, deset tisíc džbánů by stačilo k tomu, aby Královo přístaviště proměnily v popel. „Kde moje sestra sebrala peníze, aby to všechno zaplatila?“ Nebylo tajemstvím, že král Robert uvrhl korunu do velkých dluhů, a alchymisty sotva bylo možné považovat za altruisty.

„Lord Malíček vždycky najde nějaký způsob, můj pane. Vybírá daň ode všech, kdo vstupují do města.“

„Ano, to by mělo pomoct,“ řekl Tyrion zamyšleně. Chytré. Chytré a kruté. Desítky tisíc lidí prchaly před běsnící válkou do údajného bezpečí Králova přístaviště. Viděl je na královské cestě, skupiny matek, dětí a vystrašených otců, kteří si žádostivými pohledy měřili jeho koně a povozy. Jakmile dorazí k městu, nepochybně dají to poslední, co mají, za ty vysoké, útěchu poskytující zdi, které budou stát mezi nimi a válkou… Třebaže by si to možná dvakrát rozmysleli, kdyby věděli o divokém ohni.

Hostinec pod vývěsním štítem se zlomenou podkovou stál na dohled od těch zdí, blízko Boží brány, kterou toho rána vstoupili do města. Když vjeli do dvora, přiběhl chlapec, aby Tyrionovi pomohl sesednout z koně. „Odveď svoje muže zpátky do hradu,“ řekl Vylarrovi. „Já dnes budu nocovat tady.“

Kapitán se tvářil pochybovačně. „Budeš zde v bezpečí, můj pane?“

„Nu, co se toho týče, kapitáne, když jsem z tohoto hostince dnes ráno odjížděl, byl plný Černých uší. Když je poblíž Chella, dcera Cheykova, člověk nikdy není zcela v bezpečí.“ Tyrion se odkolébal ke dveřím, ponechávaje Vylarra přemýšlet o tom, co tím chtěl říci.

Když vstoupil do šenku, uvítal ho bujarý hlahol. Poznal Chellin hrdelní smích a něžnější hudbu Šaeina smíchu. Dívka seděla u krbu, usrkávala víno u kulatého dřevěného stolu se třemi z Černých uší, které pověřil její ochranou, a s otylým mužem, jenž k němu byl otočený zády. Hostinský, jak předpokládal, dokud na něho Šae nezavolala jménem a muž nevstal. „Můj dobrý pane, jsem tak potěšen, že tě vidím,“ vyhrkl, s dobráckým úsměvem eunucha na své napudrované tváři.

Tyrion zavrávoral. „Lorde Varysi. Neočekával jsem, že tě tady uvidím.“ Ať ho vezmou Jiní, jak je dokázal tak rychle najít?

„Promiň mi, že jsem se odvážil vyrušovat,“ řekl Varys, „přemohlo mne náhlé nutkání seznámit se s tvojí mladou dámou.“

„Mladou dámou,“ opakovala Šae, která se v těch slovech zjevně vyžívala. „Máš zpoloviny pravdu, můj pane. Jsem mladá.“

Osmnáctiletá, pomyslel si Tyrion. Je jí osmnáct a je to děvka, ale je chytrá, mezi prostěradly něžná jako kočička, s velkýma tmavýma očima, jemnými černými vlasy a sladkými, hebkými, hladovými ústy… A je moje! Budiž proklat, eunuchu. „Obávám se, že já jsem zde vetřelcem, lorde Varysi,“ řekl s nucenou zdvořilostí. „Když jsem sem přišel, byl jsi uprostřed nějaké zábavy.“

„Můj pán Varys chválil Chellu za její uši a řekl, že musela zabít mnoho mužů, aby získala tak krásný náhrdelník,“ vysvětlovala Šae. Dráždilo ho to, když Varysovi říkala můj pán takovým tónem; tak přece mluvila s ním při jejich postelových hrátkách. „A Chella mu řekla, že poražené zabíjejí jenom zbabělci.”

„Je statečnější nechat muže naživu a dát mu šanci očistit svoje jméno tím, že své ucho získá nazpět,“ dodala Chella, malá snědá žena, jejíž pochmurný náhrdelník sestával ze čtyřiceti šesti seschlých, zvrásněných uší. Tyrion je jednou počítal. „Jenom tak můžeš dokázat, že ze svých nepřátel nemáš strach.“

Šae se dala do smíchu. „A pak můj pán řekl, že kdyby byl Černým uchem, nikdy by nespal, kvůli snům o jednouchých mužích.“

„Problém, se kterým se naštěstí nikdy nebudu muset potýkat,“ poznamenal Tyrion. „Já mám ze svých nepřátel hrůzu, proto je všechny zabíjím.“

Varys se zahihňal. „Dáš si s námi víno, můj pane?“

„Dám si s vámi víno.“ Tyrion se posadil vedle Šae. Chápal, co se tady děje, třebaže Šae a Chella tomu nerozuměly. Varys mu doručil vzkaz. Když řekl Přemohlo mne náhle nutkání seznámit se s tvoji mladou dámou, ve skutečnosti tím myslel Snažil ses ji ukrýt, ale já jsem věděl, kde je a kdo to je, a teď jsem tady. V duchu přemýšlel, kdo ho zradil. Hostinský, chlapec ve stájích, strážný u brány… nebo někdo z jeho vlastních lidí?

„Vždycky se rád vracím do města Boží bránou,“ řekl Varys Šae, když doléval vinné číše. „Reliéfy na strážnici u brány jsou nádherné, a přesto při pohledu na ně pláču pokaždé, když je vidím. Ty oči… jsou tak výmluvné, nemyslíš? Jako by člověka přímo sledovaly, když jede pod padací mříží.“

„Nevšimla jsem si jich, můj pane,“ odpověděla Šae. „Když ti to udělá radost, zítra se na ně půjdu podívat.“

Neobtěžuj se, drahá, pomyslel si Tyrion, který otáčel vínem ve svém poháru. Tomu o nějaké reliéfy nejde. Ty oči, o kterých tu mluví, jsou jeho vlastní. Chce tím říci, že nás sledoval, že o naší přítomnosti věděl v okamžiku, kdy jsme projeli bránou.

„Buď opatrná, dítě,“ naléhal na ni Varys. „Královo přístaviště poslední dobou vůbec není bezpečné. Já jeho ulice znám poměrně dobře, a přesto jsem měl téměř strach, když jsem sem jel, sám a neozbrojen. Lidé nedbalí zákona jsou v těchto temných časech všude, och, ano. Muži s chladnou ocelí a ještě chladnějšími srdci.“ Tam, kam jsem já přišel sám a neozbrojen, mohou jiní přijít s meči v rukou, říkal tím.

Šae se jenom zasmála. „Když mě někdo bude obtěžovat, bude o ucho chudobnější, než ho Chella zažene.“

Varys se dal do hlasitého smíchu, jako by to byla ta nejlegračnější věc, jakou kdy slyšel, ale když stočil oči k Tyrionovi, nebylo v nich po smíchu ani stopy. „Tvoje mladá dáma má velmi přátelské způsoby. Kdybych byl na tvém místě, dával bych na ni velký pozor.“

„To mám úmyslu. Jakýkoli člověk, který se pokusí ublížit jí, špatné dopadne. I když jsem příliš malý, než abych byl Černým uchem, a neholedbám se svou odvahou.“ Vidíš, mluvím stejným jazykem jako ty, eunuchu. Ubliž jí a zaplatíš mi za to hlavou.

„Nyní vás opustím.“ Varys vstal. „Vím, jak musíte být unavení. Jenom jsem tě chtěl osobně uvítat, můj pane, a říct ti, jak jsem tvým příchodem potěšen. Zoufale tě potřebujeme v radě. Viděl jsi už kometu?“

„Jsem malý, ne slepý,“ odvětil Tyrion. Tam na královské cestě jako by se táhla přes polovinu oblohy a svým jasem zastiňovala dokonce i srpek měsíce.

„Lidé v ulicích ji nazývají Rudým zvěstovatelem,“ řekl Varys. „Říkají, že přišla jako předzvěst krále, aby varovala před ohněm a krví, které budou následovat.“ Eunuch si zamnul svoje napudrované ruce. „Mohu ti na rozloučenou dát malou hádanku, lorde Tyrione?“ Nečekal na odpověď. „V místnosti sedí tři významní muži, král, kněz a bohatý muž se svým zlatem. Mezi nimi stojí žoldnéř, obyčejný muž nízkého původu a nepříliš bystrý. Každý z těch významných mužů mu nařizuje, aby ty druhé dva zabil. ‚Udělej to,’ říká král, ‚protože já jsem tvůj pravoplatný vladař.‘ ‚Udělej to,‘ říká kněz, ‚protože já ti to poroučím ve jménu bohů,‘ ‚Udělej to,‘ říká mu bohatec, ‚a všechno tohle zlato bude tvoje.‘ Pověz mi, kdo bude žít a kdo zemře?“ Eunuch se hluboce uklonil a pospíchal ve svých měkkých trepkách z hostince.

Když byl pryč, Chella se uchechtla a Šae nakrčila svůj půvabný obličej. „Zůstane žit bohatec. Že ano?“

Tyrion zamyšleně usrkával svoje víno. „Možná. Možná ne, zdá se, že to bude záležet na tom žoldákovi.“ Položil svůj pohár. „Pojď, jdeme nahoru.“

Musela na něho počkat na vrcholu schodiště, protože její nohy byly štíhlé a ohebné, zatímco on je měl malé, zakrslé a navíc bolavé. Když k ní však přišel, usmívala se na něho. „Chyběla jsem ti?“ škádlila ho, když ho vzala za ruku.

„Zoufale,“ připustil Tyrion. Šae byla sotva vyšší než pět stop, a přesto k ní musel vzhlížet, ale zjistil, že v jejím případě mu to nevadí. Bylo tak milé vzhlížet k ní.

„Ve tvé Rudé baště ti budu chybět po celou dobu,“ řekla mu, když ho odváděla do svého pokoje. „Budeš samotný ve své chladné posteli v Pobočníkově věži.“

„To je pravda.“ Tyrion by si ji rád nechal u sebe, ale jeho lord otec mu to zakázal. U dvora se nebudeš tahat s děvkami, přikázal mu lord Tywin. Přivést ji do města bylo tím nejvzdorovitějším krokem, na jaký si troufal. Veškerá jeho autorita pramenila z moci jeho otce, a to dívka musela pochopit. „Nebudeš ode mě daleko,“ ujišťoval ji. „Dostaneš dům se strážemi a služebnictvem a já tě budu navštěvovat tak často, jak budu moct.“ Kopnutím za nimi zavřela dveře. Skrze vykládané okenice úzkých oken rozlišil Velké Baelorovo septum korunující Visenyin vrch, ale Tyrionův zrak přitáhl jiný pohled. Šae se sklonila, uchopila lem svých šatů, zvedla si je nad hlavu a odhodila je stranou. Spodní prádlo nenosila. „Nikdy si nebudeš moct v klidu odpočinout,“ řekla mu, když stála před ním, růžová, nahá a půvabná, s rukou v bok. „Vzpomeneš si na mě pokaždé, když půjdeš do postele. Tehdy ti ztvrdne a nebudeš tam mít nikoho, kdo by ti pomohl, a nebudeš moct spát, dokud“ - usmála se na něho tím svým prohnaným úsměvem, který Tyrion tak miloval - „si nepomůžeš sám.“

„Buď už konečně zticha a polib mne,“ poručil jí.

Cítil na jejích rtech víno a vnímal její malá pevná ňadra pevně přitisknutá k jeho tělu, když mu prsty rozvazovala šněrování kalhot. „Můj lve,“ zašeptala, když přerušil polibek, aby se svlékl. „Můj drahý pane, můj obře z Lannisterů.“ Tyrion ji odstrkal k posteli. Když do ní vnikl, vykřikla tak hlasitě, že by to Baelora Požehnaného probudilo v hrobě, a její nehty zanechaly rýhy na jeho zádech. Nikdy necítil bolest, která by se mu alespoň zpoloviny tak líbila.

Blázne, pomyslel si potom, když ležel uprostřed měkké matrace pod zmuchlanými prostěradly. Copak jsi nepoučitelný, trpaslíku? Vždyť je to děvka, ztracenče, miluje tvoje peníze, ne tvůj úd. Vzpomínáš si na Tyšu? A přesto, když svými prsty lehce kroužil kolem její bradavky, ztuhla pod jeho prsty a Tyrion spatřil na jejím prsu stopu tam, kde ji ve své vášni kousl.

„Takže, co budeš dělat, můj pane, teď, když jsi pobočníkem krále?“ zeptala se ho Šae, zatímco hladil její teplé hebké tělo.

„Něco, co by Cersei ani nenapadlo,“ zamumlal Tyrion tiše proti jejímu štíhlému krku. „Budu dělat… spravedlnost.“

BRAN

Bran dával přednost tvrdému kameni okenního sedátka před pohodlím své péřové postele a pokrývek. Když ležel v posteli, zdi jako by se tiskly k němu a nad hlavou mu visel těžký strop; když ležel, místnost jako by byla jeho celou a Zimohrad jeho vězením. Avšak před jeho oknem byl širý svět, který ho tolik lákal.

Nemohl chodit, ani šplhat, ani lovit, ani bojovat s dřevěným mečem tak jako kdysi, ale stále se mohl dívat. Rád pozoroval, jak se po celém Zimohradu rozsvěcují okna, když za šestiúhlými okenními tabulkami věží a síní byly zapalovány svíce a ohně v krbech, a také rád naslouchal zlovlkům, kteří s hlavami vyvrácenými ke hvězdám hlasitě vyli.

Poslední dobou se mu často zdálo o vlcích. Mluví ke mně jako bratr k bratrovi, říkal si, když naslouchal jejich vytí. Téměř jim rozuměl… Ne docela, ne opravdu, ale téměř jako by zpívali v jazyce, který kdysi znal a jaksi ho zapomněl. Walderové se jich možná báli, ale v žilách Starků kolovala vlčí krev. Stará chůva mu to řekla. „Třebaže u některých je silnější než u jiných,“ varovala ho.

Vytí Léta bylo táhlé a smutné, plné žalu a toužení. Chundeláč byl divočejší. Jejich hlasy se rozléhaly skrze nádvoří a síně, dokud jimi nezvonil celičký hrad, jako by na Zimohradu přebývala celá vlčí smečka, nejenom ti dva… Dva tam, kde jich kdysi bylo šest. Že by jim také chyběli jejich bratři a sestry? divil se Bran. Volají na Šedého větra a Ducha, na Nymeriu a Lady? Chtějí, aby se vrátili domů a opět byli pohromadě?

„Copak někdo zná mysl vlka?“ řekl mu ser Rodrik Cassel, když se ho Bran ptal, proč tak vyjí. Branova matka ho na dobu své nepřítomnosti jmenovala kastelánem Zimohradu a jeho povinnosti mu ponechávaly velmi málo času k zodpovídání všetečných otázek.

„Touží po svobodě,“ prohlásil Farlen, který byl správcem psince a neměl vlky o nic raději, než je milovali jeho psi. „Nelíbí se jim být zavření za zdmi, ale kdo je z toho může vinit? Divoká stvoření patří do divočiny, ne do hradu.“

„Chtějí lovit,“ souhlasil kuchař Gage, když do kotle házel velké kostky skopového loje. „Vlci mají mnohem lepší čich než kterýkoli člověk. Ať se vám to líbí či ne, ti větří kořist.“

Mistr Luwin si to nemyslel. „Vlci často vyjí na měsíc. Tihle vyjí na kometu. Vidíš, jak jasně září, Brane? Možná si myslí, že to je měsíc.“

Když to Bran opakoval Oše, dala se do hlasitého smíchu. „Tvoji vlci mají víc rozumu než tvůj mistr,“ řekla divoká žena. „Ti znají pravdy, které šedivý muž zapomněl.“ Brana ze způsobu, jakým to řekla, zamrazilo, a když se zeptal, co ta kometa znamená, odpověděla: „Krev a oheň, chlapče, a nic dobrého.“

Bran se na kometu zeptal i septona Chayleho, když se spolu probírali svitky, které zachránili po požáru v knihovně. „Je to meč a ten vždycky stíná roční období,“ odpověděl. Brzy nato přiletěl ze Starého města bílý havran se zvěstí o začátku podzimu, takže septon nepochybně mluvil pravdu.

I když - stará chůva si to nemyslela, a ta žila mnohem déle než kterýkoli z nich. „Draci,“ řekla, zvedla hlavu a nadechla se. Byla téměř slepá, a třebaže kometu neviděla, tvrdila, že ji cítí. „Budou to draci, chlapče,“ trvala na svém.

Hodor řekl jen „Hodor.“ To bylo všechno, co kdy řekl.

A zlovlci stále vyli. Strážní na hradbách jim pod fousy spílali, psi ve výbězích zuřivě štěkali, koně nepokojně kopali ve svých stáních, Walderové se chvěli u ohně ve svých komnatách, a dokonce i mistr Luwin si stěžoval na bezesné noci. Jenom Branovi to nevadilo. Poté, co Chundeláč kousl Malého Waldera, ser Rodrik zlovlky zavřel do božího háje, ale kamenné stěny Zimohradu si hrály podivné triky se zvuky a někdy to znělo, jako by vyli na nádvoří, přímo pod Branovým oknem. Jindy by přísahal, že jsou nahoře na parkánové zdi, že obcházejí po hradbách jako strážní na hlídce. Přál si je vidět.

Kometu visící na obloze nad Strážní síní a Zvonovou věží viděl, o kus dál byla První věž, bachratá a kulatá, s černými tvary chrličů vykreslenými proti soumraku v barvě purpurové podlitiny. Kdysi Bran znal každý kámen těchto budov, zevnitř i zvenčí, a na všechny šplhal. Vystupoval po zdech tak snadno, jako jiní chlapci běhají po schodech. Střechy byly jeho tajnými útočišti a vrány na polorozbořené věži byly jeho zvláštními přáteli.

Jenomže pak spadl.

Bran si pád nepamatoval, ale řekli mu, jak se to stalo, a tak předpokládal, že to zřejmě bude pravda. Málem tehdy zemřel. Když pak uviděl větrem ošlehané chrliče na vrcholu První věže, kde se to stalo, jako by se mu zvláštním způsobem stáhly útroby. A teď šplhat nemohl a nemohl ani chodit, ani běhat a bojovat s mečem a sny o tom, že se stane rytířem, mu v hlavě dávno zkysly.

Léto v den, kdy Bran spadl, vyl, a také po dlouhou dobu, kdy zlámaný ležel v posteli; Robb mu to řekl předtím, než odešel do války. Léto pro něho truchlil a Chundeláč a Šedý vítr se k němu v jeho žalu připojili. A toho večera, kdy zakrvácený havran přinesl z Králova přístaviště zvěst o smrti jejich otce, vlci to také věděli, aniž jim to někdo musel říkat. Bran tehdy byl společně s Rickonem v mistrově vížce, kde si spolu povídali o dětech lesa, když hlas mistra Luwina náhle přehlušilo Létovo a Chundeláčovo vytí.

Za koho truchlí teď? Že by nějaký nepřítel porazil Krále severu, který býval jeho bratrem Robbem? Spadl jeho nevlastní bratr Jon Sníh ze Zdi? Zemřela jeho matka nebo některá z jeho sester? Nebo to je něco jiného, jak si mysleli mistr, septon a stará chůva?

Kdybych byl opravdu zlovlkem, rozuměl bych jejich písni, pomyslel si toužebně. Ve svých vlčích snech běhával po úbočí kopců, po rozeklaných ledových horách vyšších než jakákoli věž a stával na vrcholech, s měsícem v úplňku nad hlavou a celým světem pod sebou, tak jak tomu bývalo kdysi.

„Aúúú,“ zkusil Bran vykřiknout. Zvedl si ruce do tvaru trumpety k ústům a zvrátil hlavu ke kometě. „Úúúúúúúúúúúúúúú-úúúú, aúúúúúúúúúúúú,“ zavyl. Znělo to hloupě, příliš tence, dutě a rozechvěle, vytí malého kluka, ne vlka. Léto přesto odpověděl, hlubokým hlasem, ve kterém utonul Branův tenký hlásek, a Chundeláč se k němu záhy připojil. Bran znovu zavyl. Vyli společně, poslední z jejich smečky.

Ten zvuk k jeho dveřím přilákal strážného, Senohlávka, s výrůstkem na nose. Nahlédl dovnitř, uviděl Brana vyjícího z okna a zahartusil: „Co to má znamenat, můj princi?“

Bran z toho měl divný pocit, když mu říkali princi, třebaže byl Robbovým dědicem a Robb nyní byl Králem severu. Otočil hlavu a zavyl na strážného. „Úúúúúúú. Úúú-úúú-úúúúúúúú.“

Senohlávek zavrtěl hlavou. „Už toho nech.“

„Úúú-úúú-úúúúú. Úúú-úúú-úúúúúúúúúú.“

Strážný se vzdálil. Když se vrátil, šel za ním mistr Luwin, oděný celý v šedém, s těsným mistrovským řetězem kolem krku. „Brane, ta zvířata dělají dostatečný hluk i bez tvého přispění.“ Přešel místnost a položil chlapci dlaň na čelo. „Je už pozdě, měl bys ses co nejrychleji snažit usnout.“

„Já si povídám s vlky.“ Bran jeho ruku ze svého čela smetl.

„Mám Senohlávkovi nařídit, aby tě odnesl do postele?“

„Já se do postele dostanu sám.“ Mikken pro něho vykoval řadu železných tyčí, které zasadil do zdi, takže Bran se mohl kolem místnosti pohybovat pomocí rukou. Bylo to pomalé a pracné a bolela ho přitom ramena, jenomže nesnášel, když ho nosili. „Stejně ale nemusím jít spát, když se mi nechce.“

„Všichni lidé musí spát, Brane. Dokonce i princové.“

„Pokaždé, když usnu, proměním se ve vlka.“ Bran od něho odvrátil obličej a zahleděl se zpátky do noci. „Mívají vlci sny?“

„Já myslím, že všichni tvorové sní, třebaže ne tak jako my lidé.“

„Mívají sny mrtví lidé?“ zeptal se Bran, který přitom myslel na svého otce. Kameník v temných kryptách dole pod Zimohradem vytesával otcovu podobu z granitu. „Někteří říkají, že ano, jiní že ne,“ odpověděl mistr. „Mrtví sami ohledně této záležitosti mlčí.“

„Zdají se sny stromům?“

„Stromům? Ne…“

„Zdají.“ řekl Bran s náhlou jistotou. „Stromům se zdají stromové sny. Někdy se mi zdá o stromu. O čarostromu, jako je ten, co roste v božím háji. Volá na mě. Vlčí sny jsou lepší. Cítím v nich různé věci a někdy chlemtám krev.“

Mistr Luwin se zatahal za svůj řetěz v místě, kde ho dřel do krku. „Kéž bys tak trávil víc času ve společnosti jiných dětí-“

„Já jiné děti nesnáším,“ řekl Bran a myslel tím Waldery. „Nařídil jsem ti, abys je poslal pryč.“

Luwinův výraz zpřísněl. „Freyové jsou svěřenci tvojí paní matky, poslaní sem do pěstounské péče na její výslovný příkaz. Nepřísluší ti posílat je pryč, ani by to nebylo laskavé. Kdybychom je vyhnali, kam by odsud šli?“

„Domů. To kvůli nim tady nemůžu mít Léto.“

„Ti Freyovi chlapci nechtěli, aby je napadl,“ řekl mistr, „o nic víc, než jsem to chtěl já.“

„To byl Chundeláč.“ Rickonův velký černý vlk byl tak divoký, že někdy děsil dokonce i Brana. „Léto nikdy nikoho nekousl.”

„Léto vyrval muži hrdlo přímo v této místnosti, nebo jsi zapomněl? Pravda je taková, že ta roztomilá vlčata, která jsi se svými bratry našel ve sněhu, vyrostla v nebezpečné bestie. Freyovi chlapci jsou jen moudří, že si na ně dávají pozor.“

„Měli jsme do božího háje zavřít raději Waldery. Mohli by si tam hrát na pána přechodu tak dlouho, jak by chtěli, a Léto by zas mohl spát se mnou. Jsem princ, tak proč mě neposloucháš? Chtěl jsem se projet na Tanečnici, ale Pivní břich mně nedovolí vyjet za bránu.“

„A dobře dělá. Vlčí les je plný nebezpečí; škoda, že ses nepoučil ze své poslední vyjížďky. Copak chceš, aby se tě zmocnil nějaký psanec, který by tě prodal Lannisterům?“

„Léto by mě zachránil,“ trval Bran na svém tvrdohlavě. „Princům by mělo být dovoleno plavit se po mořích a lovit kance ve vlčím lese a jezdit s dřevcem na turnaji.“

„Brane, dítě, pročpak sám sebe tak mučíš? Jednoho dne možná některou z těch věcí budeš dělat, ale nyní jsi teprve osmiletým chlapcem.“

„Raději bych byl vlkem. To bych pak mohl žít v lese a spát, jenom kdybych chtěl, a mohl bych najít Aryu a Sansu. Vycítil bych, kde jsou, a zachránil bych je. A až by Robb šel do bitvy, bojoval bych po jeho boku jako Šedý vítr. Prokousl bych Králokatovi hrdlo, trh, a pak by válka skončila a všichni by se vrátili zpátky na Zimohrad. Kéž bych tak byl vlkem…“ Zavyl. „Úúú-úúú-úúúúúúúúúúú.“

Luwin zvedl hlas. „Skutečný princ by uvítal -“

„AÚÚÚÚÚÚÚÚ,“ zavyl Bran hlasitěji. „ÚÚÚÚ-ÚÚÚÚ-ÚÚÚÚ.“

Mistr to vzdal. „Jak si přeješ, dítě.“ S pohledem, který vyjadřoval částečně zármutek, částečně pohrdání odešel z jeho ložnice.

Když se Bran ocitl o samotě, vytí ztratilo svoje kouzlo. Po chvíli se uklidnil. Já jsem je přece uvítal, řekl si v duchu vzdorovitě. Choval jsem se jako pán Zimohradu, jako opravdový pán, nemůže říci, že by tomu tak nebylo. Když Walderové přijeli z Dvojčat, to Rickon chtěl, aby odešli. Byly mu teprve čtyři roky a naříkal, že chce matku, otce a Robba, ne tyhle cizince. Bylo na Branovi, aby ho utišil a přikázal mu Freye jaksepatří uvítat. Nabídl jim jídlo a pití a místo u ohně, a dokonce i mistr Luwin ho potom pochválil, že si vedl dobře.

Jenomže to bylo před tou hrou.

Hra se hrála s kládou, tyčí, vodou a hojným pokřikováním. Voda byla nejdůležitější, jak Brana ujišťovali Walder a Walder. Mohlo se použít i prkno, nebo dokonce řada kamenů, a místo tyče třebas větev. Člověk přitom dokonce ani nemusel křičet. Ale bez vody by to nebyla žádná hra. Protože mistr Luwin a ser Rodrik nechtěli o tom, že by děti pustili do lesa, aby si tam našly nějaký potok, ani slyšet, muselo jim stačit jedno z temných jezírek v božím háji, Walder a Walder nikdy předtím neviděli stoupat ze země v bublinkách teplou vodu, ale oba se shodli v tom, že tím hra jen nabude na zábavnosti.

Oba se jmenovali Walder Frey. Velký Walder říkal, že v Dvojčatech žijí celé tucty Walderů, všech pojmenovaných po jejich dědečkovi, lordu Walderu Freyovi. „My na Zimohradu máme svoje vlastní jména,“ řekl jim Rickon nadutě, když to slyšel. Ta jejich hra se hrála tak, že se položila kláda přes vodu a jeden hráč se postavil doprostřed, s tyčí v rukou. Byl pánem přechodu, a když k němu přišel některý z dalších hráčů, musel mu říci: „Jsem pánem přechodu, kdo je tam?“ Druhý hráč musel přednést řeč o tom, kdo je a proč by mu mělo být dovoleno přejít na druhou stranu. Pán přechodu je dokonce mohl přinutit skládat přísahy a odpovídat na otázky. Hráči nemuseli mluvit pravdu, ale jejich přísahy byly zavazující, pokud ovšem neřekli slovo „možná“, takže bylo důležité říci „možná“, tak aby si toho pán přechodu nevšiml. Pak jste mohli zkusit srazit pána přechodu do vody, a tím jste se sami stali pánem přechodu, ale jenom pokud jste řekli „možná“. Jinak jste ze hry byli vyloučeni. Pán mohl svou tyčí srazit do vody kohokoli a kdykoli si to usmyslel.

V praxi hra sestávala jenom ze strkání, srážení a padání do vody, společně se spoustou hlasitého dohadování ohledně toho, zda někdo řekl nebo neřekl „možná“. Malý Walder byl pánem přechodu častěji než ostatní.

Byl to Malý Walder, třebaže byl vysoký a mohutný, s rudolícím obličejem a velkým kulatým břichem. Velký Walder měl protáhlý obličej, byl kostnatý a o polovinu stopy menší. „Je o padesát dva dní starší než já,“ vysvětloval Malý Walder, „takže byl větší první, ale já jsem vyrostl rychleji.”

„Jsme bratranci, ne bratři,“ dodal Velký Walder, ten malý. „Já jsem Walder, syn Jammose. Můj otec byl synem lorda Waldera od jeho čtvrté manželky. On je Walder, syn Merrettův. Jeho babička byla třetí manželkou lorda Waldera a pocházela z Crakehallu. Je v nástupnické linii přede mnou, i když jsem starší.“

„Jenom o padesát dva dní.“ namítl Malý Walder. „A žádný z nás stejně nikdy nebude vládnout v Dvojčatech, ty hloupý.“

„Já budu,“ prohlásil Velký Walder. „Kromě toho nejsme jediní Walderové. Ser Stevron má vnuka, Černého Waldera, je čtvrtý v nástupnické linii, a je tu taky Rudý Walder, syn sera Emmona, a Bastard Walder, který v nástupnické linii není vůbec. Říká se mu Walder Řeka, ne Walder Frey. Kromě toho jsou tu děvčata, co se jmenují Walda.“

„A Tyr. Vždycky zapomeneš na Tyra.“

„Jmenuje se Waltyr, ne Walder,“ řekl Velký Walder afektovaně. „A je až po nás, takže na něm nezáleží. Kromě toho, mně se nikdy nelíbil.”

Ser Rodrik rozhodl, že se spolu budou dělit o komnatu Jona Sněha, protože Jon teď slouží v Noční hlídce a nikdy už se zpátky nevrátí. Branovi se to nelíbilo, měl z toho pocit, jako by se Freyové snažili zabrat si pro sebe Jonovo místo.

Lítostivě je pozoroval, když Walderové hráli tu svoji hru s kuchařovým synem Tuřínem a Josethovými děvčaty Bandy a Syrou. Walderové se usnesli v tom, že Bran jim bude dělat soudce a bude rozhodovat o tom, zda hráči řekli nebo neřekli „možná“, ale jakmile se do své hry pustili, dočista na Brana zapomněli.

Výkřiky a šplouchání brzy přilákaly ostatní: Pallu, dívku z psince, Caynova chlapce Calona, Taky Toma, jehož otec Tlustý Tom zemřel s Branovým otcem v Králové přístavišti. Netrvalo to dlouho a všichni byli promočení a zablácení. Palla byla hnědá od hlavy až k patě, ve vlasech měla mech a pomalu se nemohla nadechnout smíchy. Bran neslyšel tolik smíchu od té doby, co na Zimohrad přiletěl zakrvácený havran. Kdybych mohl používat nohy, všechny bych je srazil do vody, říkal si s hořkostí. Nikdo by nebyl lordem přechodu, jenom já.

Nakonec z božího háje vyběhl Rickon s Chundeláčem v patách. Díval se, jak spolu Tuřín a Malý Walder bojují o tyč, dokud Tuřín neuklouzl, nezamával rukama ve vzduchu a nespadl s hlasitým šplouchnutím do vody. „Teď já!“ vykřikl Rickon, „teď já! Já chci taky hrát!“ Malý Walder mu pokynul a Chundeláč se vydal za ním. „Ne, Chundeláči,“ poručil mu jeho bratr. „Vlci hrát nemohou. Zůstaň s Branem.“ A vlk poslechl…

… dokud Malý Walder neuhodil Rickona tyčí rovnou přes břicho. Než Bran stačil mrknout, černý vlk přeletěl kládu, ve vodě se objevila krev a Walderové křičeli jako šílení, zatímco Rickon seděl v blátě a smál se a Hodor se k nim kolébal s výkřiky: „Hodor! Hodor! Hodor!“

Ač to bylo podivné, Rickon poté usoudil, že Walderové se mu líbí. Na pána přechodu si pak už ani nevzpomněli, ale hráli si spolu jiné hry - na panny a obludy, na krysy a kočky, na schovávanou, všechny možné věci. S Rickonem po svém boku Walderové kradli v kuchyních koláče a kousky medových pláství, honili se kolem hradeb, házeli kosti štěňatům v psinci a pod bedlivým dohledem sera Rodrika se cvičili v šermu s dřevěnými meči, Rickon jim dokonce ukázal hluboké krypty v podzemí, kde kameník tesal otcovu hrobku. „Na to jsi neměl právo!“ křičel Bran na svého bratra, když se o tom dozvěděl. „To je naše místo, místo Starků.“ Rickonovi to ale bylo jedno.

Dveře do jeho ložnice se otevřely. Objevil se v nich mistr Luwin, který nesl zelený džbán, a za ním Oša a Senohlávek.“ „Připravil jsem ti nápoj na spaní, Brane.“

Oša ho zvedla do své kostnaté náruče. Na ženu byla velmi vysoká, šlachovitá a silná. Bez problémů ho odnesla do postele.

„Budeš po něm spát beze snů,“ vysvětloval mistr Luwin, když ze džbánu vyndal zátku. „Budeš spát sladkým, bezesným spánkem.“

„Opravdu?“ řekl Bran, který tomu chtěl věřit.

„Ano. Pij.“

Bran pil. Nápoj byl hustý a měl křídovou pachuť, ale byl v něm med, a tak mu do hrdla klouzal docela snadno.

„Až přijde ráno, budeš se cítit lépe.“ Luwin se na Brana usmál a na odchodu ho ještě pohladil po hlavě.

Oša se zdržela. „Zas tě trápí ten vlčí sen?“

Bran přikývl.

„Neměl by ses tomu tak vzpírat, chlapče. Viděla jsem tě, jak jsi mluvil se stromem srdce. Možná to byli bohové, kteří se pokoušeli odpovědět ti.“

„Bohové?“ zamumlal, najednou ospalý. Ošin obličej se rozmazal a zešedl. Sladký, bezesný spánek, pomyslel si.

A přesto, když ho obklopila temnota, ocitl se zas v božím háji, kde se tiše pohyboval mezi šedozelenými strážními stromy a pokroucenými duby, tak jako za starých časů. Já chodím, pomyslel si vzrušeně. Část z něho jako by věděla, že to je jenom sen, ale dokonce i sen o chození byl lepší než pravda o jeho ložnici, zdech, stropě a dveřích.

Mezi stromy byla tma, ale kometa mu osvětlovala cestu a chodidla měl jistá. Pohyboval se na čtyřech dobrých nohou, silných a rychlých a cítil půdu pod nimi, hluboké vrstvy humusu. Byl to dobrý pocit.

Jeho chřípí plnily pachy, živé a opojné; zelený bahnitý zápach horkých jezírek, parfém hutné tlející zeminy pod jeho tlapami, pach veverek v dubech. Veverky ho přiměly vzpomenout si na chuť horké krve a na způsob, jakým mu praskaly kosti mezi zuby. Ústa mu zaplnily sliny. Nejedl déle než půl dne, ale v mrtvém mase nebylo žádné potěšení, dokonce ani ve zvěřině. Slyšel veverky dovádějící ve větvích nad ním, neodvažující se slézt dolů mezi stromy, kde slídil se svým bratrem.

I svého bratra cítil, povědomý pach, silný a zemitý, stejně černý, jako byl jeho kožich. Jeho bratr pobíhal kolem zdí, plný hněvu. Obíhal stále dokola a dokola, den za nocí a noc za dnem, neúnavně pátrající… po kořisti, po cestě ven, po své matce, po svých sourozencích z vrhu, po své smečce… Hledal a hledal a nikdy nic nenašel.

Za stromy se zvedaly zdi, hromady kamenů nakupených dávno zemřelými lidmi, které se tyčily nad tímto kouskem živého lesa. Zvedaly se do výše, plné šedivých skvrn a obrostlé mechem, a přesto byly silné a pevné a vyšší, než by kdy jakýkoli vlk mohl doufat, že je přeskočí. Jediné otvory v těch nakupených kamenech, které je zavíraly uvnitř, byly střeženy chladným železem a rozřezaným dřevem. Jeho bratr se u každého otvoru zastavoval a hněvivě cenil tesáky, ale cesty ven zůstávaly zavřené.

Té první noci dělal to samé, ale pak pochopil, že to k ničemu nevede. Vrčení jim cestu ven neotevře. Obíhání kolem stěn je neodsune. Zvedání nohy a značkování stromů lidi nezažene. Svět se sevřel kolem nich, ale za tímto ohrazeným lesem stojí další velké jeskyně z kamenů nakupených lidmi, Zimohrad, vzpomněl si náhle. Za jeho do oblohy čnícími, člověkem vytvořenými útesy volal opravdový svět a on věděl, že na to volání musí odpovědět, nebo zemře.

ARYA

Cestovali od svítání do soumraku, kolem lesů, sadů a úhledně udržovaných polí, přes malé vísky, přelidněná tržní městečka a mocné pevnosti. Když se setmělo, postavili si tábor a najedli se ve svitu Rudého meče. Muži se střídali na hlídce. Občas Arya zahlédla jiskřičky probleskující mezi stromy z táborů jiných poutníků. Zdálo se, jako by táborů každého večera přibývalo a královská cesta jako by byla stále rušnější.

Přicházeli ráno, v poledne i za noci, staří lidé i malé děti, velcí i malí, bosá děvčata a ženy s děťátky u prsů. Někteří jeli ve farmářských vozech nebo nadskakovali v žebřiňácích tažených voly. Víc jich na něčem jelo: na tažných koních, na ponících, mulách, oslech, na čemkoli, co mohlo chodit, běhat nebo se valit. Jedna žena vedla dojnou krávu s malou holčičkou sedící jí na hřbetě. Arya viděla kováře strkajícího před sebou trakař se svým nářadím, kladivy, kleštěmi, ba dokonce s kovadlinou, a o chvíli později si všimla jiného muže s jiným trakařem, jenomže tentokrát v něm vezl dvě miminka zabalená v houni. Většina jich šla pěšky, se svými zemskými statky na zádech a unavenými, ostražitými pohledy ve tvářích. Pospíchali na jih, směrem k městu, ke Královu přístavišti, a jenom jeden ze sta utratil slovo s Yorenem a jeho svěřenci, kteří cestovali na sever. Divila se, proč nikdo nejde stejným směrem jako oni.

Mnozí z cestovatelů byli ozbrojení; Arya viděla nože a dýky, kosy a sekery a tu a tam dokonce meč. Někteří si udělali kyje z větví nebo si vyřezali sukovité hole. Svírali svoje zbraně v rukou a měřili si jejich povozy výhružnými pohledy, ale nakonec jejich průvod stejně nechali projít. Třicet bylo příliš mnoho, bez ohledu na to, co ve svých povozech vezli.

Dívej se očima, říkával jí Syrio, naslouchej ušima.

Jednoho dne na ně z okraje cesty začala křičet jakási šílená žena. „Blázni! Všechny vás zabijí, vy blázni!“ Byla hubená jako strašák do pole, s propadlými očními důlky a zakrvácenými chodidly.

Příštího rána vedle Yorena zastavil vypasený obchodník na šedivé klisně a nabídl mu, že jeho povozy se vším všudy odkoupí za čtvrtinu jejich ceny. „Je válka, poberou ti, co se jim bude líbit, raději je prodej mně, můj příteli.“ Yoren škubl svými pokřivenými zády, odvrátil se a odplivl si.

Téhož dne si Arya všimla prvního hrobu; malé mohylky vedle cesty, navršené nad hrobečkem pro dítě. Do měkké hlíny byl zabodnutý krystal a Lommy si ho chtěl vzít, dokud mu Býk neřekl, že mrtvé by raději měl nechat na pokoji. O pár lig dál Praed ukázal na dalších hroby, celou řadu čerstvě vykopaných. Poté stěží uplynul den, aniž by na nějaký narazili.

Jednou v noci se Arya probudila do tmy, vyděšená z příčiny, kterou nedokázala pojmenovat. Rudý meč nad její hlavou se dělil o oblohu s půl tisícem hvězd. Ta noc jí připadala podivně tichá, třebaže slyšela Yorenovo tlumené chrápání, praskání ohně, ba dokonce tiché pohyby oslů. Přesto jaksi měla pocit, jako by svět zadržoval dech, až jí z toho ticha začal běhat mráz po zádech. Znovu usnula, svírajíc v ruce Jehlu.

Když přišlo ráno a Praed se neprobudil, Arya si uvědomila, že to bylo jeho kašlání, které v noci postrádala. Sami vykopali hrob a pohřbili žoldnéře na místě, kde předtím spal. Než na něj začali házet hlínu, Yoren mu vzal všechny jeho cenné věci. Jeden muž si pro sebe zabral jeho boty, další jeho dýku. Rozdělili se i o jeho kroužkovou košili a přilbici. Jeho meč Yoren podal Býkovi. „S rukama, jaké máš, by ses tohle měl naučit používat,“ řekl mu. Chlapec jménem Tarber hodil na Praedovo tělo hrst plnou žaludů, aby na tom místě vyrostl dub, který bude značit místo jeho posledního odpočinku.

Toho večera zastavili ve vesnici, kde stál hostinec se střechou obrostlou břečťanem. Yoren spočítal mince ve svém měšci a usoudil, že jich má dost na teplé jídlo pro všechny. „Vyspíme se venku, tak jako vždycky, ale mají tady lázeň, pokud některý z vás pociťuje potřebu použít horkou vodu a kus mýdla.“

Arya se toho neodvažovala, třebaže nyní už se z ní linul stejně odporný puch jako z Yorena, kyselý a čpavý. Někteří z tvorů, kteří se zabydleli v jejích šatech, s ní putovali celou cestu až z Blešího zadku; nepřipadalo jí správné utopit je. Tarber, Horký koláč a Býk se připojili k řadě mužů směřujících ke kádím. Ostatní se posadili na zem před lázní. Zbytek se jich shromáždil v šenku hostince. Yoren dokonce poslal Lommyho s korbely pro ty tři v řetězech, které nechali připoutané v zadní části jejich povozu.

Umytí i neumytí, všichni povečeřeli koláče s náplní z vepřového masa a pečená jablka. Hostinský jim dokonce každému nalil rundu piva na účet hostince. „Měl jsem bratra, který před lety musel odejít k černým. Byl sluhou, chytrý chlapec, ale jednoho dne ho přistihli, jak si z pánova stolu vzal kousek papriky. Měl prostě rád její chuť, to je všechno. Jen nepatrný kousíček papriky, ale ser Malcolm byl tvrdý muž. Máte na Zdi papriku?“ Když Yoren zavrtěl hlavou, muž si povzdechl. „Škoda. Lynt měl papriku tak rád.“

Arya opatrně usrkávala ze svého korbelu, mezi sousty koláče stále horkého z trouby. Vzpomněla si na to, jak jim jejich otec někdy dovolil dát si pohár piva. Sansa se vždycky ušklíbla a řekla, že víno je mnohem jemnější, ale Arye docela chutnalo. Když si vzpomněla na otce a na Sansu, zesmutněla.

Hostinec byl plný lidí směřujících na jih, a když jim Yoren řekl, že putují na sever, místností se začaly rozléhat hlasité posměšky. „Však vy se sem brzy vrátíte,“ ujišťoval je hostinský. „Nemá smysl jít na sever. Polovina polí je vypálená a ti lidé, kteří tam zbyli, se zabarikádovali za zdmi svých pevností. Jedna sebranka drancířů vyjíždí zrána, další se objevují navečer.“

„Nám do toho nic není,“ stál si Yoren tvrdohlavě na svém. „Tully nebo Lannister, nám na tom nezáleží. Noční hlídka se na ničí stranu nepřidává.“

Lord Tully je můj dědeček, pomyslela si Arya. Jí na tom záleželo, ale raději se kousla do rtu a tiše naslouchala. „Je jich tam víc než jen Lannisterové a Tullyové,“ řekl hostinský. „Z Měsíčních hor scházejí dolů divocí muži, a zkuste říct jim, že nejste na ničí straně. A jsou do toho zapletení taky Starkové, mladý lord táhne na jih, syn mrtvého pobočníka…“

Arya se vsedě napřímila, samé ucho. Myslel tím Robba?

„Slyšel jsem, že ten chlapec jezdí do bitvy na vlkovi,“ řekl žlutovlasý muž s korbelem v ruce.

„Bláznivé řeči,“ Yoren si odplivl.

„Ten muž, který mně to říkal, ho viděl na vlastní oči. Dušoval se, že to byl vlk velký jako kůň.“

„Dušovaní ještě nemění hloupé řeči v pravdu, Hode,“ napomenul ho hostinský. „Ty se pořád dušuješ, že mně zaplatíš, a zatím jsem od tebe neviděl ani vindru.“ Místnost vybuchla smíchy a muž se žlutými vlasy zrudl.

„Letos je pro vlky špatný rok,“ prohlásil bledý muž v zeleném plášti plném skvrn. „Vlčí smečky kolem Božího oka jsou teď odvážnější, než si kdo pamatuje. Ovce, krávy, psi, na tom nesejde, zabíjejí, co se jim zlíbí, a vůbec nemají strach z lidí. Jít do těch lesů za noci znamená dávat v sázku život.“

„Ale, to jsou jen další povídačky, o nic pravdivější než jiné.“

„Já stejnou věc slyšela od svojí sestřenice, a to není ženská, co by lhala,“ přidala se jakási stará žena. „Říká, že jich tam je obrovitá smečka, že jsou jich stovky a všechno jsou to zabijáci lidí. Vede je prý obrovitá vlčice, bestie ze samotných pekel.”

Vlčice. Arya pomalu usrkávala svoje pivo a v duchu přemýšlela. Je Boží oko blízko Trojzubce? Říkala si, kéž by tak měla mapu. Právě blízko Trojzubce nechala Nymeriu. Nechtěla to udělat, ale Jory říkal, že nemají na vybranou, že kdyby se vlčice vrátila s nimi, zabili by ji, protože pokousala Joffreyho, třebaže si to zasluhoval. Museli na ni křičet, nadávat jí a házet po ní kameny, a teprve když Aryiny kameny několikrát zasáhly cíl, zlovlk konečně přestal běžet za nimi. Teď už by mě pravděpodobně ani nepoznala, pomyslela si. A i kdyby mě poznala, nenáviděla by mě.

Muž v zeleném plášti řekl: „Slyšel jsem, že jednoho dne ta pekelná bestie přišla do vesnice… Bylo to v den trhu, všude bylo plno lidí a ona si tam přišla, jako by se nechumelilo, a vyrvala jedné matce dítě rovnou z náruče. Když se ta zvěst dostala k lordu Mootonovi, on a jeho synové přísahali, že ji sprovodí ze světa. Sledovali ji se smečkou vlčáků až k jejímu doupěti a stěží se jim podařilo vyváznout životem. Žádný z těch psů se nevrátil, žádný.“

„To jsou jen řeči,“ vyhrkla Arya, než sama sebe stačila umlčet. „Vlci malé děti nežerou.“

„Copak ty o tom víš, chlapče?“ zeptal se muž v zeleném plášti.

Než si stačila vymyslet odpověď, Yoren ji chytil za rameno. „Tomu klukovi je špatně z piva, to je všechno.“

„Ne, není. Oni opravdu nežerou děti.“

„Ven, chlapče… a zůstaň tam tak dlouho, dokud se nenaučíš mít zavřenou pusu, když se spolu baví dospělí.“ Prudce ji postrčil směrem ke dveřím, které vedly dozadu ke stájím. „Jen hezky jdi. Podívej se, jestli pacholek napojil naše koně.“

Arya šla ven, vzteklá a zamračená. „A stejně je nežerou“ zamumlala a kopla cestou ven do kamene. Odkulil se pod jejich povozy.

„Chlapče,“ ozval se najednou přátelský hlas. „Milý chlapče.“

Mluvil s ní jeden z mužů v železech. Arya opatrně přišla k povozu, s rukou na jílci Jehly.

Vězeň za řinčení svých řetězů zvedl prázdný korbel. „Člověk by si ještě dal pivo. Člověk má žízeň, když nosí tyhle těžké okovy.“ Byl nejmladší z těch tří, štíhlý, s jemnými rysy, stále se jen usmíval. Vlasy měl na jedné straně červené a na druhé bílé, celé mastné a špinavé od pobytu v cele a cestování v řetězech. „Člověk by se taky rád vykoupal,“ řekl, když uviděl, že Arya se na něho dívá. „Chlapec by se se mnou mohl spřátelit.“

„Já mám kamarády,“ odsekla Arya.

„Žádné tu nevidím,“ řekl ten bez nosu. Byl podsaditý a silný, s mohutnýma rukama. Paže, nohy a hruď, ba dokonce záda měl porostlé hustými černými chlupy. Připomínal Arye kresbu, kterou kdysi viděla v knize, kresbu opice z Letních ostrovů. Kvůli otvoru v obličeji bylo obtížné dívat se na něho delší čas.

Ten holohlavý otevřel ústa a zasyčel jako nějaká obrovitá bílá ještěrka. Když sebou Arya ohromeně škubla, otevřel ústa doširoka a zakomíhal na ni jazykem, jenomže to nebyl celý jazyk, ale jen jeho pahýl. „Nech toho,“ vyhrkla.

„V černých celách si člověk společníky nevybírá,“ řekl ten pohledný s rudobílými vlasy. Něco na způsobu, jakým mluvil, jí připomínalo Syria; bylo to stejné, a přesto taky odlišné. „Tady ti dva nemají žádné vychování. Člověk za ně musí žádat o prominutí. Tobě říkají Arry, je to tak?“

„Tupohlavec,“ řekl ten bez nosu. „Tupohlavec. Tupoksicht. Klacek. Dávej si pozor, Loraťane, nebo tě tím svým klackem bodne.“

„Člověk se ve společnosti, ve které se nachází, často musí stydět, Arry,“ řekl ten pohledný. „Tento člověk má čest být Jaqenem H’gharem, kdysi ze svobodného města Lorathu. Tím by byl, kdyby byl doma. Tihle moji špatně vychovaní společníci se jmenují Rorge“ - mávl svým korbelem k muži bez nosu - „a Kousač.“ Kousač na ni opět zasyčel a ukázal přitom ústa plná zažloutlých zubů obroušených do špiček. „Každý musí mít nějaké jméno, je to tak? Kousač nemůže mluvit a neumí psát, ale má velice ostré zuby, a tak mu člověk říká Kousač a on se usmívá. Líbí se ti?“

Arya začala od povozu couvat. „Ne.“ Ti mne ublížit nemohou, přesvědčovala sama sebe v duchu, všichni jsou v řetězech.

Obrátil svůj korbel dnem vzhůru. „Člověk musí plakat.“

Rorge, ten bez nosu, po ní se zaklením mrštil svůj korbel. V poutech byl neohrabaný, ale dokonce i přesto by jí těžký korbel vletěl rovnou do hlavy, kdyby neuskočila stranou. „Přines nám nějaké pivo, prcku. Hned?“

„Zavři hubu!“ Arya se snažila přijít na to, co by na jejím místě dělal Syrio. Vytáhla svůj dřevěný cvičební meč.

„Pojď blíž,“ řekl Rorge, „a já ti ten meč proženu zadnicí a ošoustám tě do krve.“

Strach seká hlouběji než meče. Arya se přinutila popojít blíž k vozu. Každý krok byl obtížnější než ten předchozí. Divoká jako vlčice, klidná jako stojatá voda. Ta slova jí zpívala v hlavě. Syrio by se nebál. Už byla téměř tak blízko, že se mohla dotknout kola, když tu se Kousač prudce naklonil a za hlasitého řinčení svých želez po ní chmátl. Protože však měl pouta, jeho ruce se zastavily půl stopy od jejího obličeje. Zasyčel na ni.

Uhodila ho. Prudce, rovnou mezi jeho malá očka.

Kousač se s křikem zvrátil dozadu a vzápětí nato všechnu svou váhu vrhl proti železům. Články řetězu se otočily dokola a našponovaly se a Arya uslyšela zapraskání starého vyschlého dřeva, když se velké železné kruhy napjaly proti podlažním prknům povozu. Natáhly se po ní obrovité bledé ruce, zatímco na Kousačových pažích se napjaly provazce žil, ale pouta držela pevně a muž se nakonec zhroutil zpátky. Z otevřených boláků na tvářích mu tekla krev.

„Chlapec má víc odvahy než rozumu,“ poznamenal muž, který si říkal Jaqen H’ghar.

Arya couvala pryč od povozu. Když na rameni ucítila ruku, otočila se a znovu tasila svůj dřevěný meč, ale byl to jen Býk.

„Co to děláš?“

Zvedl ruce v obranném gestu. „Yoren říkal, že k těm třem se nikdo nemá přibližovat.“

„Já se jich nebojím,“ odsekla Arya.

„V tom případě jsi hloupý. Já se jich bojím.“ Býkova ruka klesla k jílci jeho meče a Rorge se dal do smíchu. „Dobře děláš!“

Arya šoupala chodidly v prachu, ale dovolila Býkovi odvést ji kolem hostince k přednímu vchodu.

„Nechceš si zašermovat?“ zeptala se ho. Pociťovala potřebu uhodit si do něčeho.

Ohromeně na ni zamrkal. Přes hluboké modré oči mu spadly prameny hustých černých vlasů, stále ještě mokrých po koupeli.

„Ublížil bych ti.“

„Neublížil.”

„Nevíš, jak jsem silný.“

„A ty nevíš, jak jsem já rychlý.“

„Sám sis o to řekl, Arry.“ Tasil Praedův meč. „Tohle je sice levná ocel, ale je to opravdový meč.“

Arya vytáhla z pochvy Jehlu. „Slibuješ, že nebudeš křičet, když tě zasáhnu?“

„Slibuju ti, že budeš křičet ty.“ Obrátila se k němu bokem, do postoje vodního tanečníka, ale Býk se nehýbal. Díval se na něco za ní. „Co se děje?“

„Zlaté pláště.“ Jeho obličej se napjal.

To není možné, pomyslela si Arya, ale když se přes rameno podívala dozadu, skutečně je uviděla přijíždět po královské cestě, šest zbrojnošů v černé kroužkové zbroji a zlatých pláštích městské hlídky. Jeden z nich byl důstojníkem; měl na sobě černý emailovaný hrudní plát ozdobený čtyřmi pozlacenými disky. Zastavili před hostincem. Dívej se očima, jako by jí šeptal do ucha Syriův hlas. Viděla bílou pěnu pod jejich sedly, což znamenalo, že koně jeli dlouho a rychle. Klidná jako stojatá voda, vzala Býka za ruku a odtáhla ho za vysoký kvetoucí keř.

„Co je?“ zeptal se nechápavě. „Co to děláš? Pojďme.“

„Tiše jako stín,“ zašeptala, když ho stahovala k zemi.

Někteří z Yorenových dalších svěřenců seděli před lázněmi, čekali, až se budou moci vystřídat v kádi. „Vy muži,“ vykřikl jeden ze zlatých plášťů. „Jste to vy, kteří se máte dát k černým?“

„Možná ano,“ ozvala se opatrná odpověď.

„Raději bychom se dali k vám, hoši,“ řekl starý Reysen. „Slyšeli jsme, že tam na Zdi je zima.“

Důstojník od zlatých plášťů sesedl. „Mám tady zatykač na jistého chlapce -“

Z hostince vyšel Yoren, který si prsty prohrabával svůj zacuchaný vous. „Co je to za chlapce, kterého chcete?“

Ostatní zbrojnoši už také sesedli a zůstali stát vedle svých koní. „Proč se schováváme?“ zašeptal Býk.

„Chce ho královna, starče, a tobě do toho nic něm,“ řekl důstojník, který ze svého opasku vytáhl stuhu. „Tady, pečeť Její Výsosti a zatykač.“

Býk za keřem pochybovačně zavrtěl hlavou. „Proč by měli chtít tebe, Arry?“

Strčila ho do ramene. „Buď zticha!“

Yoren ohmatával stuhu zatykače s její kapkou zlatého vosku. „Pěkné.“ Odplivl si. „Věc se má tak, že ten kluk je teď u Noční hlídky. Na tom, co provedl ve městě, už nezáleží.“

„Královnu tvoje názory nezajímají, starče, a mě taky ne,“ řekl důstojník. „Já chci toho kluka.“

Arya pomýšlela na to, že uteče, ale věděla, že na svém oslovi by jím daleko neujela, když zlaté pláště mají koně. A navíc byla z těch věčných útěků už unavená. Utekla, když pro ni přišel ser Meryn, a pak znovu, když zabili jejího otce. Kdyby byla opravdovým vodním tanečníkem, vyšla by ven s Jehlou v ruce a všechny do jednoho by je pozabíjela a už nikdy v životě by před nikým neutekla. „Nedostanete nikoho,“ řekl Yoren tvrdohlavě. „Na takové věci je zákon.“

Muž vytáhl krátký meč. „Tady je tvůj zákon.“

Yoren se podíval na čepel. „To není zákon, jenom meč. Náhodou mám taky jeden.“

Důstojník se usmál. „Starý blázne. Mám s sebou pět mužů.“

Yoren si odplivl. „A já jich mám třicet.“

Muž ve zlatém plášti se zasmál. „Tuhle sebranku?“ řekl halama s rozbitým nosem. „Kdo bude první?“ vykřikl, když tasil svoji ocel.

Tarber vytáhl z kopky sena vidle. „Já.“

„Ne, já,“ zvolal Kráječ, zavalitý kameník, který z kožené zástěry, kterou bez ustání nosil na sobě, vytáhl kladivo.

„Já.“ Kurz popošel kupředu se stahovacím nožem v ruce.

„Já a on.“ Koss napjal svůj luk.

„My všichni,“ řekl Reysen, který popadl dlouhou hůl z tvrdého dřeva, kterou u sebe nosil.

Dobber vyšel z lázně nahý, se svými šaty v ranečku, uviděl, co se děje, a pustil všechno kromě svojí dýky. „Tohle je boj?“

„Myslím, že jo,“ odpověděl Horký koláč, který klesl na všechny čtyři, aby sebral velký kámen. Arya nevěřila svým očím. Ona Horkého koláče nenáviděla! Proč by pro ni riskoval život?

Ten se zlomeným nosem si stále myslel, že to je zábavné. „Hej, holky, raději zahoďte ty kameny a hole, než dostanete na zadek. Nikdo z vás ani netuší, který konec meče vzít do ruky.“

„Já to vím!“ Arya je kvůli sobě nenechá umírat, tak jako zemřel Syrio. Nedovolí to! S Jehlou v ruce proklouzla skrze větve keře a zaujala postoj vodního tanečníka.

Muž se zlomeným nosem se dal do smíchu. Důstojník si ji prohlédl od hlavy k patě. „Zahoď ten meč, holčičko, nikdo ti nechce ublížit.“

„Já nejsem holčička,“ vykřikla vztekle. Co se to s nimi děje? Jeli sem pro ni celou tu cestu, a teď, když stojí před nimi, jen se na ni usmívají. „Já jsem ten, koho chcete.“

„On je ten, koho chceme.“ Důstojník namířil svůj meč na Býka, který popošel kupředu a zastavil se vedle ní, s Praedovou levnou ocelí v ruce.

Bylo však chybou spustit oči z Yorena, byť jen na chviličku. Hrot meče černého bratra byl během okamžiku přitisknutý k ohryzku důstojníkova krku. „Nedostanete nikoho, jestli chceš to svoje jablko vidět dál zrát. V hospodě mám dalších deset patnáct bratrů, pokud ještě potřebujete přesvědčovat. Kdybych byl na vašem místě, vypustil bych to, co mám v kalhotách, vysedl bych půlkama na ty vaše tlusté malé koně a uháněl bych zpátky do města.“ Odplivl si a přitlačil na koneček svého meče. „Okamžitě!“

Důstojník rozevřel prsty. Jeho meč spadl do prachu.

„Ten si necháme,“ řekl Yoren. „Dobré oceli je na Zdi vždycky třeba.“

„Jak si přeješ. Prozatím. Muži!“ Zbrojnoši schovali meče a vysedli na koně. „Raději si na tu svoji Zeď pospěš, starče. Až tě dostihneme příště, myslím, že tvoje hlava pocestuje do města společně s tím malým bastardem.“

„Lepší muži než vy už se o to pokoušeli.“ Yoren pleskl důstojníkova koně po zadku plochou svého meče a zvíře se rozběhlo pryč po královské cestě. Ostatní zbrojnoši následovali za ním.

Když jim zmizeli z očí. Horký koláč začal radostně výskat, ale Yoren vypadal rozezleněji než kdy jindy. „Blázne! Myslíš si, že tím s námi skoncoval? Příště tu nebude panáčkovat a neukáže mi nějakou zatracenou pečeť. Vy ostatní, běžte rychle do lázně, ať se co nejdříve vydáme na cestu. Když pojedeme bez zastávky celou noc, možná před nimi získáme náskok.“ Sebral meč, který upustil důstojník. „Kdo chce tohle?“

„Já!“ vykřikl Horký koláč.

„Nepoužívej to proti Arrymu.“ Podal meč chlapci, jílcem napřed a odešel směrem k Arye, ale oslovil Býka. „Královna po tobě zoufale touží, chlapče.“

Arya to nechápala. „Proč by měla chtít jeho?“

Býk se na ni zamračil. „Proč by měla chtít tebe? Nejsi nic než malá kanálová krysa!“

„Dobře, ale ty zas nejsi nic než bastard!“ Nebo možná jenom předstíral, že je bastardem. „Jaké je tvoje pravé jméno?“

„Gendry!“ odpověděl váhavě, jako by si tím nebyl zcela jistý.

„Nechápu, proč by někdo měl chtít kteréhokoli z vás,“ řekl Yoren, „ale rozhodně vás nedostanou jen tak. Pojedete napřed. Jakmile jen zahlédnete zlaté pláště, vyrazíte ke Zdi, jako by vám v patách byl drak. Ostatní pro ně nestojí ani za odplivnutí.“

„Až na tebe,“ poznamenala Arya. „Ten muž říkal, že chce tvoji hlavu.“

„Nu, co se toho týče,“ odpověděl Yoren, „pokud mi ji dokáže sundat z ramennou, tak ať si ji klidně vezme.“

JON

„Same?“ zvolal Jon tiše. Vzduch byl cítit papírem, prachem a léty. Před ním se do ztracena zvedaly vysoké dřevěné police, napěchované knihami vázanými v kůži a přihrádkami s prastarými pergameny. Skrze kupy knih pronikala slabá žlutá záře skryté lampy. Jon sfoukl svícen, který nesl v ruce, protože nechtěl riskovat přítomnost plamene mezi takovým množstvím starého papíru. Místo toho šel za světlem, ubíraje se uzounkými uličkami pod klenutým stropem.

Samwel Tarly seděl shrbený nad stolem ve výklenku vytesaném v silné kamenné zdi. Záře pocházela z lampy, kterou držel zvednutou nad hlavou. Při zvuku Jonových kroků vzhlédl.

„Ty jsi tady byl celou noc?“

„Že bych?“ Sam se tvářil ohromeně.

„Neposnídal jsi s námi a ve tvé posteli nikdo nespal.“ Rast poznamenal něco v tom smyslu, že Sam možná dezertoval, ale Jon něčemu takovému ani na chvíli nevěřil. Dezerce si vyžadovala svůj vlastní druh odvahy, a ta Samovi chyběla.

„To už je ráno? Tady dole člověk nemá nic, podle čeho by to poznal.”

„Same, ty jsi takový blázínek,“ řekl mu Jon. „Ujišťuji tě, že až budeš spávat na studené tvrdé zemi, ještě si na svoji postel rád vzpomeneš.“ Sam zívl. „Mistr Aemon mě sem poslal, abych našel mapy pro lorda velitele. Nikdy mě nenapadlo… Jone, ty knihy, viděl jsi někdy něco takového? Jsou jich tu tisíce!“

Rozhlédl se kolem sebe. „Knihovna na Zimohradu jich má přes stovku. Našel jsi ty mapy?“

„Och, ano.“ Sam mávl rukou nad stolem, prsty tlustými jako klobásky ukázal na hromadu knih a svitků před sebou. „Nejméně tucet.“ Rozvinul svitek pergamenu. „Barva již vybledla, ale stále je vidět, kde autor mapy vyznačil místa vesnic divokých a je tu jedna kniha… Kam jsem ji jenom dal? Četl jsem ji před chvilkou.“ Odhrnul stranou svitky a odkryl zaprášený svazek vázaný v prohnilé kůži. „Tohle,“ řekl vážným hlasem, „je vylíčení cesty od Stínové věže až do Lornu na Zamrzlém pobřeží, sepsané průzkumníkem jménem Redwyn. Není datováno, ale Redwyn se zmiňuje o tom, že tehdy byl králem severu Dorren Stark, takže to muselo být před Dobytím. Jone, oni našli obry! Redwyn dokonce obchodoval s dětmi lesa. Tady je to všechno napsané.“ Co nejopatrněji obracel prstem stránky. „Namaloval taky mapy, vidíš…“

„Možná bys mohl sepsat průběh naší vlastní výpravy, Same.“

Chtěl, aby to znělo jako povzbuzení, ale k takovým řečem nebyl vhodný čas. Poslední věcí, kterou bylo třeba Samovi připomínat, bylo to, co ho čeká zítra za svítání. Bezcílně se probíral svitky. „Jsou tu další mapy. Kdybych měl čas pátrat dál… Všechno je to zpřeházené. Mohl bych je dát do pořádku; vím, že bych to dokázal, jen kdybych měl čas… Nu, ve skutečnosti celé roky času.“

„Mormont ty mapy potřebuje o něco dřív.“ Jon z jedné přihrádky vytáhl pergamen a odfoukl alespoň část ze silné vrstvy prachu, která jej pokrývala. Když jej rozmotával, pod prsty mu z něj odpadl růžek. „Podívej, tenhle se drolí,“ řekl zamračeně nad vybledlým písmem.

„Musíš s nimi zacházet opatrně.“ Sam obešel stůl a vzal mu svitek z ruky. Sám ho držel, jako by to bylo raněné zvíře. „Dřív byly důležité knihy opisovány, když je někdo potřeboval. Některé z nejstarších byly kopírovány možná i stokrát.“

„Nu, s opisováním tohohle se namáhat nemusíš. Dvacet tři sudů nasolené tresky, osmnáct džbánů rybího oleje, soudek soli…“

„Soupis zásob,“ řekl Sam, „nebo možná účet.”

„Komu záleží na tom, kolik nasolených ryb jedli před šesti sty lety?“ divil se Jon.

„Mně.“ Sam pečlivě umístil svitek zpátky do přihrádky, odkud ho Jon vytáhl. „Z účetních knih se toho můžeš hodně dozvědět, opravdu hodně. Můžeš se v nich dočíst, kolik mužů tehdy sloužilo v Noční hlídce, jak žili, co jedli…“

„Jedli jídlo,“ skočil mu do řeči Jon, „a žili tak, jako žijeme my.“

„To by ses divil. Tohle sklepení je pokladem, Jone.“

„Když to říkáš.“ Jon o tom pochyboval. Poklad znamenal zlato, stříbro a drahé kameny, ne prach, pavouky a plesnivou kůži.

„Ano, říkám,“ vyhrkl tlustý chlapec. Byl starší než Jon, podle zákona již dospělý muž, ale bylo obtížné brát ho nějak jinak než jen jako chlapce. „Objevil jsem kresby obličejů na stromech a knihu o řeči dětí lesa… Díla, která bys nenašel dokonce ani v Citadele, svitky ze staré Valyrie, popisy ročních období napsané mistry již tisíc let mrtvými…“

„Ty knihy tady budou, i když se vrátíme.“

„Pokud se vrátíme…“

„Starý medvěd s sebou bere dvě stovky zkušených mužů, z nichž tři čtvrtiny jsou průzkumníci, Qhorin Půlruký přivede další stovku bratří ze Stínové věže. Budeš s námi bezpečný, jako bys byl zpátky doma, v hradu svého lorda otce na Parožnatém vrchu.“

Samwellovi Tarlymu se podařilo mírně usmát. „V hradu svého otce jsem se bezpečně necítil nikdy.“

Bohové si někdy s lidmi hrají kruté žertíky, pomyslel si Jon. Pyp a Žába, celí žhaví zúčastnit se velké průzkumné výpravy, měli zůstat v Černém hradu, zatímco Samwell Tarly, který sám o sobě prohlásil, že je zbabělec, a navíc příšerné otylý, bojácný a téměř tak špatný jezdec jako šermíř, bude muset čelit Začarovanému hvozdu. Starý medvěd s sebou bral dvě klece havranů, aby je cestou mohli posílat se zprávami zpátky na Zimohrad. Mistr Aemon byl slepý a již příliš starý a slabý, než aby mohl jet s nimi, takže výpravy se místo něho musel zúčastnit jeho majordomus. „Potřebujeme tě, aby ses staral o havrany, Same. A někdo mi musí pomáhat usměrňovat Grenna.“

Samovi se zachvěla brada. „O havrany by ses mohl starat ty nebo Grenn, nebo kdokoli jiný,“ řekl se slabým náznakem zoufalství v hlase. „Ukázal bych ti, jak se to dělá. Také znáš písmena, mohl bys psát dopisy lorda Mormonta stejně dobře jako já.“

„Já jsem majordomem Starého medvěda. Musím mu dělat panoše, pečovat o jeho koně, stavět mu stan; neměl bych čas starat se přitom ještě o ptáky. Same, odříkal jsi slova. Jsi teď bratrem Noční hlídky.“

„Bratr Noční hlídky by neměl být tak vystrašený.“

„Všichni jsme vystrašení. Jenom pošetilec by z takové výpravy neměl strach.“ Během uplynulých dvou let se ztratilo až příliš mnoho průzkumníků, dokonce i Benjen Stark, Jonův strýc. Dva z mužů jeho strýce našli v lese, mrtvé a zohyzděné, ale jejich mrtvoly uprostřed chladu noci ožily. Když si na to Jon vzpomněl, ve spálených prstech mu cuklo. Stále tu mrtvolu viděl ve svých snech, mrtvého Othora se žhnoucíma modrýma očima a studenýma černýma rukama, jenomže to byla ta poslední věc, kterou bylo třeba Samovi připomínat. „Můj otec mi říkal, že za strach se člověk nemusí stydět. Záleží na tom, jak se k němu postavíme. Pojď, pomůžu ti posbírat ty mapy.“

Sam nešťastně přikývl. Police byly rozmístěné tak blízko sebe, že na odchodu museli jít jeden za druhým. Sklepení se otevíralo do tunelu, jednoho z mnoha, kterým bratři říkali červí uličky, točitých chodeb, jež pod zemí spojovaly bašty a věže Černého hradu. V létě bývaly červí uličky zřídkakdy využívané, ale v zimě to bylo něco jiného. Když vítr navál sníh čtyřicet či padesát stop vysoko a ze severu skučely mrazivé vichry, tunely držely Černý hrad pohromadě.

Bude to už brzy, pomyslel si Jon, když jimi šli. Viděl posla, který přiletěl k mistru Aemonovi se vzkazem o konci léta, velkého havrana z Citadely, bílého a tichého jako Duch. Jednu zimu už zažil, ale to byl ještě velice malý, a všichni se shodovali v tom, že byla krátká a mírná. Tahle bude jiná. Cítil to v kostech.

Než vyšli na povrch, Sam po výstupu po příkrých kamenných schodech funěl jako kovářský měch. Vynořili se do prudkého větru, který smýkal a pleskal Jonovým pláštěm. Duch spal natažený u sýpky, pod zdí z propletených větví omazaných hlínou, ale když se objevil Jon, probudil se, zvedl rozježený bílý ocas a rozběhl se k nim. Sam přimhouřil oči a podíval se na Zeď. Tyčila se nad nimi, ledový útes sedm set stop vysoký. Jonovi někdy připadala jako živá věc, se svými vlastními náladami. Barva ledu se měnila s každým posunem světla. Jednou zářila hlubokou modří zamrzlých řek, jindy byla špinavě bílá jako starý sníh, a když se přes tvář slunce honily mraky, ztmavla do bledé šedi otesaného kamene. Zeď se táhla na východ i na západ, tak daleko, kam až oko dohlédlo, tak obrovská, že dřevěné bašty a kamenné věže hradu zmenšovala do bezvýznamnosti. Byl to konec světa.

A my se vydáme za něj.

Ranní obloha byla pruhovaná tenkými cáry šedých mraků, ale za nimi zářila světle rudá čára. Černí bratři nebeského poutníka pojmenovali Mormontovou pochodní a říkali (jenom napolo žertem), že bohové ji určitě seslali, aby starému muži osvětlovala cestu Začarovaným hvozdem.

„Kometa je teď už tak jasná, že je vidět i za dne,“ poznamenal Sam, který si zastínil oči jednou z knih.

„O kometu se nestarej, Starý medvěd chce mapy.“

Duch skotačil před nimi. Hrad jako by dnešního rána byl opuštěný, protože mnoho průzkumníků odešlo do nevěstince v Moleově městečku vykopávat ukryté poklady a opít se do němoty. Grenn odešel s nimi. Pyp, Halder a Žába se nabídli, že mu koupí jeho první ženu, aby tím oslavil svoji první průzkumnou výpravu. Chtěli, aby s nimi jeli také Jon a Sam, ale Sam měl z nevěstek téměř stejnou hrůzu jako ze Začarovaného hvozdu a Jon o tom nechtěl ani slyšet. „Vy si dělejte, co chcete,“ řekl Žábě, „já jsem složil přísahu.“

Když procházeli kolem septa, uslyšeli hlasy pozvednuté v písni. Někteří muži touží před rozbřeskem bitvy po děvkách, jiní potřebují bohy. Jon si říkal, kdo se potom asi cítí lépe. Osobně ho septum nepřitahovalo o nic víc než nevěstinec; jeho vlastní bohové měli svoje chrámy na divokých místech, tam, kde čarostromy prostíraly svoje větve bílé jako kosti. Za Zdi nemá Sedm moc, pomyslel si, ale moji bohové tam budou čekat.

Před zbrojnicí cvičil ser Endrew Tarth s několika novými odvedenci. Přišli minulou noc s Conwym, jednou z putujících vran, která létala po Sedmi královstvích a sbírala muže pro Zeď. Tato nová várka sestávala z muže s šedivým vousem, opírajícího se hůl, dvou světlovlasých chlapců, podle vzhledu bratrů, vyfintěného floutka ve špinavém saténu, otrhaného muže s kyjem a jakéhosi usměvavého mladíka, který si zřejmě myslel, jakým je bojovníkem. Ser Endrew ho právě vyváděl z omylu. Byl mnohem laskavějším zbrojmistrem, než býval ser Alliser Thorne, ale při jeho lekcích mohl člověk utržit mnoho podlitin a šrámů. Sam sebou škubl při každém zásahu, ale Jon je při jejich zápolení bedlivě pozoroval.

„Co si o nich myslíš, Sněhu?“ Ve dveřích zbrojnice stál Donal Noye, s nahým hrudníkem pod koženou zástěrou a pahýlem levé paže pro tentokrát zahaleným. S jeho velkým břichem a širokým hrudníkem, plochým nosem a zarostlou černou bradou na Noyeho nebyl zrovna příjemný pohled, ale i tak byl vítaný. Zbrojíř se stal jeho dobrým přítelem.

„Páchnou létem,“ řekl Jon, když ser Endrew srazil svého protivníka k zemi, kam se mladík natáhl na břicho. „Kde je Conwy našel?“

„V žaláři jednoho lorda blízko Města racků,“ odpověděl kovář. „Lupič, lazebník, žebrák, dva sirotci a ženská kurvička. S takovými tu střežíme říše lidí.“

„Budou muset stačit.“ Jon se na Sama tajně usmál. „My jsme taky stačili.“

Noye ho přitáhl blíž k sobě. „Slyšel jsi ty noviny o svém bratrovi?“

„Včera večer.“ Conwy a jeho svěřenci ty zprávy přinesli na sever s sebou a v jídelně se toho večera stěží hovořilo o něčem jiném. Jon si stále nebyl jistý, jaký z toho má mít pocit. Robb králem? Bratr, se kterým si hrával, bojoval s ním, podělil se s ním o svůj první pohár vína? Ale ne o mateřské mléko. Takže Robb nyní bude popíjet letní víno z číší zdobených drahokamy, zatímco já budu klečet vedle nějakého potoka a pít vodu z dlaní. „Robb bude dobrým králem,“ řekl přesvědčivě.

„Určitě?“ Kovář ho bezelstně pozoroval. „Já v to doufám, chlapče, jenomže kdysi bych totéž mohl prohlásit o Robertovi.”

„Říkají, že jsi vykoval jeho válečné kladivo,“ vzpomněl si Jon.

„Ano. Byl jsem jeho mužem, mužem Baratheonů, kovářem a zbrojířem v Bouřlivém konci, dokud jsem nepřišel o ruku. Jsem už dost starý, abych si pamatoval dokonce i lorda Steffona, předtím než si ho vzalo moře, a jeho syny jsem znal od té doby, co dostali jména. Povím ti tohle - jakmile si Robert nasadil na hlavu korunu, už nikdy nebyl stejný jako předtím. Někteří muži jsou jako meče, stvoření k boji. Pověs je na hřebík a zrezivějí.“

„A jeho bratři?“

Zbrojíř se na chvíli zamyslel. „Robert byl opravdová ocel, Stannis je čisté železo, černé, tvrdé a silné, ale křehké, tak jako železo obvykle bývá. Než by se ohnul, zlomí se. A Renly, ten je měď, lesklá a zářivá, pěkná na pohled, ale na konci dne za mnoho nestojí.“

A jaký kov je Robb? Jon se ho na to raději nezeptal. Noye byl mužem Baratheonů; pravděpodobně stranil spíš Joffreymu, právoplatnému králi, zatímco Robba považoval za zrádce. Mezi bratry Noční hlídky panovala nevyslovená dohoda, že se nikdy nebudou šťárat příliš hluboko v takových záležitostech. K Noční hlídce přicházeli muži ze všech koutů Sedmi království a na staré lásky a věrnost se nezapomínalo snadno, bez ohledu na to, kolik přísah člověk složil… A Jon sám měl dobrý důvod vědět to. Dokonce i Sam. Rod jeho otce složil přísahu Vysoké zahradě, jejíž pán, lord Tyrell, podporoval krále Renlyho. Raději o takových věcech nehovořit. Noční hlídka se na ničí stranu nepřidávala. „Lord Mormont nás čeká,“ řekl.

„Nebudu vás zdržovat, když jdete za Starým medvědem.“ Noye ho poplácal po rameni a usmál se na něho. „Ať bohové zítra ráno stojí při vás, Sněhu. A přiveďte s sebou zpátky tvého strýce, slyšíš?“

„Přivedeme,“ slíbil mu Jon.

Po požáru v jeho vlastní věži se lord velitel Mormont zabydlel v Králově věži. Jon nechal Ducha na stráži před jejími dveřmi. „Další schody,“ řekl Sam žalostně, když po nich zamířili vzhůru. „Já schody nenávidím.“

„Nu, alespoň ty tam v lese nenajdeš.“

Když vstoupili do soláru, okamžitě si jich všiml Mormontův havran. „Sníh!“ zakrákal pták. Mormont přerušil svou konverzaci. „Dlouho ti to s těmi mapami trvalo.“ Odstrčil stranou zbytky své snídaně, aby pro ně udělal místo na stole. „Položte je tady. Podívám se na ně později.”

Thoren Smallwood, šlachovitý průzkumník se špičatou bradou a tenkými ústy ukrytými pod slabým chmýřím vousů, si Jona a Sama změřil chladným pohledem. Byl pravou rukou sera Allisera Thorna a neměl v lásce žádného z nich. „Já bych řekl, že místem lorda velitele je Černý hrad, kde vládne a poroučí,“ říkal Mormontovi. Nově příchozí ignoroval.

Havran zamával černými křídly. „Já, já, já.“

„Až se někdy staneš lordem velitelem, dělej si, co uznáš za vhodné,“ odpověděl Mormont průzkumníkovi, „ale já si myslím, že jsem ještě nezemřel ani tě bratři nejmenovali na moje místo.“

„Jsem teď prvním průzkumníkem, když jsou Ben Stark a ser Jaremy mrtví,“ naléhal na něho Smallwood tvrdohlavě. „Velitelství by mělo připadnout mně.“

Mormont si z toho nic nedělal. „Poslal jsem za Zeď Bena Starka a před ním sera Waymara. Nemám v úmyslu poslat tě za nimi a pak tu sedět, čekat a divit se, než odepíšu i tebe,“ poznamenal. „A Stark zůstává prvním průzkumníkem, dokud s jistotou nepotvrdíme, že je mrtvý. Pokud ten den přijde, bude to na mně, abych jmenoval jeho nástupce, ne na tobě. Nyní mne přestaň okrádat o čas. Vyjíždíme za prvního světla, nebo jsi snad zapomněl?“

Smallwood se zvedl. „Jak můj pán poroučí.“ Cestou ven z místnosti se ještě zamračil na Jona, jako by to dílem byla jeho vina.

„První průzkumník!“ Starý medvěd spočinul zrakem na Samovi. „To bych spíš jmenoval prvním průzkumníkem tebe. On má tu drzost říct mi do obličeje, že jsem příliš starý, abych mohl jet s ním. Připadám vám snad starý, hoši?“ Vlasy, které ustoupily z Mormontovy skvrnité lebky, se shromáždily pod jeho bradou ve tvaru rozježeného šedivého vousu, který pokrýval hodnou část jeho hrudníku. Prudce se do něj udeřil. „Vypadám snad křehce?“

Sam otevřel ústa, ale vyšlo z nich jen tiché vyjeknutí. Starý medvěd ho děsil. „Ne, můj pane,“ odpověděl Jon spěšně. „Vypadáš silný jako… jako…“

„Nelichoť mi, Sněhu, víš, že ti na to neskočím. Ukažte, podívám se na ty mapy.“ Mormont je zručně rozvinul, na každou se stěží podíval a zabručel: „Tohle je všechno, co jsi našel?“

„Já… m,-m-můj pane,“ koktal Sam, „bylo… bylo jich tam víc, a-a-ale… jsou v hrozném nepořádku a…“

„Jsou staré,“ posteskl si Mormont a jeho havran ostře zakrákal v ozvěně: „Staré, staré.“

„Ty vesnice už tam možná stát nebudou, ale kopce a řeky jsou na stejným místech jako kdysi,“ poznamenal Jon.

„To je pravda. Už jsi vybral havrany, Tarly?“

„M-M-mistr Aemon říkal, a-a-abych je vybral až po setměni, jakmile se nažerou.“

„Chci ty nejlepší. Chytré a silné.“

„Silné,“ zakrákal jeho vlastní pták namyšleně. „Silné, silné.“

„Pokud by došlo k tomu, že nás tam venku všechny pobijí, chci, aby moji nástupci věděli, kde a jak jsme zemřeli.“

Samwell Tarly při zmínce o zabíjení ztratil řeč. Mormont se naklonil kupředu. „Tarly, když jsem byl klukem zhruba poloviny tvého věku, moje matka mi říkávala, že když budu stát s otevřenými ústy, přiběhne lasička, splete si moji pusu se svou norou a vběhne mi do krku. Pokud máš něco na srdci, řekni to, jinak si dávej pozor na lasičky.“ Stroze mu pokynul rukou na znamení, že ho propouští. „Jdi už, nemám na nějaké pošetilosti náladu. Mistr pro tebe nepochybně má nějakou práci.”

Sam polkl, couvl dozadu a rozběhl se pryč tak rychle, že málem zakopl o rohože.

„Je ten velký chlapec opravdu takový blázen, jak vypadá?“ podivil se lord velitel nahlas, když Sam byl pryč. „Blázen,“ posteskl si havran. Mormont nečekal na Jonovu odpověď. „Jeho otec zaujímá vážené místo v radě krále Renlyho a já měl napolo v úmyslu poslat ho za ním… Ale ne, raději ne. Renly by sotva věnoval pozornost roztřesenému tlustému chlapci. Pošlu tam raději sera Arnella. Je mnohem odvážnější a jeho matka pocházela ze zeleného jablka Fossowayů.“

„Mohu se zeptat, pane, co od krále Renlyho chceš?“

„Stejné věci jako ode všech ostatních. Muže, koně, meče, zbroj, zrní, sýr, víno, vlnu, hřebíky… Noční hlídka není pyšná, bereme, co nám nabídnou.“ Zabubnoval prsty do hrubých prken stolu. „Pokud větry budou příznivé, ser Alliser by měl před obratem měsíce dorazit do Králova přístaviště, ale jestli mu ten chlapec Joffrey bude věnovat pozornost, to nevím. Rod Lannisterů nikdy nebyl přítelem Noční hlídky.“

„Thorne s sebou má ruku mrtvoly, aby jim ji ukázal.“ Hrůzostrašnou bledou věc s černými prsty, které sebou škubaly a svíraly se dokonce i ve sklenici, jako by stále byly živé.

„Kéž bychom tak měli ještě jednu ruku, abychom ji poslali Renlymu.“

„Dywen říká, že za Zdí se dá najít cokoli.”

„Jo, Dywen říká. Když se vrátil z poslední výpravy, říkal, že tam viděl medvěda patnáct stop vysokého.“ Mormont si odfrkl. „O mojí sestře se říká, že má za milence medvěda. Spíš bych věřil tomu než řečem o patnáct stop vysokém medvědovi. Třebaže ve světě, kde mrtví chodí… Ech, dokonce i přesto, člověk musí věřit především svým očím.“ Dlouze, pátravě se na Jona zadíval. „Ale mluvili jsme o rukou. Co dělá ta tvoje?“

„Je lepší.“ Jon si stáhl rukavici z krtčí kůže a ukázal mu ji. Ruku až do poloviny předloktí mu pokrývaly jizvy a skvrnité růžové maso stále bylo napjaté a citlivé na dotek, ale hojilo se. „I když, svědí to. Mistr Aemon říká, že to je dobře. Dal mně mast, abych si ji s sebou vzal na cestu.“

„Dokážeš i navzdory bolesti držet Dlouhý dráp?“

„Docela obstojně.“ Jon zahýbal prsty, otevřel a zavřel pěst tak, jak mu to ukázal mistr. „Mistr Aemon říkal, že mám s prsty každý den cvičit, udržovat je pohyblivé.“

„I když je slepý, Aemon ví, co dělá. Modlím se, aby nám ho bohové zachovali dalších dvacet let. Víš, že se kdysi měl stát králem?“

Jona to překvapilo. „Řekl mi, že jeho otec byl králem, ale ne, že… Já myslel, že byl mladším synem.“

„Taky že byl. Otec jeho otce byl Daeron Targaryen, druhý svého jména, který do říše přivedl Dorny. Součástí dohody bylo i to, že se ožení s dornskou princeznou. Porodila mu čtyři syny. Aemonův otec Maekar byl nejmladší z nich a Aemon byl jeho třetím synem. Jenomže to všechno se stalo dávno předtím, než jsem se narodil, i když jsem prastarý, jak by řekl Smallwood.“

„Mistr Aemon dostal jméno po Dračím rytíři.“

„Ano, dostal. Někteří říkají, že Daeronovým skutečným otcem byl princ Aemon, ne Aegon Hanebný. Ať je tomu, jak chce, náš Aemon bojechtivou povahu Dračího rytíře postrádal. Rád říkává, že měl pomalý meč, ale rychlý rozum. Malý div, že ho jeho otec poslal do Citadely. Myslím, že mu tehdy bylo teprve devět či deset let… a byl devátý či desátý v nástupnické linii.“

Jon věděl, že mistr Aemon se dožil již více než sta dní svého jména. Byl křehký, seschlý, scvrklý a slepý a bylo obtížné představit si ho jako malého chlapce ne staršího než Arya.

Mormont pokračoval. „Aemon byl ponořen do svých knih, když byl nejstarší z jeho strýců, následník trůnu, nešťastnou náhodou zabit na turnaji. Zanechal po sobě dva syny, jenomže ti ho nedlouho poté, během Velké jarní epidemie, následovali do hrobu. Král Daeron zemřel také, a tak koruna přešla na Daeronova druhého syna, Aeryse.”

„Šíleného krále?“ Jon byl zmaten. Aerys byl králem před Robertem, a to nebylo tak dávno.

„Ne, to byl Aerys první svého jména. Robert zabil druhého toho jména.“

„Před kolika lety to bylo?“

„Přibližně před osmdesáti,“ odpověděl Starý medvěd, „to jsem stále ještě nebyl na světě, třebaže Aemon do té doby již získal tucet článků ze svého mistrovského řetězu. Aerys se oženil se svojí vlastní sestrou, jak Targaryenové měli ve zvyku, a vládl po deset či dvanáct let. Aemon mezitím složil svůj mistrovský slib a odešel z Citadely sloužit na dvůr jakéhosi menšího lorda, dokud jeho královský strýc nezemřel, aniž po sobě zanechal dědice. Železný trůn přešel na posledního ze čtyř synů krále Daerona. Byl jím Maekar, Aemonův otec. Nový král povolal ke dvoru všechny svoje syny a Aemona chtěl jmenovat členem své královské rady, jenomže Aemon to odmítl, řekl, že tím by pro sebe uchvátil místo po právu náležející velmistrovi. Namísto toho sloužil v pevnosti svého nejstaršího bratra, dalšího Daerona. Nu, ten také zemřel, zanechal po sobě jako dědičku jenom slabomyslnou dceru. Myslím, že se o to přičinila nemoc, kterou chytil od nevěstek. Dalším bratrem byl Aerion.“

„Aerion Vznětlivý?“ Jon to jméno znal. „O princi, který si myslel, že je drakem,“ byla jedna z pochmurných povídaček staré chůvy. Jeho malý bratr Bran ji miloval.

„Přesně ten, třebaže sám sobě říkal Aerion Jasný plamen. Jedné noci při pitce vypil džbán divokého ohně a přátelům se holedbal, že ho to promění v draka, ale bohové byli laskaví a proměnili ho v mrtvolu. Necelý rok na to král Maekar zemřel v bitvě proti jakémusi neposlušnému lordovi.“

Jon nebyl zcela nevědomý, co se historie říše týkalo; jeho vlastní mistr se o to postaral. „To bylo v roce Velkého sněmu,“ řekl. „Lordi přeskočili malého synka prince Aeriona a dceru prince Daerona a dali korunu Aegonovi.”

„Ano i ne. Nejdříve jí v tichosti nabídli Aemonovi. A on to v tichosti odmítl. Řekl jim, že bohové mu určili, aby sloužil, ne aby poroučel. Složil mistrovský slib a ten neporuší, třebaže sám nejvyšší septon se nabídl, že ho slibu zprostí. Nu, žádný člověk při smyslech nechtěl na trůně nikoho z Aerionovy krve, a Daeronova dcera, stranou od toho, že to byla žena, postrádala rozum, takže neměli jinou možnost než obrátit se na Aemonova mladšího bratra Aegona, pátého jeho jména. Říkali mu Aegon Nevhodný protože byl až čtvrtým synem čtvrtého syna. Aemon věděl, a právem, že kdyby byl zůstal u dvora, ti, kterým se nelíbila vláda jeho bratra, by ho vyhledali, aby ho zneužili, a proto se rozhodl odejít na Zeď. A tam zůstal, zatímco vládl a zemřel jeho bratr a syn jeho bratra a jeho syn, dokud Jaime Lannister neučinil rodové linii Dračích králů konec.“

„Král,“ zakrákal havran. Pták přeletěl přes solár a přistál Mormontovi na rameni. „Král,“ řekl znovu, když si vykračoval sem a tam.

„To slovo se mu líbí,“ poznamenal Jon s úsměvem.

„Snadno se říká. A snadno se zalíbí.“

„Král,“ zazpíval pták znovu.

„Myslím, že by chtěl, abys korunu nosil ty, můj pane.“

„Říše už má tři krále, což je na můj vkus až příliš.“ Mormont pohladil havrana prstem pod zobákem, ale ani na okamžik přitom nespustil oči z Jona Sněha.

Měl z toho divný pocit. „Můj pane, proč jsi mi tohle všechno povídal? O mistru Aemonovi?“

„Musím k tomu mít důvod? Mormont se posunul ve svém křesle a zamračil se. „Tvůj bratr Robb byl korunován Králem severu. Tohle máte ty a Aemon společné. Krále za bratra.“

„A ještě něco,“ dodal Jon. „Přísahu.“

Starý medvěd se hlasitě zasmál a havran vzlétl z jeho ramene a obletěl místnost dokola. „Dej mi muže za každou porušenou přísahu a Zeď nikdy nebude postrádat obránce.“

„Vždycky jsem věděl, že Robb bude pánem Zimohradu.“ Mormont pískl a pták k němu znovu přiletěl a usadil se mu na rameni. „Pán je jedna věc, král jiná.“ Nabídl havranovi plnou hrst zrní ze své kapsy. „Tvého bratra Robba oblečou do hedvábí, saténu a sametu stovky různých barev, zatímco ty budeš žít a zemřeš v černé kroužkové zbroji. On se ožení s krásnou princeznou a zplodí s ní syny. Ty nebudeš mít žádnou ženu, ba dokonce si nikdy v náručí nepochováš syna své vlastní krve. Robb bude vládnout, ty budeš sloužit. Lidé tě budou nazývat vránou. Jemu budou říkat Tvoje Výsosti. Zpěváci budou vychvalovat každou maličkost, kterou udělá, zatímco o tvých největších činech nebude zpívat nikdo. Pověz mi, že tě nic z toho netrápí, Jone… a já tě právem nazvu lhářem.“

Jon se napřímil, napjatý jako struna luku. „A i kdyby mě to trápilo, co bych jako bastard, kterým jsem, mohl dělat?“

„Co uděláš?“ zeptal se Mormont, „jako bastard, kterým jsi?“

„Budu se trápit,“ řekl Jon, „a budu dodržovat svoji přísahu.“

CATELYN

Koruna jejího syna byla čerstvě vykovaná a Catelyn Stark měla pocit, že její váha až příliš ztěžka doléhá na Robbovu hlavu. Prastará koruna Králů zimy se ztratila před třemi sty lety, odevzdaná Aegonu Dobyvateli, když Torrhen Stark poklekl a odpřísáhl mu věrnost. Co s ní Aegon udělal, to nevěděl žádný z lidí. Kovář lorda Hostera odvedl dobrou práci a Robbova koruna hodně připomínala tu starou, tak jak vypadala podle příběhů vypravovaných o pradávných králích z rodu Starků; otevřená čelenka vykovaná z bronzu, s rytinami run Prvních lidí ozdobená devíti černými železnými hroty vytvarovanými do podoby mečů. Pro zlato, stříbro a drahé kameny na ní nebylo místo; kovy zimy byly bronz a železo, tmavé a silné, aby mohly vzdorovat proti chladu.

Když čekali ve velké síni Řekotočí, kam měl být předveden zajatec, viděla, jak si Robb posunul korunu dozadu, takže spočívala na husté zlatohnědé hřívě jeho vlasů; o pár okamžiků později si ji posunul zpátky dopředu, pak ji o kousek pootočil, jako by ji tím mohl přimět sedět mu na hlavě lehčeji. Není snadné nosit korunu, pomyslela si Catelyn, obzvlášť pro patnáctiletého chlapce.

Když strážní přivedli zajatce dovnitř, Robb zavolal, aby mu přinesli jeho meč. Olyvar Frey mu jej podal jílcem napřed a její syn ho vytáhl z pochvy a obnažený si jej položil na kolena, na znamení jasně viditelné výhrůžky. „Tvoje Výsosti, zde je muž, o kterého jsi žádal,“ oznámil ser Robin Ryger, kapitán domácí stráže Tullyů.

„Poklekni před králem, Lannistere!“ vykřikl Theon Greyjoy. Ser Robin srazil vězně na kolena.

Nevypadá jako lev, přemítala Catelyn v duchu. Ser Cleos Frey byl synem lady Genny, sestry lorda Tywina Lannistera, ale nepobral nic z proslavené lannisterské krásy, ze světlých vlasů a zelených očí. Místo toho podědil kadeře nevýrazných hnědých vlasů, malou bradu a hubený obličej svého otce, sera Emmona Freye, druhého syna starého lorda Waldera. Oči měl bledé a vodnaté, a jako by jimi nemohl přestat mrkat, třebaže to možná bylo jenom světlem. Cely pod Řekotočím byly temné a vlhké… a v těchto dnech také přeplněné.

„Vstaň, sere Cleosi.“ Hlas jejího syna nebyl tak ledový, jako by mluvil jeho otec, ale také nezněl jako u patnáctiletého chlapce. Válka z něho předčasně učinila muže. Ranní světlo se slabě odráželo od ostří čepele položené přes jeho kolena.

Nebyl to však meč, který sera Cleose Freye děsil; bylo to zvíře, Šedý vítr, jak ho její syn pojmenoval. Zlovlk velký jako ten největší severský lovecký pes, štíhlý a kouřově tmavý, s očima jako tekuté zlato. Když zvíře popošlo kupředu a začalo zajatého rytíře očichávat, každý muž v síni z něho cítil pach strachu. Ser Cleos byl zajat během bitvy v Šeptajícím lese, kde Šedý vítr vyrval hrdla půl tuctu mužů.

Rytíř se vyškrábal na nohy a couvl před vlkem s takovou pohotovostí, že někteří z přihlížejících se dali do hlasitého smíchu. „Děkuji ti, můj pane.“

„Tvoje Výsosti,“ zaburácel lord Umber, Velký Jon, ten nejhlasitější z Robbových severních vazalů… a také ten nejvěrnější a nejohnivější, jak o sobě alespoň hlásal. Byl prvním, kdo jejího syna prohlásil Králem severu, a nesnesl sebemenší narušení cti prokazované jeho nově jmenovanému panovníkovi.

„Tvoje Výsosti,“ opravil sám sebe spěšně ser Cleos. „Omlouvám se.“

Tohle není statečný muž, pomyslela si Catelyn. Ve skutečnosti spíš Frey než Lannister. Jeho bratranec Králokat by se choval naprosto odlišně. Přes dokonalé zuby sera Jaimeho Lannistera by to královské oslovení nikdy nedostali. „Nechal jsem tě vyvést z cely, abys odnesl můj vzkaz své sestřenici Cersei Lannister v Králově přístavišti. Budeš cestovat pod mírovou zástavou, s doprovodem třiceti z mých nejlepších mužů.“

Seru Cleosovi se viditelně ulevilo. „Bude mi tou největší cti, když budu moct doručit královně vzkaz Jeho Výsosti.“

„Abys to správné pochopil,“ pokračoval Robb. „Nedávám ti svobodu. Tvůj děd lord Walder mi slíbil podporu svoji i celého rodu Freyů. Mnozí z tvých bratranců a strýců v Šeptajícím lese bojovali na naší straně, ale ty ses rozhodl bojovat pod praporcem Lannisterů, což z tebe činí Lannistera, nikoli Freye. Chci, abys mi na svou rytířskou čest odpřísáhl, že jakmile můj vzkaz doručíš, vrátíš se ke mně s královninou odpovědí a opět se staneš mým zajatcem.“

Ser Cleos odpověděl bez váhání. „Tak přísahám.“

„Každý člověk v této síni tě slyšel,“ varoval ho Catelynin bratr ser Edmure Tully, který v nepřítomnosti jejich umírajícího otce mluvil za Řekotočí a za lordy Trojzubce. „Pokud se nevrátíš, celá říše bude vědět, že jsi křivopřísežník.“

„Udělám, k čemu jsem se zavázal,“ odpověděl ser Cleos škrobeně. „Jaký je ten vzkaz?“

„Nabídka ke smíru.“ Robb vstal, s mečem v ruce. Šedý vítr zaujal místo po jeho boku. Velká síň se ztišila. „Řekni královně regentce, že pokud splní moje požadavky, zasunu tento meč do pochvy a ukončím válku mezi námi.”

Catelyn v zadní částí síně zahlédla vysokou hubenou postavu lorda Rickarda Karstarka, jak se skrze zástup zbrojnošů prodírá síní ven ke dveřím. Nikdo jiný se nepohnul, Robb vzruchu v zadní části síně nevěnoval pozornost. „Olyvare, listinu,“ nařídil. Jeho panoš si od něj vzal meč a podal mu srolovaný pergamen.

Robb jej rozvinul. „Za prvé, královna musí propustit moje sestry a zajistit jim doprovod po moři z Králova přístaviště do Bílého přístavu. Považuji za samozřejmost, že zasnoubení mojí sestry Sansy s Joffreym Baratheonem bude zrušeno. Jakmile od svého kastelána obdržím vzkaz, že moje sestry se v pořádku vrátily na Zimohrad, propustím královniny bratrance, panoše Willema Lannistera a tvého bratra Tiona Freye a poskytnu jim bezpečný doprovod do Casterlyovy skály nebo kamkoli jinam královna bude chtít.“

Catelyn Stark si přála, aby mohla číst myšlenky, které probíhaly za každým obličejem, každým nakrčeným obočím, každými staženými rty.

„Za druhé, budou nám vráceny tělesné ostatky mého otce, aby mohl odpočívat vedle svého bratra a sestry v kryptách pod Zimohradem, jak by si to přál. Také musí být vráceny ostatky mužů jeho domácí stráže, kteří zahynuli v jeho službách v Králově přístavišti.“

Na jih odešli živí muži a vrátí se jen jejich vychladlé kosti. Ned mluvil pravdu, pomyslela si, jeho místo bylo na Zimohradu. Tolikrát to opakoval, ale poslouchala jsem ho? Ne. Jdi, říkala jsem mu, musíš se stát Robertovým pobočníkem, v zájmu našeho rodu, pro dobro našich děti… Je to moje dílo, moje, nikoho jiného…

„Za třetí, meč mého otce, Led, mi bude doručen sem do Řekotočí.“

Pozorovala svého bratra sera Edmura Tullyho, který tam stál s palci zaklesnutými do svého opasku a s obličejem nehybným jako kámen. „Za čtvrté, královna nařídí svému otci, lordu Tywinovi, aby propustil ty mé rytíře a lordy vazaly, které zajal během bitvy na Zeleném bodci Trojzubce. Jakmile tak učiní, propustím své vlastní vězně zajaté v Šeptajícím lese a při Bitvě táborů, kromě Jaimeho Lannistera samotného, který zůstane mým rukojmím, zárukou dobrého chování jeho otce.“

Pozorovala vychytralý úsměv Theona Greyjoye a divila se, co znamená. Ten mladý muž se díval na svět, jako by věděl nějaké tajemství, které znal jenom on; Catelyn se to nikdy nelíbilo.

„A nakonec, král Joffrey a královna regentka se musí vzdát všech nároků na území severu. Od nynějška nejsme součástí jejich říše, ale svobodným a nezávislým královstvím jako za starých časů. Naše říše bude zahrnovat všechna území Starků severně od Šíje a kromě toho země zavodňované řekou Trojzubcem a jeho přítoky, ohraničené Zlatým zubem na západě a Měsíčními horami na východě.“

„KRÁL SEVERU!“ zahřímal Velký Jon Umber a zvedl při svém výkřiku do výše pěst velkou jako kladivo. „Stark! Stark! Král severu!“

Robb pergamen svinul. „Mistr Vyman nakreslil mapu znázorňující hranice království, které si zabíráme. Dostaneš její kopii pro královnu. Lord Tywin se musí stáhnout za tyto hranice a přestat se svými nájezdy, vypalováním a drancováním. Královna regentka a její syn si nebudou dělat žádné nároky na daně, příjmy ani na služby od mých lidí a osvobodí moje lordy a rytíře od všech jejich přísah věrnosti, slibů, závazků, dluhů a povinností, které mají vůči Železnému trůnu a rodu Baratheonů a Lannisterů. Kromě toho, Lannisterové nám jako záruku míru dodají urozená rukojmí, na kterých se spolu vzájemně dohodneme. Budu se k nim chovat jako k váženým hostům, tak jak bude příslušet jejich postavení. Pokud budou věrně dodržovány podmínky této smlouvy, propustím dvě rukojmí každý rok a vrátím je do bezpečí jejich rodin.“ Robb srolovaný pergamen hodil rytíři k nohám. „Takové jsou moje podmínky. Pokud je splní, dám jí její mír. Pokud ne“ - zapískal a Šedý vítr s vrčením popošel kupředu - „dám jí další Šeptající les.“

„Stark!“ zaburácel Velký Jon znovu a další hlasy se přidaly k jeho volání. „Stark, Stark, Král severu!“ Zlovlk vyvrátil hlavu a zavyl.

Obličej sera Cleose měl barvu sraženého mléka. „Královna si tvůj vzkaz vyslechne, můj - Tvoje Výsosti.”

„V pořádku,“ řekl Robb. „Sere Robine, postarej se o to, aby dostal dobré jídlo a čisté šaty. Vyjede za prvního kuropění.“

„Jak poroučíš, Tvoje Výsosti,“ odpověděl ser Robin Ryger.

„Tím jsme skončili.“ Shromáždění rytíři a lordi vazalové poklekli, zatímco Robb se otočil k odchodu, s Šedým větrem v patách. Olyvar Frey pospíchal kupředu, aby mu otevřel dveře. Catelyn vyšla ven za nimi, se svým bratrem po svém boku.

„Vedl sis dobře,“ řekla svému synovi na galerii, která vedla ze zadní části síně, „třebaže ta záležitost s vlkem byla šprýmem hodným spíš chlapce než krále.“

Robb Šedého větra poškrábal za uchem. „Viděla jsi ten výraz na jeho obličeji, matko?“ zeptal se s úsměvem.

„Viděla jsem lorda Karstarka, jak odešel pryč.“

„Já ho taky viděl,“ Robb si oběma rukama sundal z hlavy korunu a podal ji Olyvarovi. „Odnes tu věc zpátky do mé komnaty.“

„Okamžitě, Tvoje Výsosti.“ Panoš spěšně odešel.

„Vsadil bych se, že tam byli i jiní, kteří smýšlejí stejně jako lord Karstark,“ poznamenal její bratr Edmure. „Jak můžeme hovořit o míru, když se Lannisterové rozšiřují jako morová nákaza po území mého otce, kradou mu úrodu a vraždí jeho lidi? Znovu vám říkám, že bychom měli vytáhnout proti Harrenovu.“

„Na to nemáme dost mužů,“ namítl Robb nešťastně.

Edmure se nedal odbýt. „Přibudou nám snad, když budeme sedět tady? Naše armáda se každým dnem zmenšuje.“

„A čí je to dílo?“ okřikla Catelyn svého bratra. To na Edmurovo naléhání Robb dovolil říčním lordům odebrat se po jeho korunovaci domů, aby každý mohl bránit svoje vlastní území. Ser Marq Piper a lord Karyl Vance byli prvními, kdo odešli. Následoval lord Jonos Bracken, který přísahal, že získá zpět vypálenou skořápku svého hradu a pohřbí svoje mrtvé, a nyní jim lord Jason Mallister oznámil svůj úmysl vrátit se do svého sídla v Mořské stráži, stále milosrdně nedotčené bojem.

„Nemůžeš moje říční lordy žádat, aby tu seděli se založenýma rukama, zatímco jejich pole jsou pleněna a jejich lidé zabíjeni,“ řekl ser Edmure, „ale lord Karstark je seveřan. Bylo by špatné, kdyby nás měl opustit.“

„Promluvím s ním,“ ujistil je Robb. „Ztratil v Šeptajícím lese dva syny. Kdo ho může vinit z toho, že nechce uzavřít mír s jejich vrahy… s vrahy mého otce…“

„Další krveprolévání nám tvého otce zpátky nepřivede ani lordu Rickardovi jeho syny,“ řekla Catelyn. „Tu nabídku je třeba učinit - třebaže moudřejší muž by možná nabídl sladší podmínky.“

„Ještě sladší a zadusil bych se.“ Její syn si nechal narůst vous. Byl rudější než jeho zlatohnědé vlasy. Zdálo se, že Robb si myslí, že ho to činí divočejším, královštějším, starším, ale s vousy či bez nich, stále to byl patnáctiletý mladík a toužil po pomstě stejně jako Rickard Karstark. Nebylo snadné přesvědčit ho, aby přišel se svou nabídkou ke smíru, i když byla nepřijatelná.

„Cersei Lannister nikdy nebude souhlasit s tím, že tvoje sestry vymění za pár svých bratranců. Ona chce svého bratra, jak dobře víš.“ Říkala mu to už předtím, jenomže zjistila, že králové neposlouchají ani zpoloviny tak dobře jako synové.

„Králokata propustit nemohu, dokonce i kdybych chtěl. Moji lordi by to nikdy nedovolili.“

„Tvoji lordi tě učinili svým králem.“

„A stejně dobře mi korunu mohou vzít.“

„Pokud je tvoje koruna cenou za to, aby se k nám bezpečně vrátily Arya a Sansa, měli bychom ji ochotně zaplatit. Polovina tvých lordů by Králokata nejraději zavraždila v jeho cele. Kdyby zemřel ve tvém vězeni, lidé by řekli -“

„Že si to zasloužil,“ dořekl to Robb za ni.

„A tvoje sestry?“ zeptala se Catelyn ostře. „Copak ty si také zasluhují zemřít? Já tě ujišťuji, že pokud se jejímu bratrovi cokoli stane, královna Cersei nám splatí krev krví -“

„Lannister nezemře,“ řekl Robb. „Nikdo se k němu nesmí přiblížit bez mého svolení. Má jídlo, vodu, čistou slámu, víc pohodlí, než si zasluhuje. Ale svobodu mu nedám, dokonce ani výměnou za Aryu a Sansu.“

Catelyn si uvědomila, že její syn se na ni dívá dolů. To válka ho přiměla vyrůst tak rychle, divila se, nebo koruna, kterou mu položili na hlavu? „Bojíš se mít Jaimeho Lannistera opět v poli, je to tak?“

Šedý vítr zavrčel, jako by vycítil Robbův hněv, a Edmure Tully položil bratrskou dlaň Catelyn na rameno. „Cat, to ne. Ten chlapec na to má právo.“

„Neříkej mi chlapec!“ řekl Robb, který se ke svému strýci otočil a vychrlil na něho svůj hněv, bez ohledu na to, že Edmure se ho chtěl jen zastat. „Jsem téměř dospělý muž a král - tvůj král, sere. A Jaimeho Lannistera se nebojím. Porazil jsem ho jednou, porazím ho znovu, když budu muset, jenom…“ Odhrnul si pramen vlasů, který mu spadl do čela a zavrtěl hlavou. „Možná bych byl Králokata vyměnil za otce, ale ne…“

„…ale ne za děvčata?“ Její hlas byl ledově chladný. „Děvčata nejsou dost důležitá, že ano?“

Robb neodpověděl, ale v jeho očích se zráčila raněná pýcha. Měl modré oči, oči Tullyů, oči, které zdědil po ní. Ublížila mu, ale měl v sobě příliš mnoho z hrdosti svého otce, než aby to připustil. To ode mne bylo nečestné, řekla si v duchu. Bohové, buďte dobří, co se to se mnou děje? On se snaží, jak nejlépe může, snaží se tak usilovně, já to vím, vidím to, a přesto… ztratila jsem svého Neda, skálu, na které stál můj život, nesnesla bych, kdybych měla přijít taky o své dcery…

„Udělám pro svoje sestry, co budu moct,“ řekl Robb. „Pokud má královna alespoň krapet rozumu, přijme moje podmínky. Pokud ne, přinutím ji litovat dne, kdy je odmítla.“ Bylo na něm vidět, že té záležitosti má dost. „Matko, jsi si jistá, že nechceš odjet do Dvojčat? Byla bys dál od boje a mohla by ses seznámit s děvčaty lorda Freye, abys mi pak pomohla vybrat pro mne nevěstu, až válka skončí.“

On chce, abych odjela, pomyslela si Catelyn obezřetně. Zdá se, že králové by ani neměli mít matky. Říkám mu jen věci, které nechce slyšet. „Jsi dost starý, aby ses sám rozhodl, kterému z děvčat lorda Waldera dáváš přednost, aniž by ti v tom musela pomáhat tvoje matka, Robbe.“

„Pak tedy odjeď s Theonem. Odjíždí zítra ráno. Pomůže Mallisterům doprovodit zajatce do Mořské stráže a pak se na lodi vydá na Železné ostrovy. Mohla by sis tam také najít loď a do obratu měsíce být na Zimohradu, pokud větry budou příznivé. Bran a Rickon tě potřebují.“

A ty ne, tohle chceš říci? „Mému lordu otci zbývá už jen málo času. Dokud tvůj děd bude žít, moje místo je tady v Řekotočí s ním.“

„Mohl bych ti nařídit, abys odjela. Jako král na to mám právo.“

Catelyn jeho slova ignorovala. „Znovu ti říkám, že do Štítu bych raději poslala někoho jiného a Theona bych si nechala nablízku.“

„Kdo bude lépe vyjednávat s Balonem Greyjoyem než jeho vlastní syn?“

„Jason Mallister,“ navrhla Catelyn. „Tytos Blackwood. Stevron Frey. Kdokoli… ale ne Theon.“

Její syn klesl do podřepu vedle Šedého větra a začal cuchat vlkovu srst, úmyslně se vyhýbaje jejímu pohledu. „Theon pro nás statečně bojoval. Říkal jsem ti, jak zachránil Brana před divokými ve vlčím lese. Pokud Lannisterové nepřijmou naši nabídku ke smíru, budu potřebovat loďstvo lorda Greyjoye.“

„Dostal bys je spíš, kdybys jeho syna dál ponechal svým rukojmím.“

„Je rukojmím už polovinu svého života.“

„Z dobrého důvodu,“ řekla Catelyn. „Balon Greyjoy je mužem, kterému není radno důvěřovat. Nezapomeň, že kdysi sám nosil korunu, i když jen na krátký čas. Možná si dělá ambice, že ji bude nosit znovu.“

Robb vstal. „Já mu to právo neodpírám. Jestliže já jsem Králem severu, ať on je Králem Železných ostrovů, pokud si to přeje. Rád mu dám korunu, když nám pomůže porazit Lannistery.“

„Robbe -“

„Posílám Theona. Pěkný den, matko. Šedý větře, jdeme.“ Robb svižně odkráčel, se zlovlkem ťapkajícím po jeho boku.

Catelyn se mohla jen dívat, jak odchází. Její syn a nyní její král. Měla z toho divný pocit. Vel, řekla mu tam v Kailinské držbě, a on tak učinil. „Jdu navštívit otce,“ oznámila stroze. „Pojď se mnou, Edmure.“

„Potřebuji si promluvit s těmi novými lučištníky, které cvičí ser Desmond. Navštívím ho později.”

Pokud ještě bude žít, pomyslela si Catelyn, ale neřekla nic. Její bratr raději čelil bitvě než pokojí nemocného.

Nejkratší cesta do centrální věže hradu, kde její otec ležel umírající, vedla skrze boží háj, kde rostla tráva, divoké květiny a husté skupiny jilmů a sekvojí. K větvím stromů stále lnula záplava ševelícího listoví, ignorujícího vzkaz, který bílý havran přinesl do Řekotočí před čtrnácti dny. Konkláva se usnesla, že přišel podzim, ale bohové zatím neusoudili, že je vhodný čas sdělit to větrům a lesům. Catelyn za to byla nevýslovně vděčná. Podzim byl děsivým obdobím, s vyhlídkou kruté zimy před nimi. Dokonce ani nejmoudřejší z lidí nemohl vědět, zda jeho další sklizeň nebude tou poslední.

Hoster Tully, pán Řekotočí, ležel na loži ve svém soláru, odkud měl velitelský výhled na východ, kde se za zdmi jeho hradu setkávaly řeky Rejdivý proud a Rudý bodec. Když Catelyn vešla, spal. Vlasy a vous měl bílé jako sníh a jeho kdysi mohutná postava se přičiněním smrti, která se ho pomalu zmocňovala, proměnila v křehký uzlíček bolesti.

Vedle lože, stále oblečený v drátěné košili a plášti plném skvrn od cesty, seděl bratr jejího otce, Černá ryba. Boty měl pokryté prachem a potřísněné zaschlým blátem. „Ví Robb o tom, že ses vrátil, strýče?“ Ser Brynden Tully byl Robbovýma očima a ušima, velitelem jeho průzkumníků a pátračů.

„Ne. Když mi řekli, že král zasedá se svými lordy, šel jsem rovnou ze stájí sem. Myslím, že Jeho Výsost si moje zprávy bude chtít vyslechnout nejdříve v soukromí.“ Černá ryba byl vysokým štíhlým mužem, s šedivými vlasy, graciézními pohyby a čistě oholeným, větrem ošlehaným obličejem. „Jak se mu vede?“ zeptal se a ona věděla, že tím nemyslí Robba.

„Je to stále stejné. Mistr mu dává snové víno a makové mléko proti bolesti, takže po většinu času spí, a jí jen velmi málo. Vypadá den ode dne slabší.“

„Mluví?“

„Ano… ale věci, které říká, stále méně dávají smysl. Mluví o tom, čeho lituje, o nedokončených úkolech, o dávno mrtvých lidech a dávno uplynulých časech. Někdy dokonce ani neví, které roční období je nebo kdo jsem já. Jednou na mne volal jménem mojí matky.“

„Stále mu chybí,“ odpověděl ser Brynden. „Máš její obličej. Vidím to ve tvých lícních kostech a ve tvaru brady…“

„Pamatuješ si ji víc než já. Už je to tak dávno.“ Posadila se na lože a odhrnula pramen jemných bílých vlasů, které jejímu otci spadly do obličeje.

„Pokaždé, když vyjíždím, říkám si, zda ho po návratu najdu živého či mrtvého.“ Navzdory neutuchajícím hádkám mezi jejím otcem a jeho bratrem, kterého kdysi vyvlastnil, panovalo hluboké pouto.

„Alespoň že ses s ním smířil.”

Dlouho tam takto seděli v tichosti, dokud Catelyn nakonec nezvedla hlavu. „Mluvil jsi o zprávách, které si Robb musí vyslechnout.“ Lord Hoster zasténal a překulil hlavu na stranu, téměř jako by je slyšel.

Brynden vstal. „Pojď ven. Nechci ho probudit.“

Následovala ho na trojhranný kamenný balkon, který vyčníval ze soláru jako příď lodi. Její strýc vzhlédl. Zamračil se. „Sama ji teď vidíš i za dne. Moji muži jí říkají Rudý zvěstovatel… Ale jakou zprávu zvěstuje?“ Catelyn zvedla oči k slabé červené čáře komety vykreslené přes tmavě modrou oblohu, která vypadala jako dlouhý šrám na tváři nějakého boha. „Velký Jon Robbovi řekl, že staří bohové rozvinuli rudý praporec pomsty za Neda. Edmure si myslí, že to je znamení vítězství pro Řekotočí - vidí v tom rybu s dlouhým ocasem v barvách Tullyů, červené na modré.“ Povzdechla si. „Kéž bych tak sdílela jejich víru. Purpurová je barvou Lannisterů.“

„Tohle není purpur,“ namítl ser Brynden. „Ani to není červená Tullyů, blátivá červeň řeky. Tam nahoře je krev, dítě, rozmazaná přes oblohu.“

„Naše krev, nebo jejich?“

„Zuřila snad někdy válka, při které krvácela jen jedna strana?“ Její strýc zavrtěl hlavou. „Říční krajiny všude kolem Božího oka se v krvi a plamenech topí. Boj se rozšířil na jih k Černovodému proudu a na sever přes Trojzubec, téměř až k Dvojčatům. Marq Piper a Karyl Vance vybojovali nějaká menší vítězství a ten jižanský mladý lord Berik Dondarrion vyjíždí proti nájezdníkům, přepadá průzkumnické skupiny lorda Tywina a rozprašuje je po lesích. Říká se, že ser Burton Crakehall se chlubil, že Dondarriona zabil, dokud nepřivedl zástup svých vojáků do jedné z pastí lorda Berika a všichni jeho muži do jednoho nebyli pobiti.”

„S tím lordem Berikem jsou i někteří muži z Nedovy stráže z Králova přístaviště,“ vzpomněla si Catelyn. „Ať je bohové zachovají.“

„Dondarrion a ten rudý kněz, co jezdí s ním, jsou dost chytří, aby dokázali zachovat sami sebe, pokud jsou ty příběhy o nich pravdivé,“ řekl její strýc, „ale co se týče vazalů tvého otce, je to smutnější povídání. Robb je nikdy neměl nechat jít. Rozutekli se jako křepelky, každý odjel bránit svoje vlastní území, a to bylo bláznovství, Cat, bláznovství. Jonos Bracken byl zraněn během boje uprostřed ruin svého hradu a jeho synovec Hendry byl zabit. Tytos Blackwood se svými muži vyhnal Lannistery ze svého území, ale vzali mu každou krávu, vepře a zrnko obilí a neponechali mu na obranu nic než Havranostrom a vypálenou pustinu. Darryho muži se znovu zmocnili jejich pevnosti, ale drželi ji necelých čtrnáct dní, než na ně zaútočil Gregor Clegane a nezabil je všechny do jednoho včetně jejich lorda.“ Catelyn byla šokovaná hrůzou. „Vždyť Darry byl malý kluk.“

„Ano, a taky poslední z jeho rodu. Za toho chlapce by mohli požadovat tučné výkupné, ale co znamená zlato pro prašivého psa, jako je Gregor Clegane? Přísahám, že hlava té zrůdy by byla vznešeným darem pro všechen lid v království.“

Catelyn znala špatnou pověst sera Gregora, a přesto… „Nemluv mi o hlavách, strýče. Cersei nabodla Nedovu hlavu na kůl nad hradbami Rudé bašty a nechala ji tam pro vrány a mouchy.“ Dokonce i nyní pro ni bylo těžké uvěřit, že Ned je skutečně mrtvý. Někdy za nocí se probouzela ve tmě, v polospánku a napolo očekávala, že ho najde vedle sebe. „Clegane není ničím víc než jen vykonavatelem vůle lorda Tywina.“ Právě toho lorda Tywina Lannistera - pána Casterlyovy skály, strážce západu, otce královny Cersei, sera Jaimeho Králokata a Tyriona Skřeta a děda Joffreyho Baratheona, nově korunovaného chlapeckého krále - Catelyn považovala za skutečné nebezpečí.

„To je pravda,“ připustil ser Brynden. „A Tywin Lannister není blázen. Sedí si v bezpečí za hradbami Harrenova, krmí svoji armádu naší úrodou a čeho se nezmocní, to vypálí. Gregor je jenom pes, kterého pustil ze řetězu. Ser Amory Lorch je také v poli a jakýsi žoldák z Qohoru, který lidi raději mrzačí, než zabíjí. Viděl jsem, co nechávají za sebou. Celé vesnice vypálené, ženy znásilněné a zohavené, povražděné děti ponechané nepohřbené, aby přilákaly vlky a divoké psy… Dokonce i mrtvému by se z toho zvedl žaludek.“

„Až to Edmure uslyší, bude zuřit.“

„A právě o to lordu Tywinovi jde. Dokonce i hrůza má svůj účel, Cat. Lannister nás chce vyprovokovat k bitvě.“

„Robb je připraven dát mu, co si přeje,“ řekla Catelyn podrážděně. „Je nepokojný jako divoká kočka, když tu musí sedět, a Edmure, Velký Jon a ostatní ho jen pobízejí.“ Její syn za sebou zatím měl jen dvě velká vítězství, porazil Jaimeho Lannistera v Šeptajícím lese a rozprášil jeho armádu bez velitele před hradbami Řekotočí v Bitvě táborů, ale podle způsobu, jakým o něm hovořili jeho vazalové, jako by byl znovuzrozeným Aegonem Dobyvatelem.

Brynden Černá ryba zvedl svoje rozježené šedé obočí. „Jsou to další blázni. Moje první pravidlo války, Cat - nikdy nedávej nepříteli to, co si přeje. Lord Tywin by se rád utkal na bitevním poli, které si sám vybere. Chce, abychom vytáhli na Harrenov.“

„Harrenov.“ Každé dítě v okolí Trojzubce znalo povídačky o Harrenově, mocné pevnosti, kterou před třemi sty lety nechal postavit král Harren Černý vedle vod Božího oka. Sedm království tehdy ještě bylo Sedmi královstvími a říčním krajinám vládli železní muži z ostrovů. Harren si ve své pýše přál mít nejvýše položenou síň a nejvyšší věže v Západozemí. Stavba hradu trvala čtyřicet let. Vyrůstal jako velký stín na břehu jezera, zatímco Harrenovy armády plundrovaly území jeho sousedů kvůli kameni, stavebnímu dříví, zlatu a pracovní síle. Tisíce zajatců zemřely v jeho kamenolomech, připoutaní k saním nebo pracující na stavbě pěti kolosálních věží hradu. Lidé v zimě mrzli a v létě se pekli na slunci. Lesy čarostromu, které tam rostly po tři tisíce let, byly vykáceny a pořezány na trámy a krovy. Harren ožebračil říční krajiny i Železné ostrovy, aby si vyšperkoval svůj sen. A když přece jen byl Harrenov dokončen, v tentýž den, kdy se do něho král Harren nastěhoval, se u břehů Králova přístaviště vylodil Aegon Dobyvatel.

Catelyn si vzpomínala, jak tam na Zimohradu stará chůva vypravovala ten příběh jejím dětem. „A tak se král Harren dozvěděl, že silné zdi a vysoké věže ho proti drakům neochrání,“ končil vždycky příběh. „Protože draci létají.“ Harren a jeho rod vymřel v plamenech, které pohltily jeho monstrózní pevnost, a každý rod, jenž od té doby Harrenov obýval, potkalo neštěstí. Třebaže bylo mocné, to místo bylo temné a proklaté.

„Nenechala bych Robba bojovat ve stínu té pevnosti,“ připustila Catelyn. „Přesto ale něco musíme udělat, strýče.“

„A to brzy,“ souhlasil její strýc. „Ještě jsem ti neřekl to nejhorší, dítě. Muži, které jsem poslal na západ, se vrátili se zvěstmi, že u Casterlyovy skály se houfuje nová armáda.“

Další lannisterské armáda! Catelyn se při tom pomyšlení udělalo zle. „To musíme ihned říct Robbovi. Kdo jí bude velet?“

„Říká se, že ser Stafford Lannister.“ Odvrátil se, zahleděl se na řeku a jeho modrorudý plášť se zavlnil ve větru.

„Další synovec?“ Lannisterové z Casterlyovy skály byli zatraceně početným a plodným rodem.

„Bratranec,“ opravil ji ser Brynden. „Bratr zesnulé ženy lorda Tywina, takže dvakrát spřízněný. Již starší muž a dost tupý, ale má syna, sera Davena, ze kterého jde větší strach.“

„V tom případě doufejme, že armádu povede do pole otec, ne syn.“

„Než se jim budeme muset postavit, ještě to nějaký čas potrvá. Ta sebranka bude sestávat z žoldáků, svobodných jezdců a zelenáčů z uliček Lannisportu. Než se odváží riskovat bitvu, ser Stafford se musí postarat o to, aby byli vyzbrojení a vycvičení… A nenech se zmást, lord Tywin není Králokat. Nepohrne se bezhlavě kupředu. Bude trpělivě čekat, až ser Stafford se svou armádou vyrazí, a teprve pak se pohne zpoza zdí Harrenova.“

„Pokud by ovšem…“ hlesla Catelyn.

„Ano?“ pobídl ji ser Brynden.

„Pokud by ovšem nemusel z Harrenova odejít,“ řekla, „aby čelil nějaké jiné hrozbě.“

Její strýc se na ni zamyšleně podíval. „Lord Renly.“

„Král Renly.“ Kdyby toho muže požádali o pomoc, museli by se k němu chovat jako ke králi, za kterého se prohlásil.

„Možná.“ Černá ryba ji obdařil nebezpečným úsměvem. „Ale bude za to něco chtít.“

„Bude chtít to, co králové chtějí vždycky,“ řekla. „Slib věrnosti.“

TYRION

Janos Slynt byl synem řezníka a smál se, jako by sekal maso. „Ještě víno?“ zeptal se ho Tyrion. „Nebudu mít námitky,“ odpověděl lord Janos a zvedl svůj pohár. Byl stavěný jako sud a jako do sudu se toho do něj i vešlo. „Vůbec nebudu mít námitky. Je to velice jemné červené víno. Pochází ze Stromoviny?“

„Je dornské.“ Tyrion pokynul a jeho sluha Slyntovi nalil. Kromě jeho sluhů byli on a lord Janos v Malé síni sami, usazení u malého stolku zalitého světlem svíce, obklopení temnotou. „Jsem rád, že jsem na ně narazil, dornská vína obvykle nebývají tak hutná.“

„Hutná,“ opakoval velký muž s žabím obličejem a zhluboka se napil. Janos Slynt nebyl člověkem, který by víno uměl rozkošnicky vychutnávat. Tyrion si toho všiml okamžitě. „Ano, hutná, to je přesně to slovo, které jsem chtěl použít, přesně to slovo. Řekl bych, že ty máš na slova talent, lorde Tyrione. A je s tebou zábava. Opravdu zábava.“

„Jsem potěšen, že si to myslíš… Ale nejsem lord tak jako ty. Prosté Tyrione mi postačí, lorde Janosi.”

„Jak si přeješ.“ Polkl další doušek a potřísnil si přitom vínem předek svého černého saténového kabátce. Měl na sobě brokátový poloplášť sepnutý miniaturním oštěpem, s hrotem emailovaným temnou červení. Byl již velmi opilý.

Tyrion si přikryl ústa dlaní a zdvořile si říhl. Na rozdíl od lorda Janose s vínem nijak nepospíchal, ale i tak ho byl plný. První věci, kterou udělal poté, co se zabydlel v Pobočníkově věži, bylo to, že se poptal po nejlepší kuchařce ve městě a přijal ji do svých služeb. Dnešního večera měli polévku z volské oháňky, letní zeleninu dušenou s pekanovýmí ořechy, hrozny, červený fenykl a drobivý sýr, horký krabí koláč, kořeněnou kaši z ovoce a křepelky na másle. Každý chod byl servírován se svým vlastním vínem a lord Janos připustil, že tak dobře se v životě nenajedl. „Což se nepochybně změní, až se usadíš v Harrenově,“ poznamenal Tyrion.

„To určitě. Snad bych mohl požádat tu tvoji kuchařku, aby vstoupila do mých služeb, co říkáš?“

„Války už se vedly i kvůli menším věcem,“ odpověděl Tyrion a oba se tomu srdečně zasmáli. „Jsi statečný muž, když jsi za svoje sídlo přijal Harrenov. Takové zlověstné místo, obrovité a… nákladné na údržbu. Někteří říkají, že je taky prokleté.“

„Mám snad mít strach z hromady kamení?“ Dal se při tom pomyšlení do hlasitého řehotu. „Jsem statečný muž, jak jsi řekl. Musíš být statečný, aby ses pozvedl. Tak jako já. Harrenov! Ano, a proč ne? Ty jsi také statečný muž, jak se domnívám. Možná malý, ale statečný.“

„Jsi příliš laskavý. Ještě víno?“

„Ne, opravdu už bych ne… já… och, bohové jsou dobří, ano. Proč ne? Statečný muž pije doplna.“

„To jistě.“ Tyrion naplnil Slyntův pohár po okraj. „Prohlížel jsem si seznam jmen mužů, které jsi navrhl za svoje možné nástupce na místo velitele městské hlídky.“

„Jsou to dobří muži, odvážní. Na to místo se hodí kterýkoli z těch šesti, ale já osobně bych doporučoval Allara Deema. Moji pravou ruku. Dobrého, opravdu dobrého muže. Věrného. Vyber si jeho a nebudeš litovat. Pokud se to ovšem bude zamlouvat králi.”

„Samozřejmě.“ Tyrion polkl malý doušek vína ze svého poháru.

„Já jsem uvažoval spíš o seru Jacelynu Bywaterovi. Tři roky byl kapitánem u Blátivé brány a odvážně bojoval během rebelie Balona Greyjoye. Král Robert ho ve Štítu pasoval na rytíře. Jeho jméno jsem však na tvém seznamu nenašel.“ Lord Janos se zhluboka napil vína, a než ho polkl, chvíli ho převaloval v ústech. „Bywater. Ano. Statečný muž, to nepopírám, ale… je příliš neohebný, víš? Divný pes. Muži ho nemají rádi. Taky je to mrzák, ztratil u Štítu ruku a za to ho pasovali na rytíře. Ubohý obchod, mám-li být upřímný, ruka za titul sera.“ Dal se do smíchu. „Ser Jacelyn si o sobě a své cti myslí až příliš, jak to vidím já. Toho raději nech tam, kde je, můj pa-Tyrione. Správným mužem pro tebe je Allar Deem.“

„Dozvěděl jsem se, že Deema v ulicích nemají rádi.“

„Obávají se ho. Tak je to lepší.“

„Co to bylo, co jsem to o něm slyšel? Nějaký incident v nevěstinci?“

„To? Nebyla to jeho chyba, můj pa- Tyrione. Nechtěl tu ženu zabít, byla to její vina. Varoval ji, aby ustoupila stranou a on mohl konat svoji povinnost.“

„Znáš přece matky a děti, dalo se jen očekávat, že se bude snažit chránit své dítě.“ Tyrion se usmál. „Dej si kousek sýra, chutná báječně k vínu. Pověz mi, proč jsi tou nešťastnou úlohou pověřil pravě Deema?“

„Dobrý velitel zná svoje muže, Tyrione. Někteří jsou dobří na jednu práci, jiní na druhou. Zabít dítě, a ona byla ještě kojeňátkem u prsu, si vyžaduje určitou sortu lidí. Ne každý člověk by to dokázal, dokonce i když to byla jen děvka a její fakan.“

„Já myslím, že to stačí,“ řekl Tyrion, jenž slyšel jen děvka a myslel přitom na Šae a Tyšu a všechny ostatní ženy, které během let přijaly jeho sémě a mince.

Slynt lhostejně pokračoval. „Deem je zkrátka tvrdým mužem pro tvrdou práci. Udělá, co mu člověk nařídí, a nikdy ani slovem neprotestuje.“ Ukrojil si kousek sýra. „Ten je opravdu jemný. Ostrý. Dej mi dobrý ostrý nůž a dobrý ostrý sýr a jsem spokojeným člověkem.“

Tyrion pokrčil rameny. „Užívej si ho, dokud můžeš. S říčními krajinami v plameni a Renlym jako králem ve Vysoké zahradě bude dobrý sýr zakrátko nedostatkovým zbožím. Takže, kdo ti nařídil zabít bastarda té děvky?“

Lord Janos si Tyriona změřil ostražitým pohledem, pak se zasmál a mávl po něm klínkem sýra. „Ty jsi ale prohnaný, Tyrione. Tys mě chtěl obalamutit, že ano? Vyžádalo by si to víc vína a sýra, abys Janose Slynta přiměl říct něco, co nechce. Tím se mohu chlubit. Nikdy nekladu otázky a nikdy neřeknu ani slovo navíc, já tedy ne.“

„Stejně jako Deem.“

„Přesně tak. Udělej ho svým velitelem, až odjedu na Harrenov, a nebudeš litovat.“

Tyrion si ulomil kousek sýra. Byl opravdu ostrý, protkaný modrými žilkami; velmi pikantní. „Kohokoli král jmenuje, nebude mít po tvém odchodu snadnou práci. Lord Mormont čelí stejnému problému.“

Lord Janos se zatvářil zmateně. „Já se domníval, že to je lady Mormont. Ta, co spává s medvědy.“

„Já mluvil o jejím bratrovi, Jeoru Mormontovi, lordu veliteli Noční hlídky. Když jsem ho navštívil na Zdi, zmínil se mi o tom, jaké si dělá starosti ohledně nalezení vhodného muže na své místo. Hlídka v těchto dnech dostává jen velmi málo dobrých mužů.“ Tyrion se usmál. „Říkám si, že by se mu spalo lépe, kdyby měl muže jako ty. Nebo poslušného Allara Deema.“

Lord Janos se dal do hlasitého smíchu. „V to může leda tak doufat!“

„To si možná myslíš,“ řekl Tyrion, „ale život si s námi podivně zahrává. Vezmi si Eddarda Starka, můj pane. Pochybuji o tom, že ho někdy napadlo, že jeho život skončí na schodech Baelorova septa.“

„To nenapadlo nikoho,“ připustil lord Janos a uchechtl se.

Tyrion se také zasmál. „Škoda, že jsem tam nebyl, abych to viděl. Říkají, že dokonce i Varys byl překvapen.“

Lord Janos se začal smát tak hlasitě, že se popadal za břicho. „Pavouk,“ ušklíbl se. „Povídá se, že ví všechno. Nu, tohle nevěděl.”

„Jak by mohl?“ Tyrion do svého hlasu vložil první náznak chladu. „Pomáhal moji sestru přesvědčit, aby Starkovi udělila milost, za podmínky, že se dá k černým.“

„Eh?“ Janos Slynt na něho slepě zamrkal.

„Moji sestru Cersei,“ opakoval Tyrion o odstín hlasitěji, pro případ, že by ten blázen nerozuměl, o kom mluví. „Královnu regentku.“

„Ano.“ Slynt se napil vína. „Co se toho týče… to král vydal ten rozkaz, můj pane. Král sám.“

„Králi je třináct,“ připomněl mu Tyrion.

„Přesto je králem.“ Slynt se zamračil a jeho laloky se přitom zatřásly. „Pánem Sedmi království.“

„Nu, alespoň jednoho či dvou z nich,“ řekl Tyrion s kyselým úsměvem. „Mohl bych se podívat na ten tvůj oštěp?“

„Můj oštěp?“ Janos Slynt zmateně zamrkal.

Tyrion na něj ukázal. „Ten, co drží na místě tvůj plášť.“

Lord Janos brož váhavě sundal a podal ji Tyrionovi.

„V Lannisportu máme zlatníky, kteří odvádějí lepší práci,“ poznamenal Tyrion. „Odstín toho rudého emailu je příliš křiklavý, pokud ti nevadí můj názor. Pověz mi, můj pane, prohnal jsi ten oštěp zády toho muže sám, nebo jsi jen vydal příkaz?“

„Vydal jsem příkaz a vydal bych ho znovu. Lord Stark byl zrádce.“ Lysé místečko uprostřed Slyntovy hlavy bylo rudé jako řípa a brokátový plášť mu sklouzl z ramen na podlahu. „Ten muž se mne pokoušel koupit.“

„Aniž měl tušení, že už jsi prodaný.“

Slynt uhodil svým vinným pohárem do stolu. „Jsi opilý?! Jestli si myslíš, že tady budu sedět a nechám znevažovat svoji čest.“

„Jakou ty máš čest? Připouštím, že jsi uzavřel lepší obchod než ser Jacelyn. Lordství a hrad za oštěp vražený do zad, a to jsi ten oštěp nemusel dokonce ani sám vrhnout.“ Hodil zlatý ornament zpátky Slyntovi. Odrazil se od jeho hrudi a zazvonil o podlahu. Slynt vstal.

„Nelíbí se mi tón tvého hlasu, můj pa- Skřete. Jsem pánem Harrenova a členem královské rady. Kdo jsi ty, že se opovažuješ takto mne urážet?“

Tyrion sklonil hlavu na stranu. „Já myslím, že dobře víš, kdo jsem. Kolik máš synů?“

„Co je ti do mých synů, trpaslíku?“

„Trpaslíku?“ V Tyrionovi vyvřel na povrch hněv. „Měl ses zastavit u Skřeta. Jsem Tyrion z rodu Lannisterů a jednoho dne, pokud máš tolik rozumu, kolik ho bohové nadělili mořskému plži, padneš na kolena se slovy díků za to, že jsem to byl já, s kým jsi měl co do činění, ne můj lord otec. A teď, kolik synů máš?“ Viděl náhlý strach, který se objevil ve Slyntových očích. „T-tři, můj pane. A dceru, prosím, můj pane -“

„Nemusíš prosit.“ Sklouzl z křesla. „Máš moje slovo, že se jim nic nestane. Mladší chlapci budou vychováváni v pěstounské péči jako panoši. Pokud budou sloužit dobře a věrně, možná se z nich časem stanou rytíři. Ať nikdo nikdy nemůže říct, že Lannisterové neodměňují ty, kdo jim slouží. Tvůj nejstarší syn zdědí titul lorda Slynta a ten tvůj odporný znak.“ Kopl do zlatého oštěpu, který roztočený přelétl po podlaze. „Najdeme pro něho pozemek, na kterém si bude moct postavit svoje sídlo. Nebude to sice Harrenov, ale bude ucházející. Bude na něm, aby našel vhodného ženicha pro tvoji dceru.“

Obličej Janose Slynta měnil barvu z rudé v bílou. „C-co… co máš…?“ Jeho laloky se chvěly jako hromádky rosolu.

„Co mám v úmyslu udělat s tebou!“ Než Tyrion odpověděl, nechal ho ještě chvíli třást se strachy. „S ranním přílivem z Králova přístaviště vyplouvá karaka Letní sen. Její kapitán mi řekl, že udělá zastávku ve Městě racků, u Tří sester, na ostrově Skagos a ve Východní hlídce u moře. Až se setkáš s lordem velitelem Mormontem, srdečně ho ode mne pozdravuj a řekni mu, že jsem na potřeby Noční hlídky nezapomněl. Přeji ti dlouhý život a dobrou službu, můj pane.“

Jakmile si Janos Slynt uvědomil, že nebude bezodkladně popraven, do tváří se mu vlila zpátky barva. Vystrčil svoji mohutnou čelist. „To se ještě uvidí. Skřete. Trpaslíku. Nepomyslel jsi na to, že na té lodi bys klidně mohl být ty? Možná budeš i na Zdi.“ Nervózně se zasmál. „Ty a ty tvoje výhrůžky, nu, uvidíme. Jsem králův přítel, jak jistě víš. Poslechneme si, co k tomu Joffrey řekne. A Malíček a taky královna, och, ano. Janos Slynt má mnoho dobrých přátel. Ještě se uvidí, kdo na té lodi vypluje, to tě ujišťuji. Ještě se uvidí.“

Slynt se otočil na patě jako strážný, kterým kdysi býval, a zamířil ven z Malé síně za doprovodu svých bot, hlasitě zvonících po kamenné podlaze. Seběhl po schodech, rozrazil dveře dokořán… a stanul tváří v tvář vysokému muži s dlouhou úzkou bradou, v černém kyrysu a zlatém plášti. K pahýlu pravého zápěstí měl řemeny připevněnou železnou ruku. „Janosi,“ řekl. Pod výrazným hnědým obočím se leskly jeho hluboce posazené oči a zpod polopřilby mu vyčnívaly vlasy v barvě soli a pepře. Do Malé síně za ním tiše vešlo šest mužů ve zlatých pláštích, zatímco Janos Slynt před nimi ustupoval dozadu.

„Lorde Slynte,“ zavolal za ním Tyrion, „domnívám se, že znáš sera Jacelyna Bywatera, našeho nového velitele městské hlídky.“

„Čekají na tebe nosítka, pane,“ řekl ser Jacelyn Slyntovi. „Doky jsou temné a vzdálené a ulice nejsou za tmy bezpečné. Chlapci.”

Zatímco zbrojnoši vyváděli svého bývalého velitele ven, Tyrion si sera Jacelyna zavolal k sobě a podal mu svinutý pergamen. „Je to dlouhá cesta, a lord Slynt bude toužit po společnosti. Postarej se o to, aby se k němu těchto šest připojilo na Letním snu.“

Bywater přelétl zrakem seznam jmen a usmál se. „Jak si přeješ.“

„Je tu jeden,“ řekl Tyrion tiše. „Deem. Řekni kapitánovi, že bychom to nepovažovali za jeho chybu, kdyby byl náhodou smeten přes palubu, než dorazí do Východní hlídky.“

„Slyšel jsem, že severní vody jsou velice bouřlivé, můj pane.“ Ser Jacelyn se uklonil a odešel, s pláštěm vlnícím se za ním. Cestou šlápl na Slyntův brokátový plášť.

Tyrion tam pak seděl sám, popíjel, co zbylo ze sladkého dornského vína. Sluhové přišli a odešli, odnesli ze stolu nádobí. Řekl jim, aby tam víno nechali. Když byli pryč, do síně vklouzl Varys, oblečený ve volné róbě levandulové barvy, která se hodila k jeho vůni. „Och, šikovně zařízeno, můj dobrý pane.“

„Proč v tom případě mám tak hořkou chuť v ústech?“ Přitiskl si prsty ke spánkům. „Řekl jsem jim, aby Allara Deema svrhli do moře. Jsem bolestně pokoušen udělat totéž s tebou.“

„Možná bys byl výsledkem zklamaný,“ odpověděl Varys. „Bouře přicházejí a odcházejí, vlny se tříští nad hlavou, velké ryby požírají malé ryby a já pádluji dál. Mohl bych tě poprosit o krapet vína, které tak chutnalo lordu Slyntovi?“

Tyrion zamračeně mávl rukou ke džbánu.

Varys si naplnil pohár. „Ach. Sladké jako léto.“ Polkl další doušek. „Slyším na svém jazyce zpívat hrozny.“

„Já si říkal, co je to za hluk. Řekni těm hroznům, ať raději zmlknou, můj pane. Mám dojem, že se mi rozskočí hlava. Byla to moje sestra. Právě to mi ten ach-tak-věrný Janos Slynt odmítal říct. To Cersei poslala zlaté pláště do toho nevěstince.“

Varys se nervózně zahihňal. Takže on to věděl po celou tu dobu.

„Tuhle část jsi vynechal,“ řekl mu Tyrion vyčítavým tónem.

„Cersei je tvoje vlastní drahá sestra,“ řekl Varys, tak zarmouceně, že vypadal blízko k slzám. „Je těžké říct něco takového, můj pane. Měl jsem strach, jak bys to mohl přijmout. Můžeš mi odpustit?“

„Ne,“ vyštěkl Tyrion. „Budiž proklet. Budiž proklatá ona.“ Věděl, že Cersei nic udělat nemůže. Alespoň zatím ne, ani kdyby chtěl, a on si nebyl ani zdaleka jistý tím, že to chce. Přesto ho to sžíralo sedět tam a předvádět frašku o spravedlnosti tím, že trestal taková žalostná stvoření jako Janos Slynt a Allar Deem, zatímco jeho sestra pokračovala ve své vražedné hře. „V budoucnosti mi budeš říkat všechno, co se dozvíš, lorde Varysi. Podotýkám všechno.“

Eunuch se na něho úlisně usmál. „To by mohlo trvat velmi dlouho, můj dobrý pane. Vím toho docela hodně.“

„Zdá se, že ne tolik, aby to stačilo zachránit dítě.“

„To tedy ne. Byl tu ještě jeden bastard, chlapec, už starší. Podnikl jsem opatření, aby odsud odešel a nic se mu nestalo… Ale přiznám se, že mě nikdy nenapadlo, že v ohrožení života bude i to miminko. Děvče nízkého původu, necelý rok staré, jehož matkou byla nevěstka. Jakou hrozbu by mohla představovat?“

„Byla Robertova,“ řekl Tyrion s hořkostí v hlase. „Zdá se, že Cersei to stačilo.“

„Ano, je to smutná věc. Sám si dávám vinu za smrt toho ubohého sladkého děťátka a její matky, která byla tak mladá a králem milovaná.“

„Opravdu?“ Tyrion nikdy neviděl obličej té dívky, ale v jeho mysli to byla Šae a Tyša dohromady. „Říkám si, zda děvka skutečně může někoho milovat? Ne, raději neodpovídej. Některé věci je lépe nevědět.“ Ubytoval Šae ve velkém domě z kamene a trámů, s vlastní studnou, stájemi a zahradou a dal jí služebnictvo, aby ji obsluhovalo, bílého ptáka z Letních ostrovů, aby jí dělal společnost, hedvábí, zlato, stříbro a drahé kameny, aby ji zdobily, strážné, aby ji chránili, Šae přesto vypadala nespokojeně. Řekla mu, že chce být víc s ním, sloužit mu a pomáhat. „Nejvíc mi pomáháš tady na loži,“ řekl jí jedné noci po milování, když ležel vedle ní, s hlavou opřenou o její ňadra a slabinami rozbolavělými tou sladkou bolestí. Nic neřekla, jen se na něho vyčítavě podívala a Tyrion věděl, že takovou odpověď slyšet nechtěla.

S povzdechem se natáhl po svém víně, když tu si vzpomněl na lorda Janose a odstrčil víno stranou. „Zdá se, že moje sestra o Starkově smrti mluvila pravdu. Na vině je šílenství mého synovce.“

„To král Joffrey vydal ten příkaz a Janos Slynt a ser Ilyn ho provedli, rychle, bez váhání…“

„… téměř, jako by to očekávali. Ano, tohle už jsme probírali, bezvýsledně. Šílenství.“

„S městskou hlídkou k dispozici, můj pane, se nyní můžeš postarat o to, aby Jeho Výsost již neprovedla žádnou další… pošetilost? I když je zde ještě královnina vlastní domácí stráž…“

„Rudé pláště?“ Tyrion pokrčil rameny. „Vylarr složil přísahu věrnosti Casterlyově skále. Vědí, že jsem tady, a jednám jménem svého otce. Cersei by shledala obtížným použít jeho muže proti mně. Kromě toho, je jich jenom stovka. Já sám mám jedenapůlkrát tolik svých mužů. A šest tisíc zlatých plášťů, pokud je Bywater mužem, jakým tvrdíš.“

„Zjistíš, že ser Jacelyn je odvážný, čestný, poslušný… a nanejvýš vděčný.“

„Říkám si, komu?“ Tyrion Varysovi nedůvěřoval, třebaže nepopíral jeho cenu. Nebylo pochyb o tom, že ví spoustu věcí. „Proč ty jsi tak nápomocný, můj lorde Varysi?“ zeptal se ho, přejížděje pohledem od mužových měkkých dlaní k jeho holé hlavě a napudrovanému obličeji s vychytralým mírným úsměvem.

„Jsi pobočník. Sloužím říši, králi a tobě.“

„Tak Jako jsi sloužil Jonu Arrynovi a Eddardu Starkovi?“

„Lordu Arrynovi a Eddardu Starkovi jsem sloužil, jak nejlépe jsem mohl. Jejich strašlivým koncem jsem byl zarmoucen a vyděšen.“

„Představ si, jak se asi musím cítit já. Pravděpodobně jsem další na řadě.“

„Och, to si nemyslím,“ řekl Varys, který kroužil vínem ve svém poháru. „Moc je podivná věc, můj pane. Nevyřešil jsi už náhodou tu hádanku, kterou jsem ti dal toho dne v hostinci?“

„Jednou či dvakrát jsem si nad tím lámal hlavu,“ připustil Tyrion. „Král, kněz a bohatý muž - kdo bude žít a kdo zemře? Koho muž s mečem poslechne? Je to hádanka bez odpovědi nebo spíš s příliš mnoha odpověďmi. Všechno to závisí na muži s mečem.“

„A přesto není nikým,“ řekl Varys. „Nemá ani korunu, ani zlato nebo přízeň bohů, jenom kus zašpičatělé oceli.”

„Ten kus oceli znamená rozdíl mezi životem a smrtí.“

„Přesně tak. Ovšem pokud je to muž s mečem, kdo ve skutečnosti vládne, proč předstíráme, že moc je v rukou našich králů: proč by měl silný muž s mečem vůbec poslouchat dětského krále jako Joffreye nebo věčně opilého otrapu, jako byl jeho otec?“

„Protože tito dětští králové a opilí otrapové povolávají další silné muže s dalšími meči.“

„To znamená, že skutečnou moc mají tito další muži s meči, není tomu tak? Odkud se vzaly jejich meče? Proč vůbec poslouchají?“ Varys se usmál. „Někteří říkají, že ve vědění je moc. Jiní jsou toho názoru, že všechna moc pochází od bohů. Další tvrdí, že pramení ze zákona. A přesto toho dne na schodech Baelorova septa náš bohabojný nejvyšší septon, naše zákonitá královna regentka a tvůj vždy všechno vědoucí služebník byli stejně bezmocní jako ten poslední dlaždič nebo bednář v davu. Kdo si myslíš, že skutečně zabil Eddarda Starka? Joffrey, který vydal příkaz? Ser Ilyn Payne, který mávl mečem? Nebo… někdo jiný?“

Tyrion naklonil hlavu na stranu. „Chtěl jsi, abych ti odpověděl na tu tvoji zatracenou hádanku, nebo aby mé ještě víc rozbolela hlava?“

Varys se usmál. „A jsme doma. Moc sídlí tam, kde lidé věří, že sídlí. O nic víc a o nic méně.“

„Takže moc je jen fraška?“

„Stín na zdi,“ zamumlal Varys, „jenomže i stíny mohou být nebezpečné. A stává se, že velmi malý člověk dokáže vrhat velmi velký stín.“

Tyrion se usmál. „Lorde Varysi, začínám tě mít zvláštním způsobem rád. Mohl bych tě nechat zabít, ale myslím, že by se mi po tobě stýskalo.“

„Považuji tvá slova za velkou poctu.“

„Co vlastně jsi, Varysi?“ Tyrion zjistil, že ho to skutečně zajímá. „Říkají, že pavouk.“

„Pavouky a informátory má zřídkakdy někdo rád, můj pane. Jsem však věrným služebníkem říše.“

„A eunuchem. Na to nezapomínejme.“

„Já na to zapomínám zřídkakdy.“

„Lidé mi také často nadávají do polomužů, ale myslím, že bohové ke mně byli laskavější než k tobě. Jsem malý, mám pokřivené nohy a ženy se po mně nedívají s velkou touhou… Přesto jsem stále muž. Šae není první, která mne obšťastnila v posteli, a jednoho dne se možná ožením a zplodím syna. Pokud bohové budou laskaví, bude vypadat jako jeho strýc a přemýšlet jako jeho otec. Ty si takovou naději dělat nemůžeš. Kdo tě vykastroval, Varysi: kdy a proč? Co ve skutečnosti jsi?“

Eunuch se ani na chvíli nepřestal usmívat, ale jeho oči se zaleskly něčím, co nevypadalo jako smích. „Jsi laskavý, že se mne na to ptáš, můj pane, ale je to dlouhý a smutný příběh, a my jsme se sešli, abychom si spolu pohovořili o zradách.“ Vytáhl z rukávu své róby srolovaný pergamen. „Kapitán královské galéry Bílé srdce má v úmyslu za tři dny ode dneška tajně zvednout kotvy a odplout odsud k lordu Stannisovi.”

Tyrion si povzdechl. „Předpokládám, že tomu muži musíme uštědřit lekci, na kterou hned tak nezapomene?“

„Ser Jacelyn by mohl zařídit, aby zmizel, ale soud před králem by nám mohl pomoct zajistit nepolevující loajalitu jiných kapitánů.”

A také by mého královského synovce udržel zaměstnaným. „Jak pravíš. Vsaďte ho do žaláře, kde bude čekat na Joffreyovu spravedlnost.“

Varys si na pergamenu odškrtl jméno. „Ser Horas a ser Hobber Redwynovi podplatili strážného, aby je nazítří v noci nechal vyjít ven zadní bránou. Byly vykonány přípravy, aby odsud mohli odplout na pentoské galéře Měsíční běžec, přestrojení za veslaře.“

„Že bychom je u těch vesel nechali sedět několik let, abychom viděli, jak se jim to bude zamlouvat?“ Usmál se. „Ne, moje sestra by byla zarmoucená, kdyby přišla o tak vzácné hosty. Informuj sera Jacelyna. Zajměte toho muže, kterého podplatili, a vysvětlete mu, jaká je to čest sloužit jako bratr Noční hlídky. A nechte hlídat Měsíčního běžce, pro případ, že by Redwynové našli dalšího muže strádajícího nedostatkem mincí.“

„Jak si přeješ.“ Další odškrtnutá položka. „Tvůj muž Timett dnes večer zabil v hráčském doupěti ve Stříbrné ulici syna prodavače vína. Obvinil ho, že podvádí při hře v kostky.“

„A podváděl?“

„Och, nepochybně.“

„V tom případě čestní občané města dluží Timettovi dík. Postarám se o to, aby se mu dostalo poděkování od krále.“

Eunuch se nervózně zahihňal a odškrtl si další položku. „Také tu máme náhlou epidemii svatých mužů. Zdá se, že kometa zplodila celou řadu podivných kněží, kazatelů a proroků. Žebrají v krčmách a varných krámcích a každému, kdo se zastaví, aby jim naslouchal, předpovídají zkázu a zničení.“

Tyrion pokrčil rameny. „Blížíme se k roku tři sta od Aegonova vylodění. Předpokládám, že tohle se dalo jen očekávat. Ať si žvaní dál.”

„Zasévají v myslích lidu strach, můj pane.“

„Já myslel, že to je tvoje prace.“

Varys si zakryl ústa dlaní. „Jsi velmi krutý, když říkáš něco takového. Ještě jedna poslední věc. Lady Tanda včera večer pořádala malou hostinu. Přinesl jsem jídelní lístek a seznam hostí, aby ses na ně mohl podívat. Když bylo naléváno víno, lord Gyles vstal, aby zvedl pohár vína králi na zdraví a ser Balon Swan při té příležitosti poznamenal: ,Na to bychom potřebovali tři poháry.' Mnozí se tomu smáli…“

Tyrion zvedl ruku. „To by stačilo. Ser Balon si jen zažertoval. Mě zrádcovské řeči pronášené u stolů nezajímají, lorde Varysi.“

„Jsi stejně moudrý, jako jsi laskavý, můj pane.“ Pergamen zmizel v eunuchově rukávu. „Oba máme hodně práce. Nyní tě opustím.“

Když se eunuch vzdálil, Tyrion tam ještě dlouho seděl, pozoroval plamen svíce a přemýšlel o tom, jak asi jeho sestra přijme zprávy o zmizení Janose Slynta. Říkal si, že tím nebude potěšena, ale nevěděl, co kromě rozezleného protestního dopisu lordu Tywinovi do Harrenova by s tím mohla udělat. Tyrion měl nyní městskou hlídku a kromě toho sto padesát ohnivých příslušníků klanů a narůstající počet žoldnéřů rekrutovaných Bronnem. Měl pocit, že je dobře chráněn.

Eddard Stark si nepochybně myslel totéž.

Když Tyrion odešel z Malé síně, Rudá bašta byla temná a tichá. Bronn na něho čekal v jeho soláru. „Co Slynt?“ zeptal se.

„Lord Janos s ranním přílivem vypluje ke Zdi, Varys mě ponechává ve víře, že jsem nahradil jednoho z Joffreyových mužů svým vlastním. Pravděpodobněji jsem nahradil Malíčkova muže Varysovým, ale nechme to být.“

„Měl bys vědět, že Timett zabil člověka -“

„Varys mi to řekl.”

Zdálo se, že žoldnéř tím není překvapen. „Ten blázen si myslel, že jednookého bude snadné podvést. Timett mu dýkou přibodl zápěstí ke stolu a holou rukou mu vyrval hrdlo. Má takový trik, že zatne prsty a -“

„Ušetři mne nechutných detailů, večeře mi dnes sedí v žaludku nějak bídně,“ zarazil ho Tyrion. „Jak pokračuje tvoje rekrutování?“

„Docela obstojně. Dnes jsem získal další tři muže.“

„Jak víš, které najmout?“

„Pořádně si je prohlédnu. Vyptávám se jich, abych se dozvěděl, kde dosud bojovali a jak dobře umějí lhát.“ Bronn se usmál. „A pak jim dám šanci zabít mě, zatímco já dělám to samé pro ně.“

„Zabil jsi už někoho?“

„Nikoho, koho bychom mohli potřebovat.“

„A co když některý z nich zabije tebe?“

„Pak to bude muž, kterého potřebuješ ty.“

Tyrion byl mírně opilý a velmi unavený. „Pověz mi, Bronne, kdybych ti řekl, abys zabil dítě, miminko, holčičku, ještě u prsu své matky… Udělal bys to? Bez jediné otázky?“

„Bez jediné otázky? Ne.“ Žoldák si zamnul palec o ukazovák. „Zeptal bych se, za kolik.“

Nač já bych potřeboval tvého Allara Deema, lorde Slynte? pomyslel si Tyrion. Mám stovku svých vlastních. Chtěl se dát do smíchu; chtěl plakat, a nejvíc ze všeho chtěl Šae.

ARYA

Cesta byla sotva něčím víc než jen dvěma kolejemi vyjetými skrze plevel. Dobrou věcí na tom byla skutečnost, že tam nebyl nikdo, kdo by ukazoval prstem a vysvětloval jim, kterým směrem mají jít. Lidský proud, který tekl dole na královské cestě, zde byl jen ubohým pramínkem.

Špatnou věcí na tom bylo to, že cesta se vlnila sem a tam jako had, propletená s ještě menšími pěšinkami, a někdy se zdálo, jako by zmizela úplně, jen aby se o půl ligy dál, když už dočista ztratili naději, objevila znovu. Arya to nesnášela. Krajina tam byla docela přívětivá, zvlněné kopečky a terasovitá pole střídající se s loukami, lesíky a malými údolíčky, kde se vísky tiskly blízko k mělkým potokům. Přesto byla cesta tak úzká a točitá, že jejich tempo bylo přímo šnečí.

To povozy je zpomalovaly, kodrcající kupředu s nápravami skřípajícími pod tíhou těžkého nákladu. Půltuctukrát denně museli zastavit, aby vyprostili kolo, které uvízlo v hluboké koleji, nebo zdvojnásobili spřežení, aby vůz mohl vyjet do příkrého svahu. Jednou, uprostřed hustého dubového háje, se doslova srazili se třemi muži přepravujícími na volském povoze palivové dříví, a neexistoval způsob, jak je objet. Neměli jinou možnost než čekat, dokud lesníci nevypřáhli svého vola, neprovedli ho skrze stromy, neotočili povoz, znovu vola nezapřáhli a nevydali se zpátky směrem, kterým přišli. Vůl byl dokonce ještě pomalejší než jejich povozy, takže toho dne stěží pokročili. Arya si nemohla pomoci, ale musela se neustále ohlížet přes rameno, zda je zlaté pláště nedohánějí. V noci se budila při sebemenším povyku a nesundávala ruku z jílce Jehly. Nikdy si teď nepostavili tábor, aniž by předem postavili hlídky, ale Arya jim nedůvěřovala, především sirotkům. Možná se jim dařilo přežívat v uličkách Králova přístaviště, ale tady venku byli ztracení. Když byla tichá jako stín, mohla se za měsíčního svitu potají proplížit kolem nich a vymočit se v lese, aniž ji někdo spatřil. Jednou, když měl hlídku Zelenoruký Lommy, vylezla na dub a pak se pohybovala ze stromu na strom, dokud nebyla přímo nad jeho hlavou, ale on to vůbec netušil. Mohla by na něho skočit, jenomže věděla, že by svým křikem probudil celý tábor, a Yoren by ji za to možná zbil.

Lommy a ostatní sirotci nyní k Býkovi vzhlíželi jako k někomu výjimečnému, protože královna chtěla jeho hlavu, třebaže by z ní nic neměla. „Nikdy jsem žádné královně nic neudělal,“ tvrdil nahněvaně. „Dělal jsem si svou práci, to bylo všechno. Měchy a kleště a přines a odnes. Měl jsem se stát zbrojířem, ale jednoho dne za mnou přišel mistr Mott a řekl, že se musím dát k Noční hlídce, a to je všechno, co vím.“ Pak začal znovu leštit svoji přilbici. Byla nádherná, kulatá a zaoblená, se štěrbinou hledí a dvěma velkými kovovými býčími rohy. Arya se dívala, jak kov leští hadříkem namočeným v oleji, až zářil tak jasně, že viděla plameny odrážející se od oceli. Ale nikdy ho neviděla, že by si ji nasadil na hlavu.

„Já bych se vsadil, že je bastardem toho zrádce,“ řekl Lommy jednoho večera tichým hlasem, aby ho Gendry neslyšel. „Vlčího lorda, toho, co mu usekli hlavu na schodech Baelorova septa.“

„To není pravda,“ prohlásila Arya. Můj otec měl jenom jednoho bastarda, a to je Jon. Odplížila se mezi stromy, v tu chvíli si přála, aby mohla osedlat svého koně a odjet domů. Měla dobrého koně, kaštanově hnědou klisnu s bílým pruhem na čele. A sama vždy byla dobrou jezdkyní. Mohla by odcválat pryč a už nikdy nevidět žádného z nich, pokud by si to nepřála. Jenomže neměla nikoho, kdo by pátral v krajině před ní, ani nikoho, kdo by jí kryl záda nebo stál na stráži, zatímco by spala, a až by ji zlaté pláště dostihly, byla by proti nim sama. Bezpečnější bylo zůstat s Yorenem a ostatními. „Nejsme daleko od Božího oka,“ řekl černý bratr jednoho rána. „Královská cesta nebude bezpečná, dokud nepřekročíme Trojzubec. Proto raději půjdeme kolem jezera po jeho západním břehu. Tam nás možná hledat nebudou.“ Na dalším místě, kde se křížily dvoje koleje, otočil povozy k západu.

Polnosti a sady zde ustupovaly lesu, vesnice a pevnůstky byly stále menší a vzdálenější od sebe, kopce vyšší a údolí hlubší. Jídlo se tam shánělo obtížně. Yoren nechal jejich povozy ve městě naložit nasolenými rybami, tvrdým chlebem, vepřovým sádlem, tuřínem, pytli fazolí a krup a koly žlutého sýra, ale to všechno již bylo snědeno. Protože byli nuceni žít z toho, co dávala krajina, Yoren se obrátil o pomoc ke Kossovi a Kurzovi, kteří byli uvězněni za pytláctví. Posílal je dopředu před kolonu, do lesů, a když nastal soumrak, vraceli se obtíženi vysokou zvěří, pověšenou mezi sebou na větvi nebo s hrozny křepelek visícími jim u pasu. Mladší chlapce posílal sbírat ostružiny podél cesty nebo šplhat přes ploty a plnit pytle jablky, pokud šli kolem nějakého sadu.

Arya byla zručným lezcem a rychlým sběračem a ráda chodívala na výpravy sama. Jednoho dne čistě náhodou narazila na králíka. Byl hnědý a vypasený, s dlouhýma ušima a roztomilým čumáčkem. Králíci umějí běhat rychleji než kočky, ale neumějí tak dobře lézt na stromy. Mávla po něm holí a popadla ho za uši. Yoren ho pak upekl na ohni, s houbami a divokou cibulí. Arya dostala celé stehno, protože to byla její kořist. Podělila se o ně s Gendrym. Ostatní dostali každý jen po lžíci, dokonce i ti tři v okovech. Jaqen H’ghar jí za maso zdvořile poděkoval a Kousač si s lačným pohledem olizoval mastnotu ze špinavých prstů, ale Rorge, ten bez nosu, se jen zasmál a řekl: „Takže teď tu máme lovce. Tupochksicht, Tupohlavec a ještě k tomu Králíkovrah.”

Před vsí jménem Bílý vřes je uprostřed kukuřičného pole obklíčili zemědělští dělníci a požadovali peníze za klasy, které si nasbírali, Yoren jim s pohledem upřeným na jejich kosy hodil pár měďáků. „Byly časy, kdy muže v černém hostili od Dorne až po Zimohrad, a dokonce i urození pánové si to považovali za čest, když je mohli ubytovat pod svými střechami,“ řekl s hořkostí. „A teď po nás takoví zbabělci, jako jste vy, chtějí tvrdě platit za kousek červavého jablka.“ Odplivl si. „To je sladká kukuřice, lepší než si takový smrdutý černý pták jako ty, zasluhuje,“ odpověděl jeden z nich neurvale. „A teď vypadni z našeho pole a ty zlodějíčky a vrahouny si vezmi s sebou, nebo vás nabodáme na kůly a necháme vás tu na poli odstrašovat další vrány.“

Za soumraku si kukuřici upekli, obracejíce klasy dlouhými, rozsochatými větvemi a snědli ji horkou rovnou z palic. Arya si říkala, že chutná báječně, ale Yoren jedl pln vzteku. Jako by nad ním visel mrak, stejně otrhaný a černý jako jeho plášť. Nepokojně rázoval kolem tábora a mumlal si něco pod fousy.

Příštího dne k nim přiběhl Koss, který se vrátil z pytlácké výpravy, aby Yorena upozornil na tábor před nimi. „Dvacet nebo třicet mužů, všichni v kroužkové zbroji a polopřilbách,“ řekl. „Někteří jsou ošklivě zranění a jeden podle nářku umírá. Právě proto, že dělal takový hluk, jsem se k nim mohl dostat tak blízko. Mají oštěpy a štíty, ale jenom jednoho koně, a ten je chromý. Podle pachu toho místa si myslím, že se tam zdržují už nějakou dobu.“

„Viděl jsi jejich praporec?“

„Skvrnitá stromová kočka, žlutočerná, na blátivě hnědém poli.“

Yoren si do úst vložil srolovaný kyselist a začal ho žvýkat. „Nevím, kdo to je,“ připustil. „Mohla by to být jedna strana a mohla by to být druhá. Pokud jsou v takovém stavu, jak říkáš, je možné, že by nám chtěli sebrat naše koně a osly, bez ohledu na to, kdo to je. Možná by si vzali víc než jen to. Myslím, že bychom je měli širokým obloukem obejít.“ Trvalo jim to celé míle a stálo je to přinejmenším dva dny času, ale starý muž tvrdil, že to je rozhodně menší cena. „Na Zdi budete mít času až až. Pravděpodobně po zbytek života. Podle mě nemá smysl pospíchat.“

Když se opět stočili k severu, Arya viděla stále víc a víc mužů střežících svá pole. Často stáli v tichosti vedle cesty a chladnýma očima pozorovali kohokoli, kdo procházel kolem nich. Jinde hlídkovali na koních, objížděli hranice svých polností se sekerami připevněnými k sedlům. Na jednom místě si všimla muže usazeného v mrtvém stromě, s lukem v ruce a toulcem šípů visícím na větvi vedle něho. V okamžiku, kdy je spatřil, založil si šíp k tětivě a nespustil z nich oči, dokud nebyl pryč poslední z jejich povozů. Yoren po celou tu dobu klel, „uvidíme, jak se mu to bude tam nahoře zamlouvat, až sem přijdou Jiní, aby si ho vzali. Potom bude křičet, aby ho Černá hlídka ochránila, to vám zaručuju.“

Příštího dne Dobber spatřil proti podvečerní obloze slabou rudou záři. „Buď se tahle cesta opět stočila jiným směrem, nebo slunce zapadá na severu.“

Yoren vyšel na pahorek, aby měl lepší výhled. „Oheň,“ prohlásil. Olízl si prst a nastavil ho proti větru. „Vítr by jej měl nést pryč od nás. Přesto budeme na stráži.”

A také byli. Když svět potemněl, oheň jako by se stával stále větším a jasnějším, až to vypadalo, jako by v plamenech byl celý sever. Čas od času dokonce cítili pach kouře, třebaže vítr vál směrem od nich a plameny se k nim nikdy nedostaly příliš blízko. Do svítání oheň vstřebal sám sebe, ale žádný z nich se té noci dobře nevyspal.

Bylo již poledne, když přišli na místo, kde stávala vesnice. Pole na míle kolem byla zuhelnatělou pustinou, domy zčernalými skořepinami. Na zemi ležely mrtvoly spálených a dobitých zvířat, obalené živoucími pokrývkami vran mrchožroutek, které divoce krákaly, když je vyrušili v hodování. Z nitra pevnůstky stále stoupal kouř. Její dřevěné palisády zdálky vypadaly silné, ale ukázalo se, že nebyly silné dost.

Arya, jedoucí před povozy na svém koni, viděla ohořelá těla nabodaná na zašpičatělých kůlech na vrcholech zdí, s rukama zvednutýma k obličejům, jako by se ti ubožáci chtěli chránit před plameny, které je strávily. V určité vzdálenosti od nich jim Yoren přikázal zastavit. Arye a ostatním chlapcům nařídil střežit povozy, zatímco sám se s Murchem a Kráječem pěšky vydal kupředu. Když vešli rozbořenou bránou dovnitř, zpoza zdí vylétlo hejno havranů a havrani v klecích v jejich povozech jim odpověděli hlasitým krá krá a divokým pokřikováním.

„Neměli bychom jít dovnitř za nimi?“ zeptala se Arya Gendryho, když Yoren a ostatní byli pryč už moc dlouho.

„Yoren řekl, abychom čekali.“ Gendryho hlas zněl podivně dutě. Když se Arya otočila, aby se na něho podívala, měl na hlavě svoji přilbici, lesklou ocel s velkými zatočenými rohy. Když se konečně vrátili, Yoren držel v náručí malé děvčátko a Murch a Kráječ nesli v nosítkách ze staré otrhané houně ženu. Dívence nemohly být víc než dva roky a bez ustání naříkala podivným přidušeným zvukem, jako by jí něco uvízlo v krku. Buď mluvit nemohla, nebo zapomněla, jak se to dělá. Ženina pravá ruka končila zakrváceným pahýlem v jejím lokti a zdálo se, že její oči nic nevidí. Mluvila, ale opakovala stále dokola jen jedno slovo. „Prosím,“ naříkala zas a znovu. „Prosím. Prosím.“ Rorgemu to připadalo legrační. Smál se skrze otvor ve svém obličeji, kde kdysi měl nos, a Kousač se po chvíli začal smát taky, dokud je Murch neproklel a neřekl jim, aby byli zticha.

Yoren jim nařídil uložit ženu v zadní části jednoho z povozů. „A pospěšte si s tím,“ řekl. „Jakmile se setmí, přijdou sem vlci a ještě horší věci.“

„Já mám strach,“ zamumlal Horký koláč, když viděl jednorukou ženu zmítající se v povoze.

„Já taky,“ připustila Arya.

Stiskl jí rameno. „Víš, Arry, ve skutečnosti jsem žádného kluka k smrti neukopal. Jenom jsem prodával koláče svojí mámy, to je všechno.“

Arya jela tak daleko před povozy, jak se odvažovala, jen aby neslyšela nářek malé holčičky ani ženino neutuchající šeptání. „Prosím.“ Vzpomněla si na příběh, který jí kdysi vypravovala Stará chůva, o muži uvězněném zlými obry v temném hradu. Byl velmi statečný a chytrý a podařilo se mu obry obelstít a uprchnout, jenomže se nestačil dostat dál než před jejich hrad a tam ho chytili Jiní a vypili jeho horkou rudou krev. Teď věděla, jak se asi musel cítit.

Jednoruká žena zemřela za soumraku. Gendry a Kráječ jí vykopali hrob na úbočí kopce pod smuteční vrbou. Když zafoukal vítr, Arye se zdálo, že slyší její dlouhé převislé větve šeptat: „Prosím. Prosím. Prosím.“ Cítila, jak se jí ježí krátké vlasy vzadu na krku, a téměř se od místa hrobu rozběhla pryč.

„Dnes večer nerozděláme oheň,“ řekl jim Yoren. Povečeřeli po hrsti planých ředkviček, které našel Koss, a po šálku suchých fazolí, které zapili vodou z blízkého potoka. Voda měla divnou chuť, Lommy jim řekl, že to je pachem těl hnijících někde výš proti proudu. Horký koláč ho za takové řečí chtěl udeřit, ale starý Reysen je od sebe odtrhl.

Arya se vody napila co nejvíc, jen aby měla něco v žaludku. Myslela si, že nebude moci usnout, ale kupodivu se jí to podařilo. Když se probudila, kolem panovala hrobová čerň a měchýř měla plný k prasknutí. Všude kolem ní se k sobe tiskli spáči zabalení v houních nebo pláštích. Arya nahmatala Jehlu, vstala, zaposlouchala se do noci. Slyšela tiché kroky mužů na stráži a nepokojné obracení spáčů, Rorgeho hlasité chrápání a podivný syčivý zvuk, který ve spaní vydával Kousač. Z povozu, kde seděl Yoren, který žvýkal kyselist a ostřil čepel své dýky, se ozývalo rytmické škrábání oceli o kámen.

Jedním z chlapců na hlídce byl Horký koláč. „Kam jdeš?“ zeptal se jí, když viděl, že Arya míří ke stromům.

Arya mávla rukou směrem k lesu.

„Ne, tam nesmíš,“ řekl Horký koláč. Nyní, když měl na opasku meč, byl odvážnější, dokonce i když to byl jen krátký meč a on ho držel jako řeznický sekáček. „Stařec říkal, že dnes v noci se máme držet pohromadě.“

„Potřebuju se vyčurat,“ vysvětlovala Arya.

„Klidně to udělej tady,“ řekl nesmlouvavě a ukázal na zem. „Nemůžeš vědět, co číhá tam venku, Arry. Před chvílí jsem slyšel vlky.“

Yorenovi by se nelíbilo, kdyby se s ním začala hádat. Snažila se tvářit vystrašeně. „Vlci? Opravdu?“

„Slyšel jsem je,“ ujišťoval ji.

„Myslím, že raději vůbec čurat nepůjdu.“ Vrátila se zpátky ke své houni a předstírala, že spí, dokud neuslyšela, jak se kroky Horkého koláče vzdalují. Pak se překulila a vyklouzla do lesa na druhou stranu od tábora, tichá jako stín. Na této straně také byli muži na stráži, ale Arya se jim bez problémů dokázala vyhnout. Jen pro jistotu šla dvakrát tak daleko, než chodívala obvykle. Když si byla jistá, že nikdo není nablízku, stáhla si kalhoty, dřepla si k zemi a vykonala potřebu.

Močila, kalhoty omotané kolem kotníků, když tu mezi stromy uslyšela šustot. Horký koláč, pomyslela si zděšeně, sledoval mě. Pak uviděla oči zářící ve tmě, jasné odraženým měsíčním světlem. Žaludek se jí stáhl. Sáhla po Jehle, ignorujíc skutečnost, že se pomočila, a začala oči počítat, dvoje, čtvery, osmery, dvanáctery, celou smečku…

Jeden z nich k ní přiťapkal zpod stromů. Zadíval se na ni a obnažil tesáky, jediné, na co v tom okamžiku dokázala myslet, bylo to, jak byla hloupá a jakou bude mít Horký koláč škodolibou radost, až tu ráno najdou její napolo sežranou mrtvolu. Jenomže vlk se otočil a odběhl zpátky do tmy a stejně rychle zmizely i ostatní oči. Celá rozechvělá si natáhla a zašněrovala kalhoty a spěšně se vydala za vzdáleným škrábavým zvukem zpátky do tábora a k Yorenovi. Celá rozechvělá se vyšplhala k němu do vozu. „Vlci,“ zašeptala ochraptělým hlasem. „V lese.“

„Jo. To je možné.“ Vůbec se na ni nepodíval.

„Vyděsili mě.“

„Opravdu?“ Odplivl si. „Já myslel, že ty a vaši máte vlky rádi.“

„Nymeria byla zlovlk.“ Arya se posadila a objala si kolena rukama. „To je něco jiného. Kromě toho, Nymeria je pryč. Jory a já jsme po ní tak dlouho házeli kameny, dokud neodběhla, jinak by ji královna dala zabít.“ Když o tom mluvila, bylo jí smutno. „Vsadím se, že kdyby tenkrát byla ve městě, nedovolila by jim setnout otci hlavu.“

„Osiřelý kluk žádné otce nemá,“ poznamenal Yoren, „nebo jsi na to zapomněl?“ Kyselist mu zbarvil sliny doruda, takže to vypadalo, jako by mu krvácela ústa. „Jediní vlci, kterých se máme co obávat, jsou ti, kteří na sobě nosí lidskou kůži, jako byli ti, co zničili tu vesnici.”

„Kéž bych tak byla doma,“ řekla žalostně. Tolik se snažila být statečná, divoká jako vlčice a vůbec, ale někdy měla pocit, jako by konec konců přece jen byla pouze malým děvčetem.

Černý bratr z žoku ve voze vyndal čerstvý kyselist a nacpal si ho do úst. „Možná jsem tě měl nechat tam, kde jsem tě našel, chlapče. Vás všechny. Mám dojem, že ve městě byste byli bezpečnější.“

„Mně je to jedno. Já chci domů.“

„Vodím muže na Zeď už bezmála třicet let.“ Na Yorenových rtech se jako bublinky rudé krve leskly sliny. „Po celou tu dobu jsem přišel jenom o tři. Starý muž zemřel na horečku, kluka z města kousl had, když šel na stranu, a jeden z nich se mě pokoušel zabít ve spánku a dostal za svoji snahu rudý úsměv.“ Přejel si dýkou po krku, aby jí to ukázal. „Tři za třicet let.“ Vyplivl starý kyselist. „Loď by teď možná byla bezpečnější. Byl bych sice bez šance, že se mi cestou podaří získat další muže, ale přesto… Chytrý člověk by se vydal po moři, jenomže já… Třicet let chodívám po téhle královské cestě.“ Zastrčil svoji dýku do pochvy. „Jdi spát, chlapče. Slyšíš?“

Snažila se o to. Jenomže když ležela pod tenkou houní, slyšela výt vlky… a ještě jiné zvuky, slabší, ne víc než šepot ve větru, které možná byly výkřiky.

DAVOS

Ranní vzduch byl chladný, prosycený kouřem hořících bohů. Hořeli už všichni, Panna a Matka, Válečník a Kovář, Stařena s jejíma perlovýma očima i Otec s pozlaceným vousem; ba dokonce Cizinec vyřezaný spíš do zvířecí než lidské podoby. Staré dřevo a nesčetné vrstvy barev a laku se vznítily divokým, hladovým plamenem. Horko stoupalo v chvějících se vlnách skrze chladný vzduch; chrliče a kamenní draci na hradbách jako by se v něm rozplývaly, jako by je Davos pozoroval skrze závoj slz. Nebo jako by se některé z těch zvířat chvělo, hýbalo…

„Dělají zlou věc,“ prohlásil Allard, třebaže měl alespoň tolik rozumu, že mluvil tiše. Dale zabručel na souhlas.

„Buďte zticha,“ napomenul je Davos. „Nezapomeňte, kde jste.“ Jeho synové byli dobří muži, ale mladí, a Allard především byl nerozvážný. Kdybych byl zůstal pašerákem, Allard by skončil na Zdi. Stannis ho takového konce ušetřil, za což mu musím být vděčný…

K bránám hradu přišly celé stovky lidí, aby se staly svědky upálení Sedmi. Zápach ve vzduchu byl strašlivý. Dokonce i pro vojáky bylo obtížné necítit se nepříjemně při takové urážce bohů, které většina z nich vyznávala po celý svůj život.

Rudá žena třikrát obešla kolem ohně, jednou se pomodlila v řeči Ašaje, podruhé ve vznešené valyrijštiné a potřetí ve společném jazyce. Davos rozuměl jen tomu poslednímu. „R‘hllore, sestup k nám v naší temnotě,“ vzývala ho. „Pane světla, nabízíme ti tyto falešné bohy, těchto sedm, kteří jsou jedním, a ten je nepřítelem. Vezmi si je a sešli na nás svoje světlo, protože noc je temná a plná hrůz.“ Královna Selyse po ní slova opakovala. Stannis vedle ní lhostejně přihlížel, s čelistí tvrdou jako kámen pod černomodrým stínem svého nakrátko zastřiženého vousu. Oblékl se honosněji, než měl ve zvyku, jako by šel do septa.

Septum v Dračím kameni bylo místem, kde Aegon Dobyvatel poklekl, aby se pomodlil v noci před vyplutím. Ani to je nezachránilo před královninými muži. Převrhli oltáře, skáceli sochy a vykládané sklo porozbíjeli válečnými kladivy. Septon Barre je mohl jen proklínat, ale ser Hubard Rambton odvedl do septa tři syny, aby svoje bohy bránili. Rambtonovi zabili čtyři z královniných mužů, než je vojáci v přesile porazili. Poté Guncer Sunglass, nejmírnější a nejpobožnější z lordů, Stannisovi řekl, že mu již déle nemůže sloužit. Nyní se se septonem a přeživšími syny sera Hubarda dělil o těsnou celu. Ostatní lordi si z toho pohotově vzali ponaučení.

Bohové pro pašeráka Davose nikdy moc neznamenali, třebaže jako o většině mužů o něm bylo známo, že před bitvou přináší oběti Válečníkovi, před spuštěním lodi na vodu Kováři, a také Matce, kdykoli jeho žena otěhotněla. Bylo mu z toho zle, když viděl, jak je pálí, a nebylo to jen kouřem.

Mistr Cressen by tomu učinil přítrž. Starý muž vyzval Pána světla a byl za svou bezbožnost sražen k zemi, jak alespoň klepny povídaly jedna druhé. Davos znal pravdu. Viděl, jak mistr něco hodil do poháru s vínem. Jed. Co jiného by to mohlo být? Vypil pohár smrti, aby Stannise osvobodil od Melisandry, ale ji její bůh ochránil. S radostí by tu rudou ženu zabil sám, ale jakou šanci by měl on tam, kde selhal mistr z Citadely? Byl jen povýšeným pašerákem, Davosem z Blešího zadku, Cibulovým rytířem.

Hořící bohové vrhali pěkné světlo, odění v róbách z mihotajících se plamenů, rudých, oranžových a žlutých. Septon Barre Davosovi kdysi řekl, že byli vyřezáni ze stěžňů lodí, které přepravily první Targaryeny z Valyrie. Během staletí byli natíráni a znovu přemalováváni, pozlacováni, postříbřováni, vykládáni drahými kameny. „Jejich krása je učiní tím víc potěšujícími pro R‘hllora,“ prohlásila Melisandra, když Stannisovi řekla, aby je nechal skácet a vyvléci ven před brány hradu.

Panna ležela napříč přes Válečníka, s rukama doširoka roztaženýma, jako by ho chtěla obejmout. Matka, které plameny již téměř začaly olizovat obličej, vypadala, jako by se chvěla. Do srdce měla vražený dlouhý meč, jehož kožený jílec byl živým ohněm. Otec byl na samém spodku a první chytil plamenem. Davos se díval, jak se ruka Cizince kroutí a svíjí, jak prsty jeden po druhém černají a odpadávají, proměněné ve žhnoucí uhlíky. Lord Celtigar opodál křečovitě kašlal a zakrýval svůj vrásčitý obličej do čtverce lněného plátna vyšívaného rudými kraby. Muži z Myru spolu žertovali, užívali si tepla ohně, ale mladý lord Bar Emmon byl bledý jako stěna a lord Velaryon pozoroval spíš krále než plameny.

Davos by dal hodně za to, aby se dozvěděl, co si ten muž myslí, ale lidé jako Velaryon by se mu nikdy nesvěřili. Pán přílivů byl krví prastaré Valyrie a jeho rod dvakrát poskytl nevěstu pro targaryenské prince, zatímco Davos Mořský páchl rybami a cibulí. Stejně se k němu chovali i ostatní lordové. Nemohl důvěřovat žádnému z nich a oni by ho také nevzali mezi sebe při svých tajných poradách. Opovrhovali i jeho syny. Moji synové se však při turnajích utkají s jejich a jednoho dne se jejich krev zasnoubí s mojí. Časem bude moje malá černá loď letět stejně vysoko jako Velaryonův mořský koník a Celtigarovi rudí krabi.

Pokud ovšem Stannis získá svůj trůn. Jestliže prohraje…

Za všechno, čím jsem, vděčím jemu. Stannis ho pozvedl k rytířství. To on mu dal čestné místo u svého stolu, válečnou galéru, na které se nyní plavil, místo pašerácké malé plachetnice. Dale a Allard také byli kapitány galér, Maric byl velitelem veslařů na Zuřivosti, Matthos sloužil se svým otcem na Černé Beth a z Devana král udělal panoše. Jednoho dne bude pasován na rytíře a jeho dva malí chlapci také. Marya byla kapitánkou malé pevnosti na Mysu hněvu, se služebnictvem, které jí říkalo moje paní, a Davos mohl vyjíždět na lov do svých vlastních lesů. To vše dostal od Stannise Baratheona za pár článků na prstech. Bylo to spravedlivé, co mi udělal. Po celý život jsem královými zákony opovrhoval. Až teprve Stannis si zasloužil moji věrnost. Davos se dotkl malého váčku, který nosil na kožené tkanici kolem krku. Jeho prsty mu přinášely štěstí a on teď štěstí potřeboval. Tak jako my všichni a lord Stannis především.

Bledé plameny šlehaly do šedivé oblohy. Z ohně stoupal temný sloupec kouře, kroutící se a svíjející. Když jej vítr zavál jejich směrem, muži mrkali, slzeli a mnuli si oči, Allard odvrátil hlavu, kašlal a nadával. Příchuť věcí, které přijdou, pomyslel si Davos. Mnoho toho shoří, než tahle válka bude vyhrána.

Melisandra byla oděna celá v šarlatovém saténu a krvavě rudém sametu a oči měla stejně červené jako rubín, který se jí blýskal na krku, jako by také hořel. „Ve starých knihách Ašaje stojí psáno, že po dlouhém létu přijde den, kdy hvězdy budou krvácet a na svět ztěžka dolehne chladný dech temnoty. V tuto obávanou hodinu Válečník vytáhne z plamene hořící meč. Ten meč bude Světlonošem, Rudým mečem hrdinů a tím, kdo ho bude třímat v ruce, bude Azor Ahai, a temnota před ním uprchne.“ Pozvedla hlas, aby se nesl až ke shromážděné armádě. „Azore Ahai, R‘hllorem milovaný! Válečníku světla, Synu ohně! Pojď sem, tvůj meč na tebe čeká! Pojď sem a vezmi ho do ruky!“

Stannis Baratheon vykročil kupředu jako voják pochodující do bitvy. Jeho panoši pospíchali za ním, aby mu pomohli, Davos se díval, jak jeho syn Devan natáhl králi na pravou ruku dlouhou vatovanou rukavici. Chlapec na sobě měl krémově zbarvený kabátec se žhnoucím srdcem vyšitým na hrudi, Bryen Farring, který Jeho Výsosti uvázal kolem krku tuhý kožený plášť, byl podobně oděný. Kdesi za sebou Davos slyšel slabé zvonění a řinčení kravských zvonců. „Tam pod mořem kouř stoupá v bublinách a plameny hoří zeleně, modře a černě,“ zpíval kdesi Strakoš. „Já to vím, já to vím, achich ouvej.“

Král se se zaťatými zuby vrhl do ohně, s koženým pláštěm zvednutým před sebou na ochranu proti žáru. Šel přímo k Matce, rukou v rukavici popadl meč a jediným prudkým trhnutím ho vyprostil z hořícího dřeva. Pak zamířil zpět, s mečem zvednutým do výše. Kolem třešňově rudé oceli se svíjely nefritově zelené plameny. Ke králi se přiřítili strážní, aby uhasili uhlíky, které ulpěly na králově oblečení.

„Meč ohně!“ vykřikla královna Selyse. Ser Axell Florent a další královnini muži se k jejímu výkřiku přidali. „Meč ohně! Hoří! Hoří! Meč ohně!“ Melisandra zvedla ruce nad hlavu. „Popatřte! Bylo přislíbeno znamení a nyní ho vidíme. Popatřte Světlonoš! Azor Ahai opět přišel! Všichni pozdravte Válečníka světla! Všichni provolávejte slávu Synovi ohně!“

V odpověď se ozvala nesouvislá vlna výkřiků, právě v okamžiku, kdy Stannisova rukavice začala doutnat. Král s klením vrazil hrot meče do vlhké zeminy a začal rukou bít o svoje stehno.

„Pane, sešli nám svoje světlo!“ zvolala Melisandra.

„Protože noc je temná a plná hrůz,“ odpověděla Selyse a její muži. Mám taky říkat ta slova? divil se Davos v duchu. Dlužím Stannisovi i tohle? Je ten ohnivý bůh skutečně jeho? Jeho zkrácené prsty se zachvěly.

Stannis si rukavici stáhl z ruky a nechal ji spadnout na zem. Bohové na hranici již byli stěží rozpoznatelní. Kováři ve výbuchu popela a žhavých uhlíků odpadla hlava. Melisandra zpívala v jazyce Ašaje, její hlas se zvedal a klesal jako mořské přílivy. Stannis si odvázal svůj sežehlý kožený plášť a v tichosti naslouchal. Vražený do země, Světlonoš stále rudě žhnul, ale plameny, kterými byl meč předtím obalený, pozvolna skomíraly a uhasínaly.

Než píseň skončila, z bohů zbyly jen uhlíky a králova trpělivost vypršela. Vzal královnu za loket a odvedl ji zpátky do hradu, ponechávaje Světlonoš tam, kde ho zabodl. Rudá žena ještě chvíli zůstala, aby dohlédla na to, jak Devan společně s Bryenem Farringem poklekli a zabalili ohořelý a zčernalý meč do králova koženého pláště. Rudý meč hrdinů vypadá pěkně zuboženě, pomyslel si Davos.

Pár lordů se ještě zdrželo a nyní spolu tichými hlasy rozmlouvali na závětrné straně ohně. Když uviděli Davose, jak se dívá jejich směrem, zmlkli. Kdyby Stannis padl, šmahem by mne zavrhli. Ani se nemohl počítat mezi jednoho z královniných mužů, tu skupinu ambiciózních rytířů a menších lordů, kteří se odevzdali Pánovi světla, a tím získali přízeň a ochrannou ruku lady - ne, královny, na to nezapomínej! - Selyse.

Než Melisandra a panoši se vzácným mečem odešli, oheň začal skomírat. Davos a jeho synové se připojili k davu, který zamířil na pobřeží a k čekajícím lodím. „Devan si vedl dobře,“ poznamenal cestou. „Ano, přinesl tu rukavici, aniž ji upustil,“ přitakal Dale.

Allard přikývl. „Ten znak na Devanově kabátci, ohnivé srdce, co to bylo? V erbu Baratheonů je přece korunovaný jelen.“

„Lord si může vybrat víc než jeden znak,“ odpověděl Davos.

Dale se usmál. „Třebas černou loď a cibuli, je to tak, otče?“

Allard kopl do kamene. „Naši cibuli ať vezmou Jiní… i to žhnoucí srdce. Nebylo moudré spálit Sedm.“

„Kdy ses stal tak zbožným?“ zajímal se Davos. „Co ví syn pašeráka o konání bohů?“

„Jsem synem rytíře, otče. Pokud na to zapomínáš ty, jak si to mají pamatovat oni?“

„Rytířův syn, ale ne rytíř,“ řekl Davos. „Ani se jím nestaneš, pokud se budeš plést do záležitostí, do kterých ti nic není. Stannis je naším právoplatným králem a nám nepřísluší pochybovat o něm a jeho rozhodnutích. Plavíme se na jeho lodích a konáme, co poroučí. To je všechno.“

„Když už mluvíme o lodích,“ ozval se Dale, „nelíbí se mi sudy na vodu, které mi dali na Přízrak. Zelená borovice. Voda se při plavbě na jakoukoli vzdálenost zkazí.“

„Já na Lady Maryu dostal to samé,“ přidal se Allard. „Královnini muži si všechno vyzrálé dřevo zabrali pro sebe.“

„Promluvím si o tom s králem,“ ujistil je Davos. Ať si to Stannis raději vyslechne od něho než od Allarda. Jeho synové byli dobří bojovníci a ještě lepší námořníci, ale nevěděli, jak mluvit s urozenými pány. Narodili se jako muži nízkého původu, stejně jako já, ale neradi na to vzpomínají. Když se podívají na naši zástavu jediné, co vidí, je vysoká černá loď plující ve větru. Před cibulí zavírají oči.

Přístav byl tak zaplněný, jak jej Davos neviděl nikdy předtím. Každý dok se hemžil námořníky nakládajícími zásoby a každý hostinec byl přeplněný vojáky hrajícími kostky, popíjejícími nebo hledajícími nevěstku, což bylo marné úsilí, protože Stannis na ostrově žádné nepovolil. U břehu kotvily lodě; válečné galéry a rybářské lodě, bachraté karaky a kogy se silnými dny. Nejlepší místa v přístavišti byla zabrána největšími loděmi: Stannisova vlajková loď Zuřivost se pohupovala mezi Lordem Steffonem a Mořským jelenem, stříbrotrupou Pýchou moří lorda Velaryona a jejími třemi sestrami, vyšňořeným Rudým klepetem lorda Celtigara, těžkopádným Mečounem s jeho dlouhým železným bodcem. O kus dál na moři kotvila velká Valyrijka Salladhora Saana, obklopená pruhovanými trupy dvou tuctů menších lysenských galér.

Na konci kamenného mola, kde se Černá Beth, Přízrak a Lady Marya dělily o místo s půltuctem dalších galér o stovce vesel nebo méně, se krčila malá, větrem ošlehávaná hospoda. Davos měl žízeň. Rozloučil se se svými syny a obrátil své kroky k hostinci. Před vchodem dřepěl po pás vysoký chrlič, tak ohlodaný deštěm a solí, že jeho rysy byly dávno vymazané. On a Davos však byli starými přáteli. Než Davos vešel do hostince, pohladil jeho kamennou hlavu. „Pro štěstí,“ zamumlal.

Na zadním konci hlučného šenku seděl Salladhor Saan, který pojídal hrozny z kamenné mísy. Když spatřil Davose, pokynul mu, aby šel k němu. „Pane rytíři, pojď se posadit sem ke mně. Vezmi si hrozen, vezmi si dva. Jsou báječně sladké.“ Lyseňan byl štíhlý, usměvavý muž, jehož okázalost byla známá na obou stranách úzkého moře. Dnes měl na sobě lesklý plášť ze stříbrné látky, se splývavými rukávy tak dlouhými, že jejich konce mu spadaly až na podlahu. Knoflíky měl z nefritu a byly vyřezané do tvaru opic a na kadeřích bílých vlasů mu seděla elegantní zelená čapka ozdobená vějířkem pávích per.

Davos si mezi stoly protlačil cestu k židli. Ve dnech předtím, než se stal rytířem, od Salladhora Saana často kupoval zboží. Lyseňan sám byl pašerákem, jakož i obchodníkem, bankéřem, notoricky známým pirátem, samozvaným princem úzkého moře. Když pirát dostatečné zbohatne, udělají z něho prince. Právě Davos vykonal cestu do Lysu, aby ho naverboval do Stannisových služeb.

„Ty ses nebyl podívat, jak pálili bohy, můj pane?“ zeptal se ho.

„Rudí knězi mají v Lysu velký chrám. Každou chvíli pálí to či ono a volají přitom k tomu svému R‘hllorovi. Mě ty jejich ohně nudí. Za chvíli začnou nudit také krále Stannise, jak alespoň doufám.“ Zdálo se, že mu naprosto nezáleží na tom, že by ho někdo mohl slyšet. Dál jedl svoje hrozny, vyplivoval jadérka na rty a prstem je odcvrnkával pryč. „Včera připlul můj Pták tisíce barev, dobrý pane. Není to válečná loď, ale obchodní a zastavila se v Králově přístavišti. Jsi si jistý, že si nedáš hrozen? Říká se, že v tom městě hladovějí děti.“ Zamával Davosovi hroznem před očima a usmál se.

„Já potřebuju pivo a čerstvé zprávy.“

„Lidé Západozemí stále jen někam pospíchají,“ posteskl si Salladhor Saan. „Co je na tom dobrého, ptám se tě? Kdo pospíchá životem, žene se do hrobu.“ Říhl si. „Pán Casterlyovy skály poslal do Králova přístaviště toho svého zakrslého syna. Možná doufá, že jeho ošklivý obličej odradí útočníky, co? Nebo že se uřehtáme k smrti, až se Skřet objeví na hradbách. Kdo ví? Trpaslík vyhodil toho náfuku, co velel zlatým plášťům, a dosadil na jeho místo rytíře s železnou rukou.“ Utrhl si kuličku vína a zmáčkl ji mezi palcem a ukazovákem, dokud nepraskla. Mezi prsty mu stékala šťáva.

Cestu k jejich stolu si protlačila hostinská děvečka, pleskající po rukou, které se k ní natahovaly, když je míjela. Davos si objednal korbel piva, otočil se zpátky k Saanovi a zeptal se ho: „Jak je město bráněno?“

Saan pokrčil rameny. „Jeho hradby jsou vysoké a silné, ale kdo bude na nich? Och, ano, budují praky a katapulty, ale mužů ve zlatých pláštích je příliš málo a jsou nezkušení, ale jiné nemají. Rychlý útok, jako jestřáb vrhající se z výše na zajíce, a to velké město bude naše. Dej nám dobrý vítr, abychom mohli napnout plachty, a tvůj král může zítra večer sedět na Železném trůně. Trpaslíka bychom mohli obléknout do šaškovského hávu a pošimrat ty jeho malé tvářičky hroty našich oštěpů, abychom ho přiměli tančit pro nás, a možná mne tvůj dobrý král poctí darem v podobě královny Cersei, aby mi zahřála postel alespoň na jednu noc. Jsem už příliš dlouho pryč od svých manželek, když jsem v jeho službách.“

„Piráte,“ řekl Davos, „ty žádné manželky nemáš, jenom konkubíny, a jsi dobře placen za každý den a každou loď.“

„Jenom sliby,“ namítl Salladhor Saan. „Dobrý pane, já toužím po zlatě, ne po slovech na papíře.“ Hodil si do úst další zrnko vína.

„Svoje zlato dostaneš, až se zmocníme pokladnice v Králově přístavišti. Žádný muž v Sedmi královstvích není čestnější než Stannis Baratheon. Ten svoje slovo dodrží.“ Dokonce i ve chvíli, kdy to říkal, pomyslel si, s tím světem to jde z kopce, když pašeráci nízkého původu musí obhajovat čest králů.

„Sliby, chyby. Já říkám, pojďme na to. Dokonce ani tyto hrozny by nemohly být zralejší než to město, můj starý příteli.”

Děvečka se vrátila s pivem. Davos jí dal měďák. „Možná bychom se mohli zmocnit Králova přístaviště, jak pravíš,“ řekl, když zvedl korbel, „ale jak dlouho bychom ho byli schopni udržet? Je známo, že Tywin Lannister je v Harrenově s velkou armádou, a lord Renly…“

„Ach, ano, mladší bratr,“ řekl Salladhor Saan. „Tahle část není moc dobrá, můj příteli. Král Renly se dal na pochod. Ne, tady je to lord Renly, omlouvám se. Tolik králů, můj jazyk už je z toho slova unavený. Bratr Renly vyjel z Vysoké zahrady se svou sličnou mladou královnou, svými květinovými lordy, zářícími rytíři a mocnou armádou pěšáků. Pochoduje po té vaší růžové cestě ke stejnému velkému městu, o kterém jsme před chvílí mluvili.“

„On s sebou vzal svoji nevěstu!“

Saan pokrčil rameny. „Neřekl mi proč. Možná je mu proti mysli opustit teplý pelíšek mezi jejími stehny, byť jen na noc. Nebo si je možná až příliš jistý svým vítězstvím.“

„Tohle musíme říct Jeho Výsosti.“

„Už jsem to zařídil, dobrý pane. I když se král mračí pokaždé, když mne vidí, takže před něj předstupuju celý rozechvělý. Myslíš, že bych se mu zamlouval víc, kdybych nosil žíněnou košili a nikdy se neusmíval? Nu, jenomže já něco takového neudělám. Jsem čestný muž, a tak mne musí strpět v hedvábí a aksamitu. Jinak se svými loďmi odpluju tam, kde mne mají raději. Ten meč nebyl Světlonoš, můj příteli.“

Náhlá změna tématu Davosovi přivodila nepříjemný pocit. „Meč?“

„Ano, meč vytažený z ohně. Lidé mi toho díky mému příjemnému úsměvu hodně napovídají. Jak by Stannisovi mohl posloužit ohořelý meč?“

„Hořící meč,“ opravil ho Davos.

„Ohořelý,“ trval na svém Salladhor Saan, „a buď tomu rád, můj příteli. Znáš příběh o kování Světlonoše? Já ti ho povím. Bylo to v čase, kdy na svět ztěžka doléhala temnota. Aby se jí mohl postavit, hrdina potřeboval hrdinský meč, takový, jaký ještě nikdy nikdo neviděl. A tak po třicet dní a třicet nocí Azor Ahai beze spánku pracoval v chrámu, kul čepel v posvěceném ohni. Nažhavit, bušit a přeložit, nažhavit, bušit a přeložit, och ano, dokud meč nebyl hotov. Jenomže když ho ponořil do vody, aby se ocel zakalila, praskl mu.

Protože to byl hrdina, neslušelo se, aby pokrčil rameny a šel pátrat po hroznech tak výborných, jako jsou tyto, a tak začal meč kout znovu. Podruhé mu to trvalo padesát dní a padesát nocí a nový meč vypadal ještě nádhernějí než ten první. Azor Ahai chytil lva, aby ocel zakalil tím, že ho zvířeti prožene srdcem, ale ocel znovu pukla a roztříštila se. Velké bylo jeho bědování a velký byl jeho zármutek, protože věděl, co musí udělat.

Sto dní a sto nocí pracoval na třetí čepeli, a když bíle žhnula v posvěcených plamenech, zavolal svoji ženu. ‚Nisso Nisso’ řekl jí, protože tak se jmenovala, ,obnaž hruď a pomni, že tě miluju nejvíc ze všech na tomto světě.‘ Udělala to, i když nechápu proč, a Azor Azai vrazil kouřící čepel do jejího živoucího srdce. Praví se, že její výkřik bolesti a následné extáze zanechal prasklinu na tváři měsíce, ale její krev a její duše a její síla a její odvaha přešly do oceli. Takový je příběh o kování Světlonoše, Rudého meče hrdinů.

Chápeš, co tím chci říct? Buď rád, že Jeho Výsost vytáhla z ohně jen ohořelý meč. Příliš mnoho světla ti může poškodit zrak, příteli, a oheň hoří.“ Salladhor Saan dojedl poslední hrozen a stiskl rty k sobě. „Kdy nám král podle tebe nařídí vyplout, dobrý pane?“

„Domnívám se, že brzy,“ odpověděl Davos, „pokud si to bude přát jeho bůh.“

„Jeho bůh, příteli? Ne tvůj? Kde je bůh sera Davose Mořského, rytíře cibulové lodi?“

Davos se napil piva, aby získal chvíli k přemýšlení. Hostinec je plný lidí a ty nejsi Salladhor Saan, připomněl si v duchu. Dávej si pozor, jak odpovíš. „Mým bohem je král Stannis. Stvořil mne a požehnal mi svojí důvěrou.“

„To si budu pamatovat.“ Salladhor Saan vstal. „Omlouvám se. Po těch hroznech jsem vyhládl a na mé Valyryce mě čeká večeře. Sekané jehněčí s pepřem a pečení racci nadívaní houbami, fenyklem a cibulí. Brzy spolu budeme jíst v Králově přístavišti, co? Budeme hodovat v Rudé baště, zatímco Skřet nám bude zpívat písničky k obveselení. Až budeš mluvit s králem Stannisem, nezapomeň se mu zmínit o tom, že než měsíc znovu ztmavne, budu u něho mít dalších třicet tisíc dragonů. Měl ty bohy dát mně. Byli příliš krásní, než aby je spálili, a v Pentosu nebo Myru bych za ně dostal spoustu peněz. Nu, pokud mi na jednu noc dá královnu Cersei, odpustím mu to.“ Lyseňan poplácal Davose po zádech a pyšně prošel hostincem ke dveřím, jako by byl jeho majitelem.

Ser Davos Mořský ještě hodnou chvíli seděl nad svým korbelem a přemýšlel. Před rokem, když král Robert pořádal turnaj při příležitosti dne jména prince Joffreyho, byl se Stannisem v Králově přístavišti. Dobře si pamatoval rudého kněze Thorose z Myru a jeho plamenný meč, kterým kolem sebe mával při pranici. Na toho muže byl úchvatný pohled. Kolem těla mu vlála rudá róba, zatímco čepel jeho meče olizovaly světle zelené plameny, ale všichni věděli, že ve skutečnosti o žádné kouzlo nejde, a nakonec oheň odumřel a Bronzový Yohn Royce ho srazil k zemi obyčejným palcátem.

Skutečný hořící meč, to by bylo něco jiného. Nebylo by špatné mít ho. Ovšem za takovou cenu… Když si vzpomněl na Nissu Nissu, představil si v duchu svou vlastní Maryu, dobrosrdečnou otylou ženu s mohutnými ovislými prsy a laskavým úsměvem, tu nejlepší ženu na světě. Když se pokoušel představit si sám sebe, jak jí vráží meč do srdce, zachvěl se. Já nejsem tvor ze stejné látky jako hrdinové, usoudil. Pokud to byla cena za kouzelný meč, byla mnohem vyšší, než by byl ochoten zaplatit.

Dopil svoje pivo, odstrčil korbel a vyšel z hostince. Cestou ven znovu pohladil po hlavě kamenný chrlič a zamumlal: „Hodně štěstí.“ Všichni je budou potřebovat.

Bylo již po setmění, když na nábřeží k Černé Beth přišel Devan a vedl za sebou sněhobílého oře. „Můj otče,“ oznámil, „Jeho Výsost ti poroučí, abys ho navštívil v Síni Malovaného stolu. Máš přijet na koni a máš se dostavit neprodleně.“

Bylo dobré vidět Devana tak nádherného v oděvu panoše, ale z toho předvolání neměl Davos příjemný pocit. Přikáže nám vyplout? divil se. Salladhor Saan nebyl jediným kapitánem, který si myslel, že Královo přístaviště je zralé k útoku, ale pašerák se musí učit opatrnosti. Na vítězství nemáme naději. Totéž jsem řekl mistru Cressenovi v den, kdy jsem se vrátil do Dračího kamene, a od té doby se nic nezměnilo. Je nás příliš málo a nepřátel příliš mnoho. Jestli ponoříme svá vesla, zemřeme. Přesto vysedl na koně.

Když Davos přišel ke Kamennému bubnu, z věže právě vycházel hlouček urozených rytířů a významných vazalů. Jak lord Celtigar, tak lord Velaryon ho pozdravili strohým pokývnutím hlavy a šli dál, zatímco ostatní ho naprosto ignorovali, kromě sera Axella Florenta, který se s ním zastavil na kus řeči.

Strýc královny Selyse byl statným mužem se silnýma rukama a nohama do O. Měl odstávající uši Florentů, dokonce ještě větší než jeho neteř. Drsné chlupy, které mu z nich vyrůstaly, mu neznemožňovaly slyšet většinu toho, co se dělo v hradu. Ser Axell deset let sloužil jako kastelán Dračího kamene, zatímco Stannis zasedal v Robertově radě v Králově přístavišti, ale nyní byl jedním z nejzanícenějších královniných mužů. „Sere Davosi, jako vždy jsem rád, že tě vidím,“ řekl.

„Já též, můj pane.“

„Všiml jsem si tě také dnešního rána. Falešní bohové shořeli veselým ohněm, nemyslíš?“

„Hořeli jasně.“ Davos tomu muži nedůvěřoval, protože byl až příliš zdvořilý a úlisný. Rod Florentů se přihlásil k Renlymu.

„Lady Melisandra říká, že R’hllor někdy umožňuje svým věrným služebníkům zahlédnout v plamenech budoucnost. Když jsem dnes ráno hleděl do plamenů, zdálo se mi, že v nich vidím tucet krásných tanečnic, panen oděných ve žlutém hedvábí, otáčejících se a kroužících před velkým králem. Myslím, že to byla opravdová vize, pane. Záblesk slávy, která Jeho Výsost čeká, až se zmocníme Králova přístaviště a trůnu, který mu po právu náleží.“

Stannis nemá žádné tanečky v oblibě, pomyslel si Davos, ale neodvažoval se urazit královnina strýce. „Já jsem viděl jenom oheň,“ řekl, „a z kouře mi slzely oči. Musíš mne omluvit, sere, král mne očekává.“ Protlačil se kolem něho a v duchu se divil, proč se ser Axell vůbec obtěžoval. Je to královnin muž, zatímco já jsem králův. Stannis seděl u Malovaného stolu s mistrem Pylosem za zády a neuspořádanou hromadou papírů před sebou. „Sere,“ řekl král, když Davos vstoupil, „pojď se podívat na tento list.“

Poslušně si vybral jeden z papírů. „Vypadá docela pěkně, Tvoje Výsosti, ale obávám se, že neumím číst.“ Davos se stejně dobře jako kterýkoli jiný kapitán vyznal v mapách a námořních tabulkách, ale dopisy a jiné písemnosti byly nad jeho schopnosti. Můj Devan se však písmena naučil a malý Steffon a Stannis také.

„Zapomněl jsem.“ Mezi královým obočím se objevila rýha podráždění. „Pylosi, přečti mu to.“

„Tvoje Výsosti.“ Mistr vzal jeden z pergamenů a odkašlal si. „Všichni lidé mne znají jako zákonitého syna Steffona Baratheona, lorda Bouřlivého konce, a jeho manželky, lady Cassany z rodu Estermontů. Prohlašuji na čest svého rodu, že můj milovaný bratr Robert, náš zesnulý král, nezanechal žádného skutečného dědice, který by pocházel z jeho krve. Chlapec Joffrey, chlapec Tommen a děvče Myrcella se narodili z krvesmilstva mezi Cersei Lannister a jejím bratrem Jaimem Králokatem. Podle zákona rodu a krve dnešního dne vyhlašuji svůj právoplatný nárok na Železný trůn Sedmi království Západozemí. Nechť se ke mně přidají všichni čestní lidé. Vykonáno ve světle Pána, pod znakem a pečetí Stannise z rodu Baratheonů, prvního svého jména, krále Andalů, Rhoynů a Prvních lidí, pána Sedmi království.“ Když jej Pylos pokládal zpět, pergamen tiše zašustil.

„Přepiš to na ser Jaime Králokat,“ řekl Stannis zamračeně. „Jakýkoli ten muž je, stále je rytířem. Také nevím, proč bychom Roberta měli nazývat mým milovaným bratrem. Nemiloval mne víc, než musel, a já jeho taky ne.“

„Neškodná zdvořilost, Tvoje Výsosti,“ poznamenal Pylos.

„Lež. Vyškrtnout.“ Stannis se otočil k Davosovi. „Mistr říká, že máme k dispozici jedno sto sedmnáct havranů. Měl jsem v úmyslu vyslat je všechny na cestu. Jedno sto sedmnáct havranů by neslo jedno sto sedmnáct kopií mého dopisu do všech koutů říše, od Stromoviny až ke Zdi. Možná by se to navzdory bouřím, jestřábům a šípům podařilo stovce z nich. Pokud ano, stovka mistrů by moje slova přečetla stejnému množství lordů ve stejném množství soláru a ložnic… a pak by tyto dopisy s největší pravděpodobností byly hozeny do ohně a rty by byly vybídnuty ke slibu mlčenlivosti. Ti velcí lordové milují Joffreyho nebo Renlyho nebo Robba Starka. Já jsem jejich právoplatný král, ale oni mi to právo upírají. Takže potřebuji tebe.”

„Jsem tvůj, cokoli poroučíš, můj králi. Jako vždy.“

Stannis přikývl. „Chci, aby ses na Černé Beth plavil na sever, do Města Racků, k Prstům, ke Třem sestrám, dokonce až do Bílého přístavu. Tvůj syn Dale popluje s Přízrakem na jih, kolem Mysu hněvu a Zlomeného ramene, podél pobřeží Dorne až do Stromoviny. Každý z vás poveze truhlici plnou těchto listů. Doručíte po jednom do každého přístavu, pevnosti a rybářské vesnice. Přibijte je na dveře sept a hostinců, aby si je mohl přečíst každý, kdo číst umí.“

„Takových bude velmi málo,“ poznamenal Davos.

„Ser Davos mluví pravdu, Tvoje Výsosti,“ přitakal mistr Pylos. „Lepší by bylo přečíst dopis na místě nahlas.“

„Lepší, ale nebezpečnější,“ namítl Stannis. „Ta slova nebudou přijímána s laskavostí.“

„Dej mi rytíře, kteří dopisy přečtou,“ řekl Davos. „To bude mít větší váhu než cokoli, co bych jim řekl já.“

Zdálo se, že Stannis je s jeho návrhem spokojen. „Ano, takové muže ti mohu dát. Mám stovku rytířů, kteří raději budou číst než bojovat. Buď otevřený tam, kde to půjde, a chovej se pokradmu, kde budeš muset. Použij každý pašerácký trik, který znáš, černé plachty, skryté zálivy, cokoli bude zapotřebí. Pokud ti dojdou listy, zajmi pár septonů a přikaž jim napsat jich pro tebe víc. Chci využít také tvého druhého syna. Popluje na lady Marye přes úzké moře, do Braavosu a dalších svobodných měst a doručí dopisy lidem, kteří tam vládnou. Celý svět se musí dozvědět o mém nároku na trůn a o Cerseině proradnosti.”

Říct jim to můžeš, pomyslel si Davos, ale uvěří ti? Zamyšleně pohlédl na mistra Pylose. Král ten pohled zachytil. „Mistře, možná by ses měl pustit do psaní. Budeme potřebovat velké množství dopisů, a to brzy.“

„Jak si přeješ.“ Pylos se uklonil a odešel.

Král čekal, dokud nebyl pryč. Pak řekl: „Co jsi mi nechtěl říct v přítomnosti mého mistra, Davosi?“

„Můj pane, Pylos je velmi příjemný člověk, ale já nedokážu pohlédnout na řetěz kolem jeho krku, aniž by se mne přitom zmocnil smutek za mistra Cressena.“

„Je to snad jeho chyba, že starý muž zemřel?“ Stannis pohlédl do ohně. „Já Cressena na té hostině nechtěl. Rozčiloval mne, to ano, špatně mi radil, ale mrtvého jsem ho nechtěl. Doufal jsem, že by mohl ještě pár let žít v klidu a pohodlí. Zasluhoval si to, jenomže“ - zaskřípal zuby - „jenomže zemřel. A Pylos mi slouží dobře.“

„Pylos je na tom to nejmenší. Ten dopis… říkám si, co si o něm asi mysleli tvoji lordi?“

Stannis se ušklíbl. „Celtigar prohlásil, že je obdivuhodný. Předpokládám, že kdybych mu ukázal obsah svého záchodu, také by ho prohlásil za obdivuhodný. Ostatní kývali hlavami nahoru a dolů jako hejno hus, všichni kromě Velaryona, který řekl, že celou záležitost rozhodne ocel, nikoli slova na pergamenu. Což jsem ostatně mohl předvídat. Moje lordy ať vezmou Jiní, já chci slyšet tvůj názor.“

„Tvoje slova byla strohá a působivá.“

„A pravdivá.“

„A pravdivá. Přesto nemáš důkaz. Myslím o krvesmilstvu. O nic větší, než jsi měl před rokem.“

„Určitý důkaz žije v Bouřlivém konci. Robertův bastard. Ten, kterého zplodil v mou svatební noc, ve svatebním loži, jež přichystali pro mne a moji nevěstu. Delena byla z rodu Florentů, a když si ji vzal, byla panna, takže Robert se k tomu dítěti přihlásil. Říkají mu Edric Bouře a povídá se, že vypadá, jako by z oka vypadl mému bratrovi. Říkám si, že kdyby ho lidé viděli a pak by se znovu podívali na Joffreyho a Tommena, mohli by se jen divit.“

„Jenomže jak ho lidé uvidí, když je v Bouřlivém konci?“

Stannis bubnoval prsty do Malovaného stolu. „To je problém. Jeden z mnoha.“ Pohlédl mu do očí. „Vím, že ohledně toho dopisu máš na srdci ještě něco. Nu, ven s tím. Neudělal jsem tě rytířem proto, aby ses naučil tlachat nějaké prázdné zdvořilosti. Na to mám svoje lordy. Řekni, co chceš říct, Davosi.”

Davos sklopil hlavu. „Tam na konci byla jedna věta. Jak to bylo? Vykonáno ve světle Pána…“

„Ano.“ Král měl zaťatou čelist. „Lidé si tvá slova vyloží špatně.“

„Tak jako ty?“ řekl Stannis ostře.

„Kdybys místo toho napsal raději vykonáno v očích boha a lidí nebo z milosti bohů starých a nových…“

„Stal ses snad zbožným, pašeráku?“

„To měla být moje otázka pro tebe, můj králi.“

„Opravdu? Mám dojem, že mého nového boha nemiluješ o nic víc, než máš rád mého nového mistra.“

„Já toho Pána světla neznám,“ připustil Davos, „ale znal jsem bohy, které jsme dnes ráno spálili. Kovář držel ochrannou ruku nad mými loděmi, zatímco Matka mi dala sedm silných synů.“

„Tvoje žena ti dala sedm silných synů. Modlíš se snad k ní? Dnes ráno jsme spálili jen dřevo.“

„To je možné,“ řekl Davos, „ale když jsem byl malým klukem v Bleším zadku, žebrajícím o měďák, někdy mně septoni dávali najíst.“

„Teď ti dávám jíst já.“

„Dal jsi mi čestné místo u svého stolu. Já ti na oplátku dávám pravdu. Lidé tě nebudou milovat, když jim vezmeš bohy, které vždycky uctívali, a dáš jim nějakého, jehož jméno zní divně na jazyku.“

Stannis prudce vstal. „R‘hllor. Co je na tom divného? Říkáš, že mne nebudou milovat? Copak mě někdy milovali? Jak mohu ztratit něco, co jsem nikdy neměl?“ Přešel k jižnímu oknu a zahleděl se ven na měsíčním svitem zalévané moře. „V bohy jsem přestal věřit v den, kdy jsem viděl Větrnici roztříštit se o skaliska v zálivu. Přísahal jsem, že nikdy nebudu vzývat bohy, ať byli jacíkoli, kteří utopili mého otce a matku. Nejvyšší septon v Králově přístavišti by začal kázat, že všechna spravedlnost a dobrota pocházejí od Sedmi, ale všechno, co jsem z obojího viděl já, pocházelo od lidí.“

„Pokud nevěříš v bohy -“

„- proč se obtěžuju s tímhle novým?“ skočil mu do řeči Stannis. „Stejnou otázku jsem si položil sám. O bozích toho vím málo a starám se o ně ještě méně, ale ta rudá kněžka má moc.“

Ano, ale jakou moc? „Cressen měl moudrost.“

„Důvěřoval jsem jeho moudrosti a tvým trikům a co mi přinesly, pašeráku? Bouřliví lordi tě vyhodili. Šel jsem k nim jako žebrák a oni se mi vysmáli. Nu, žádné další žebrání už nebude a nebude už žádný smích. Železný trůn po právu náleží mně, ale jak si ho mám vzít? V říši jsou čtyři králové a tři z nich mají víc mužů a zlata, než mám já. Já mám lodě… a mám ji. Rudou ženu. Věděl jsi, že polovina rytířů se bojí jen vyslovit její jméno? I kdyby už nedokázala nic jiného, přece se nezbavím čarodějky, která dokáže zasít strach v myslích dospělých mužů. Vystrašený člověk je poraženým člověkem. A možná toho dokáže víc. Mám v úmyslu zjistit to.

Když jsem byl chlapcem, našel jsem raněného jestřába a staral jsem se o něj, dokud se neuzdravil. Pojmenoval jsem ho Větropych. Sedával mi na rameni, přelétal za mnou z místnosti do místnosti a bral si jídlo z mé ruky, ale nikdy pořádně nevzlétl. Občas jsem se snažil vypustit ho, ale on se nikdy nevznesl výš než k vrcholkům stromů. Robert mu říkal Slabokřídlák. On měl raroha jménem Hromodráp, který nikdy neminul svou kořist. Jednoho dne mně náš prastrýc ser Harbert poradil, abych to zkusil s jiným ptákem. Řekl, že s Větropychem ze sebe jen dělám blázna, a měl pravdu.“ Stannis Baratheon se odvrátil od okna a od duchů, kteří rejdili nad jižním mořem. „Sedm mi nikdy nepřineslo víc než vrabce. Je načase, abych vyzkoušel jiného jestřába, Davosi, Rudého Jestřába.“

THEON

Na Štítu nebylo žádné bezpečné kotviště, ale Theon Greyjoy si přál vidět hrad svého otce z moře, vidět jej tak, jak jej viděl naposledy, před deseti lety, když ho válečná galéra Roberta Baratheona odvážela pryč, aby se stal svěřencem Eddarda Starka. Toho dne stál u zábradlí, naslouchal záběrům vesel a dunění bubnu mistra veslařů, a díval se, jak se Štít zmenšuje v dálce. Nyní chtěl vidět, jak se mu před očima zvětšuje, jak se před ním zvedá z moře.

Poslušná jeho přání, Myraham se plavila ke svému cíli, s plachtami pleskajícími ve větru a jejím kapitánem proklínajícím počasí, svoji posádku a vrtochy urozených pánů. Theon si na hlavu natáhl kápi svého pláště na ochranu proti vodní tříšti a díval se k domovu.

Pobřeží bylo masou rozeklaných skalisek a zlostně se mračících útesů, a hrad jako by s nimi splýval. Jeho věže, hradby a mosty byly vytesané ze stejného šedočerného kamene, omývané stejnými slanými vlnami, pokryté stejnými rozrůstajícími se záplatami temně zelených lišejníků, poskvrněné výkaly stejných mořských ptáků. Kus země, na kterém si Greyjoyové postavili svoji pevnost, kdysi vybíhal z pevniny jako čepel vražená do útrob moře, ale vlny do něj ve dne v noci bušily tak dlouho, dokud země před tisíci lety nepukla a neroztříštila se. Jediné, co z výběžku zůstalo, byly tři pusté ostrůvky a tucet vysokých hromad skalisek, která se zvedala z vody jako pilíře chrámu nějakého mořského boha, mezi nimiž pěnily a rozbíjely se zuřivé vlny.

Chmurný, temný, odpudivý hrad jménem Štít stál právě na těchto ostrůvcích a pilířích, téměř jako by byl jejich součástí. Jeho parkánová zeď jej oddělovala od pevninské části výběžku, kde začínal velký kamenný most, který vedl z útesu k největšímu ostrůvku, jemuž dominoval masivní objem Velké věže. O kus dál byla Kuchyňská věž a Krvavá věž, každá na svém vlastním ostrově. Věže a hospodářská stavení lnuly ke skaliskům za nimi, spojené jedny s druhými krytými ochozy tam, kde pilíře stály blízko sebe, nebo dlouhými houpajícími se mosty ze dřeva a lan tam, kde žádné pilíře nebyly.

Z nejzazšího ostrůvku, pouhého kolmo se zvedajícího skaliska, vyrůstala Mořská věž, nejstarší část hradu, vysoká a kulatá, napolo rozbořená v důsledku nekonečného dorážení vln. Úpatí věže bylo vybělené staletým působením slané mořské tříště, horní poschodí byla zelená od lišejníků, které se přes ni plazily jako silná pokrývka, a rozježená koruna cimbuří byla černá od nočních strážních ohňů.

Nad Mořskou věží se ve větru zmítal praporec jeho otce. Myraham od něj byla příliš daleko, než aby Theon rozlišil víc než jen látku samotnou, ale znal ten znak, který na něm byl: zlatou krakatici rodu Greyjoyů, s chapadly vlnícími se na černém poli. Zástava se třepetala na železném stožáru, chvěla se a škubala sebou v poryvech větru, jako pták marně se snažící vzlétnout. Konečně mu nad hlavou neplápolal zlovlk Starků, vrhající svůj stín na krakatici Greyjoyů pod ním.

Theon nikdy neviděl dojímavější pohled. Na obloze za hradem svítil štíhlý rudý ocas komety viditelný skrze řídké, větrem hnané mraky. Mallisterové se celou cestu z Řekotočí až do Mořské stráže dohadovali, co asi znamená. Je to moje kometa, řekl si Theon v duchu a zajel rukou do svého kožešinou lemovaného plašte, aby se dotkl váčku z nepromokavého plátna, který měl v kapse. Uvnitř byl dopis, který mu dal Robb Stark, pergamen, jenž znamenal korunu.

„Vypadá hrad tak, jak si ho pamatuješ, můj pane?“ zeptala se ho kapitánova dcera, která se přitiskla k jeho paži.

„Vypadá menší,“ připustil Theon, „ale možná je to jen vzdáleností.“ Myraham byla břichatá jižanská obchodní loď ze Starého města, převážející víno, látky a ovoce, které měla vyměnit za železnou rudu. Jejím kapitánem byl stejně břichatý jižanský obchodník, kterému se při pohledu na rozbouřené vlny pěnící u úpatí hradu chvěly odulé rty, takže se raději držel stranou, dál než se Theonovi zamlouvalo. Na Železných ostrovech narozený kapitán ve válečné veslici by je zručně provedl mezi útesy a pod vysokým obloukem mostu, který se vzpínal mezi strážnicí a Velkou věží, ale tento otylý kapitán ze Starého města neměl ani zkušenosti, ani posádku, ani odvahu pokusit se o takovou věc. A tak se plavili kolem v bezpečné vzdálenosti a Theon se musel spokojit s tím, že Štít viděl z takové dálky. Dokonce i přesto se Myraham musela pracně potýkat s vlnami, aby se udržela bezpečně daleko od skalisek.

„Musí tam být velice větrno,“ poznamenala kapitánova dcera.

Theon se zasmál. „Větrno, zima a vlhko. Ve skutečnosti je to velice ubohé a tvrdé místo… ale můj lord otec mi kdysi řekl, že na tvrdých místech vyrůstají tvrdí muži, a tvrdí muži vládnou světu.“

Přišel k němu kapitán, který se hluboce uklonil a zablekotal: „Můžeme už zamířit do přístavu, můj pane?“ Obličej měl zelený jako moře samo.

„Můžete,“ odpověděl Theon, se slabým úsměvem hrajícím mu na rtech. Příslib zlata kapitána proměnil v nestydatého patolízala. Kdyby v Mořské stráži čekala válečná veslice z ostrovů, jak doufal, byla by to úplně jiná cesta. Železní kapitáni byli hrdí a odvážní, a nechvěli se bázní před původem člověka. Ostrovy byly na nějakou bázeň příliš malé, a válečné veslice ještě menší. Každý kapitán byl králem na své vlastní lodi, jak se často říkalo, a tak nebylo divu, že ostrovům říkali země deseti tisíc králů. Když jste viděli své krále kálet přes zábradlí a zelenat za bouří, bylo obtížné ohnout před nimi koleno a předstírat, že jsou to bohové. „Muže dělá Potopený bůh,“ řekl před tisíci lety starý král Urron Rudoruký, „ale koruny dělají lidé.“

Válečná veslice by cestu také zvládla za poloviční dobu. Měl-li být upřímný, Myraham byla kolébajícími se neckami, a on by za bouře nechtěl být na její palubě. Přesto nemohl být nespokojen. Byl tady, živ a zdráv, a cesta sama o sobě mu skýtala určitá potěšení. Položil ruku kolem ramen kapitánovy dcery. „Zavolej mne, až dorazíme do Panského přístaviště,“ řekl jejímu otci. „Budeme dole, v mé kajutě.“ Odvedl si dívku na záď, zatímco její otec je zasmušile pozoroval.

Kajuta byla ve skutečnosti kapitánova, ale po vyplutí z Mořské stráže byla proměněna v Theonovu. Kapitánově dceři nikdo nenařídil, aby ho obšťastňovala, ale ona i tak přišla do jeho postele, dobrovolně. Stačil pohár vína, pár sladkých slovíček do ucha, a byla jeho. Dívka byla na jeho vkus příliš tělnatá, s pokožkou skvrnitou jako ovesná kaše, ale její ňadra mu hezky padla do ruky, a když si ji poprvé vzal, byla to panna. To bylo na její věk překvapující, ale Theon to shledal zábavným. Nemyslel si, že kapitán by jednání své dcery schvaloval, a to ho také bavilo, zvlášť když viděl, jak se muž snaží spolknout svůj vztek a chovat se zdvořile k urozenému pánovi, ani na chvíli nepřestávaje myslet na měšec naditý zlatem, který měl přislíbený.

Když ze sebe Theon pokrčením ramen shodil svůj mokrý plášť, dívka řekla: „Určitě jsi šťastný, že znovu vidíš domov, můj pane. Kolik let jsi byl pryč?“

„Deset či tak nějak, na tom nezáleží,“ odpověděl. „Byl jsem desetiletým chlapcem, když mne vzali na Zimohrad jako svěřence lorda Eddarda.“ Svěřence jménem, ve skutečnosti jako rukojmí. Polovinu života byl rukojmím… ale už ne. Jeho život už zas patřil jen jemu a široko daleko nebyl jediný Stark. Přitáhl kapitánovu dceru k sobě a políbil ji na ucho. „Sundej si šaty.“

Sklopila oči, najednou stydlivá, ale přesto udělala, co jí řekl. Když jí těžký plášť, nasáklý vodní tříští, sklouzl z ramen na podlahu, maličko se uklonila a nervózně se usmála. Když se usmívala, vypadala dost hloupě, ale on po ženě nikdy nevyžadoval, aby byla chytrá. „Pojď sem,“ řekl jí.

Udělala to. „Ještě nikdy jsem Železné ostrovy neviděla.“

„Považuj se za šťastnou.“ Theon ji pohladil po vlasech. Byly jemné a tmavé, rozcuchané větrem. „Ostrovy jsou strohými, kamenitými místy, s malým pohodlím a bezútěšnými vyhlídkami. Smrt tam nikdy není daleko a život je tam krušný a nuzný. Muži tráví večery pitím piva a hádkami o to, kdo je horší a kdo lepší, zda rybáři, kteří bojují s mořem, nebo farmáři, kteří se snaží získat úrodu z chudobné půdy. Mám-li být upřímný, ještě horší to mají havíři, kteří ohýbají hřbety dole ve tmě, a kvůli čemu? Našimi poklady jsou železo, olovo, cín. Není divu, že ve starých časech se železní muži dali na nájezdy a loupení.“

Zdálo se, že hloupá dívka ho neposlouchá. „Mohla bych jít na břeh s tebou,“ řekla. „Mohla bych, kdyby tě to potěšilo…“

„Ano, mohla bys jít na břeh,“ souhlasil Theon, který jí stiskl ňadro, „ale obávám se, že ne se mnou.“

„Pracovala bych ve tvém hradě, můj pane. Umím čistit ryby, péct chléb a stloukat máslo. Můj otec říká, že můj opepřený krabí guláš je ten nejlepší, jaký kdy jedl. Mohl bys mně najít místo v kuchyni a já bych ti vařila krabí guláš.“

„A za nocí mi zahřívala lože?“ Sáhl po tkanicích její šněrovačky a začal je rozvazovat, hbitými a zkušenými prsty. „Kdysi bych si tě mohl odvést domů jako kořist, a nechat si tě za ženu, ať bys chtěla nebo ne. Železní muži takové věci dělávali. Každý měl svoji zákonitou manželku, svoji skutečnou nevěstu, železnou jako on sám, ale měl taky svoje solné ženy ukořištěné při nájezdech.“

Dívce se rozšířily oči, a nebylo to proto, že jí obnažil ňadra. „Byla bych tvojí solnou ženou, můj pane.“

„Obávám se, že ty dny už jsou pryč.“ Theonův prst obkroužil její těžký prs, ve spirále sjel dolů k velké hnědé bradavce. „Už neplujeme s větrem o závod, s ohněm a mečem v ruce a nebereme si, co chceme. Teď kutáme v zemi, hážeme sítě do moře jako jiní lidé a považujeme se za šťastné, když máme dost nasolených tresek a ovesné kaše, abychom vydrželi přes zimu.“ Vzal její bradavku do úst a jemně do ní kousal, dokud nezalapala po dechu.

„Můžeš to do mě dát znovu, když tě to potěší,“ zašeptala mu do ucha, zatímco jí sál prs.

Když zvedl hlavu z její hrudi, tam, kde ji poznačila jeho ústa, měla zrudlou pokožku. „Mě by spíš potěšilo naučit tě něčemu novému. Rozepni mi poklopec a udělej mi to ústy.“

„Ústy?“

Lehce přejel palcem po jejích plných rtech. „K tomu jsou ústa stvořená, moje milá. Kdybys byla mojí solnou ženou, dělala bys, co bych ti poručil.”

Zpočátku se ostýchala, ale na tak hloupou dívku se učila rychle, což ho potěšilo. Měla ústa stejně vlhká a sladká jako kundičku, a takto alespoň nemusel naslouchat jejímu nesmyslnému tlachání. Kdysi bych si ji opravdu nechal za svoji solnou ženou, říkal si v duchu, když prsty projížděl jejími zacuchanými vlasy. Kdysi. Když jsme stále ještě dodržovali staré způsoby, žili podle zákona sekery namísto krumpáče, a brali si, co jsme chtěli, ať to bylo bohatství, ženy nebo sláva. Železní muži v těch dobách nepracovali v dolech; to byla práce pro zajatce přivezené domů z loupežných výprav, stejně jako ponižující farmaření a chov ovcí a koz. Skutečným řemeslem železného muže byla válka. Potopený bůh jim kázal drancovat a násilnit, dobývat pro sebe nová království a psát jejich jména ohněm, krví a písní.

Aegon Drak staré způsoby zničil, když spálil Harrena Černého, dal Harrenovo království zpátky bezvýznamným říčním lordům a Železné ostrovy proměnil v bezvýznamnou provincii mnohem větší říše. Staré rudé příběhy však stále žily, vypravované u ohňů z naplaveného dříví a u kouřících krbů po celých ostrovech, ba dokonce za vysokými kamennými hradbami Štítu. Theonův otec mezi svoje tituly začlenil název lord žnec a slova Greyjoyů hlásala My nesejeme.

Bylo to spíš proto, aby byly znovu uvedeny v život staré způsoby než z nějaké prázdné pýchy, proč lord Balon před lety zesnoval svoji velkou rebélii, Robert Baratheon s pomocí svého přítele Eddarda Starka napsal těmto nadějím krvavý konec, ale oba ti muži již byli mrtví. Na jejich místě vládli pouzí chlapci, a říše, kterou stmelil Aegon Dobyvatel, byla roztříštěna na kusy a rozdělena. Teď nastal čas, pomyslel si Theon, zatímco kapitánova dcera klouzala ústy nahoru a dolů po délce jeho údu, čas, rok, den a já jsem muž. Pokřiveně se usmál, když si pomyslel, co na to řekne jeho otec, až mu Theon poví, že poslední z jeho synů, dítě a rukojmí, uspěl tam, kde se to lordu Balonovi nepodařilo.

Vyvrcholení přišlo náhle jako bouře a naplnilo dívčina ústa jeho semenem. Ohromeně se pokoušela odtrhnout hlavu, ale Theon ji u sebe pevně držel za vlasy. Potom se přitulila k němu. „Potěšila jsem svého pána?“

„Docela ano,“ odpověděl.

„Chutnalo to slaně,“ zamumlala. „Jako moře?“

Přikývla. „Já jsem moře vždycky milovala, můj pane.“

„Stejně jako já,“ řekl a ležérně přitom převaloval mezi prsty její bradavku. Byla to pravda. Moře pro muže Železných ostrovů znamenalo svobodu. Dočista na to zapomněl, dokud Myraham nezvedla v Mořské stráži kotvy. Ty zvuky mu přivedly na mysl staré pocity a vjemy; praskání dřeva a lan, kapitánovy hlasité povely, pleskání plachet ve větru, všechny tak známé jako tlukot jeho vlastního srdce a tak uklidňující. Musím si to pamatovat, slíbil si Theon v duchu. Už nikdy se nesmím znovu vzdálit od moře.

„Vezmi mne s sebou, můj pane,“ prosila kapitánova dcera. „Nemusím jít do tvého hradu. Mohu zůstat v nějakém městě a být tvojí solnou ženou.“ Natáhla k němu ruku, aby ho pohladila po tváři.

Theon Greyjoy ji odstrčil a slezl z pryčny. „Moje místo je na Štítu a tvoje zde na této lodi.“

„Já tady zůstat nemůžu.“

Zašněroval si kalhoty. „Proč ne?“

„Kvůli otci,“ odpověděla. „Jakmile odejdeš, potrestá mě, můj pane. Bude mi nadávat a zbije mě.“

Theon sundal z věšáku svůj plášť a hodil si ho přes ramena. „Otcové už jsou takoví,“ připustil, když si plášť zapínal u krku stříbrnou sponou. „Řekni mu, že by měl být rád. Spal jsem s tebou tolikrát, že jsi možná těhotná. Ne každý člověk má tu čest vychovávat králova bastarda.“ Hloupě se na něho podívala, a tak ji tam nechal.

Myraham obeplouvala zalesněný výběžek. Pod příkrými srázy obrostlými borovicemi táhlo svoje sítě na tucet rybářských člunů. O kus dál od nich byla velká koga, křižující proti větru. Theon přešel na příď, aby měl lepší rozhled. Nejdříve uviděl hrad, pevnost Botleyů. Když byl ještě malý kluk, hrad byl ze stavebního dříví a laťoví, ale Robert Baratheon tu stavbu srovnal se zemí. Lord Sawane ji znovu postavil z kamene, a nyní kopec korunovala malá čtvercovitá pevnost. Z bachratých rohových věží plápolaly světle zelené praporce, každý ozdobený pruhem stříbřitých ryb.

Pod pochybnou ochranou malého rybího hradu se rozkládala vesnice Panské přístaviště, jejíž kotviště se hemžilo loděmi. Když Panské přístaviště viděl naposledy, byla to kouřící pustina, se skeletony ohořelých válečných veslic a rozbitými galérami lemujícími kamenité břehy jako kosti mrtvých mořských oblud, a z domů nezbylo víc než rozbořené zdi a chladný popel. Uplynulo deset let a po válce zbylo pramálo stop. Lidé postavili nové domy z kamenů těch starých, a nařezali čerstvé drny na jejich střechy. Vedle přístavu vyrostl nový hostinec, dvakrát tak velký jako ten starý, se spodním patrem z kamene a dvěma horními ze dřeva. Septum za ním však nebylo přestavěno nikdy; na místě, kde kdysi stálo, zůstaly jen sedmihranné základy. Zdálo se, že zuřivost Roberta Baratheona zkazila chuť železných mužů klanět se novým bohům.

Theona víc zajímaly lodě než bohové. Mezi stěžni nesčetných rybářských člunů spatřil tyrošskou galéru vykládající zboží vedle přeplněné Ibbenské kogy s trupem začerněným dehtem. Velké množství válečných veslic, přinejmenším padesát či šedesát, kotvilo na moři nebo bylo vytaženo na kamenitém břehu severně od přístavu. Některé z plachet nesly znaky jiných ostrovů. Krvavý měsíc Wynchů, černý válečný roh s obručemi lorda Goodbrothera, stříbrnou kosu Harlawů. Theon pátral po Tichosti svého strýce Eurona. Po té štíhlé a strašlivé rudé lodi nikde nebylo památky, ale spatřil Velkou krakatici svého otce, s přídí zdobenou šedivým železným bodcem ve tvaru mořského tvora, který jí dal jméno.

Že by ho lord Balon očekával a svolal vazaly rodu Greyjoyů? Ruka mu opět zajela do pláště, k plátěnému měšci. Kromě Robba Starka o tom dopise nikdo nevěděl; nebyli to blázni, aby svoje tajemství svěřili ptákovi. Lord Balon však také nebyl blázen. Možná ho napadlo, proč se jeho syn po tak dlouhé době konečně vrací domů, a podle toho jednal.

Ta myšlenka ho nepotěšila. Válka jeho otce dávno skončila, a byla prohraná. Toto byla Theonova hodina - jeho plán, jeho vítězství a ve správný čas jeho koruna. Ovšem pokud se zde shlukují válečné veslice…

Možná je to jen obezřetnost, říkal si, když o tom tak uvažoval. Obranný tah, pro případ, že by se válka rozšířila přes moře. Staří lidé mají opatrnost v povaze a jeho otec už je starý, stejně jako jeho strýc Victarion, který velel Železné flotile. Jeho strýc Euron, to byla jiná píseň, tím si byl jistý, ale zdálo se, že jeho Tichost v přístavu není. Což je jen dobře, pomyslel si Theon. Takto budu moci jednat tím rychleji.

Zatímco Myraham pomalu směřovala k pevnině, Theon nepokojně rázoval sem a tam po palubě, s očima upřenýma k pobřeží. Nepředpokládal, že na molu najde samotného lorda Balona, ale jeho otec mu určitě někoho poslal v ústrety. Majordoma Sylase Kyselohubého, lorda Botleyho nebo možná dokonce Dagmera Rozseklého. Bylo by dobré opět spočinout pohledem na Dagmerově ošklivém starém obličeji. Ne že by o jeho příchodu netušili. Robb poslal havrany už z Řekotočí a když v Mořské stráži nenašli válečnou veslici z Železných ostrovů, Jason Mallister poslal na Štít svoje vlastní ptáky, pro případ, že by se ti Robbovi ztratili.

Přesto neviděl žádný známý obličej, žádnou čestnou stráž, která by na něho čekala, aby ho doprovodila z Panského přístaviště na Štít, jen obyčejný lid, jdoucí si po svém. Přístavní dělníci valili z tyrošské obchodní galéry sudy s vínem, rybáři za hlasitého vyvolávání prodávali svůj denní úlovek a kolem pobíhaly a hrály si děti. Po břehu posetém oblázky kráčel kněz Potopeného boha v róbě barvy mořské vody a vedl pár koní, zatímco nad ním se z okna hostince vyklonila děvka, volající na kolemjdoucí Ibbenské námořníky.

Na břehu se shromáždila skupina místních obchodníků, kteří čekali na novou loď. Vyptávali se námořníků, odkud jsou, zatímco Myraham byla uvazována k molu. „Jsme ze Starého města,“ odpovídal jim kapitán z paluby. „Vezeme jablka a pomeranče, vína ze Stromoviny, peří z Letních ostrovů. Mám pepř, proplétané kůže, štůček myrské krajky, zrcadla pro dámy, pár dřevěných harf ze Starého města, které hrají tak nádherně, že jste to ještě neslyšeli.“ Se zapraskáním a hlasitým zaduněním byla spuštěna lodní lávka. „A přivezl jsem vám zpět vašeho dědice.“

Muži Panského přístaviště na Theona hleděli prázdnýma, tupýma očima a on si uvědomil, že ti lidé nevědí, kdo je. Rozzuřilo ho to. Vtiskl kapitánovi do dlaně zlatý dragon. „Ať tvoji muži přinesou moje věci.“ Aniž čekal na jeho odpověď, zamířil po lávce dolů. „Hostinský,“ vyštěkl, „potřebuju koně.“

„Jak si přeješ, můj pane,“ odpověděl muž, aniž se namáhal s přílišnou úklonou. Už zapomněl, jak chrabrý a statečný může být železný muž. „Náhodou tu jednoho mám. Kam můj lord hodlá vyjet?“

„Na Štít.“ Ten blázen ho stále nepoznával. Měl si obléknout svůj sváteční kabátec, s krakaticí vyšitou na hrudi.

„Měl bys vyrazit co nejdřív, pokud se na Štít chceš dostat před setměním,“ řekl mu hostinský. „Můj chlapec pojede s tebou a ukáže ti cestu.“

„Tvého chlapce není zapotřebí,“ ozval se hluboký hlas, „ani tvého koně. Já svého synovce do domu jeho otce doprovodím.“

Mluvil kněz, který před chvílí vedl po břehu dva koně. Když muž přišel blíž, obyčejný lid padl na kolena a Theon slyšel hostinského zamumlat: „Mokrý vlas.“

Vysoký a štíhlý, s pronikavýma černýma očima a zobanem nosu, kněz byl oděný ve strakaté šedozelenomodré robě, vířících barvách Potopeného boha. V podpaždí mu na popruhu visel kožený měch s vodou a do po pás dlouhých černých vlasů a neudržovaného vousu měl vpletené provazce suchých mořských řas.

Theon si náhle vzpomněl. Lord Balon se mu v jednom ze svých zřídkavých krátkých dopisů zmínil o tom, že jeho nejmladší bratr se potopil za bouře, a když byl nezraněn vyvržen na břeh, proměnil se ve svatého. „Strýče Aerone?“ hlesl pochybovačně.

„Synovče Theone.“ odpověděl kněz, „tvůj lord otec mi přikázal vyzvednout tě. Pojďme.“

„Okamžik, strýče.“ Otočil se zpátky k Myraham. „Moje věci,“ poručil kapitánovi.

Jeden z námořníku mu podal jeho velký luk z tisového dřeva, ale vak s jeho dobrým oblečením mu přinesla kapitánova dcera. „Můj pane.“ Měla červené oči. Když si od ní vak bral, bylo na ní vidět, že by ho nejraději objala, ale v přítomnosti svého otce, jeho strýce kněze a poloviny ostrova se neodvažovala.

Theon se hbitě odvrátil stranou. „Máš moje díky.“

„Prosím,“ řekla, „já tě miluji, můj pane.“

„Musím jít.“ Pospíchal za svým strýcem, který se již vzdaloval po molu. Theon ho několika dlouhými kroky dohonil. „Po tobě jsem se nedíval, strýče. Domníval jsem se, že po deseti dlouhých letech by mne mohl přijít uvítat sám můj pan otec a paní matka, nebo že alespoň pošlou Dagmera s čestnou stráží.“

„Nepřísluší ti pochybovat o rozkazech lorda žence Štítu.“ Knězovo chování bylo chladné, jako by to vůbec nebyl člověk, kterého si Theon pamatoval, Aeron Greyjoy býval tím nejpřátelštějším z jeho strýců, nepraktickým a věčně usměvavým mužem, který miloval písně, pivo a ženy. „Co se Dagmera týče, ten na příkaz tvého otce vyplul do Starého Wyku, naverbovat Stonehousovy a Drummovy.“

„Za jakým účelem? Proč se tu shromažďují válečné veslice?“

„Proč se odjakživa shromažďovaly válečné veslice?“ Jeho strýc koně uvázal u hostince na pobřeží. Když k nim přišli, otočil se k Theonovi. „Pověz mi pravdu, synovče. Modlíš se nyní k vlčím bohům?“

Theon se zřídkakdy modlil vůbec, což ovšem nebyla věc, se kterou by se člověk svěřoval knězi, dokonce i vlastnímu bratrovi svého otce. „Ned Stark se modlil ke stromu. Ne, mě Starkovic bohové nezajímají.“

„Dobrá. Poklekni.“

Země byla samý kámen a bláto. „Strýče, já -“

„Poklekni. Nebo ses k nám vrátil jako pyšný mladý lord zelených zemí?“

Theon poklekl. Přišel sem s určitým cílem, a aby ho dosáhl, možná bude potřebovat Aeronovu pomoc. Říkal si, že koruna za tu trochu bláta a koňských koblížek na kalhotách stojí.

„Skloň hlavu.“ Jeho strýc zvedl měch s vodou, vytáhl zátku a namířil tenký pramínek mořské vody na Theonovu hlavu. Stékala mu po vlasech, dolů po čele a do očí. V pramíncích mu crčela po tvářích a jeden z nich se vplazil i pod jeho plášť a kabátec a v chladném potůčku mu stékal dolů podél páteře. Mořská voda ho štípala do očí, dokud se málem nedal do křiku. Na rtech cítil chuť oceánu. „Nechť se tvůj služebník Theon opět zrodí z moře, tak jako ty,“ odříkával Aeron Greyjoy. „Požehnej ho solí, požehnej ho kamenem, požehnej ho ocelí. Synovče, znáš stále ta slova?“

„Co je mrtvé, nemůže nikdy zemřít,“ řekl Theon, který si na ně vzpomněl. „Co je mrtvé, nemůže nikdy zemřít,“ opakoval v ozvěně jeho strýc, „ale povstane to znovu, pevnější a silnější. Vstaň.“

Theon vstal, mrkáním zahnal slzy od soli ze svých očí. Jeho strýc beze slova zazátkoval kožený měch, odvázal svého koně a vysedl na něj. Theon učinil totéž. Společně se vydali na cestu, pryč od hostince a přístaviště a kolem hradu lorda Botleyho vzhůru do kamenitých kopců. Kněz neřekl jediné další slovo.

„Polovinu života jsem strávil mimo domov,“ řekl Theon nakonec. „Najdu ostrovy hodně změněné?“

„Muži rybaří na moři, kopou v zemi a umírají. Ženy v krvi a bolestech rodí děti a umírají. Noc následuje po dni. Větry a přílivy zůstávají. Ostrovy jsou takové, jaké je stvořil náš bůh.“

Bohové, z toho se ale stal suchar, pomyslel si Theon. „Najdu na Štítu svoji sestru a matku?“

„Nenajdeš. Tvoje matka prodlévá se svou sestrou v Harlawu. Je to tam méně surové a ji trápí kašel. Tvoje sestra odplula na Černém větru do Velkého Wyku, se vzkazy od tvého lorda otce. Bude pryč ještě nějaký čas.“

Theonovi nebylo třeba říkat, že Černý vítr je Ašinou válečnou veslicí. Neviděl svoji sestru deset let, ale tímhle si byl jistý. Bylo podivné, že svou loď nazvala Černý vítr, když Robb Stark měl zlovlka jménem Šedý vítr. „Starkové mají šedý a Greyjoyové černý,“ zamumlal s úsměvem, „ale zdá se, že oba jsou pěkně divocí.“

Kněz na to neměl co říci.

„A co ty, strýče?“ zeptal se Theon. „Když mne odváželi ze Štítu, nebyl jsi knězem. Pamatuji si, jak jsi zpíval staré válečné písně a stál jsi přitom na stole s rohem piva v ruce.“

„Byl jsem mladý a marnivý,“ řekl Aeron Greyjoy, „ale moře moji pošetilost a marnivost spláchlo. Ten muž utonul, synovče. Jeho plíce se zaplnily mořskou vodou a ryby mu ožraly oční víčka. Když jsem znovu vstal, jako by mi z očí spadl závoj.“

Je stejně bláznivý, jako je mrzoutský. Theon měl rád to, co si pamatoval ze starého Aerona Greyjoye. „Strýče, proč můj otec povolává svoje rytíře a lodě?“

„Nepochybně ti to řekne na Štítu.“

„Já bych jeho plány chtěl znát hned.“

„Ode mne se je nedozvíš. Poručil nám s nikým o nich nemluvit.“

„Dokonce ani se mnou? V Theonovi vytryskl na povrch hněv. Vedl muže do války, lovil s králem, získal pocty v pranicích na turnajích, jel s Bryndenem Černou rybou a Velkým Jonem Umberem, bojoval v Šeptajícím lese, spal s více děvčaty, než by dokázal vyjmenovat a jeho strýc se k němu chová, jako by stále byl desetiletým chlapcem. „Pokud můj otec dělá válečné plány, musím o nich vědět. Já nejsem nikdo. Jsem dědic Štítu a Železných ostrovů.“

„Co se toho týče,“ řekl jeho strýc, „ještě se uvidí.“

Ta slova byla jako políček do tváře. „Ještě se uvidí? Oba moji bratři jsou mrtví. Jsem jediným živým synem mého lorda otce.“

„Žije tvoje sestra.“

Aša, pomyslel si ohromeně. Byla o tři roky starší než Theon, a přesto… „Žena se může stát dědičkou, jenom pokud v přímé linii není žádný mužský dědic,“ namítl rozhorleně. „Upozorňuji tě, že já se o svá práva okrást nenechám.“

Jeho strýc zabručel. „Upozorňuješ služebníka Potopeného boha, chlapče? Zapomněl jsi toho víc, než si myslíš. A jsi velký blázen, když se domníváš, že tvůj lord otec tyto ostrovy svěří Starkovi. A teď buď zticha! Cesta je únavná i bez tvého stračího štěbetání.“

Theon držel jazyk za zuby, třebaže jen s velkým sebezapřením. Takže takhle to je, pomyslel si. Jako by deset let na Zimohradu dokázalo z člověka udělat Starka. Lord Eddard ho vychoval mezi svými vlastními dětmi, ale Theon nikdy jedním z nich nebyl. Celý hrad, lady Stark počínaje a nejnižší kuchyňskou posluhovačkou konče, věděl, že je rukojmím, zárukou dobrého chování jeho otce, a podle toho se k němu chovali. Dokonce i bastardovi Jonu Sněhovi prokazovali větší úctu než jemu.

Lord Eddard se čas od času snažil hrát si na jeho otce, ale pro Theona vždycky zůstal mužem, který na Štít přinesl krev a oheň a odvezl ho z jeho domova. Jako chlapec žil v ustavičném strachu ze Starkova přísného obličeje a z jeho velkého tmavého meče. Jeho manželka byla, pokud nějaká, dokonce ještě chladnější a podezřívavější.

Co se jejich dětí týkalo, ty mladší byly po většinu jeho let strávených na Zimohradu kňourajícími miminky. Jenom Robb a jeho nevlastní bratr nízkého původu, Jon Sníh, byli dost staří, aby mu stáli za pozornost. Bastard byl mlčenlivým chlapcem, bystrým, ale žárlícím na Theonův urozený původ a Robbovu náklonnost k němu. Co se Robba samotného týkalo, Theon k němu cosi cítil, jako k mladšímu bratrovi… ale bylo lépe nezmiňovat se o tom. Vypadalo to, jako by se na Štítu stále ještě bojovaly staré války. To ho ostatně nemělo překvapit. Železné ostrovy žily minulostí; přítomnost byla příliš tvrdá a hořká, než aby byla snesitelná. Kromě toho jeho otec a strýcové byli staří, a staří muži už jsou prostě takoví; berou si svoje zaprášené sváry do hrobu, na nic nezapomínají a odpouštějí ještě méně.

Stejné to bylo s Mallistery, jeho společníky na cestě z Řekotočí do Mořské stráže. Patrek Mallister nebyl zlý chlapík; spojoval je zájem o děvky, víno a sokolnictví, ale když lord Jason viděl, že jeho dědic si až příliš oblíbil Theonovu společnost, vzal si Patreka stranou a připomněl mu, že Mořská stráž byla vybudována proto, aby chránila pobřeží proti násilníkům z Železných ostrovů, Greyjoyům ze Štítu především. Jejich Dunící věž byla pojmenována podle jejího obrovitého bronzového zvonu, který za starých časů svolával obyčejný lid a farmáře do hradu, když na západním obzoru byly zpozorovány válečné veslice.

„Vůbec ho nezajímá, že ten zvon zvonil jen jednou za tři sta let,“ řekl Patrek Theonovi následujícího dne, když se s ním dělil o varování svého otce a džbán vína ze zelených jablek.

„Když Mořskou stráž napadl můj bratr,“ řekl Theon. „Lord Jason Rodrika Greyjoye zabil pod svými hradbami a železné muže zahnal zpátky do zálivu. Pokud se tvůj otec domnívá, že za to vůči němu přechovávám určité nepřátelství, pak je to jen proto, že Rodrika neznal.”

Oba se tomu zasmáli a pospíchali za okouzlující mladou ženou uhlíře, kterou Patrek znal. Kéž by tak se mnou Patrek byl teď. Mallister či ne, byl mnohem příjemnějším společníkem než ten zatrpklý starý kněz, ve kterého se proměnil jeho strýc Aeron.

Cesta se točila a stoupala stále výš a vyš, do pustých, kamenitých kopců. Brzy již moře nebylo vidět, třebaže ve vlhkém vzduchu byl nadále cítit ostrý pach soli. Udržovali stálé plahočivé tempo, kolem ovčáckého domku a opuštěných dolů. Ten nový, svatý Aeron Greyjoy rozhodně nebyl upovídaný. Jeli v ponuré zamlklosti. Nakonec to Theon již nemohl vydržet. „Robb Stark je teď pánem Zimohradu,“ řekl.

Aeron jel dál. „Jeden vlk je stejný jako jiný.“

„Robb zrušil svoji lenní věrnost vůči Železnému trůnu a korunoval sám sebe Králem severu. Zuří tam válka.“

„Mistrovi havrani létají přes slanou vodu stejně rychle jako přes skaliska. Tyhle zprávy jsou staré a vychladlé.“

„Znamená to nový den, strýče.“

„Každé ráno přináší nový den, stejně jako starý.“

„V Řekotočí by ti pověděli něco jiného. Řekli by, že rudá kometa je zvěstovatelem nového věku, poslem od bohů.“

„Je to znamení,“ souhlasil kněz, „ale od našeho boha, ne od jejich. Je to hořící pochodeň, taková, jakou naši lidé třímali za starých časů. Je to plamen, který Potopený bůh vynesl z moře a který oznamuje stoupající příliv. Je načase zvednout kotvy a vyplout do světa s ohněm a mečem, tak jak to udělal on.“

Theon se usmál. „Nemohl bych s tebou víc souhlasit.“

„Člověk souhlasí s bohem jako dešťová kapka s bouří.“

Tahle deštová kapka jednoho dne bude králem, starče. Theon měl mrzoutství svého strýce již dost. Zabodl svému koni ostruhy do slabin a s úsměvem se rozjel kupředu.

Slunce již téměř zapadalo, když přijeli k hradbám Štítu, půlměsíci z temného kamene, který běžel od útesu k útesu, se strážnicí ve středu a třemi čtvercovitými věžemi na každé straně. Theon stále rozlišil jizvy zanechané kameny z katapultů Roberta Baratheona. Z ruin staré jižní věže vyrostla nová, a zatím nebyla porostlá lišejníkem. Právě tudy Robert násilně vnikl do hradu, přes suť a mrtvoly, se svým válečným kladivem v ruce a Nedem Starkem po svém boku. Theon je tehdy pozoroval z bezpečí Mořské věže, a někdy ve svých snech stále vídal pochodně a slyšel tupé dunění bortící se věže.

Otevřeli pro něj bránu a vytáhli zrezivělou železnou padací mříž. Strážní nahoře na hradbách se očima cizinců dívali, jak se Theon Greyjoy konečně vrací domů.

Za parkánovou zdí bylo půl stovky akrů pevniny, tvrdé na pozadí moře a oblohy. Byly tam stáje, psinec a shluk dalších budov. Ovce a svině se tiskly k sobě ve chlévech, zatímco kolem volně pobíhali hradní psi. Na jihu byly útesy a široký kamenný most vedoucí k Velké věži. Když Theon seskakoval ze sedla, slyšel, jak se dole o útesy tříští vlny. Přišel štolba, aby si od něho vzal jeho koně. Tupýma očima ho pozorovalo několik vyhublých dětí a otroků, ale nikde nebylo ani stopy po jeho lordu otci nebo někom jiném, koho by si pamatoval z dob svého dětství. Hořký a bezútěšný návrat domů, pomyslel si.

Jeho strýc nesesedl. „Ty nezůstaneš na noc a nepovečeříš s námi, strýče?“

„Řekli mi, že tě mám přivést. Přivedl jsem tě. Nyní se vrátím k záležitostem našeho boha.“ Aeron Greyjoy otočil svého koně a pomalu vyjel ven pod zablácenými hroty padací mříže.

Obezřetně se k němu přišourala ohnutá stará babizna v šedém šatu. „Můj pane, poslali mě, abych ti ukázala tvoje komnaty.“

„Kdo tě poslal?“

„Tvůj lord otec, můj pane.“

Theon si stáhl rukavice. „Takže ty víš, kdo jsem. Proč sem nepřišel můj otec, aby mne osobně přivítal?“

„Očekává tě v Mořské věži, můj pane. Až si odpočineš po cestě.“

A já Neda Starka považoval za chladného. „A kdo jsi ty?“

„Helva, která se tvému otci stará o tento hrad.“

„Majordomem tu přece byl Sylas. Říkali mu Kyselohubý.“ Dokonce i teď si Theon vzpomínal na kyselý pach vína táhnoucí z mužova dechu.

„Ten je již pět let po smrti, můj pane.“

„A co mistr Qalen, kde je?“

„Odpočívá v moři. O havrany se teď stará Wendamyr.“

Jako bych tady byl úplným cizincem, pomyslel si Theon. Nic se nezměnilo, a přesto je všechno jiné. „Ukaž mi moje komnaty, ženo,“ poručil jí. Ztuhle se mu uklonila a vedla ho přes pevninský výběžek k mostu. Alespoň ten byl stejný, jak si ho pamatoval; prastaré kameny slizké mořskou tříští a porostlé lišejníkem, s mořem pěnícím pod jeho pilíři jako nějaká velká mořská obluda a slanými větry drásajícími jim šaty z těla.

Kdykoli si představoval svůj návrat, vždycky v duchu viděl, jak se vrací do útulné ložnice v Mořské věži, kde spával jako dítě. Stará žena ho místo toho vedla ke Krvavé věži. Síně tam byly větší a lépe zařízené, ale rozhodně ne méně vlhké nebo studené. Theon dostal řadu mrazivých pokojů se stropy tak vysokými, že se ztrácely v šeru. Možná by to na něho učinilo větší dojem, kdyby nevěděl, že to jsou tytéž komnaty, podle kterých Krvavá věž dostala jméno. Před tisícem let zde byli zavražděni synové Říčního krále, rozsekáni v postelích, aby kousky jejich těl mohly být poslány zpět jejich otci na pevninu.

Greyjoyové samotní na Štítu zabiti nebyli, kromě zřídkavých bratrovražd, ale oba jeho bratři již byli mrtví. Nebyl to strach z duchů, který ho nutil rozhlížet se s nechutí kolem sebe. Tapety na stěnách byly zelené plísní, matrace páchla zatuchlinou a byla proleželá, rohože byly staré a rozježené. Od té doby, co tyto komnaty byly naposledy obývány, uplynula celá léta. Vlhko mu zalézalo do kostí. „Dám si káď horké vody a chci oheň v krbu,“ řekl babizně. „Postarej se o to, ať jsou v ostatních místnostech zapáleny železné koše, aby odsud vyhnaly alespoň něco z chladu. A bohové buďte dobří, okamžitě sem pošli někoho, kdo vymění ty rohože.“

„Ano, můj pane, jak poroučíš.“ Vzdálila se.

Po čase přinesli vodu, o kterou žádal. Byla jen vlažná a brzy vychladla úplně, a navíc to byla mořská voda, ale posloužila mu k tomu, aby si mohl z obličeje, vlasů a rukou smýt prach po dlouhé cestě. Zatímco dva otroci zapalovali koše, Theon si svlékl šaty znečištěné útrapami cestování a oblékl se na setkání se svým otcem. Vybral si vysoké boty z vláčné černé kůže, měkké stříbrošedé kalhoty z ovčí vlny, černý sametový kabátec se zlatou krakaticí Greyjoyů vyšitou na hrudi. Kolem krku si pověsil tenký zlatý řetěz, kolem pasu si zapnul opasek z vybělené kůže. Na jeden bok si zavěsil dýku, na druhý meč v černozlatě pruhované pochvě. Vytáhl dýku, vyzkoušel palcem její ostří, pak z váčku u pasu vyndal brousek a párkrát po něm přejel čepelí. Chlubil se tím, že svoje zbraně mívá vždycky nabroušené. „Až se vrátím, očekávám teplý pokoj a čisté rohože,“ varoval otroky, když si natahoval pár černých rukavic z hedvábí zdobeného jemnými ornamenty vyšitými zlatou nití.

Theon se do Velké věže vrátil krytým kamenným ochozem, v němž se ozvěna jeho kroků mísila s neutuchajícím duněním moře pod ním. Aby se dostal k Mořské věži na jejím pokřiveném pilíři, musel projít po třech dalších mostech, z nichž každý byl užší než ten předchozí. Poslední byl vyrobený z provazů a dřeva a vlhký slaný vítr mu jej rozhýbával pod nohama jako nějakou živou věc. Theon měl srdce v krku, ještě než se dostal do poloviny mostu. Hluboko pod ním se vlny tříštily o skaliska a vyvrhovaly do výše chocholy pěny. Jako chlapec po tom mostě běhával, dokonce i uprostřed temné noci. Chlapci si myslí, že jim nic nemůže ublížit, našeptávaly mu pochybnosti. Dospělí muži lépe vědí, co si mohou dovolit.

Dveře byly z šedého dřeva zpevněného železnými obručemi a Theon zjistil, že jsou zevnitř zamčené. Zabušil do nich pěstí a zaklel, když látkou jeho rukavice projela tříska. Dřevo bylo vlhké a plesnivé, železné obruče zrezivělé.

Po chvíli dveře otevřel strážný v černém železném kyrysu a kbelcové přilbici. „Ty jsi syn?“

„Jdi mi z cesty, nebo se dozvíš, kdo jsem.“ Muž ustoupil stranou. Theon vyšel po točitých schodech do soláru. Našel svého otce usazeného vedle železného koše, v plášti ze zatuchlých tuleních kůží, který ho halil od hlavy k patě. Při zvuku kroků na kameni pán Želených ostrovů zvedl oči, aby pohlédl na svého posledního žijícího syna. Byl menší, než si ho Theon pamatoval. A tak vyzáblý. Balon Greyjoy byl vždycky hubeným mužem, ale nyní vypadal, jako by ho bohové strčili do velkého kotle a ovařili z jeho kostí každou přebytečnou unci masa, dokud nezbylo nic než jen vlasy, chlupy a kůže. Byl na kost hubený a jako kost tvrdý, s obličejem, který jako by byl vytesaný z pazourku. Oči měl také jako křemen, černé a pronikavé, ale roky a slané větry proměnily jeho kdysi černé vlasy do barvy šedi zimního moře potřísněného bílými čepičkami. Rozpuštěné mu visely až pod kříž zad.

„Devět let, je to tak?“ řekl lord Balon nakonec.

„Deset,“ odpověděl Theon, který si stáhl rukavice.

„Odvedli odsud chlapce,“ řekl jeho otec. „Co jsi teď?“

„Muž,“ odpověděl Theon. „Tvoje krev a tvůj dědic.“

Lord Balon zabručel. „Uvidím.“

„Uvidíš,“ ujistil ho Theon.

„Deset let, říkáš? Stark tě měl stejně dlouho jako já. A nyní přicházíš jako jeho vyslanec.“

„Ne jeho,“ namítl Theon. „Lord Eddard je mrtvý, sťatý lannisterskou královnou.“

„Oba jsou mrtví. Stark i ten Robert, který svými kameny rozbořil moje hradby. Přísahal jsem si, že budu žít tak dlouho, dokud je oba neuvidím v hrobech, a podařilo se mi to.“ Zamračil se. „Chlad a vlhko se mi však stále vkrádají do kostí, jako by dál byli živí. Takže k čemu je to dobré?“

„Je to dobré.“ Theon popošel blíž. „Přinesl jsem dopis -“

„Takhle tě oblékal Ned Stark?“ skočil mu do řeči jeho otec, mhouřící na něho oči zpod svého pláště. „Bylo mu potěšením odívat tě do sametu a hedvábí a dělat z tebe svou roztomilou dceru?“

Theon cítil, jak mu do tváří stoupá krev. „Já nejsem ničí dcera. Pokud se ti moje oblečení nelíbí, převléknu se.“

„Převlékneš.“ Lord Balon odhodil plášť a vstal z křesla. Nebyl tak vysoký, jak si ho Theon pamatoval. „Ta cetka kolem tvého krku - koupil sis ji zlatem, nebo železem?“

Theon se dotkl zlatého řetězu. Na to zapomněl. Byl pryč tak dlouho… Podle starého způsobu se ženy mohly zdobit šperky koupenými za mince, ale válečník nosil jen ozdoby, které vzal mrtvolám nepřátel poražených svou vlastní rukou. Říkalo se tomu platit železnou měnou.

„Červenáš se jako panna, Theone. Dal jsem ti otázku. Zaplatil jsi za to zlatou měnou, nebo železnou?“

„Zlatou,“ připustil Theon.

Jeho otec zajel prsty pod řetěz a škubl jím tak prudce, že by Thenonovi málem srazil hlavu, kdyby řetěz nepraskl. „Moje dcera si za milence zvolila válečnou sekeru,“ řekl lord Balon. „Nedovolím, aby se můj syn oblékal jako děvka.“ Hodil přetržený řetěz do železného koše, kde sklouzl dolů mezi žhavé uhlí. „Je to tak, jak jsem se obával. Zelené země tě změkčily a Starkové z tebe učinili svého člověka.“

„Mýlíš se. Ned Stark byl mým věznitelem, ale moje krev je stále slaná a železná.“

Lord Balon se od něj odvrátil, aby si ohřál svoje kostnaté ruce nad železným košem. „A přesto tě sem to Starkovo štěně poslalo jako nějakého dobře vycvičeného havrana, co drží v pařátech jeho bezvýznamný dopis.“

„V dopise, který jsem přinesl, není nic bezvýznamného,“ řekl Theon, „a nabídka, kterou Robb učinil, pochází z mé hlavy.“

„Tak vlčí král potřebuje tvoji radu, co?“ Zdálo se, že ta představa lorda Balona pobavila.

„Potřebuje mne, ano. Lovil jsem s ním, cvičil jsem se s ním ve zbrani, dělil jsem se s ním o jídlo a pití, válčil jsem po jeho boku. Vysloužil jsem si jeho důvěru. Vzhlíží ke mne jako ke svému staršímu bratrovi a -“

„Ne. Jeho otec mu strčil prst do obličeje. Ne tady, ne na Štítu, ne v mé přítomnosti. Nebudeš ho zvát svým bratrem, syna muže, který má na svědomí smrt tvých skutečných bratrů. Nebo už jsi zapomněl na Rodrika a Marona, kteří byli z tvé vlastní krve?“

„Nezapomněl jsem na nic.“ Ned Stark ve skutečnosti žádného z jeho bratrů nezabil. Rodrik byl zabit lordem Jasonem Mallisterem v Mořské stráži a Maron zahynul, když se zřítila stará jižní věž… ale Stark by s nimi skoncoval stejně, kdyby je přílivy bitvy svedly dohromady. „Na svoje bratry si dobře vzpomínám,“ opakoval Theon. Vzpomínal si především na Rodrikovy opilecké rány a Maronovy kruté žertíky a nekonečné lži. „Také si vzpomínám na to, jak můj otec byl králem.“ Vyndal Robbův dopis a natáhl ruku ke svému otci. „Tady. Čti… Tvoje Výsosti.“

Lord Balon rozlomil pečeť a rozvinul pergamen. Jeho černé oči po něm přelétaly sem a tam. „Takže chlapec mně dává zpátky korunu,“ řekl. „A jediné, co za to musím udělat, je zničit jeho nepřátele.“

„Teď už Robb bude u Zlatého zubu,“ řekl Theon. „Jakmile pevnost padne, během dne projde kopci. Armáda lorda Tywina je v Harrenova, odříznutá od západu. Králokat je zajatcem v Řekotočí. Robbovou opozicí na západě je jenom ser Steffon Lannister s jeho čerstvými nezkušenými odvedenci, které shromažďuje. Ser Stafford bude stát mezi Robbovou armádou a Lannisportem, což znamená, že město bude nechráněné, když na ně zaútočíme od moře. Pokud bohové budou s námi, může padnout dokonce i Casterlyova skála, než si Lannisterové uvědomí, že jsme na ně zaútočili.“

„Casterlyova skála nepadla nikdy,“ zabručel lord Balon.

„Až doteďka.“ Theon se usmál. Jak sladké to bude.

Jeho otec mu úsměv neoplatil. „Tak proto tě Robb Stark poslal po tak dlouhé době zpátky ke mně? Aby získal můj souhlas se svým plánem?“

„To byl můj plán, ne Robbův,“ řekl Theon hrdě. Můj, stejně jako bude moje vítězství a časem i koruna. „Sám povedu muže do války, pokud tě to potěší. Za odměnu budu chtít, abys mi za mé sídlo dal Casterlyovu skálu, jakmile ji Lannisterům vezmeme.“ Ze Skály by mohl ovládat Lannisport a úrodné země západu. Znamenalo by to bohatství a moc, jaké rod Greyjoyů nepoznal nikdy předtím.

„Odměňuješ se vskutku příjemně za nápad a pár řádek písma na pergamenu.“ Jeho otec si dopis přečetl ještě jednou. „O odměně tady štěně nic neříká. Jen to, že mluvíš za něho, takže mám poslechnout, dát mu svoje plachty a meče a on mi na oplátku dá korunu.“ Jeho jako křemen tvrdé oči se zvedly k očím jeho syna. „Dá mi korunu,“ opakoval a jeho hlas byl stále tvrdší.

„Nevhodný výběr slov, on tím chtěl říct, že -“

„Chtěl tím říct to, co řekl. Ten kluk mi dá korunu. A co se dá, to se může zase vzít.“ Lord Balon dopis hodil do jednoho z košů, na přetržený řetěz. Pergamen se zkroutil, zčernal a vzplanul.

Theon byl ohromen. „Copak jsi zešílel?“

Jeho otec mu vyťal palčivý políček na tvář. „Dávej si pozor na jazyk. Tady nejsi na Zimohradu a já nejsem chlapec Robb, abys se mnou mohl takhle mluvit. Jsem Greyjoy, lord žnec Štítu, král soli a skály, syn mořského větru, a žádný člověk mně korunu dávat nebude. Já platím železnou měnou. Já si svoji korunu vezmu sám, tak jak to Urron Rudoruký učinil před pěti tisíci lety.“

Theon couval dozadu, zděšen náhlým výbuchem hněvu v otcově hlase. „Tak si ji vezmi,“ odplivl si, s tváří stále ho pálící od políčku. „Zvi sám sebe králem Železných ostrovů, nikoho to nebude zajímat… dokud války neskončí a vítěz se pak nerozhlédne kolem a neuvidí starého blázna dřepícího na břehu s železnou korunou na hlavě.“

Lord Balon se zasmál. „Nu, alespoň nejsi zbabělec. O nic větší, než já jsem blázen. Myslíš si snad, že jsem svoje lodě povolal proto, abych se mohl dívat, jak se houpou v přístavišti? Já pro sebe chci získat království ohněm a mečem… ale ne na západě, a ne na příkaz krále Robba Chlapce. Casterlyova skála je příliš silná a lord Tywin je příliš vychytralý. Ano, mohli bychom se zmocnit Lannisportu, ale nikdy bychom nebyli schopni udržet ho. Ne, já mám zálusk na jinou švestku… ne sice tak šťavnatou a sladkou, ale přesto tam visí zralá a nechráněná.“ Kde? mohl se zeptat Theon, jenomže už to věděl.

DAENERYS

Dothrakové kometu pojmenovali shierak qiya, Krvácející hvězda. Staří muži mumlali, že to je zlé znamení, ale Daenerys Targaryen ji poprvé spatřila té noci, kdy na hranici spálila tělo khala Droga, té noci, kdy se probudili draci. Je to zvěstovatel mého příchodu, říkala si, když s údivem v srdci hleděla na noční oblohu. Bohové mně ji seslali, aby mi ukazovala cestu.

Jenomže když tuto myšlenku vyslovila nahlas, její služebná Doreah se dala do hlasitého nářku. „Tamtím směrem leží rudá pustina, khaleesi. Jezdci říkají, že to je ponuré a strašlivé místo.“

„Tím směrem ukazuje kometa a tím směrem musíme jít,“ trvala Dany na svém, třebaže ve skutečnosti to byla jediná cesta, která se před nimi otevírala.

Neodvažovala se vydat na sever do rozlehlého oceánu trav, kterému říkali Dothracké moře. První khalasar, který by potkali, by její zuboženou skupinku přemohl, válečníky by zabili, ostatní by odvlekli do otroctví. Země Ovčích lidí prostírající se na jih od řeky pro ně také byly zapovězené. Bylo jich příliš málo, než aby se ubránili dokonce i nebojovnému lidu a Lhazaréni měli malý důvod mít je v lásce. Mohla by se vydat dolů po řece k přístavům v Meerenu, Yunkai a Astaporu, ale Rakharo ji varoval, že tím směrem se vydal Ponův khalasar, ženoucí před sebou tisíce zajatců, které chtěli prodat na trzích s masem, jež se množily jako otevřené boláky na březích Zálivu otroků. „Proč bych se měla Pona bát?“ namítala Dany. „Byl to Drogův ko a vždycky se mnou mluvil laskavě.“

„Ko Pono s tebou mluvil,“ řekl ser Jorah Mormont. „Khal Pono by tě zabil. Byl první, kdo Droga opustil. S ním odešlo deset tisíc válečníků. Ty jich máš stovku.“

Ne, pomyslela si Dany, mám čtyři. Zbytek jsou ženy, staří nemocní muži a chlapci, kteří si nikdy nezaplétali vlasy do copů. „Mám draky,“ poznamenala.

„Stěží vylíhlé,“ namítl ser Jorah. „Jedno mávnutí arakhem a bylo by po nich, třebaže Pono by si je pravděpodobněji nechal pro sebe. Tvoje dračí vejce měla větší cenu než rubíny. Živý drak má cenu nevyčíslitelnou. Na celém světě jsou jenom tři, které máš ty. Každý člověk, který je spatří, je bude chtít, moje královno.“

„Jsou moji,“ řekla zaníceně. Narodili se z její víry a její potřeby, dostali život skrze smrt jejího manžela, jejího nenarozeného syna a maegi Mirri Maz Duur. Když se rodili, Dany vešla do plamenů a oni pak sáli mléko z jejích naběhlých prsů. „Dokud budu žít, žádný člověk mi je nevezme.“

„Nežila bys dlouho, kdyby ses setkala s khalem Ponem. Nebo s khalem Jhaqem nebo s kýmkoli jiným. Musíš jít tam, kam nešli oni.“

Dany ho jmenovala prvním rytířem své Královské gardy, a protože Mormontova strohá rada a znamení na nebesích si odpovídaly, její směr byl daný. Svolala svůj lid a vysedla na svou stříbrnou klisnu. V Drogově hranici jí ohořely vlasy, a tak ji její služebné oblékly do kůže hrakkara, kterého Drogo zabil, bílého lva Dothrackého moře. Jeho strašlivá hlava byla kápí, která pokrývala její holou hlavu, a jeho kůže pláštěm, který jí splýval z ramen dolů po zádech. Krémově zbarvený drak zaťal svoje ostré černé drápy do lví hřívy a svinul ocas kolem její paže, zatímco ser Jorah zaujal svoje obvyklé místo po jejím boku.

„Pojedeme za kometou,“ oznámila Dany svému khalasaru. Jakmile to jednou bylo vyřčeno, nikdo proti jejímu rozhodnutí nenamítl jediné slovo. Kdysi to byli Drogovi lidé, ale teď patřili jí. Říkali jí Nespálená a také Matka draků. Její slova pro ně byla zákonem. Jeli za noci a ve dne se před žárem slunce skrývali ve svých stanech. Dany brzy pochopila, že Doreah mluvila pravdu. Nebyla to přátelská země. Nechávali za sebou stezku z mrtvých a umírajících koní, protože Pono, Jhaqo a ostatní se zmocnili těch nejlepších zvířat z Drogových stád a Dany ponechali jen stará, vychrtlá, chromá, nemocná a těžko zvladatelná zvířata. Stejné to bylo s lidmi. Nejsou silní, říkala si v duchu, a tak jejich silou musím být já. Nesmím dát najevo žádný strach, žádnou slabost, žádnou pochybnost. Jakkoli budu vyděšena ve svém srdci, když pohlédnou na můj obličej, musí vidět jen Drogovu královnu. Cítila se starší než na svých čtrnáct let. Pokud i někdy opravdu byla malým děvčetem, ten čas dávno minul.

Tři dny od začátku pochodu zemřel první člověk. Bezzubý stařec se zakalenýma modrýma očima spadl vyčerpáním ze svého koně a již nebyl schopen znovu vstát. O hodinu později zemřel. Nad jeho mrtvolou se hemžily mouchy, které tu špatnou zvěst roznášely k živým. „Jeho čas uplynul,“ prohlásila její služebná Irri. „Žádný člověk by neměl žít déle než jeho zuby.“ Ostatní s ní souhlasili. Dany jim nařídila zabít nejslabšího z jejich umírajících koní, aby na něm mrtvý mohl odjet do nočních krajin.

O dvě noci později vypustila duši malá holčička. Mučivý nářek její matky trval celý den, ale neexistovalo nic, co by mohli udělat. Dítě bylo příliš malé, než aby mohlo jet dál, ubohé stvoření. Nekonečné černé traviny nočních krajin pro ni nebyly; musí se narodit znovu.

Píce bylo v rudé pustině málo a vody ještě méně. Byla to vyprahlá a nehostinná země nízkých kopců a holých, větrem ošlehávaných planin. Řeky, které překračovali, byly vyschlé jako kosti mrtvých lidí. Jejich koně přežívali na tuhé hnědé travé, která v trsech vyrůstala u úpatí skal a mrtvých stromů. Dany posílala muže na průzkum před jejich kolonu, ale nenašli ani studny, ani prameny, jenom mělká jezírka s hořkou stojatou vodou, scvrkávající se v žáru slunce. Čím dál jeli do pustiny, tím menšími se jezírka stávala, zatímco vzdálenost mezi nimi se zvětšovala. Pokud v této bezestopé divočině kamene, písku a rudého jílu existovali nějací bohové, byli hluší k prosbám o déšť. Víno jim došlo jako první a brzy poté i kysané kobylí mléko, které páni koní měli raději než medovinu. Pak byly vyčerpány jejich zásoby plochých bochníků chleba a sušeného masa. Lovci nenašli žádnou zvěř a jejich žaludky nyní plnilo jen maso mrtvých koní. Smrt následovala smrt. Slabé děti, vrásčité staré ženy, nemocné, hloupé a lehkovážné, krutá země si je brala všechny bez rozdílu. Doreah byla vyzáblá, její oči se na svět dívaly z temných důlků a kdysi hebké zlaté vlasy měla křehké jako slámu.

Dany žíznila a hladověla společně s ostatními. Mléko v jejích prsech vyschlo, bradavky jí popraskaly a krvácely a den po dni jí z kostí ubývalo maso, dokud nebyla hubená a tvrdá jako hůl, a přesto měla největší strach ne o sebe samu, ale o své draky. Otce jí zabili předtím, než se narodila, a jejího nádherného bratra Rhaegara také. Její matka zemřela, když ji přiváděla na svět, zatímco venku zuřila bouře. Laskavého sera Willema Darryho, který ji měl svým způsobem rád, si vzala nemilosrdná nemoc, když ještě Dany byla velmi malá. Jejího bratra Viseryse, khala Droga, který byl jejím sluncem a hvězdami, i jejího nenarozeného syna, ty všechny si bohové vzali. Moje draky nedostanou, zapřísahala se Dany. Nedostanou.

Draci nyní nebyli o moc větší než hubené kočky, které kdysi vídala plížit se podél zdí paláce magistra Illyria v Pentosu… Dokud neroztáhli křídla. Jejich rozpětí bylo třikrát větší než délka jejich těla a každé křídlo bylo nádherným vějířem průsvitné pokožky, divukrásně zabarvené, pevně napjaté mezi dlouhými tenkými kostmi. Když jste se na ně upřeně zadívali, bylo vidět, že většinu jejich těl tvoří krk, ocas a křídla. Taková malá stvoření, říkala si, když je krmila z ruky. Nebo se spíš snažila krmit je, protože draci nejedli. Jenom syčeli a vyplivovali každý kousek koňského masa, který jim dala. Z nozder jim stoupala pára, ale jídlo nepřijímali, dokud si Dany nevzpomněla na něco, co jí Viserys řekl, když ještě byli dětmi.

Řekl, že vařené maso jedí jenom draci a lidé.

Když svým služebným poručila opéci maso dočerna, draci jí je hladově začali rvát z ruky, jejich hlavy po něm útočily jako hadi. Pokud maso bylo tepelně upravené, zhltali ho každý den několikanásobek své tělesné váhy a konečně začali růst a sílit. Dany se podivovala hladkosti jejich šupin a teplu, které z nich vyzařovalo tak hmatatelně, že za chladných nocí jako by se z jejich těl kouřilo.

Každého večera, když se khalasar vydal na cestu, vybrala si draka, který jí seděl na rameni, Irri a Jhiqui druhé dva nesly v kleci z proplétaného dřeva, připevněné mezi jejich koňmi. Jely blízko za ní, takže Dany je nikdy neměla z dohledu. Jedině takto je dokázala udržet v klidu.

„Aegonovi draci se jmenovali podle bohů staré Valyrie,“ řekla svým pokrevním jezdcům jednoho rána po dlouhém nočním putování. „Visenyin drak se jmenoval Vhagar, Rhaenys měla Meraxe a Aegon jezdil na Balerionovi, Černém děsu. Říkalo se, že Vhagarův dech byl tak horký, že dokázal roztavit rytířskou zbroj a uvařit zaživa rytíře v ní, že Meraxes polykal koně vcelku a Balerion… jeho oheň byl stejně černý jako jeho šupiny a křídla měl tak obrovitá, že celá města tonula v jejich stínu, když nad nimi přelétal.”

Dothrakové znepokojeně pozorovali její dráčata. Největší z nich bylo leskle černé a jeho šupiny byly protkané pruhy živého šarlatu, který odpovídal jeho křídlům a růžkům. „Khaleesi,“ zamumlal Aggo, „tohle je znovuzrozený Balerion.“

„Možná je tomu tak, jak pravíš, krvi mé krve,“ odpověděla Dany vážným hlasem, „ale my tomuto novému životu dáme nové jméno. Všechny je pojmenuji podle těch, které si bohové vzali. Zelený se bude jmenovat Rhaegal, podle mého hrdinského bratra, který zemřel na zelených březích Trojzubce. Krémově zlatý se bude jmenovat Viserion. Viserys byl krutý, slabý a zbabělý, ale přesto to byl můj bratr. Jeho drak udělá to, co on nedokázal.“

„A černé zvíře?“ zeptal se ser Jorah Mormont.

„Ten černý,“ odpověděla, „je Drogon.“

Třebaže dráčatům se dařilo, její khalasar slábl a umíral. Krajina kolem nich se změnila v ještě bezútěšnější. Dokonce i tuhé trávy tam bylo poskrovnu; koně umírali v jejich stopách a zbývalo jich už jen tak málo, že se její lidé museli plahočit dál pěšky. Doreah dostala horečku a její stav se zhoršoval s každou ligou, kterou urazili. Rty a ruce měla pokryté krvavými boláky, vlasy jí v chumáčích vypadávaly a jednoho večera už neměla sílu vysednout na koně. Jhogo řekl, že ji tam buď musí nechat, nebo ji přivázat do sedla. Dany si však vzpomněla na noc na Dothrackém moři, kde ji lysenská dívka naučila tajemstvím lásky, aby ji Drogo ještě víc miloval. Dala Doreah vodu ze svého vlastního měchu, na čelo jí přiložila vlhký hadřík a držela ji za ruku, dokud dívka s chvěním nezemřela. Teprve tehdy khalasaru dovolila jít dál.

Po jiných cestovatelích nikde neviděli ani stopy. Dothrakové si mezi sebou začali bázlivě mumlat, že kometa je přivede do samotného pekla. Jednoho rána, když rozdělávali tábor mezi změtí černých, větrem ošlehaných skalisek, Dany zamířila k seru Jorahovi. „Ztratili jsme se?“ zeptala se ho. „Copak tato pustina nemá konec?“

„Má konec,“ odpověděl unaveně. „Viděl jsem mapy nakreslené kupci, moje královno. Pravda je taková, že tímto směrem putuje velmi málo karavan, a přesto jsou na východě velká království a města plná divů, Yi Ti, Qarth, Ašaj u Stínu…“

„Budeme žít tak dlouho, abychom je spatřili?“

„Nebudu ti lhát. Cesta je obtížnější, než jsem se odvažoval myslet si.“ Rytířův obličej byl šedivý a ztrhaný. Rána v boku, kterou utržil té noci, kdy bojoval s Drogovými pokrevními jezdci, se mu nikdy plně nezhojila; poznala to podle toho, jak křivil obličej bolestí pokaždé, když vysedal na koně, a při jízdě se zdálo, jako by se v sedle nakláněl na stranu. „Možná jsme odsouzeni k záhubě, pokud budeme pokračovat dál, ale s jistotou vím, že s námi bude konec, když se vrátíme nazpět.“

Dany ho lehce políbila na tvář. Potěšilo ji, když viděla, jak se na ni usmál. Musím být silná také pro něho, pomyslela si zachmuřeně. Možná je to rytíř, ale já jsem krev draka.

Voda v dalším jezírku, které našli, byla nesnesitelně horká a páchla sírou, ale jejich měchy již byly téměř prázdné, a tak Dothrakové ochladili vodu ve džbánech a hrncích a vypili ji vlažnou. Nebyla o nic méně odporná, ale voda byla voda a všichni měli žízeň. Dany se zoufalstvím v očích pohlédla k obzoru. Přišli již o třetinu svého původního počtu a stále se před nimi prostírala pustina, prázdná, rudá a nekonečná. Kometa uráží moje naděje, pomyslela si, když zvedla oči k rudému šrámu na obloze. Přešla jsem půl světa a viděla zrod draků jen proto, abych s nimi zemřela v této kruté horké poušti?“ Nevěřila tomu.

Příštího dne se rozednilo, když přecházeli popraskanou a zjizvenou planinu z tvrdé rudé hlíny. Dany jim už chtěla nařídit, aby rozdělali tábor, když tu uviděla, jak se tryskem vracejí z výpravy její průzkumníci. „Město, khaleesi,“ křičeli. „Město bledé jako měsíc a půvabné jako panna. Hodinu jízdy odsud, ne víc.“

„Ukažte mi je,“ řekla.

Když se město objevilo před ní, s bílými zdmi a věžemi chvějícími se za závojem horka, vypadalo tak krásně, že Dany si zpočátku byla jistá, že to musí být přelud. „Netušíš, co by to mohlo být za město?“ zeptala se sera Joraha.

Rytíř v exilu unaveně zavrtěl hlavou. „Ne, moje královno. Tak daleko na východ jsem nikdy necestoval.”

Vzdálené bílé zdi slibovaly odpočinek a bezpečí, šanci uzdravit se a nabrat nových sil a Dany by se k nim nejraději rozběhla. Místo toho se otočila ke svým pokrevním jezdcům. „Krvi mojí krve, jeďte napřed a zjistěte jméno toho města a jaký způsob uvítání bychom měli očekávat.“

„Ať, khaleesi,“ odpověděl Aggo.

Netrvalo to dlouho a její jezdci se vrátili, Rakharo se zhoupl dolů ze sedla. Na opasku z medailonů mu visel velký zakřivený arakh, který mu Dany darovala v den, kdy ho jmenovala svým pokrevním jezdcem. „To město je mrtvé, khaleesi. Nalezli jsme je bezejmenné a bez boha, s rozbořenými branami. V jeho ulicích se pohybují jen mouchy a vítr.“

Jhiqui se zachvěla. „Když jsou pryč bohové, za nocí tam hodují zlí duchové. Takovým místům je lépe se vyhnout. Je to známo.“

„Je to známo,“ přitakala Irri.

„Mně ne.“ Dany zabořila paty do slabin svého koně a vyjela v jejich čele, projíždějíc pod rozbořeným obloukem prastaré brány a tichou ulicí za ním. Ser Jorah a její pokrevní jezdci následovali za ní a za nimi pak mnohem pomaleji ostatní Dothrakové.

Jak dlouho je město opuštěné, to nemohla říci, ale bílé zdi, tak nádherné zdálky, byly při pohledu zblízka popraskané a drolily se. Uvnitř byla změť úzkých křivolakých uliček. Budovy se tiskly blízko k sobě, jejich fasády byly prázdné a bez oken. Všechno bylo bílé, jako by lidé, kteří zde kdysi žili, jinou barvu neznali. Projížděli kolem hromad sluncem vybělené suti, kde se některé z domů zřítily, a jinde viděli vybledlé jizvy od ohně. Na místě, kde se šest uliček sbíhalo dohromady, Dany projížděla kolem prázdného mramorového podstavce. Zdálo se, že Dothrakové toto místo už kdysi navštívili. Možná, že chybějící socha dokonce i nyní stojí mezi jinými ukradenými bohy ve Vaes Dothrak. Možná kolem ní jela nastokrát a nevěděla to. Viserion na jejím rameni zasyčel.

Udělali si tábor pod zbytky rozbořeného paláce, na větrem vymetaném náměstí, kde mezi dlažebními kameny vyrůstaly trsy tuhé trávy. Dany poslala muže prohledat ruiny. Někteří šli neochotně, ale přesto šli,… jeden zjizvený starý muž se po chvíli vrátil celý rozradostněný, s úsměvem na tváři a rukama plnýma fíků. Byly to malé, svraštělé plody, ale její lidé je přesto dychtivě popadali, předbíhali se a strkali jeden do druhého, cpali si fíky do úst a šťastně přežvykovali.

Ostatní pátrači se vrátili s plody jiných ovocných stromů, skrytých za zavřenými dveřmi tajných zahrad. Aggo jí ukázal nádvoří zarostlé popínavými šlahouny vinné révy s drobnými zelenými hrozny a Jhogo objevil studnu, ve které byla chladná, čistá voda. Našli ale také kosti, lebky a nepohřbené mrtvé, vybělené a polámané. „Duchové,“ zamumlala Irri. „Strašliví duchové. Tady zůstat nesmíme, khaleesi, toto místo patří jim.“

„Já se duchů nebojím. Draci jsou mocnější než duchové.“ A fíky jsou důležitější. „Jdi s Jhiqui a najdi mi nějaký čistý písek do lázně a už mne neobtěžuj takovými hloupými řečmi.“

V chladivém stínu svého stanu Dany opekla nad železným košem koňské maso a uvažovala nad svými možnostmi. Bylo zde jídlo a voda, které by je mohly uživit, a dostatek trávy pro koně, aby se zotavili po útrapách cesty pustinou. Jak příjemné by bylo probouzet se každého rána na stejném místě, přebývat v zastíněných zahradách, jíst fíky a pít chladnou vodu, tolik, kolik by si přála.

Když se Irri a Jhiqui vrátily s hrnci bílého písku, Danny se svlékla a nechala je čistě ji vydrhnout. „Už ti zas rostou vlasy, khaleesi,“ řekla Jhiqui, když jí pískem drhla záda. Dany si přejela dlaní po vrcholku hlavy a ucítila pod prsty nový porost. Dothračtí muži nosili vlasy spletené do dlouhých naolejovaných copů, které si uřízli, jenom když byli poraženi nepřítelem. Možná bych měla udělat to samé, pomyslela si, abych jim připomínala, že Drogova síla nyní žije ve mně. Khal Drogo zemřel s vlasy, které nebyly nikdy stříhané, čímž se mohlo chlubit jen velmi málo mužů.

Rhaegal na opačné straně stanu rozvinul křídla, popoletěl o půl stopy a dopadl na rohož. Když přistál, hněvivě švihl ocasem sem a tam, zvedl hlavu a vykřikl. Kdybych já měla křídla, také bych chtěla létat, pomyslela si Dany. Targaryenové starých časů na dračích hřbetech sedávali, když šli do války. Pokoušela se představit si, jaký to asi musel být pocit, osedlat si draka a vznést se na něm vysoko do vzduchu. Bylo by to jako stát na vrcholu hory, jenomže lepší, a dole pode mnou by se prostíral celý svět. Kdybych vyletěla dostatečně vysoko, viděla bych dokonce i Sedm království a pak bych natáhla ruku a dotkla bych se komety.

Irri její zadumání přerušila, aby jí řekla, že venku čeká ser Jorah a prosí ji, aby směl vstoupit. „Pošli ho dál,“ poručila jí Dany. Pískem vydrhnutá pokožka ji pálila. Zahalila se do své lví kůže. Hrakkar byl mnohem větší než Dany, takže jeho kůže zakrývala všechno, co zakrýt potřebovalo.

„Přinesl jsem ti broskev,“ řekl ser Jorah, když poklekl. Byla tak malá, že ji téměř celou schovala v dlani, a také přezrálá, ale když se do ní zakousla, dužina byla tak sladká, že Dany téměř vykřikla potěšením. Jedla ji pomalu, vychutnávala každé sousto, zatímco ser Jorah jí vyprávěl o stromě, ze kterého ji utrhl, v zahradě blízko západní zdi.

„Ovoce, voda a stín,“ řekla Dany, s tvářemi lepkavými šťávou z broskve. „Bohové byli dobři, že nás zavedli na toto místo.“

„Měli bychom odpočívat, dokud nenabereme nových sil,“ naléhal na ni rytíř. „Rudá pustina není k slabým laskavá.“

„Moje služebné tvrdí, že zde prodlévají duchové.“

„Duchové jsou všude,“ řekl ser Jorah tiše. „Nosíme si je s sebou, kamkoli jdeme.“ Ano, pomyslela si, Viserys, khal Drogo, můj syn Rhaego, stále jsou se mnou. „Pověz mi jméno svého ducha, Jorahu. O mých víš všechno.“

Jeho obličej znehybněl. „Jmenovala se Lynesse.“

„Tvoje žena?“

„Moje druhá žena.“

Dany viděla, že mu to působí bolest, když o ní má mluvit, ale chtěla znát pravdu. „To je všechno, co mi o ní můžeš říct?“ Lví kůže jí sklouzla z ramene a Dany si ji vytáhla zpátky na místo. „Byla krásná?“

„Velmi krásná.“ Ser Jorah zvedl oči od jejího ramene k jejímu obličeji. „Když jsem ji spatřil poprvé, myslel jsem si, že bohyně sestoupila na zem, že Panna sama stvořila její tělo. Byla mnohem urozenějšího původu než já, nejmladší dcera lorda Leytona Hightowera ze Starého města. Bílý býk, který velel Královské gardě tvého otce, byl jejím prastrýcem. Hightowerové jsou prastarým rodem, velmi bohatým a velmi hrdým.“

„A věrným,“ dodala Dany. „Pamatuju si, co mi Viserys říkal o Hightowerech, kteří byli mezi těmi, kdo zůstali věrní mému otci.”

„To je pravda,“ připustil.

„Ten sňatek dohodli vaši otcové?“

„Ne,“ odpověděl. „Náš sňatek… Je to velmi dlouhý příběh a nudný, Tvoje Výsosti. Nechci tě s ním obtěžovat.“

„Já nikam nepospíchám,“ řekla. „Prosím.“

„Jak moje královna poroučí.“ Ser Jorah se zamračil. „Můj domov… Musíš znát nejdříve tohle, abys pochopila zbytek. Medvědí ostrov je krásný, ale odlehlý. Představ si staré pokroucené duby a vysoké borovice, kvetoucí trnité keře, šedé kameny obrostlé mechem, malé bystřiny s průzračnou ledovou vodou stékající po příkrých úbočích kopců. Sídlo Mormontů je postavené z mohutných klád a obklopené hliněným valem. Kromě pár chalupníků moji lidé žijí podél pobřeží a rybaří v mořích. Ostrov leží daleko na severu a naše zimy jsou strašlivější, než si dokážeš představit, khaleesi.

Přesto mně ostrov docela vyhovoval a nikdy jsem netrpěl nedostatkem žen. Měl jsem svůj díl rybářských děveček a chalupnických dcer, předtím i potom, co jsem se oženil. Vstoupil jsem do manželství mlád, abych se oženil podle otcova přání s dívkou z rodu Gloverů z Pahorku v Hlubokém lese. Byli jsme sezdaní deset let či tak nějak, na tom nesejde. Byla to žena bezvýrazné tváře, ale ne nelaskavá. Myslím, že jsem se naučil mít ji svým způsobem rád, třebaže naše vztahy byly založené spíš na povinnosti než na vášni. Třikrát potratila, když se pokoušela dát mi dědice. Z posledního předčasného porodu se nikdy nezotavila. Zemřela nedlouho poté.“

Dany položila svou ruku na jeho a stiskla mu prsty. „To je mi opravdu líto.“

Ser Jorah přikývl. „Do té doby se můj otec dal k černým, takže jsem se podle práva stal pánem Medvědího ostrova. Netrpěl jsem nedostatkem nabídek k sňatku, ale než jsem stačil dospět k rozhodnutí, lord Balon Greyjoy povstal v rebélii proti Uchvatiteli a Ned Stark svolal vazaly, aby svému příteli Robertovi pomohl. K poslední bitvě došlo na Štítu. Když Robertovy katapulty rozbořily průrvu v hradbách krále Balona, prvním mužem, který vnikl dovnitř, byl kněz z Myru, ale já jsem nebyl daleko za ním. Za to jsem získal svůj rytířský titul.

Aby oslavil své vítězství, Robert nařídil, že se bude konat velký turnaj před Lannisportem. Právě tam jsem poprvé spatřil Lynesse, pannu poloviny mého věku. Přijela se svým otcem ze Starého města, podívat se, jak si její bratři povedou při kláních. Nemohl jsem z ní spustit oči, V záchvatu šílenství jsem ji poprosil o symbol přízně, který bych u sebe mohl nosit na turnaji, aniž bych snil o tom, že by mi vyhověla, jenomže ona to udělala.

Bojuju stejně dobře jako jakýkoli jiný muž, khaleesi, ale nikdy jsem nebyl turnajovým rytířem. Ovšem s Lynessiným šátkem uvázaným kolem paže jsem byl naprosto jiným člověkem. Vyhrával jsem klání za kláním. Lord Jason Mallister padl přede mnou a také Bronzový Yohn Royce. Sera Rymana Freye, jeho bratra sera Hosteena, lorda Whenta, Strongboara, ba dokonce sera Borose Blounta z Královské gardy, ty všechny jsem vyhodil ze sedel. V posledním klání jsem v bezvýsledném zápase zlomil devět kopí proti Jaimemu Lannisterovi a král Robert rozhodl, že věnec vítěze náleží mně. Korunoval jsem Lynesse královnou lásky a krásy a ještě téhož večera jsem šel za jejím otcem a požádal ho o její ruku. Byl jsem opilý, nejenom vínem, ale i slávou. Vůbec bych se nedivil, kdyby se mé žádosti dostalo pohrdavého odmítnutí, jenomže lord Leyton moji nabídku přijal. Vzali jsme se tam v Lannisportu a celých čtrnáct dní jsem byl tím nejšťastnějším mužem na světě.“

„Jenom čtrnáct dní?“ zeptala se Danny. Dokonce i já jsem dostala víc štěstí než to, s Drogem, který byl mým sluncem a hvězdami.

„Čtrnáct dní trvá cesta po moři z Lannisportu k Medvědímu ostrovu. Můj domov byl pro Lynesse velkým zklamáním. Byl příliš studený, příliš vlhký, příliš odlehlý a můj hrad nebyl ničím víc než jen dřevěnou síní. Nepořádali jsme tam žádné masky, žádná herecká představení, žádné bály ani trhy. Uplynula celá roční období, než k nám zavítal nějaký zpěvák, aby nám zahrál a zazpíval, a na ostrově není zlatník. Dokonce i stolování se stalo utrpením. Můj kuchař toho znal málo kromě pečených mas a dušenin a Lynesse brzy ztratila na ryby a zvěřinu chuť.

Žil jsem pro její úsměvy, a tak jsem poslal až do Starého města pro nového kuchaře a z Lannisportu jsem přivezl harfeníka. Zlatníky, šperkaře, švadleny, cokoli chtěla, dal jsem jí to, jenomže jí to stále nestačilo. Medvědí ostrov je bohatý na medvědy a stromy, ale chudý na cokoli jiného. Postavil jsem pro ni krásnou loď a plavili jsme se do Lannisportu a Starého města na slavnosti a trhy a jednou dokonce do Braavosu, kde jsem si od lichvářů půjčil hodně peněz. Její srdce jsem si získal jako turnajový šampión, a tak jsem se kvůli ní účastnil jiných turnajů, jenomže kouzlo bylo pryč. Už nikdy jsem se nevyznamenal a každá porážka znamenala ztrátu dalšího koně a další turnajové zbroje, kterou bylo třeba vykoupit nebo nahradit. Náklady se šplhaly do závratných výšin. Nakonec jsem trval na tom, že se musíme vrátit domů, jenomže tam to brzy bylo ještě horší než předtím. Už jsem nebyl schopen platit ani kuchaře, ani harfeníka a Lynesse se začala zlobit, když jsem mluvil o tom, že zaplatíme jejími šperky.

Zbytek… dělal jsem věci, o kterých je mi hanba mluvit. Pro zlato. Aby si Lynesse mohla nechat svoje šperky, svého harfeníka a svého kuchaře. Nakonec mne to stálo úplně všechno. Když jsem slyšel, že Eddard Stark se chystá na Medvědí ostrov, už jsem natolik znevážil svoji čest, že než bych zůstal a čelil jeho rozsudku, raději jsem ji s sebou vzal do exilu. Říkal jsem si, že na ničem jiném nezáleží, jen na naší lásce. Prchli jsme do Lysu, kde jsem svoji loď prodal za zlato, které nás mělo udržet při životě.“

Jeho hlas byl zastřený zármutkem a Dany na něj nechtěla naléhat, aby povídal dál, a přesto by ráda věděla, jak to dopadlo. „Zemřela tam?“ zeptala se ho něžným hlasem.

„Jenom pro mne,“ odpověděl. „Za půl roku bylo moje zlato pryč a já musel jako žoldnéř vstoupit do služeb jiných. Zatímco jsem na Rhoyne bojoval proti Braavosanům, Lynesse se přestěhovala do paláce kupeckého prince jménem Tregar Ormollen. Říká se, že nyní je jeho hlavní konkubínou, a dokonce i jeho vlastní žena z ní má strach.“

Dany byla zděšena. „Nenávidíš ji za to?“

„Téměř stejně, jako jí miluji,“ odpověděl ser Jorah. „Prosím, omluv mne, moje královno. Jsem už velmi unaven.“

Nechala ho jít, ale když zvedl plentu jejího stanu, nedokázala sama sobě zabránit zavolat za ním ještě jednu otázku. „Jak vypadala, ta tvoje lady Lynesse?“

Ser Jorah se smutně usmál. „Nu, vypadala trochu jako ty, Daenerys.“ Hluboce se uklonil. „Spi dobře, moje královno.“

Dany se zachvěla a přitáhla si lví kůži těsně k tělu. Vypadala jako já. To vysvětlovalo hodně z toho, čemu ve skutečnosti dosud nerozuměla. On po mne touží, uvědomila si. Miluje mne tak, jako miloval ji, ne jako rytíř miluje svoji královnu, ale jako muž miluje ženu. Pokoušela se představit si sama sebe v náručí sera Joraha, jak ho líbá, laská ho, nechává ho vstoupit do sebe. Nebylo to k ničemu. Když zavřela oči, jeho obličej se pokaždé změnil v Drogův.

Khal Drogo byl jejím sluncem a hvězdami, jejím prvním mužem a možná i posledním. Maegi Mirri Maz Duur přísahala, že už nikdy neporodí živé dítě. Který muž by chtěl neplodnou ženu? A který muž by mohl doufat, že se vyrovná Drogovi, jenž zemřel s nestříhanými vlasy a nyní projížděl nočními krajinami, mezi hvězdami svého khalasaru? Když naslouchala, jak ser Jorah vypráví o svém Medvědím ostrově, slyšela v jeho hlase touhu. Nikdy mne nemůže mít, ale já mu jednoho dne budu moci dát zpět jeho domov a čest. Alespoň toto pro něj udělám.

Té noci ji ve spánku netrápili žádní duchové. Zdál se jí sen o Drogovi a jejich první společné jízdě v ten večer, kdy byli sezdáni. V jejím snu nejeli na koních, ale na dracích.

Příštího rána k sobě povolala svoje pokrevní jezdce. „Krvi mé krve,“ řekla třem mužům. „Potřebuji vás. Každý z vás si vybere tři koně, ty nejsilnější a nejzdravější, co nám ještě zbyli. Naložte si tolik vody a jídla, kolik vaše koně poberou, a vyjeďte. Aggo vyrazí na jihovýchod, Rakharo na jih. Jhogo, ty pojedeš za shierak qiya na jihozápad.“

„Co máme hledat, khaleesi?“ zeptal se Jhogo.

„Cokoli tam bude,“ odpověděla Dany. „Hledejte jiná města, živá i mrtvá. Hledejte karavany a lidi. Hledejte řeky a jezera a velké slané moře. Zjistěte, kolik této pustiny se ještě prostírá před námi a co leží na druhé straně. Až vyjedeme z tohoto místa, nechci znovu jít naslepo. Musím vědět, kam máme namířeno a jak se tam nejlépe dostat.“

A tak šli, se zvonečky tiše jim cinkajícími ve vlasech, zatímco Dany se se svou malou skupinkou přeživších usídlila na místě, které nazvali Vaes Tolorro, Město kostí. Den následoval za dnem. Ženy sklízely ovoce ze zahrad mrtvých. Muži hřebelcovali koně a opravovali sedla, třmeny a obuv. Děti probíhaly křivolakými uličkami a nacházely staré bronzové mince, kousky purpurového skla a kamenné džbánky s uchy tvarovanými jako hadi. Jednu ženu bodl rudý škorpión, ale byla jediná, kdo na tom místě zemřel. Koně se začínali obalovat masem. Dany osobně ošetřovala zranění sera Joraha a rána se konečně začala řádně hojit.

Jako první se vrátil Rakharo. Oznámil jí, že na jih se rudá pustina táhne dál a dál, dokud neskončila u pustého břehu vedle jedovaté vody. Mezi tímto místem a tamtím leží vířící písek, větrem ošlehávané planiny a rostliny ježaté ostrými trny. Přísahal, že projížděl kolem kostí draka, tak velkých, že se svým koněm projel rovnou mezi jeho obrovitými černými čelistmi. Kromě toho neviděl nic. Dany mu přidělila tucet nejsilnějších mužů a poslala je rozebrat kamenné náměstí, aby se dostali k zemi pod ním. Pokud tráva mohla růst mezi dlažebními kameny, mnohem víc jí možná poroste, když kameny budou odstraněny. Měli dost studní, a tudíž dostatek vody. Budou-li mít semena, mohou náměstí přimět vykvést.

Jako další se vrátil Aggo. Zaklínal se, že jihozápad je pustý a spálený. Našel ruiny dalších dvou měst, menších než Vaes Tolorro, ale jinak stejných. Jedno bylo střežené prstencem lebek nabodaných na zrezivělých železných oštěpech, takže se do něj neodvážil vstoupit, ale v tom druhém pátral tak dlouho, jak mohl. Ukázal Dany železný náramek, který našel, ozdobený nebroušeným ohnivým opálem velikosti jejího palce. Byly tam také nějaké svitky, ale byly suché a drolily se a Aggo je nechal na místě, kde ležely.

Dany mu poděkovala a pověděla mu, aby se pustil do opravy bran. Jestliže nepřátelé přešli pustinu, aby v pradávných časech tato města zničili, mohli by přijít znovu. „Pokud tomu tak bude, musíme být připraveni,“ prohlásila.

Jhogo byl pryč tak dlouho, že Dany měla strach, že se ztratil, ale nakonec, když už ho všichni přestali vyhlížet, přijel z jihovýchodu. Jeden ze strážných, které rozestavil Aggo, ho uviděl první, vykřikl a Dany vyběhla na zdi, aby se přesvědčila na vlastní oči. Byla to pravda. Jhogo se vracel a nebyl sám. Za ním jeli tři podivně odění cizinci sedící na ošklivých hrbatých zvířatech, vedle kterých jakýkoli kůň vypadal jako trpaslík.

Zastavili vedle městských bran, kde vzhlédli a spatřili Dany stojící na zdi nad nimi. „Krvi mé krve,“ zvolal Jhogo, „byl jsem ve velkém městě Qarthu a vrátil jsem se s těmito třemi, kteří tě chtěli vidět na vlastní oči.”

Dany hleděla dolů na cizince. „Zde stojím. Dívejte se, když vás to těší, ale nejdříve mi řekněte svá jména.“

Bledý muž s modrými rty odpověděl hrdelní dothračtinou. „Jsem Pyat Pree, velký čaroděj.“

Holohlavý muž se šperky v nose odpověděl ve valyrijštině svobodných měst. „Jsem Xaro Xhoan Daxos z Třinácti, kupecký princ z Qarthu.“ Žena v lakované dřevěné masce odpověděla společným jazykem Sedmi království. „Jsem Quaithe ze Stínu. Přišli jsme hledat draky.“

„Už je nehledejte,“ řekla jim Daenerys Targaryen. „Našli jste je.“

JON

Bílý strom, tak se vesnice jmenovala na Samových starých mapách. Jonovi jako vesnice ani moc nepřipadala. Čtyři polozbořené přízemní domky z neomítnutého kamene, s jedinou místností uvnitř; prázdná ohrada pro ovce a studna. Domy měly střechy z drnů a okenice byly tvořeny otrhanými kusy kůží. A nad nimi se tyčily bledé větve a temně rudé listy monstrózně velkého čarostromu.

Byl to ten největší strom, jaký Jon kdy viděl, s kmenem, který měl téměř osm stop v průměru, a větvemi prostírajícími se tak daleko, že celá vesnice byla zastíněná jeho korunou. Nezapůsobila na něj ani tak jeho velikost jako spíš obličej na něm… Především ústa, nejenom obyčejná vyříznutá čára, ale rozeklaný otvor, dost velký na to, aby se do něj vešla ovce.

Tohle ale nejsou ovčí kosti. Ani tamhleto v popelu není ovčí lebka. „Starý strom,“ řekl Mormont, když sesedal ze svého koně. „Starý,“ souhlasil jeho havran sedící mu na rameni. „Starý, starý, starý.“

„A mocný.“ Jon přímo cítil jeho moc.

Thoren Smallwood sesedl vedle kmene, temný ve své plátové a kroužkové zbroji. „Podívejte se na ten obličej. Není divu, že se jich lidé báli, když poprvé přišli do Západozemí. Já bych tu zatracenou věc nejraději porazil sám.“

„Můj lord otec věřil, že před stromem srdce žádný člověk nemůže lhát,“ řekl Jon. „Staří bohové to poznají, když lidé lžou.“

„Můj otec věřil ve stejnou věc,“ přitakal Starý medvěd. „Ukažte, podívám se na tu lebku.“

Jon sesedl. V černé kožené pochvě na zádech měl pověšený Dlouhý dráp, jedenapůlruční bastardí meč, který mu Starý medvěd daroval za to, že mu zachránil život. Meč bastardů pro bastarda, žertovali muži. Jílec byl nově vyrobený zvlášť pro něho, ozdobený hruškou ve tvaru vlčí hlavy, vytesanou z bledého kamene, ale čepel samotná byla z valyrijské oceli, stará, světlá a smrtelně ostrá.

Klekl si a rukou v rukavici sáhl do chřtánu ve stromě. Nitro otvoru bylo rudé zaschlou mízou a zčernalé ohněm. Pod lebkou uviděl další, menší, se zlomenou čelistí. Byla napolo pohřbená v popelu a kouscích kosti.

Když lebku přinesl Mormontovi, Starý medvěd ji vzal do obou rukou, zvedl ji a podíval se do prázdných očních důlků. „Divocí svoje mrtvé pálí. To jsme věděli vždycky. Teď si přeju, abych se jich byl zeptal proč, když se jich ještě pár zdržovalo kolem.“

Jon Sníh si vzpomněl na oživlou mrtvolu, s očima modře zářícíma v bledém obličeji. Byl si jistý, že on ví, proč divocí své mrtvé pálí.

„Kéž by tak kosti mohly mluvit,“ zabručel Starý medvěd. „Tenhle chlapík by nám toho mohl hodně říct. Jak zemřel. Kdo ho spálil a proč. Kam divocí odešli.“ Povzdechl si. „Říká se, že děti lesa dokázaly rozmlouvat s mrtvými. Já to ale neumím.“ Hodil lebku zpět do otvoru ve stromě, kam dopadla s jemným rozvířením popela. „Projděte všechny domy. Obře, ty vylez na vrchol toho stromu a rozhlédni se kolem. Také chci, abyste sem přivedli psy. Možná, že tentokrát bude stopa čerstvější.“ Jeho tón nenaznačoval, že by si v tomto směru dělal přílišné naděje.

Muži po dvou prohledali každý dům, jen pro jistotu, aby jim nic neušlo. Jon byl ve dvojici s Eddisonem Tollettem, chlapíkem s šedými vlasy a tělem štíhlým jako jedle, kterému bratři přezdívali Bolestínský Edd. „Už to bylo dost špatné, že mrtví chodili,“ řekl Jonovi, když procházeli vesnicí, „teď Starý Medvěd chce, aby taky mluvili? Varuju vás, žádné dobro z toho nevzejde. A kromě toho, kdo ví, zda by ty kosti nelhaly? Proč by smrt měla člověka učinit pravdomluvným nebo dokonce moudrým? Mrtví jsou pravděpodobně tupá stvoření, plná únavných stížností - hlína je moc studená, můj náhrobní kámen měl být větší, proč má on víc červů než já…“

Jon musel sehnout hlavu, aby prošel nízkými dveřmi. Uvnitř našel jen špinavou podlahu z udusané hlíny. Nebyl tam žádný nábytek, žádná stopa po lidech, kteří tam žili, kromě hromádky popela pod kouřovým otvorem ve stropě. „Jak ponuré místo k žití,“ poznamenal.

„Já jsem se v takovém domě narodil,“ prohlásil Bolestínský Edd. „Byla to pro mne kouzelná léta. Později mi nastaly těžké časy.“ Jeden kout místnosti vyplňovala podestýlka ze suché slámy. Edd se na ni toužebně zadíval. „Dal bych všechno zlato Casterlyovy skály za to, abych znovu mohl spát v posteli.“

„Tomuhle říkáš postel?“

„Je to měkčí než obyčejná hlína a má to nad sebou střechu, takže tomu říkám postel.“ Bolestínský Edd začichal ve vzduchu. „Cítím hnůj.“

Ten pach byl velmi slabý. „Starý hnůj,“ řekl Jon. Dům vypadal, jako by byl prázdný již nějaký čas. Klekl si a začal rukama prohledávat slámu, aby zjistil, zda něco není schováno pod ní. Pak provedl obhlídku stěn. Netrvalo to dlouho. „Nic tu není.“

Nic ani neočekávali. Bílý strom byla čtvrtá vesnice, kolem které projížděli, a ve všech to bylo stejné. Lidé odešli, zmizeli se svým skromným majetkem a jakýmikoli zvířaty, která možná vlastnili. Žádná z vesnic nevykazovala známky skutečnosti, že by byla napadena. Byly prostě… prázdné. „Co si myslíš, že se jim všem stalo?“ zeptal se Jon.

„Něco horšího, než si dokážeme představit,“ poznamenal Bolestínský Edd. „Nu, já bych si to představit dokázal, ale raději to nedělám. Stačí vědět, že na tebe čeká nějaký ošklivý konec, aniž bys o tom musel předem přemýšlet.“

Když se vynořili ze dveří, čenichali u nich dva psi. Další probíhali vesnicí. Chett je hlasitě proklínal, hlasem zastřeným hněvem, který, jak se zdálo, ho nikdy neopouštěl. Světlo pronikající skrze rudé listy čarostromu činilo nežity na jeho obličeji ještě ošklivějšími než obvykle. Když uviděl Jona, přimhouřil oči; mezi těmi dvěma láska nepanovala.

Ani z prohlídky ostatních domů nebyli moudřejší. „Pryč,“ křičel Mormontův havran, který zamával křídly a usadil se ve větvích čarostromu nad nimi. „Pryč, pryč, pryč.“

„Ještě před rokem v Bílém stromě žili divocí.“ Thoren Smallwood vypadal vznešeněji než samotný Mormont. Byl oděný v lesknoucí se černé kroužkové zbroji sera Jaremyho Rykkera a hrudním plátu zdobeném rytinami. Jeho těžký plášť byl bohatě lemovaný sobolinou a sepnutý překříženými kladivy Rykkerů, vyrobenými ze stříbra. Kdysi to byl plášť sera Jaremyho, jenomže toho zabila jedna z oživlých mrtvol a Noční hlídka nic nevyhazovala.

„Před rokem byl Robert králem a v říši panoval mír,“ prohlásil Jarman Buckwell, zavalitý muž, který velel průzkumníkům. „Za rok se toho může hodně změnit.“

„Jedna věc se nezměnila,“ prohlásil ser Mallador Locke. „Méně divokých znamená méně starostí. Já bych pro ně netruchlil, ač se jim stalo cokoli. Všichni to byli nájezdníci a vrahové.“

Jon uslyšel ševelení v rudém listoví nad svojí hlavou. Dvě větve se rozdělily a on zahlédl malého človíčka, který hbitě jako veverka přelézal z větve na větev. Bedwyck neměřil víc než pět stop, ale šedé prameny ve vlasech prozrazovaly jeho věk. Ostatní průzkumníci mu říkali Obr. Usadil se v rozsoše stromu nad jejich hlavami a řekl. „Na severu je voda. Mohlo by to být jezero. Na západ se zvedá pár pazourkových kopců, ne moc vysokých. Nic jiného jsem tam neviděl, moji páni.“

„Mohli bychom přenocovat zde,“ navrhl Smallwood.

Starý medvěd vzhlédl, pátraje mezi bledými větvemi a rudými listy po kousku oblohy. „Ne,“ prohlásil nakonec. „Obře, kolik denního světla nám zbývá?“

„Tři hodiny, můj pane.“

„Vyrazíme na sever,“ rozhodl Mormont. „Pokud přijedeme k jezeru, utáboříme se na jeho břehu a možná nachytáme nějaké ryby. Jone, přines mi papír, je nejvyšší čas, abych napsal mistru Aemonovi.”

Jon ve své sedlové brašně našel pergamen, brk a inkoust a přinesl je lordu veliteli. V Bílém stromě, napsal Mormont. Čtvrtá vesnice. Opět prázdná. Divocí odešli. „Najdi Tarlyho a postarej se o to, aby tohle odeslal,“ řekl, když vzkaz podával Jonovi. Zapískal a havran se hlučně snesl dolů na hlavu jeho koně. „Zrní,“ zakrákal a naklonil hlavu na stranu. Kůň pod ním zaržál.

Jon vysedl na svého oře, otočil ho dokola a odcválal pryč. Pod menšími stromy za stínem velkého čarostromu čekali muži Noční hlídky, opečovávali své koně, žvýkali proužky nasoleného hovězího masa, močili, drbali se a povídali si spolu. Když byl vydán příkaz opět se vydat na pochod, hovor ustal a muži vysedli na koně. Průzkumníci Jarmana Buckwella vyjeli jako první, s předvojem Thorena Smallwooda jedoucím v čele kolony. Za ním následoval Starý medvěd s hlavním tělesem, ser Mallador Locke se zásobovacími povozy a nákladními koňmi a nakonec ser Ottyn Wythers a zadní stráž. Celkem dvě stovky mužů se třemi sty koní.

Za dne jeli zvířecími stezkami a koryty potoků, „průzkumnickými cestami“, které je vedly stále hlouběji do divočiny listoví a kořenů. V noci tábořili pod hvězdnatou oblohou a hleděli vzhůru na kometu. Černí bratři vyjeli z Černého hradu v dobrém rozpoložení, žertovali mezi sebou a vypravovali si příběhy, ale zádumčivé ticho lesa jako by je všechny vystřízlivělo. Žertů ubývalo a nálada byla stále svárlivější. Nikdo by nepřipustil, že má strach - konec konců, byli přece muži Noční hlídky -, ale Jon poznal, jak nepříjemně se všichni cítí. Čtyři prázdné vesnice, nikde žádní divocí, dokonce i zvěř jako by prchla. Začarovaný hvozd mu nikdy nepřipadal začarovanější, a dokonce i ostřílení průzkumníci s ním souhlasili.

Když jeli, Jon si stáhl rukavici, aby měl svoje spálené prsty na čerstvém vzduchu. Byl na ně ošklivý pohled. Najednou si vzpomněl, jak jimi vždycky Arye cuchával vlasy. Jeho malá sestřička. V duchu přemýšlel, jak se jí asi vede. Bylo mu smutno při pomyšlení, že už jí takto vlasy možná nikdy cuchat nebude. Začal s rukou cvičit, otevíral a zavíral prsty. Věděl, že kdyby měl ruku, ve které drží meč, neohebnou, mohlo by to znamenat jeho konec. Za Zdí muž svůj meč potřebuje.

Samwella Tarlyho Jon našel s jinými majordomy, napájejícími koně. Sam měl na starosti tři: svého vlastního valacha a dva tažné koně navíc, každého naloženého velkou proutěnou klecí plnou havranů. Když se k nim Jon přiblížil, zatřepetali křídly a začali na něho přes mříže křičet. Pár výkřiků až podezřele připomínalo slova. „Tys je učil mluvit?“ zeptal se Jon Sama.

„Pár slov. Tři z nich už umějí říct sníh.“

„Jeden pták krákající moje jméno stačil,“ řekl Jon, „a sníh není nic, co by černý bratr rád slyšel.“ Sníh na severu často znamenal smrt.

„Našli jste v Bílém stromě něco?“

„Kosti, popel a prázdné domy.“ Jon Samovi podal svinutý pergamen a řekl: „Starý medvěd chce, abys poslal vzkaz mistru Aemonovi.“

Sam z klece vybral jednoho ptáka, pohladil ho po peří, připevnil mu na nohu vzkaz a řekl: „Leď domů, odvážlivce. Domů.“ Havran na něj v odpověď zakrákal cosi nesrozumitelného a Sam ho vyhodil do vzduchu. Pták zamával křídly a vzlétl skrze stromy k obloze. „Kéž by mě tak mohl vzít s sebou.“

„Stále ještě?“

„Nu,“ připustil Sam, „ano, ale… Nejsem už tak vyděšený, jako jsem byl zpočátku, opravdu ne. Té první noci, pokaždé, když jsem slyšel, jak někdo vstává, aby šel na stranu, myslel jsem si, že se tmou kradou divocí, aby mi podřízli krk. Měl jsem strach, že když zavřu oči, už nikdy bych je nemusel znovu otevřít, jenomže… nu… svítání vždycky přece jen přišlo.“ Podařilo se mu mírné se usmát. „Možná jsem zbabělec, ale nejsem hloupý. Jsem celý rozbolavělý a záda mě bolí z dlouhé jízdy a spaní na zemi, ale už se téměř nebojím. Podívej se.“ Natáhl ruku, aby Jon viděl, že se mu neklepe. „Pracoval jsem na svých mapách.“

Svět je podivný, pomyslel si Jon. Ze Zimohradu vyjely dvě stovky odvážných mužů a jediným z nich, kdo neměl stále větší strach, byl Sam, samozvaný zbabělec. „Z tebe ještě jednou bude průzkumník,“ zažertoval. „Chtěl bys být průzkumníkem, jako je Grenn? Mám si o tom promluvit se Starým medvědem?“

„Opovaž se!“ Sam si na hlavu zvedl kápi svého obrovitého černého pláště a neohrabaně vysedl na koně. Byl to tažný kůň, velký, pomalý a neobratný, ale lépe přizpůsobený Samově váze než malí jízdní koně, které obvykle používali průzkumníci. „Doufal jsem, že možná zůstaneme na noc ve vesnici,“ řekl toužebným hlasem. „Bylo by milé zas jednou spát pod střechou.“

„Pro všechny je tam střech málo.“ Jon znovu vysedl na koně, na rozloučenou se na Sama usmál a odjel. Kolona již byla na cestě, a tak vesnici obloukem objel, aby se vyhnul nejhoršímu návalu. Z Bílého stromu toho viděl dost.

Duch se vynořil z podrostu tak náhle, že se jeho kůň vyděsil a vzepjal se na zadních. Bílý vlk lovil hodně daleko od linie pochodu, ale zdálo se, že neměl o nic větší štěstí než pícníci, které Smallwod vyslal kupředu pátrat po zvěři. Dywen jim jednoho večera u ohně řekl, že okolní lesy jsou stejně prázdné jako vesnice. „Jsme velká skupina,“ řekl Jon. „Pravděpodobně jsme zvěř vystrašili vším tím hlukem, který vydáváme.“

„Něco je vyděsilo, o tom není pochyb,“ zabručel Dywen.

Jeho kůň se uklidnil a Duch tiše běžel vedle něho. Jon Mormonta dohonil právě ve chvíli, kdy objížděl rozložitý hlohový keř. „Je pták na cestě?“ zeptal se ho Starý medvěd.

„Ano, můj pane. Sam je učí mluvit.“

Starý medvěd si odfrkl. „Bude toho litovat. Ta zatracená stvoření dělají hrozný kravál, ale nikdy neřeknou nic, co by stálo za to.“

Jeli v tichosti, dokud Jon neřekl: „Pokud můj strýc také našel všechny ty vesnice prázdné -“

„- snažil se zjistit, proč tomu tak je,“ dořekl to lord Mormont za něho, „a možná někdo nebo něco nechtělo, aby se to dozvěděl. Nu, až se k nám připojí Qhorin, budou nás tři stovky. Jakýkoli nepřítel nás tam venku čeká, nebude se mu s námi potýkat snadno. My je najdeme, Jone, to ti zaručuju.“

Nebo si oni najdou nás, pomyslel si Jon.

ARYA

Řeka byla zelenomodrou stuhou lesknoucí se v záři ranního slunce. Na mělčinách podél břehů rostlo v hustých trsech rákosí a Arya tam uviděla vodního hada, neslyšně klouzajícího po hladině, s vlnkami šířícími se kolem něho do všech stran. Nad hlavou jí v lenivých kruzích přelétal jestřáb.

Vypadalo to jako velmi poklidné místo, dokud Koss nespatřil mrtvého muže. „Tamhle, v rákosí.“ Ukázal před sebe a Arya ho uviděla. Tělo vojáka, beztvaré a napuchlé. Jeho vodou nasáklý zelený plášť se zachytil o shnilý kmen stromu a jeho obličej oždibovalo hejno drobných stříbrných rybek. „Já vám říkal, že tu jsou mrtvoly,“ prohlásil Lommy. „Cítil jsem je v chuti té vody.“

Když mrtvolu spatřil Yoren, odplivl si. „Dobbere, běž se podívat, jestli u sebe nemá něco, co by stálo za to si vzít. Zbroj, nůž, nějaké mince, cokoli.“ Kopl svého koně do slabin a vjel do řeky, ale kůň se v měkkém blátě vzpínal na zadních a za rákosím se dno prudce svažovalo. Yoren se celý rozčilený vrátil zpět, s koněm, který byl až po kolena pokrytý slizkým hnědým bahnem. „Tudy se přejít nedá. Kossi, vydáš se se mnou vzhůru po řece, budeme hledat brod. Wothe, Gerrene, vy pojedete dolů po proudu. Vy ostatní počkáte tady. Nezapomeňte postavit hlídku.“

Dobber v opasku mrtvého muže našel kožený váček. Uvnitř byly čtyři měďáky a malá kadeř světlých vlasů svázaných červenou stužkou. Lommy a Tarber se svlékli do naha a vbrodili se do vody. Lommy nabíral plné hrsti slizkého bláta, házel je po Horkém koláči a vykřikoval. „Blátivý koláč! Blátivý koláč!“ Rorge v zadní části povozu klel, vyhrožoval a prosil je, aby ho pustili, když je Yoren pryč, ale nikdo mu nevěnoval pozornost. Kurz holýma rukama chytil rybu. Arya se dívala, jak to dělá. Stál nad mělkou tůňkou, tichý jako stojatá voda, a když ryba připlula blíž, ponořil ruce rychle jako had. Nevypadalo to tak obtížně jako chytání koček. Ryby alespoň nemají drápy.

Bylo již poledne, když se vrátili ostatní. Woth hlásil, že o půl míle dál po proudu našel dřevěný most, jenomže ho někdo spálil. Yoren si z žoku uloupl kyselist. „Možná bychom s koňmi na druhou stranu mohli přeplavat, snad i s osly, ale neexistuje způsob, jak přes řeku dostat naše povozy. Na severu a na západě je kouř z dalších ohňů, takže bychom možná měli raději zůstat na této straně řeky.“ Sebral dlouhý klacek a nakreslil do rozbahněné země kruh a čáru vedoucí z něho ven. „Toto je Boží oko, s řekou tekoucí na jih. Ze západní strany jezero obejít nemůžeme, jak jsem si myslel, a východní nás zavede zpátky ke královské cestě.“ Přesunul klacek tam, kde se kruh a čára setkávaly. „Pokud si dobře vzpomínám, tak tady je městečko. Má kamennou pevnost a žije tam taky nějaký menší pán, co tam má svoje sídlo, sice jenom věž, ale určitě tam bude mít strážné a možná i pár rytířů. Když půjdeme podél řeky na sever, měli bychom tam dorazit před setměním. Určitě tam budou mít čluny. Mám v úmyslu prodat všechno, co nepotřebujeme, a pronajmout nám jeden.“ Namaloval skrze kolo jezera čáru vedoucí odzdola nahoru. „Budou-li bohové dobří, s příznivým větrem se přeplavíme přes Boží oko k Harrenovu.“ Na horním okraji kruhu klacek zarazil do země. „Tam bychom si mohli koupit nové koně nebo si na čas najít v Harrenově přístřeší. Je to sídlo lady Whent a ta vždycky byla Noční hlídce příznivě nakloněna.“

Horkému koláči se rozšířily oči. „V Harrenově straší duchové…“

Yoren si odplivl. „Tohle patří těm tvým duchům.“ Odhodil klacek do bláta. „Nasedejte.“

Arya si také pamatovala příběhy, které jim stará chůva vypravovala o Harrenově. Zlý král Harren se zavřel za zdmi svého hradu, a tak Aegon vypustil svoje draky a proměnil hrad ve velkou hranici. Chůva říkala, že v těch zčernalých věžích se stále prohánějí zuřiví duchové. Někdy se stalo, že muži šli večer spát do bezpečí svých postelí a ráno byli nalezeni mrtví, zuhelnatělí na škvarek. Arya tomu ve skutečnosti nevěřila, a kromě toho, všechno se to stalo už velmi dávno. Horký koláč byl hloupý; v Harrenově nebudou duchové, budou tam rytíři. Arya by mohla lady Whent odhalit svoji totožnost a její rytíři by ji doprovodili domů a ochránili by ji ode všeho zlého. K tomu přece rytíři byli; ochraňovali vás, aby se vám nemohlo nic stát, ženy především. Snad lady Whent pomůže dokonce i malé holce.

Břeh řeky nebyl zrovna královskou cestou, ale cestovalo se po něm poměrně dobře a jejich povozy pro jednou jely kupředu bez problémů. Zhruba hodinu před soumrakem spatřili první stavení, úhledný domek s doškovou střechou, obklopený obilnými poli, Yoren jel kupředu, volal, ale nedostal žádnou odpověď. „Možná jsou mrtví, nebo se schovávají. Dobbere, Reyi, pojďte se mnou.“ Tři muži vešli do domku. „Nádobí je pryč, nikde není ani stopy po nějaké minci,“ zamumlal Yoren, když se vrátili. „Nejsou tu žádná zvířata. Utekli, jako většina ostatních. Možná jsme je dokonce potkali na královské cestě.“ Alespoň že dům a pole nebyly spálené a kolem neležely mrtvoly. Tarber vzadu za domem našel zahradu, ve které si natrhali cibuli a ředkvičky, a než se vydali na další cestu, naplnili ještě pytel hlávkami zelí.

O něco dál po cestě spatřili lesnickou chýši obklopenou starými stromy a úhledně naskládanými poleny připravenými na rozštípáni, a později sešlý domek naklánějící se nad řekou na deset stop vysokých kůlech, oboje opuštěné. Projížděli kolem dalších polí s pšenicí, kukuřicí a ječmenem zrajícími na slunci, ale nebyli tam žádní muži číhající s luky ve stromech ani procházející brázdami s kosami v rukou. Konečně spatřili městečko; shluk bílých domků roztahujících se kolem stěn pevnosti, velké septum s dřevěnou šindelovou střechou, panské sídlo s věží sedící na malé vyvýšenině na západě… A nikde ani známku lidské přítomnosti.

Yoren seděl na svém koni a mračil se skrze zacuchanou spleť svého vousu. „Nelíbí se mi to,“ zamumlal, „ale jsme tady. Musíme se tu pořádně rozhlédnout. Opatrně rozhlédnout. Podíváme se, jestli se tu nějací lidé neschovávají. Možná tu po sobě nechali člun nebo nějaké zbraně, které bychom mohli upotřebit.“

Černý bratr jich deset ponechal hlídat povozy a kňourající malou holčičku a zbytek rozdělil do čtyř skupin po pěti, které měly prohledat městečko. „Mějte oči a uši otevřené,“ varoval je, než odjel do panské věže podívat se, jestli tam nenajde nějaké stopy po pánovi a jeho strážích.

Arya se ocitla ve skupině s Gendrym, Horkým koláčem a Lommym. Přičaplý Woth s břichem jako kotlík kdysi seděl u vesla na galéře, což z něho činilo to nejlepší, co měli z námořníka, a tak mu Yoren řekl, aby společně odjeli k jezeru a podívali se, zda tam nenajdou člun. Když projížděli mezi tichými bílými domy, Arye na pažích naskákala husí kůže. To prázdné město ji děsilo téměř stejně jako vypálená pevnost, kde našli plačící holčičku a jednorukou ženu. Proč ti lidé utekli a nechali tam svoje domy se vším všudy? Co je mohlo tak vystrašit?

Slunce se již sklánělo nízko k západu a domy vrhaly dlouhé temné stíny. Arya při náhlém klapavém zvuku sáhla po Jehle, ale byla to jen okenice, která bouchala ve větru. Po otevřeném břehu řeky ji uzavřenost města znervózňovala.

Když vpředu mezi domy a stromy zahlédla jezero, pobídla svého koně koleny a cvalem se kolem Wotha a Gendryho rozjela kupředu. Ocitla se na travnaté mýtince vedle břehu pokrytého oblázky. Poklidná hladina vody se v zapadajícím slunci leskla jako plát ukuté mědi. Bylo to to největší jezero, jaké kdy viděla, a po vzdáleném břehu nikde nebylo památky. Po své levici viděla rozlehlou budovu hostince, který stál nad vodou na mohutných dřevěných pilířích. Po její pravici do jezera vybíhalo dlouhé molo a o kus dál na východ byla další mola, jako dřevěné prsty vedoucí ven z města. Ale jediným člunem v dohledu byla převrácená bárka na kamenitém břehu pod budovou hostince, jejíž dno bylo celé prohnilé. „Jsou pryč,“ řekla Arya se zoufalstvím v hlase. „Co teď budeme dělat?“

„Je tu hospoda,“ řekl Lommy, když za ní přijeli ostatní. „Myslíte, že tam nechali nějaké jídlo? Nebo pivo?“

„Pojďme se tam podívat,“ navrhl Horký koláč.

„O hospodu se teď nestarejte,“ okřikl je Woth. „Yoren řekl, že máme najít člun.“

„Všechny čluny si vzali.“ Arya nějak věděla, že to je pravda; mohli by prohledat celé město a stejné by nenašli víc než tu převrácenou shnilou bárku. Sklíčeně slezla ze svého koně a klekla si na břeh jezera. Voda jí něžně pleskala do nohou. Začaly vyletovat světlušky, jejichž malá světýlka se střídavě rozsvěcovala a zhasínala. Zelená voda byla teplá jako slzy, ale sůl v ní nebyla. Chutnala létem, bahnem a rostoucími věcmi, Arya do ní ponořila obličej, aby ze sebe opláchla prach, špínu a pot dne. Když se zvrátila dozadu, pramínky jí stékaly dolů po krku a pod límec. Bylo to příjemné. Přála si, aby ze sebe mohla svléknout šaty a jít si zaplavat, klouzat v teplé vodě jako mrštná růžová vydra. Možná by takto mohla doplavat až k Zimohradu.

Woth na ni zavolal, aby mu pomohla hledat, a tak šla, nakukovala do člunových kůlen a přístřešků, zatímco její kůň se pásl na břehu. Našli nějaké plachty, pár hřebíků, vědra zatvrdlého dehtu a kočičí mámu s vrhem nově narozených koťat. Ale žádné čluny.

Než se znovu objevil Yoren s ostatními, město bylo temné jako les. „Věž je prázdná,“ řekl. „Pán je pryč, možná odjel bojovat do války nebo odvedl svůj lid do bezpečí, to nevím. Ve městě nezbyl jediný kůň nebo vepř, ale i tak se najíme. Viděli jsme tu pobíhat husu a nějaká kuřata a v Božím oku jsou dobré ryby.“

„Čluny jsou pryč,“ hlásila Arya.

„Mohli bychom opravit dno té bárky,“ navrhl Koss.

„Stačila by tak pro čtyři z nás,“ namítl Yoren.

„Jsou tu hřebíky,“ ozval se Lommy. „A všude kolem rostou stromy. Mohli bychom postavit čluny pro všechny.“

Yoren si odplivl. „Copak ty víš něco o stavění člunů, barvířský chlapče?“ Lommy se zatvářil hloupě.

„Vor,“ navrhl Gendry. „Vor dokáže postavit kdokoli, i s bidly k odstrkováni.“

Yoren se tvářil zamyšleně. „Jezero je příliš hluboké, než abychom ho na voru mohli přeplout napříč, ale kdybychom se drželi blízko břehu, znamenalo by to, že tu musíme nechat povozy. Možná to tak bude nejlepší. Vyspím se na to.“

„Můžeme zůstat v hostinci?“ zeptal se Lommy.

„Přespíme v pevnosti a zabarikádujeme bránu,“ řekl starý muž. „Když spím, mám kolem sebe rád kamenné zdi.“

Arya nedokázala vydržet zticha. „Neměli bychom tu zůstávat,“ vyhrkla. „Ti lidé tu taky nezůstali. Všichni utekli, dokonce i jejich pán.“

„Arry se bojí,“ prohlásil Lommy a zachechtal se.

„Nebojím se,“ vyštěkla na něho, „ale oni se báli.“

„Chytrý chlapec,“ poznamenal Yoren. „Věc se má tak, že lidé, kteří tu žili, byli ve válce, ať se jim to líbilo či ne. My nejsme. Noční hlídka se na ničí stranu nepřidává, takže nejsme ničí nepřátelé.“

A nikdo není naším přítelem, pomyslela si, ale tentokrát raději držela jazyk za zuby. Lommy a ostatní se na ni dívali a ona před nimi nechtěla vypadat jako zbabělec.

Brána pevnosti byla zpevněná ocelovými hřeby. Uvnitř našli pár železných tyčí velikosti mladých stromků, otvory v zemi a kovové držáky na bráně. Když tyče prostrčili skrze držáky, získali velkou závoru ve tvaru písmene X. Nebyla to žádná Rudá bašta, jak prohlásil Yoren, když pevnost prohledali odshora dolů, ale byla lepší než většina a na noc by jim měla stačit. Stěny byly z hrubého neomítnutého kamene, deset stop vysoké, s dřevěným ochozem za cimbuřím. Na severní straně byla zadní branka a Gerren objevil pod slámou ve staré dřevěné stodole padací dvířka, která vedla do úzkého točitého tunelu. Vydal se jím a po dlouhé cestě pod zemí vyšel na břehu jezera. Yoren jim přikázal odtlačit nad dvířka povoz, aby zajistil, že na to místo nikdo nepůjde. Rozdělil je do tří hlídek a poslal Tarbera, Kurze a Kráječe do opuštěné panské věže, aby pozorovali krajinu z výšky. Kurz měl lovecký roh, na který měl zatroubit, kdyby jim hrozilo nebezpečí.

Odjeli se svými povozy a zvířaty dovnitř a zabarikádovali za sebou bránu. Stodola byla rozlehlým stavením, dost velkým na to, aby se tam vešla polovina zvířat z města. Útulek, kde se obyvatelstvo shromažďovalo v časech nebezpečí, byl dokonce ještě větší, dlouhá, nízká budova postavená z kamene, s doškovou střechou. Koss vyšel ven zadní brankou a vrátil se zpátky s husou a dvěma kuřaty. Yoren jim dovolil rozdělat si oheň. Uvnitř pevnosti byla velká kuchyně, třebaže všechny hrnce a pánve byly pryč. Gendry, Dobber a Arya se měli zhostit povinnosti kuchařů, Arye Dobber řekl, aby drůbež oškubala, zatímco Gendry štípal dříví. „Proč nemůžu dříví štípat já?“ zeptala se, ale nikdo ji neposlouchal. Zachmuřeně se pustila do škubání kuřete, zatímco Yoren seděl na konci lavice a brouskem ostřil čepel své dýky.

Když bylo jídlo hotovo, Arya snědla kuřecí stehno a kus cibule. Nikdo příliš nemluvil, dokonce ani Lommy. Gendry po večeři odešel stranou, leštil svoji přilbici a na obličeji měl nepřítomný výraz. Holčička stále plakala a kňourala, ale když jí Horký koláč nabídl kus husího masa, zhltla ho a rozhlížela se po dalším.

Arya si vylosovala druhou hlídku, a tak si v útulku našla rohož a šla spát. Spánek ale nepřicházel snadno, a tak si půjčila Yorenův brousek a začala ostřit Jehlu. Syrio Forel jí zdůrazňoval, že tupé ostří je jako chromý kůň. Horký koláč si dřepl na slámu vedle ní a díval se, jak pracuje. „Kde jsi vzal takový meč?“ zeptal se. Když viděl, jakým pohledem ho obdařila, zvedl v obranném gestu ruce. „Já přece neřekl, žes ho ukradl, jenom jsem chtěl vědět, kdes ho vzal, to je všechno.“

„Dal mi ho můj bratr,“ zamumlala.

„Já nevěděl, že máš bratra.“

Arya na chvíli přestala, aby se poškrábala pod košilí. V slámě byly blechy, třebaže nechápala, proč by jí pár dalších mělo vadit. „Mám mnoho bratrů.“

„Opravdu? A jsou větší než ty nebo menší?“

Takhle bych mluvit neměla. Yoren říkal, že mám být zticha. „Větší,“ zalhala. „Také mají meče, velké a dlouhé, a ukázali mně, jak mám zabíjet lidi, co mě otravují.“

„Já jsem s tebou jen mluvil, neotravoval jsem tě.“ Horký koláč se raději vzdálil a nechal ji být. Arya se schoulila na slámě. Z opačné strany stavení k ní doléhal nářek holčičky. Kéž by tak alespoň na chvíli ztichla. Proč musí stále jen naříkat?

Zřejmě usnula, třebaže si nepamatovala, kdy zavřela oči. Zdálo se jí o tom, že vyje vlk, a ten zvuk byl tak strašlivý, že ji okamžitě probudil. Seděla na slámě se srdcem prudce jí bušícím v hrudi. „Horký koláči, probuď se!“ Vyškrábala se na nohy. „Wothe, Gendry, copak to neslyšíte?“ Začala si natahovat botu.

Všude kolem ní se muži a chlapci probouzeli a vstávali ze svých spacích rohoží. „Co se děje?“ zeptal se Horký koláč nechápavě. „Co jsme měli slyšet?“ chtěl vědět Gendry. „Arry měl zlý sen,“ řekl nakonec kdosi. „Ne, já jsem to slyšel,“ trvala na svém. „Vlka.“

„Arry má vlky v hlavě,“ ušklíbl se Lommy. „Jen ať si tam vyjí,“ řekl Gerren, „oni jsou tam venku, zatímco my jsme uvnitř.“ Woth souhlasil. „Ještě jsem neviděl vlka, který by se dostal do pevnosti.“ Horký koláč dodal: „Já jsem neslyšel nic.“

„Byl to vlk!“ křičela na ně, když si natahovala druhou botu. „Něco není v pořádku, někdo se sem blíží, vstávejte!“

Než ji mohli znovu začít peskovat, noc rozechvěl hlasitý zvuk - jenomže to nebylo vlčí vytí, byl to Kurz troubící na svůj lovecký roh, oznamující nebezpečí. V okamžiku zabušení srdce na sebe všichni natahovali šaty a popadali jakékoli zbraně, které vlastnili, Arya se rozběhla k bráně, když tu se roh rozezněl znovu. Když se řítila kolem stodoly, Kousač sebou zuřivě zmítal v řetězech a Jaqen H’ghar na ni ze zadní části jejich povozu volal: „Chlapče! Sladký chlapče! Je to válka, rudá válka? Chlapče, osvoboď nás. Člověk může bojovat. Chlapče!“ Ignorovala ho a běžela dál. Do té doby už za zdí slyšela koňské ržání a výkřiky.

Vylezla nahoru na dřevěný ochoz. Zídka byla příliš vysoká a Arya příliš malá, aby přes ni mohla nahlédnout, musela zaklínit palce u nohou do mezery mezi kameny. Na okamžik si myslela, že městečko pod ní je plné světlušek. Pak si uvědomila, že to jsou muži s pochodněmi, cvalem projíždějící mezi domy. Viděla, jak vzplanula střecha, jak plameny horkými oranžovými jazyky olizují břicho noci, a brzy chytily došky. Následovala druhá střecha, pak další a po chvíli byly ohně vidět všude kolem.

Gendry vyšplhal na ochoz za ní. se svojí přilbicí na hlavě. „Kolik jich je?“

Arya se snažila spočítat je, ale jezdili příliš rychle a nad hlavami se jim míhaly pochodně, které házeli kolem sebe. „Stovka,“ odpověděla, „dvě stovky. Já nevím.“ Nad hukotem plamenů slyšela jejich výkřiky. „Brzy si přijdou sem pro nás.“

„Tamhle jedou,“ řekl Gendry a ukázal.

Kolona jezdců směřovala mezi hořícími domy přímo k pevnosti. Světlo plamenů se odráželo od jejich kovových přilbic a zalévalo jejich kroužkovou a plátovou zbroj oranžovými a žlutými světélky. Jeden z mužů nesl praporec na vysoké žerdi. Říkala si, že je rudý, ale v černi noci, s plameny burácejícími všude kolem, to bylo těžké rozpoznat. Všechno v nich vypadalo rudé, černé nebo oranžové.

Oheň přeskakoval z jednoho domu na druhý. Arya uviděla hořet strom. Plameny se plazily po jeho větvích, dokud nestál na pozadí noci oděný v róbě jasně oranžové barvy. Všichni nyní již byli vzhůru, stáli na ochozu nebo dole zápolili s vystrašenými zvířaty. Slyšela Yorena vydávat povely. Něco jí narazilo do nohy, a když se podívala dolů, uviděla plačící holčičku, která se jí pevně držela. „Jdi pryč!“ Vyprostila nohu z jejího sevření. „Co tady nahoře děláš? Uteč a schovej se někde, ty hloupá.“ Odstrčila děvčátko stranou.

Jezdci zastavili před bránou pevnosti. „Vy v pevnosti!“ vykřikl rytíř ve vysoké přilbici se špičatým vrcholem. „Otevřte ve jménu krále!“

„Ano, jenže kterého krále máte na mysli?“ zavolal dolů starý Reysen, než mu Woth stačil ucpat ústa.

Yoren vyšplhal na cimbuří vedle brány, se svým vybledlým černým pláštěm přivázaným k dřevěné holi. „Vy muži tam dole!“ zavolal. „Obyvatelstvo města odešlo pryč.“

„A kdo jsi ty, starče? Jeden ze zbabělců lorda Berika?“ zavolal rytíř ve špičaté přilbici. „Jestli je tam ten tlustý blázen Thoros, zeptej se ho, jak se mu líbí tyhle plameny.“

„Žádného takového muže tu nemáme,“ vykřikl na ně Yoren v odpověď. „Jenom pár chlapců, které vedu k Noční hlídce. My se na vaší válce nijak nepodílíme.“ Zvedl hůl nahoru, aby viděli barvu jeho pláště. „Podívejte se. To je čerň, barva Noční hlídky.“

„Nebo černá rodu Dondarrionů,“ zvolal muž, který nesl nepřátelskou zástavu. Arya ji nyní ve světle hořícího města viděla zřetelněji: zlatého lva na rudém poli. „Znakem lorda Berika je purpurový blesk na černém poli.“

Arya si najednou vzpomněla na ráno toho dne, kdy Sanse hodila pomeranč do obličeje a znečistila jí oranžovou šťávou ty její hloupé šaty ze slonovinového hedvábí. Na turnaji byl jakýsi jižanský mladý lord a ta pitomá přítelkyně její sestry do něj byla celá pryč. Právě ten měl blesk na svém štítu a její otec ho pak poslal utít hlavu Ohařovu bratrovi. Měla pocit, jako by se to všechno udalo před tisíci lety, jako by to bylo něco, co se stalo jinému člověku v jiném životě… Arye Stark, dceři králova pobočníka, ne sirotkovi Arrymu. Jak by Arry mohl znát takové urozené pány?

„Jsi slepý, člověče?“ Yoren mával holí sem a tam a jeho plášť se vlnil ve vetru. „Vidíš snad nějaký zatracený blesk?“

„V noci vypadají všechny praporce černě,“ poznamenal rytíř ve špičaté přilbici. „Otevřte, nebo vás budeme považovat za psance, kteří se spikli s královými nepřáteli.“

Yoren si odplivl. „Kdo vám velí?“

„Já.“ Odrazy hořících domů se matně zaleskly na zbroji jeho válečného koně, zatímco ostatní jezdci se rozestupovali, aby mu umožnili projet. Byl to mohutný muž s mantikorem na štítu a s důmyslnými ozdobnými rytinami na svém ocelovém hrudním plátu. Skrze otevřené hledí jeho přilbice byl vidět obličej, bledý, s prasečími očky. „Ser Amory Lorch, vazal lorda Tywina Lannistera z Casterlyovy skály, pobočníka krále. Pravého krále, Joffreyho.“ Měl vysoký, pisklavý hlas. „V jeho jménu vám nařizuji otevřít bránu.“

Město všude kolem bylo v plamenech. Noční vzduch byl plný kouře a poletující rudé jiskry svým počtem předčily hvězdy na obloze. Yoren se zamračil. „Nevidím potřebu otevírat bránu. S městem si dělejte, co chcete, to je mi jedno, ale nás nechte na pokoji. My nejsme vaši nepřátelé.“

Dívejte se svýma očima, chtěla Arya vykřiknout na muže dole. „Copak nevidí, že nejsme žádní lordi nebo rytíři?“ zašeptala.

„Já myslím, že těm je to jedno, Arry,“ pošeptal jí Gendry v odpověď.

Arya se podívala do obličeje sera Amoryho, způsobem, jakým ji to učil Syrio, a viděla, že Gendry má pravdu.

„Pokud nejste zrádci, otevřte bránu,“ zvolal ser Amory. „Přesvědčíme se, jestli mluvíte pravdu, a pak pojedeme dál.”

Yoren žvýkal kyselist. „Říkám vám, že tu není nikdo kromě nás. Dávám vám na to svoje slovo.“

Rytíř ve špičaté přilbici se dal do hlasitého smíchu. „Vrána nám dává svoje slovo.“

„Ztratil ses, starče?“ urážel ho jeden z kopiníků. „Zeď je hezký kus cesty odsud.“

„Znovu ti ve jménu krále Joffreyho nařizuji, abyste mu prokázali svou poslušnost a otevřeli nám bránu,“ řekl ser Amory. Yoren se na dlouhý okamžik zamyslel. Pak si odplivl. „Myslím, že to neudělám.“

„Jak chceš. Vzepřel ses královskému příkazu, a tak vás prohlašuji za rebely, ať jste černé pláště nebo ne.“

„Mám tady s sebou malé chlapce,“ křikl na ně Yoren.

„Malí chlapci i staří muži, všichni umírají stejně.“ Ser Amory zvedl do vzduchu ocelí pokrytou pěst a z ohněm osvětlených stínů za ním vyletěl oštěp. Jeho cílem zřejmě byl Yoren, ale zasažen byl Woth, který stál vedle něho. Hlavice kopí se mu zabodla do hrdla a zadní částí krku vyjela ven, tmavá a vlhká. Woth popadl tyč kopí a jako loutka se zhroutil dolů z ochozu.

„Zaútočte na hradby a všechny je pozabíjejte,“ řekl ser Amory znuděným hlasem. Vyletěly další oštěpy. Arya popadla Horkého koláče za tuniku a stáhla ho dolů. Zvenčí se ozývalo řinčení zbroje, skřípot mečů vytahovaných z pochev, bušení kopí o štíty, smíšené s kletbami a duněním kopyt pobíhajících koní. Do výše nad jejich hlavami vylétla otáčející se zapálená pochodeň, která s tlumeným žuchnutím dopadla do hlíny na nádvoří.

„Meče!“ vykřikl Yoren. „Roztáhněte se a braňte zeď, kdekoli udeří. Kossi, Urregu, vy hlídejte zadní vchod. Lommy, vytáhni to kopí z Wotha a postav se tam, kde byl on.“

Horký koláč se snažil tasit z pochvy svůj krátký meč, ale upustil ho přitom. Arya mu jej strčila zpátky do ruky. „Já s mečem neumím bojovat,“ řekl s očima vytřeštěnýma strachy.

„Je to snadné,“ řekla Arya, ale ta lež jí uvízla v krku, když se na vrcholu zídky objevila ruka. Viděla ji ve světle hořícího města, tak zřetelně, že měla pocit, jako by se na okamžik zastavil čas. Prsty byly krátké, mozolnaté, mezi klouby vyrůstaly tuhé černé chlupy a za nehtem palce byla špína. Strach seká hlouběji než meče, uvědomila si, když se za rukou objevil vrcholek kbelcové přilbice.

Prudce máchla rukou dolů a v hradu kovaná ocel Jehly se zakousla do tápajících prstů, rovnou mezi klouby. „Za Zimohrad!“ vykřikla. Vytryskla krev, prsty odlétly a obličej v přilbici zmizel tak náhle, jako se objevil. „Za tebou!“ vykřikl Horký koláč. Arya se otočila. Druhý muž byl vousatý a bez přilbice, s dýkou mezi zuby, aby měl obě ruce volné ke šplhání. Když přes zídku přehoupl nohu, sekla mu hrotem Jehly po očích. Jehla se ho ani nedotkla, a už se hroutil dozadu a padal. „Doufám, že spadne na obličej a vytrhne si přitom jazyk. Dívej se po nich, ne po mně!“ křikla na Horkého koláče. Když se přes jejich část zdi pokoušel vyšplhat další muž, chlapec mu tak dlouho sekal svým krátkým mečem po rukou, dokud muž neodpadl.

Ser Amory neměl žádné žebříky, ale stěny pevnosti byly z hrubého zdiva a kámen byl neomítnutý, snadno se po něm šplhalo a zdálo se, že nepříteli není nikde konec. Za každého, po kterém Arya sekla, bodla ho nebo srazila dolů, přes zeď šplhal další. K cimbuří vyšplhal rytíř v zašpičatělé přilbici, ale Yoren omotal svůj černý praporec kolem jeho kopí a zabodl hrot své dýky pod jeho zbroj, zatímco muž zápolil s látkou jeho pláště. Pokaždé, když Arya vzhlédla, nad hlavou jí létalo stále víc pochodní, táhnoucích za sebou dlouhé jazyky plamene, které jí prodlévaly před očima. Jakmile uviděla zlatého lva na rudé zástavě, vzpomněla si na Joffreyho a v tom okamžiku si přála, aby tam byl s ní a ona mu mohla projet Jehlou přes ten jeho namyšlený obličej. Když na bránu začali útočit čtyři muži se sekerami, Koss je jednoho po druhém probodl šípy ze svého luku. Dobber srazil na zem jednoho muže, a než stačil vstát, Lommy ho praštil kamenem do hlavy. Bušil do něj tak dlouho, dokud si nevšiml nože v Dobberově břichu a neuvědomil si, že ten už taky nevstane. Arya přeskočila tělo mrtvého chlapce ne staršího než Jon, ležícího na zemi s useklou paží. Nemyslela si, že by to udělala ona, ale jistá si tím nebyla. Slyšela Qylea prosit o milost, než mu rytíř s vosou na štítu rozbil obličej ostnatým palcátem. Všechno páchlo krví, kouřem, železem a močí, ale po čase se zdálo, že už je to jenom jeden pach. Neviděla, jak se přes zeď dostal kostnatý muž, ale když to udělal, vrhla se po něm společně s Gendrym a Horkým koláčem. Gendryho meč se rozbil o mužovu přilbici a strhl mu ji přitom z hlavy. Pod ní byl holohlavý, tvářil se vystrašeně, chyběly mu zuby a měl skvrnitý šedý vous, avšak i přesto, že jí ho bylo líto, zabila ho a křičela přitom: „Zimohrad! Zimohrad!“ zatímco Horký koláč vedle ní volal: „Horký koláč!“ a sekal přitom do mužova šlachovitého krku.

Když byl kostnatý muž mrtev, Gendry mu vzal jeho meč a skočil dolů na dvůr, aby bojoval proti dalším. Arya se podívala za něho a uviděla šedé stíny pobíhající pevností a světlo ohně odrážející se od jejich zbroje a mečů, a tehdy pochopila, že se někudy dostali přes zeď, nebo se jim podařilo vniknout dovnitř boční brankou. Seskočila dolů vedle Gendryho, dopadla na nohy tak, jak ji to učil Syrio. Noc zvonila třeskotem oceli a výkřiky raněných a umírajících. Arya tam chvíli stála nejistá, netušící, kterým směrem se vydat. Smrt byla všude kolem ní.

A pak byl před ní najednou Yoren, třásl jí, křičel jí do obličeje. „Chlapče!“ křičel, tak jak to dělal vždycky. „Uteč odsud, je po všem, prohráli jsme. Sežeňte všechny, co můžete, ty a on a ostatní, a utíkejte odsud. Hned!“

„Kudy?“ zeptala se Arya.

„Těmi padacími dvířky,“ vykřikl. „Pod povozem ve stodole.“

Vzápětí nato byl pryč, s mečem v ruce odběhl znovu bojovat. Arya popadla za ruku Gendryho. „Řekl, že máme jít!“ křikla na něho. „Do stodoly, pryč odsud.“ Býkovy oči ve štěrbinách jeho přilbice se leskly odraženým ohněm. Přikývl. Zavolali dolů ze zdi Horkého koláče a našli Zelenorukého Lommyho, ležícího na zemi a krvácejícího z lýtka, které mu probodl oštěp. Našli také Gerrena, ale byl příliš zraněn, než aby se mohl hýbat. Když utíkali ke stodole, Arya uviděla sedět uprostřed vší té vřavy holčičku, obklopenou kouřem a mrtvolami. Popadla ji za ruku a vytáhla ji na nohy, zatímco ostatní utíkali dál. Dívenka nechtěla jít, dokonce i když ji pleskla. Arya ji pravou rukou táhla za sebou, zatímco v levé držela Jehlu. Noc před nimi žhnula rudou září. Stodola hoří, uvědomila si. Na slámu dopadla pochodeň a plameny již olizovaly stěny stavení. Arya slyšela křik zvířat zavřených uvnitř. Ze stodoly vyběhl Horký koláč. „Arry, pospěš si! Lommy je mrtvý. Tu holku nech tady, když nechce jít!“

Arya plačící dívku tvrdohlavě táhla dál. Horký koláč zmizel zpátky do stodoly, nechal je tam, ale Gendry se vrátil. Oheň se od jeho naleštěné přilbice odrážel tak jasně, že rohy jako by oranžově žhnuly. Rozběhl se k nim a zvedl si plačící děvčátko přes rameno. „Utíkej!“

Proběhnout vraty stodoly bylo jako vběhnout do rozžhavené pece. Vzduch se vlnil kouřem, zadní stěna byla od podlahy po střechu v jednom plameni, jejich koně a oslové kopali, vzpínali se na zadních a řičeli. Chudáci zvířata, pomyslela si Arya. Pak uviděla povoz a tři muže přivázané v jeho zadní části. Kousač sebou zmítal v řetězech, od zápěstí, kam se mu ocel zařezávala do masa, mu dolů po pažích stékala krev. Rorge klel, nadával a kopal do dřeva. „Chlapče!“ zvolal Jaqen H‘ghar. „Milý chlapče!“

Otevřená padací dvířka byla jenom pár stop před ní, ale oheň se rychle šířil, stravoval staré dřevo a suchou slámu rychleji, než by byla věřila. Vzpomněla si na Ohařův strašlivý spálený obličej. „Tunel je úzký,“ volal na ni Gendry. „Jak ji přes něj dostaneme?“

„Tlač ji před sebou,“ řekla Arya, „tlač ji.”

„Dobří chlapci, laskaví chlapci,“ volal za nimi Jaqen H‘ghar s kašláním.

„Sundejte mně ty zasrané řetězy!“ řval Rorge.

Gendry je ignoroval. „Jdi první, pak ona, pak já. Pospěšte si, je to dlouhá cesta.“

„Když jsi sekal ta polena,“ vzpomněla si Arya, „kde jsi nechal sekeru?“

„Venku u útulku.“ Jeho pohled zaletěl k připoutaným mužům. „Raději bych zachránil osly. Nemáme čas.“

„Vezmi ji!“ vykřikla. „Jděte odsud! Ty to zvládneš!“ Když utíkala z hořící stodoly, oheň jí bil do zad horkými rudými křídly. Venku ji ofoukl požehnaný závan chladného vzduchu, ale všude kolem ní umírali muži. Viděla Kosse, jak hodil na zem svůj meč, aby se vzdal, a viděla, jak ho zabíjejí na místě, kde stál, Yorena nikde neviděla, ale sekera byla tam, kde ji Gendry nechal, u hromady dříví před útulkem. Když ji vytahovala ze špalku, za paži ji popadla ocelová pěst. Arya se prudce otočila a máchla hlavicí sekery mezi mužovy nohy. Jeho obličej neviděla, jen temnou krev prosakující mezi kroužky jeho drátěné košile. Vrátit se zpět do stodoly bylo tou nejobtížnější věcí, jakou kdy udělala. Kouř se valil z otevřených vrat jako vlnící se černý had a ona slyšela výkřiky nešťastných zvířat uvnitř, oslů, koní a mužů. Kousla se do rtu a vběhla vraty dovnitř, přikrčená nízko k zemi, kde kouř nebyl tak hustý.

V kruhu ohně byl polapen osel, řičící hrůzou a bolestí. Cítila zápach pálící se srsti. Střecha již také byla v jednom plameni a dolů padaly kusy hořícího dřeva, sláma a seno. Arya si položila ruku přes ústa a nos. Povoz pro samý kouř neviděla, ale stále slyšela Kousačův křik. Plazila se po zvuku.

A pak nad sebou uviděla kolo. Kousač se vší silou znovu vrhl proti svým řetězům a povoz nadskočil a pohnul se o půl stopy. Jaqen ji uviděl, ale bylo příliš obtížné dýchat, natožpak mluvit. Hodila sekeru do vozu. Rorge ji chytil a zvedl ji nad hlavu. Dolů po jeho beznosém obličeji se valily pramínky mastného potu. Arya s kašláním běžela dál. Po chvíli uslyšela náraz oceli do starého dřeva a zas a znovu. O okamžik později se ozvalo prásk hlasité jako hrom a dno povozu se rozletělo v explozi třísek.

Arya se vrhla hlavou napřed do tunelu a spadla o pět stop. V ústech měla hlínu, ale nestarala se o to. Její chuť byla příjemná, bláto, voda, červi a život. Vzduch pod zemí byl chladný a temný. Nahoře nebylo nic než krev, burácející plameny, dusivý kouř a nářek umírajících zvírat. Otočila si opasek dozadu, aby jí Jehla nepřekážela v pohybu a začala se plazit kupředu. Když v tunelu urazila tucet stop, uslyšela zvuk, něco jako zařvání obrovitého zvířete, a po chvíli ji dostihl oblak horkého kouře a prachu, páchnoucí peklem. Arya zadržela dech, políbila bláto na dně tunelu a dala se do pláče. Za koho, to nevěděla.

TYRION

Královna neměla náladu čekat na Varyse. „Zrada je dost mrzká sama o sobě,“ prohlásila vztekle, „ale toto je ohavná, nestoudná ničemnost, a já nepotřebuju, aby mi ten afektovaný eunuch říkal, co mám dělat se zlosyny.“

Tyrion vzal dopisy ze sestřiných rukou a řádku po řádce je mezi sebou porovnával. Byly to dvě kopie, obsahově naprosto stejné, třebaže psané jinýma rukama.

„První z dopisů obdržel mistr Frenken na hradě Bohatov,“ vysvětloval velmistr Pycelle. „Druhá kopie se k nám dostala přes lorda Gylese.“

Malíček se probíral svou bradkou. „Pokud se s nimi obtěžoval Stannis, je více než jisté, že tuto kopii obdržel rovněž každý druhý lord v Sedmi královstvích.“

„Chci, abyste ty dopisy spálili, jeden po druhém,“ prohlásila Cersei. „K uším mého syna nebo mého otce nesmí proniknout ani zmínka o nich.“

„Já myslím, že náš otec už slyšel víc než jen zmínku,“ poznamenal Tyrion suše. „Stannis nepochybně poslal ptáka i do Casterlyovy skály a dalšího do Harrenova. Co se týče pálení těch dopisů, jaký to má smysl? Píseň se zpívá, víno je rozlito, děvka je těhotná. A po pravdě, tohle zas není tak strašlivé, jak se zdá.“

Cersei se k němu obrátila se vztekem ve svých zelených očích. „Copak jsi dočista pozbyl rozumu? Četl jsi, co se tam praví? Nazývá ho chlapcem Joffreym. A mne se opovažuje obvinit z krvesmilstva, cizoložství a zrady!“

Jen proto, že jsi vším vinna. Bylo ohromující vidět, jak Cersei zuří kvůli obviněním, o nichž ví, že jsou do posledního písmene pravdivá. Pokud tu válku prohrajeme, mohla by se dát ke komediantům, má na to nadání. Tyrion čekal, dokud neskončila, a pak řekl: „Stannis musí mít nějakou zámínku, aby mohl ospravedlnit svoji rebélii. Co jsi očekávala, že napíše? Joffrey je legitimním synem mého bratra a právoplatným dědicem, ale já mám přesto v úmyslu zabrat si jeho trůn pro sebe?“

„Já nestrpím, aby mne někdo nazýval děvkou!“

No tak, sestro, vždyť on přece netvrdí, že Jaime ti za to platil. Tyrion znovu pomalu přejel zrakem oba dopisy. Byla tam jakási bezvýznamná větička… „Vykonáno ve světle Pána,“ četl. „Vskutku podivný výběr slov.“

Pycelle si odkašlal. „Tato slova se často objevují v listech a dokumentech ze Svobodných měst. Neznamenají nic jiného než, dejme tomu, napsáno pod pohledem boha. Boha rudých kněží. Domnívám se, že právě oni tuto frázi používají.“

„Varys nám řekl, že lady Selyse se před pár lety dala dohromady s jakousi rudou kněžkou,“ připomněl jim Malíček.

Tyrion poklepal na pergamen. „A nyní se zdá, že její lord manžel učinil totéž. To můžeme použít proti němu. Pobídněte nejvyššího septona, aby veřejně odhalil, jak se Stannis odvrátil od pravých bohů, stejně jako od svého pravého krále…“

„Ano, ano,“ řekla královna netrpělivě, „ale nejdříve se musíme postarat o to, aby se tato hanebná pomluva již nešířila dál. Rada musí vydat prohlášení. Kterýkoli člověk bude mluvit o krvesmilstvu nebo nazývat Joffa bastardem, přijde za to o jazyk.“

„Prozíravé opatření,“ poznamenal velmistr Pycelle. Když přikývl, na krku mu tiše zacinkal řetěz jeho úřadu.

„Bláznovství,“ povzdechl si Tyrion. „Když člověku vytrhneš jazyk, nedokazuješ tím, že je to lhář, pouze světu říkáš, že máš strach z toho, co by lidem mohl říct.“

„Co nám tedy radíš udělat ty?“ naléhala na něj jeho sestra.

„Velmi málo. Jen ať si šeptají. Ten příběh je velmi brzy omrzí. Jakýkoli člověk se špetkou rozumu v něm bude vidět nešikovný pokus ospravedlnit uchvácení koruny. Nabízí snad Stannis nějaký důkaz? Jak by mohl, když se to nikdy nestalo?“ Tyrion svou sestru obdařil tím nejsladším úsměvem.

„Přesně tak,“ musela uznat nakonec. „Přesto…“

„Tvoje Výsosti, tvůj bratr skutečně má v tomto ohledu pravdu.“ Petyr Baeliš zvedl ruku. „Jestliže se pokusíme umlčet ty řeči, jenom jim tím propůjčíme na věrohodnosti. Lépe bude stavět se k nim s opovržením, jako k patetické lži, kterou jsou. A mezitím, bojuj proti ohni ohněm.“

Cersei se na něho pátravě zadívala. „Jakým ohněm?“

„Nejlépe příběhem podobné povahy. Ovšem takovým, kterému lidé snáz uvěří. Lord Stannis strávil většinu svého manželství odděleně od své ženy. Ne že bych ho z toho vinil, já bych učinil to samé, kdybych byl manželem lady Selyse. Nicméně, pokud rozhlásíme, že její dcera je nemanželská a Stannis je paroháč, nu… Obyčejný lid je vždy hotov uvěřit tomu nejhoršímu o svých pánech, především o tak přísných, zatrpklých a hrdých, jako je Stannis Baratheon.“

„Toho nikdy nikdo neměl rád, to je pravda.“ Cersei chvíli přemýšlela. „Takže mu to splatíme jeho vlastní mincí? A koho myslíte, že bychom mohli prohlásit za milence lady Selyse? Mám dojem, že má dva bratry. A jeden z jejích strýců s ní po celou tu dobu byl v Dračím kameni…“

„Ser Axell Florent je jejím kastelánem.“ Jakkoli neochotně to Tyrion musel připustit, Malíčkův plán zněl docela slibně. Stannis nikdy nebyl svou manželkou zbožňován, ale co se týkalo jeho cti, byl naježený jako dikobraz a od přírody nedůvěřivý. Kdyby se jim podařilo zasít sémě sváru mezi ním a jeho přívrženci, jejich věci by to mohlo jen prospět. „Bylo mi řečeno, že to dítě má uši Florentů.“

Malíček se unyle zasmál. „Obchodní vyslanec z Lysu se mi jednou zmínil, že lord Stannis zřejmě svoji dceru velmi miluje, protože na její počest nechal na hradbách Dračího kamene vztyčit tisíc jejích soch. ,Můj pane,' musel jsem mu říci, ,to jsou chrliče,'“ uchechtl se. „Ser Axell by mohl posloužit coby Shireenin otec, ale podle mých zkušeností si lidé budou raději opakovat bizarnější a víc šokující příběh. Stannis si vydržuje obzvlášť groteskního šaška, hlupáka s poletovaným obličejem.“

Velmistr Pycelle na něj hleděl s otevřenými ústy, zděšen. „Snad tím nechceš říct, že lady Selyse by si do svého lože vzala blázna!“

„K tomu, aby si tě Selyse vzala do postele, nemusíš být blázen,“ podotkl Malíček. „Strakoš jí nepochybně připomínal Stannise. A ty nejlepší lži v sobě obsahují jádro pravdy, dost na to, aby se nad nimi posluchač zamyslel. Náhoda tomu chtěla, že ten blázen je té dívce naprosto oddán a chodí za ní jako pes. Dokonce se jeden druhému podobají. Shireen má taky skvrnitý, napolo nehybný obličej.“

Pycelle nevycházel z údivu. „Za její znetvoření může šedý lupus, který to ubohé dítě málem zabil v kolébce.“

„Mne se víc líbí můj příběh,“ namítl Malíček, „a stejně se bude líbit prostému lidu. Většina jich například věří tomu, že pokud žena jí králíky, když je těhotná, narodí se jí dítě s dlouhýma, převislýma ušima.“

Cersei se usmála takovým tím úsměvem, který si obvykle nechávala pro Jaimeho. „Lorde Petyre, ty jsi ale prohnaný tvor.“

„Děkuji ti, Tvoje Výsosti.”

„A ten nejdokonalejší lhář,“ dodal Tyrion, méně vřele. Tenhle je nebezpečnější, než jsem se domníval, přemítal v duchu.

Malíčkovy šedozelené oči se s trpaslíkovým nespárovaným pohledem střetly bez sebemenšího náznaku nepohodlí, „všichni máme nějaké nadání, můj pane.“

Královna byla příliš zaneprázdněna přemýšlením o své pomstě, než aby si všimla jejich slovního střetu. „Nasadil mu parohy blázen s polovičním rozumem! Stannisovi se budou smát v každém šenku na této straně úzkého moře.“

„Ten příběh by neměl vzejít od nás,“ řekl Tyrion, „jinak v něm budou vidět samoúčelnou lež.“ Kterouže to i je, což je jisté.

Malíček opět pohotově přišel s odpovědí. „Děvky rády roznášejí klepy a náhoda tomu chtěla, že vlastním nevěstinec nebo dva. A nepochybuji o tom, že Varys dokáže zasít semena v pivnicích a krámcích.“

„Varys,“ řekla Cersei a zamračila se. „Kde vůbec je Varys?“

„Sám jsem si tím lámal hlavu, Tvoje Výsosti.“

„Pavouk spřádá svoje tajné sítě ve dne v noci,“ řekl zlověstným tónem velmistr Pycelle. „Já mu nedůvěřuji, moji páni.”

„A to o tobě hovoří tak laskavě.“ Tyrion se odstrčil ze svého křesla. Věděl, kde se eunuch zdržuje, ovšem ostatní rádci to vědět nepotřebovali. „Omluvte mne, prosím. Volají mne jiné naléhavé záležitosti.”

Cersei najednou byla podezřívavá. „Královy záležitosti?“

„Nic, s čím by sis musela dělat starosti.”

„To posoudím sama.“

„Ty bys chtěla zkazit moje překvapení?“ opáčil Tyrion. „Mám v úmyslu nechat pro Joffreyho vyrobit dárek. Malý řetěz.“

„Nač by potřeboval další řetěz? Ten má zlatých a stříbrných řetězů víc, než kdy může unosit. Pokud sis jen na okamžik myslel, že si Joffovu lásku můžeš koupit dary -“

„Nač bych to dělal? Já přece mám královu lásku a on má moji. A domnívám se, že tohoto řetězu si bude cenit víc než všech ostatních dohromady.“ Malý muž se uklonil a odkolébal se ke dveřím.

Před sněmovními komnatami čekal Bronn, aby ho doprovodil zpět k Pobočníkově věži. „Kováři jsou ve tvé přijímací síni, čekají na tvoji pozornost,“ řekl, když přecházeli nádvoří.

„Čekají na moji pozornost. Zvuk tvých slov se mi líbí, Bronne. Už mluvíš téměř jako opravdový dvořan. Příště si přede mnou klekneš.“

„Ošoustat tě, trpaslíku.“

„To je Šaeina práce.“ Tyrion uslyšel lady Tandu, jak na něho vesele volá z vrcholu točitého schodiště. Předstíraje, že ji neslyšel, začal se kolébat o něco rychleji. „Postarej se o to, aby byla připravena moje nosítka. Odejdu z hradu ihned, jakmile s tou záležitostí budu hotov.“ U dveří věže stáli na stráži dva z Měsíčních bratří. Tyrion je přívětivě pozdravil, a než se vydal vzhůru po schodech, zamračil se. Z výstupu ke komnatám ho pokaždé rozbolely nohy.

Uvnitř našel dvanáctiletého chlapce, který rozkládal na postel jeho oblečení; svého panoše, když už ho musel mít. Podrick Payne byl tak plachý, že se choval až tajnůstkářsky. Tyrion se nikdy docela nezbavil podezření, že jeho otec mu toho chlapce přidělil úmyslně.

„Tvůj oděv, můj pane,“ zamumlal chlapec, když Tyrion vstoupil, s očima upřenýma na svoje boty. Dokonce i když v sobě sebral odvahu promluvit, Podovi se nikdy docela nepodařilo zvednout k němu oči. „Na audienci. A tvůj řetěz. Pobočníkův řetěz.“

„Velmi dobře. Pomoz mi obléknout se.“ Kabátec byl z černého sametu, pokrytý zlatými cvočky ve tvaru lvích hlav, řetěz byl zdoben řadou malých ručiček z ryzího zlata, kde prsty každé z nich svíraly zápěstí té další. Pod mu přinesl plášť z purpurového hedvábí se zlatým okrajem, přistřižený na jeho výšku. Na normálním muži by to nebyl víc než poloplášť.

Pobočníkova soukromá audienční síň nebyla tak velká jako králova, pouhý dílek z rozlohy trůnní místnosti, ale Tyrionovi se líbily její myrské rohože, koberce na stěnách i útulnost. Jakmile vstoupil, jeho majordomus zvolal: „Tyrion Lannister, pobočník krále.“ To se mu také líbilo. Skupina kovářů, zbrojířů a obchodníků s železem padla na kolena.

Posadil se do křesla s vysokým opěradlem pod kulatým pozlaceným oknem a pokynul jim, aby vstali. „Dobří muži, vím, že všichni jste velmi zaneprázdněni, a tak budu stručný. Pode, budeš-li tak laskav.“ Chlapec mu podal plátěný pytel. Tyrion zatáhl za tkanici a otevřel jej. Jeho obsah se s tlumeným žuchnutím kovu o dřevo vysypal na rohož na podlaze. „Tyto jsem nechal vykovat v hradní kovárně. Potřebuju jich další tisíc.“

Jeden z kovářů poklekl, aby se na předmět podíval: tři obrovité ocelové články, spojené dohromady. „Silný řetěz.“

„Silný, ale krátký,“ odpověděl trpaslík, „podobně jako já. Rád bych měl delší. Máš nějaké jméno?“

„Říkají mi Železný břich, můj pane.“ Kovář byl statný a rozložitý, prostě oděný ve vlně a kůži, ale paže měl silné jako býčí krk.

„Chci, aby každá kovárna v Králově přístavišti začala kovat a spojovat tyto články. Všechnu ostatní práci je třeba odložit. Chci, aby se tohoto úkolu zhostil každý muž, který ovládá umění práce s kovem, ať je to mistr, tovaryš nebo učeň. Když budu projíždět Ocelovou ulicí, chci ve dne v noci slyšet zvonění kladiv a chci muže, silného muže, který bude dohlížet na to, aby byl můj příkaz vykonán. Jsi tím mužem ty, Železný břichu?“

„Možná jsem, můj pane. Jenomže co bude se zbrojí a meči, které po nás chce královna?“ Promluvil další kovář. „Její Výsost nám přikázala vyrábět kroužkové pletivo a pláty, meče, dýky a sekery, to vše ve velkých počtech. Pro vyzbrojení jejích zlatých plášťů, můj pane.“

„Ta práce může počkat,“ namítl Tyrion. „Nejdříve vyrobíte řetěz.“

„Můj pane, prosím za prominutí, ale Její Výsost řekla, že těm, kteří svůj úkol nesplní, budou rozdrceny ruce,“ trval na svém ustaraný kovář. „Řekla, že nám je nechá rozdrtit na našich vlastních kovadlinách.“

Sladká Cersei, tolik se snaží o to, aby nás obyčejný lid miloval. „Nikomu z vás nikdo ruce nerozdrtí. Dávám vám na to svoje slovo.“

„Cena železa stále stoupá,“ prohlásil Železný břich, „a na tento řetěz ho bude třeba hodně, také uhlí na ohně.“

„Lord Baeliš se postará o to, abyste měli dost peněz na všechno, co potřebujete,“ slíbil jim Tyrion. Doufal, že v tomto ohledu se na Malíčka může spolehnout. „Nařídím městské hlídce, aby vám pomáhala hledat železo. Bude-li to třeba, roztavte každou koňskou podkovu ve městě.“

Kupředu popošel starší muž, bohaté oděný v damaškové tunice se stříbrnými sponami a v plášti lemovaném liščí kožešinou. Poklekl, aby si prohlédl velké ocelové články, které Tyrion vysypal na podlahu. „Můj pane,“ oznámil vážným hlasem, „toto je přinejlepším hrubá práce. Není v ní žádné umění. Práce nepochybně vhodná pro obyčejné kováře, pro muže, kteří kují koňské podkovy a vyrábějí varné kotle, ale já jsem mistr zbrojíř, nechť se mému pánu zlíbí. Toto není práce pro mne ani pro moje druhy mistry. My vyrábíme meče ostré jako píseň a zbroj tak dobrou, že by ji mohl nosit bůh. Ne tohle.“

Tyrion naklonil hlavu na stranu a podíval se na muže svýma nespárovanýma očima. „Jak se jmenuješ, mistře zbrojíři?“

„Salloreon, nechť se zlíbí mému pánu. Pokud pobočník krále dovolí, byl bych navýsost potěšen, kdybych mu směl vykovat zbroj příslušející jeho rodu a vysokému úřadu.“ Dva z dalších za ním se uchechtli, ale Salloreon lhostejně pokračoval. „Myslím, že nejvhodnější by byla plátová a šupinová zbroj. Šupiny pozlacené a jasné jako slunce, pláty emailované temným lannisterským purpurem. Za přilbici bych navrhoval hlavu démona, korunovanou velkými pozlacenými rohy. Až pojedeš do bitvy, nepřátelé se budou scvrkávat strachy.“

Hlavu démona, pomyslel si Tyrion žalostně, co to asi vypovídá o mně?

„Mistře Salloreone, já plánuji probojovat zbytek svých bitev zde z tohoto křesla. A potřebuji ty články, nikoli přilbici s rohy. Takže mi dovol říct ti to takto. Buď budeš řetěz vyrábět, nebo ho budeš nosit. Rozhodnutí je na tobě.“ Vstal a bez jediného pohledu za sebe odešel.

Bronn na něho čekal u brány s jeho nosítky a doprovodem Černých uší na koních. „Víte, kam mám namířeno,“ řekl jim Tyrion. Přijal ruku, která mu pomohla do nosítek. Udělal všechno, co bylo v jeho silách, aby nakrmil hladovějící město - poslal několik stovek tesařů stavět rybářské čluny namísto katapultů, otevřel královský les jakémukoli lovci, který měl odvahu překročit řeku, dokonce poslal zlaté pláště pátrat po zásobách na západě a na jihu - a přesto, když jel, viděl všude kolem sebe obviňující oči. Závěsy nosítek ho před nimi chránily, a kromě toho mu poskytovaly ničím nerušený čas k přemýšlení.

Když pomalu sestupovali křivolakou Stínovou uličkou dolů k úpatí Aegonova vysokého kopce, Tyrion přemítal o událostech dnešního rána. Zloba jeho sestry jí znemožnila pochopit skutečný význam dopisu Stannise Baratheona. Bez důkazu nebyla jeho obvinění ničím; nejvíc záleželo na tom, že sám sebe prohlásil králem. A co s tím udělá Renly? Oba na Železném trůnu sedět nemohou.

Nenuceně odhrnul závěs o pár palců a vyhlédl na ulici. Z obou jeho stran jeli muži z Černých uší, jimž se kolem krku houpaly jejich ponuré náhrdelníky, zatímco Bronn jel vpředu a vyklízel jim cestu. Pozoroval kolemjdoucí, kteří se po něm dívali, a hrál přitom malou hru sám se sebou - snažil se od obyčejného davu odlišit informátory. Ti, kteří vypadají nejvíc podezřele, jsou pravděpodobné neškodní, usoudil. To na ty, kteří vypadají nevinně, si musím dávat pozor.

Cil jeho cesty se nacházel za Rhaenysiným kopcem a ulice byly přeplněné. Uplynula téměř hodina, než se nosítka se zhoupnutím zastavila. Tyrion již téměř dřímal, ale když pohyb ustal s trhnutím se probral, vymnul si ospalost z očí, přijal Bronnovu nabízenou ruku a slezl dolů. Dům byl dvě patra vysoký, dole kamenný, nahoře ze dřeva. Z jednoho rohu stavby se k nebi zvedala kulatá vížka a nade dveřmi visela zdobená lampa, koule z pozlaceného kovu a rudého skla.

„Nevěstinec,“ podivil se Bronn. „Co máš v úmyslu dělat tady?“

„Co člověk obvykle dělá v nevěstinci?“

Žoldnéř se zasmál. „Šae ti nestačí?“

„Na děvku táhnoucí za armádou byla pěkná až dost, jenomže já už nejsem v armádě. Malí muži mají velkou chuť a mně bylo řečeno, že zdejší děvky jsou vhodné i pro krále.“

„Je na to ten chlapec dost starý?“

„Ne pro Joffreyho, pro Roberta. Tento dům byl jeho oblíbený.“ Třebaže Joffrey je už skutečně možná dost starý. Tohle je zajímavá myšlenka. „Pokud se ty a Černé uši chcete pobavit, můžete, ale Chatayiny dívky jsou drahé. Levnější najdete v jiných domech v této ulici. Nechte tady jednoho muže, který bude vědět, kde vás hledat, až se budu chtít vrátit.“

Bronn přikývl. „Jak si přeješ.“ Muži z Černých uší se jen usmívali.

Za dveřmi na něho čekala vysoká žena ve splývavém hedvábí. Měla ebenovou pokožku a oči barvy santalového dřeva. „Jsem Chataya,“ oznámila s hlubokou úklonou. „A ty jsi -“

„Není třeba vzájemně se představovat. Jména bývají nebezpečná.“ Vzduch voněl jakýmsi exotickým kořením a podlahu pod jeho nohama tvořila mozaika znázorňující dvě ženy v milostném objetí. „Máš vskutku příjemné sídlo.“

„Dlouho jsem pracovala, abych si je mohla dovolit. Jsem ráda, že pobočníkovi se zde líbí.“ Její hlas byl tekutou ambrou, ozvláštněnou přízvukem vzdálených Letních ostrovů.

„Tituly mohou být stejně nebezpečné jako jména,“ varoval ji Tyrion. „Ukaž mi pár svých dívek.“

„Bude mi nesmírným potěšením. Shledáš, že jsou stejně sladké, jako jsou krásné a zběhlé v každém umění lásky.“ Graciézně zamířila pryč a nechala Tyriona kolébat se za ní, jak nejlépe mohl, na nohou, které byly o polovinu kratší než její.

Zpoza ozdobné myrské zástěny vyřezané ze dřeva, s motivy květin, fantastických tvorů a snících panen, se nikým neviděni dívali do společenské místnosti, kde starý muž hrál veselou píseň na dudy. Ve vypolštářovaném výklenku opilý Tyrošan s purpurovým vousem houpal na koleni buclatou mladou děvku. Rozvázal jí šněrovačku a nyní nakláněl svůj pohár, aby jí nalil tenký pramínek vína na ňadra a mohl je z nich jazykem slízat. Dvě další dívky seděly pod vykládaným oknem, zabrané do hry v kostky. Ta pihovatá měla ve vlasech barvy medu věnec z modrých květin. Druhá dívka měla pokožku hladkou a černou jako naleštěný gagát, široké tmavé oči a malá špičatá ňadra. Sluneční světlo pronikající barevným sklem vykreslovalo jejich sladká mladá těla pod tenkou látkou a Tyrion ucítil pohyb ve slabinách. „Mohu-li ti poradit, pane, doporučuji ti tu tmavou dívku,“ řekla Chataya.

„Je příliš mladá.“

„Je jí šestnáct, můj pane.“

Věk vhodný pro Joffreyho, pomyslel si, když si vzpomněl na to, co říkal Bronn. Jeho první dívka byla dokonce ještě mladší. Tyrion si vzpomněl, jak stydlivá mu připadala, když si poprvé přetáhla šaty přes hlavu. Dlouhé tmavé vlasy a modré oči, ve kterých by se člověk utopil, a on se v nich skutečně utopil. Bylo to už tak dávno… Jaký hloupý blázen jsi, trpaslíku. „Ta dívka pochází z tvé domoviny?“

„Její krev je krví léta, můj pane, ale moje dcera se narodila zde v Králově přístavišti.“ V jeho obličeji se zřejmě zračilo překvapení, protože Chataya pokračovala: „Moji lidé jsou toho názoru, že pro ženu ani muže není hanbou pracovat v domě polštářů. Na Letních ostrovech jsou ti, kdož jsou zběhlí v poskytování rozkoše, vysoce váženými lidmi. Mnoho urozených mladíků a panen takto slouží pár let během svého dospívání, k poctě bohů.“

„Co s tím mají společného bohové?“

„Bohové stvořili naše těla, stejně jako naše duše, není-liž pravda? Dávají nám hlas, abychom je mohli uctívat písní. Dávají nám ruce, abychom jim mohli stavět chrámy. A dávají nám touhu, abychom se mohli pářit a tím jim vzdávat úctu.“

„Připomeň mi, abych tohle pověděl nejvyššímu septonovi,“ poznamenal Tyrion. „Kdybych se mohl modlit svým údem, rozhodně bych byl zbožnější.“ Mávl rukou. „Rád dám na tvoji radu.“

„Zavolám svoji dceru. Pojď.“

Dívka se s ním setkala u úpatí schodiště. Byla vyšší než Šae, třebaže ne tak vysoká jako její matka, a musela si kleknout, aby ji Tyrion mohl políbit. „Jmenuji se Alayaya,“ řekla s tím nejslabším náznakem přízvuku své matky, „pojď, můj pane.“ Vzala ho za ruku a vedla ho vzhůru po schodišti a pak dlouhou síní. Zpoza jedněch zavřených dveří se ozývalo sténání a tiché výkřiky rozkoše, zpoza jiných chichotání a šepoty. Tyrion cítil, jak se jeho přirození tiskne proti šněrování kalhot. Tohle by pro mne mohlo být pokořující, pomyslel si, když šel za Alayayou nahoru po dalších schodech a do věžní místnosti. Byly tam jen jedny dveře. Provedla ho jimi a zavřela je. V místnosti byla velká postel s nebesy, vysoká skříň s erotickými dřevořezbami a úzké okno z vykládaných sklíček ve tvaru červených a žlutých šestiúhelníků.

„Jsi velmi krásná, Alayayo,“ řekl jí Tyrion, když se spolu ocitli o samotě. „Od hlavy až k patě, každá část tvého těla je půvabná. Jenomže mě teď ze všech těch částí nejvíc zajímá tvůj jazyk.“

„Můj pán shledá, že můj jazyk je dobře vyškolený. Ještě jako dítě jsem se naučila, kdy ho používat a kdy ne.“

„To mě těší.“ Tyrion se usmál. „Takže co budeme dělat teď? Máš snad nějaký návrh?“

„Ano,“ řekla. „Když můj pán otevře skříň, nalezne to, co hledá.“

Tyrion jí políbil ruku a vlezl do prázdné skříně. Alayaya za ním zavřela dveře. Natáhl se k zadnímu panelu, zmáčkl jej, ucítil, jak mu klouže pod prsty a odsunul jej stranou. Dutý prostor za ním byl hrobově temný, ale Tyrion v něm tápal prsty tak dlouho, dokud neucítil kov. Jeho ruka se sevřela kolem příčky žebříku. Chodidlem nahmatal dolní příčku a jal se po žebříku slézat dolů. Hodně pod úrovní ulice se šachta otevírala do svažujícího se hliněného tunelu, kde našel Varyse, který na něho čekal se svíčkou v ruce.

Varys se vůbec nepodobal sobě samému. Pod ocelovou čepičkou s hrotem byl vidět zjizvený obličej a strniště tmavého vousu. Na sobě měl drátěnou košili na vařené kůži a za pasem dýku a krátký meč. „Byla k tobě Chataya vstřícná, můj pane?“ „Až příliš,“ připustil Tyrion. „Jsi si jistý, že na tu ženu je spolehnutí?“

„V tomto proradném a nestálém světě si nejsem jistý ničím, můj pane. Chataya však nemá důvod milovat královnu, a ví, že je tvou dlužnicí za to, žes ji zbavil Allara Deema. Půjdeme?“ Zamířil dolů tunelem.

Dokonce i jeho chůze je odlišná, uvědomil si Tyrion. Namísto levandulové vůně k Varysovi lnul pach kyselého vína a česneku. „Tvůj nový oděv se mi líbí,“ poznamenal, když šli.

„Práce, kterou vykonávám, mi nedovoluje cestovat po ulicích uprostřed kolony rytířů. A tak, když vycházím z hradu, činím tak ve vhodnějších převlecích, abych déle žil, a tudíž ti mohl déle sloužit.“

„Kůže ti sluší. Měl by ses takto oblečený dostavit na příští zasedání rady.“

„Tvoje sestra by tím nebyla nadšená, můj pane.“

„Moje sestra by si z toho znečistila spodní kalhoty.“ Usmál se ve tmě. „Nikde jsem neviděl stopy po jejích zvědech slídících za mnou.“

„To rád slyším, můj pane. Někteří z prodejných lidí tvé sestry jsou také mými, což ona samozřejmě neví. Nesnesl bych pomyšlení na to, že jsou tak nesvědomití, aby se nechali spatřit.“

„Nu, já zas nesnáším pomyšlení na to, že prolézám skříněmi a trpím záchvěvy nevyslyšené vášně, a to všechno zbytečně.“

„Sotva zbytečně,“ ujistil ho Varys. „Vědí, kde jsi. Zda některý z nich bude mít tu troufalost, aby vkročil do Chatayina domu v přestrojení za zákazníka, to nemohu říci, ale myslím, že opatrnosti nikdy není nazbyt.“

„Jak je možné, že ten nevěstinec má tajný vchod?“

„Ten tunel byl vykopán pro jiného králova pobočníka, jehož čest mu nedovolovala vstoupit do takového domu veřejně. Chataya přísně střeží vědomost o jeho existenci.”

„Jenomže ty jsi o něm věděl.”

„Ptáčkové prolétávají spoustou temných tunelů. Opatrně, ty schody jsou příkré.“

Prolezli padacími dvířky a vynořili se v zadní části stáje, ve vzdálenosti zhruba tří bloků pod Rhaenysiným kopcem. Když Tyrion dvířka s bouchnutím zavřel, ve stání zaržál kůň. Varys sfoukl svíčku, položil ji na trám a Tyrion se rozhlédl kolem sebe. Ve stáních byla mula a tři koně. Přebelhal k černobílému valachovi a podíval se mu na zuby. „Starý,“ prohlásil, „a určitě bude dýchavičný.“

„Pravda, není to kůň, který by tě měl nést do bitvy, pane,“ odpověděl Varys, „ale poslouží a nepřitáhne pozornost. Stejně jako ti ostatní. A místní štolba vidí a slyší jenom zvířata.“ Eunuch sundal z kolíku na zdi plášť. Byl z hrubě tkané látky, vybledlý sluncem a obnošený, ale velmi velký. „Dovolíš, můj pane?“ Když jej Tyrionovi přehodil přes ramena, pokrýval ho od hlavy až k patě, a navíc měl kápi, kterou si mohl stáhnout tak hluboko, že jeho obličej tonul ve stínu. „Lidé vidí to, co chtějí vidět,“ řekl Varys, když mu plášť upravoval. „Trpaslíci nejsou v ulicích tak obvyklým jevem jako děti, a tak uvidí dítě. Chlapce ve starém plášti na koni svého otce, jedoucího tam, kam ho otec poslal, třebaže nejlépe by bylo, kdybys vycházel v noci.“

„Mám to v úmyslu… po dnešku. Nyní mě však očekává Šae.“ Ubytoval ji v domě obehnaném zdí, na vzdáleném severovýchodním konci Králova přístaviště, nedaleko od moře, ale neodvažoval se navštěvovat ji tam ze strachu, že by ho mohli sledovat.

„Kterého koně si vezmeš?“

Tyrion pokrčil rameny. „Tenhle mi bude stačit.“

„Osedlám ho pro tebe.“ Varys vzal z kolíku uzdu a sedlo.

Tyrion si upravil těžký plášť a začal nepokojně rázovat sem a tam. „Přišel jsi o velmi zajímavé zasedání rady. Zdá se, že Stannis korunoval sám sebe králem.“

„Já to vím.“

„Obvinil mého bratra a moji sestru z krvesmilstva. Říkám si, jak asi k takovému podezření přišel.”

„Možná četl tu knihu a podíval se na barvu vlasů nějakého bastarda, tak jak to udělali Ned Stark a Jon Arryn před ním. Nebo mu to někdo pošeptal do ucha.“ Eunuchův smích nebyl jeho obvyklým zahihňáním, ale mnohem hlubším a hrdelnějším zvukem.

„Například někdo jako ty?“

„Jsem podezřelý? To jsem nebyl já.“

„Kdybys byl, přiznal bys to?“

„Ne. Proč bych ale měl prozrazovat tajemství, které jsem si tak dlouho nechával pro sebe? Jednou věcí je podvádět krále a docela jinou je schovávat se před cvrčkem v rohožích a ptáčkem v komíně. Kromě toho, ti bastardi tu byli po celou dobu, aby je všichni viděli.“

„Robertovi bastardi? Co s nimi?“

„Podle toho, co vím, jich zplodil osm,“ odpověděl Varys, který zápolil se sedlem. „Jejich matky byly měď a med, kaštan a máslo, a všechny děti přesto měly vlasy černé jako havraní peří… a jako zlá znamení, jak se zdá. Takže když Joffrey, Myrcella a Tommen vyklouzli tvé sestře mezi stehny, každý s vlasy zlatými jako slunce, nebylo obtížné vidět pravdu.“

Tyrion zavrtěl hlavou. Kdyby svému manželovi byla porodila jediné jeho dítě, stačilo by to k tomu, aby vyvrátila jakékoli podezření… Jenomže to by nebyla Cersei. „Pokud jsi tím našeptávačem nebyl ty, kdo jím byl?“

„Nepochybně nějaký zrádce.“ Varys utáhl sedlový řemen.

„Malíček?“

„Já jsem nikoho nejmenoval.”

Tyrion eunuchovi dovolil pomoci mu vysednout na koně. „Lorde Varysi,“ řekl ze sedla, „někdy mám pocit, jako bys byl mým nejlepším přítelem v Králově přístavišti, a jindy si říkám, že jsi mým nejhorším nepřítelem.“

„To je zvláštní. Já si totiž totéž myslím o tobě.“

BRAN

Dlouho předtím, než první bledé prsty světla začaly prozkoumávat Branovy okenice, měl otevřené oči. Na Zimohradu byli hosté, návštěvníci, kteří přijeli na oslavu sklizně. Dnes dopoledne budou na nádvoří zápolit s kvintánami. Kdysi by ho to pomyšlení naplnilo vzrušením, jenomže to bylo předtím.

Ne teď. Walderové budou lámat dřevce proti panošům z družiny lorda Manderlyho, ale Bran se na tom nijak podílet nebude. Musí si v soláru svého otce hrát na prince. „Naslouchej a možná se dozvíš něco z toho, o čem je vlastně celé panování,“ řekl mu mistr Luwin.

Bran nikdy nežádal, aby byl princem. Vždycky snil o rytířství; o zářivé zbroji a praporcích plápolajících ve větru, o kopí a meči, o válečném oři mezi svýma nohama. Proč musí trávit dny nasloucháním starým mužům, kteří hovoří o věcech, jimž sotva zpola rozumí? Protože jsi zlomený, připomněl mu vnitřní hlas. Lord v jeho vypolštářovaném křesle může být mrzákem - Walderové mu řekli, že jejich dědeček je už tak starý a slabý, že ho všude musí přenášet v nosítkách -, ale ne rytířem na jeho koni. Kromě toho, byla to jeho povinnost. „Jsi nyní bratrovým dědicem a zástupcem Starků na Zimohradu,“ řekl ser Rodrik, který mu připomněl, jak Robb sedával se svým lordem otcem, když je přijeli navštívit jeho vazalové.

Před dvěma dny dorazil z Bílého přístavu lord Wyman Manderly, na lodi a v nosítkách, protože byl příliš tlustý, než aby mohl sedět na koni. S ním se dostavil dlouhý zástup jeho dvořanů: rytířů, panošů, menších lordů a dam, heroldů, hudebníků, dokonce i žongléř, všichni s praporci a v kabátcích snad ve stovce barev. Bran je na Zimohradu přivítal z vysokého křesla svého otce s opěrkami vyřezanými do podoby zlovlků, a ser Rodrik ho potom pochválil, že si vedl dobře. Nevadilo by mu, kdyby to znamenalo konec jeho povinností, jenomže to byl pouhý začátek.

„Slavnost je sice vhodnou záminkou,“ vysvětloval ser Rodrik, „jenomže člověk neurazí stovky mil jen kvůli kousku kachny a doušku vína. Tak dlouhou cestu nepochybně vykonali jenom ti, kteří mají na srdci důležité záležitosti, jež nám chtějí přednést.“

Bran hleděl vzhůru na hrubý kamenný strop nad svou hlavou. Věděl, že Robb by mu řekl, aby si nehrál na malého chlapce. Téměř ho slyšel, a také svého lorda otce. Zima se blíží, a ty jsi téměř dospělým mužem, Brane. Máš povinnosti.

Když do jeho komnaty vrazil Hodor, usmívající se a bez melodie si cosi pobrukující, nalezl tam chlapce smířeného se svým osudem. Dnes ho dokonce přinutili umýt se a učesat. „Vezmu si bílý vlněný kabátec,“ nařídil mu Bran. „A stříbrnou brož. Ser Rodrik bude chtít, abych vypadal vznešeně.“ Kdykoli mohl, Bran se raději oblékal sám, ale existovaly určité úkony - například natahování kalhot nebo zašněrovávání vysokých bot - které ho znervózňovaly. Rychleji to šlo s Hodorovou pomocí. Jakmile se něco naučil, dělal to opravdu zručně. Měl něžné ruce, třebaže jeho síla byla ohromující. „Vsadil bych se, že ty bys také mohl být rytířem,“ řekl mu Bran. „Kdyby ti bohové nebyli vzali rozum, mohl jsi být velkým rytířem.“

„Hodor?“ Hodor na něho zamrkal svýma bezelstnýma hnědýma očima, nevinnýma a nic nechápajícíma.

„Ano,“ řekl Bran. „Hodor.“ Ukázal před sebe.

Na zdi vedle dveří visel pevný koš vyrobený z proutí a kůže, s otvory vyříznutými pro Branovy nohy. Hodor vklouzl pažemi do popruhů, utáhl si kolem pasu široký řemen a poklekl vedle postele. Bran se za pomoci tyčí zapuštěných do stěn vzepřel a přehoupl mrtvou tíhu svých nohou do koše a skrze otvory v něm. „Hodor,“ řekl Hodor znovu a vstal. Pacholek měřil bezmála sedm stop sám o sobě; Bran na jeho zádech se téměř dotýkal stropu. Když Hodor procházel dveřmi, hluboko sklonil hlavu. Jednou ucítil vůni čerstvě upečeného chleba a rozběhl se do kuchyně bez ohledu na dveře. Bran tehdy utržil takovou ránu do hlavy, že mu mistr Luwin musel zašít kůži na lebce. Mikken mu pak ve zbrojnici našel zrezivělou starou přilbici bez hledí, ale Bran se zřídkakdy namáhal nasadit si ji na hlavu. Walderové by se mu smáli, kdyby ho v ní viděli.

Položil ruce Hodorovi na ramena a takto spolu sestupovali po točitém schodišti. Venku na nádvoří se již rozléhal třeskot mečů, dunění štítů a koňské ržání. Byla to sladká hudba. Jenom se tam podívám, rozhodl se Bran. Jen se rychle podívám, to je všechno.

Panstvo z Bílého přístavu se svými rytíři a zbrojnoši se objeví až později dopoledne. Do té doby nádvoří patřilo jejich panošům, kteří se různili ve věku od deseti do čtyřiceti let. Bran si tak zoufale přál být jedním z nich, až ho z toho rozbolel žaludek.

Na nádvoří byly vztyčeny dvě kvintány. Každou tvořil silný sloup nesoucí otočný trám, se štítem na jednom konci a čalouněným srážedlem na druhé. Štíty byly pomalované rudě a zlatě, třebaže lannisterští lvi byli neohrabaní, znetvoření a již hodně zjizvení zásahy prvních chlapců, kteří se s nimi utkali.

Pohled na Brana v jeho koši k němu přitáhl oči těch, kteří ho takto ještě neviděli, ale on se lidské pohledy naučil ignorovat. Alespoň měl dobrý rozhled; na Hodorových zádech všechny převyšoval. Viděl, jak Walderové vysedají na koně. Přivezli si s sebou z Dvojčat nádhernou zbroj, stříbrnou plátovou s emailovanými modrými rytinami. Vrcholek přilbice Velkého Waldera byl vytvarován do podoby hradu, zatímco Malý Walder dával přednost chocholu z modrého a šedého hedvábí. Svými štíty a bojovými suknicemi se také odlišovali jeden od druhého. Na suknici Malého Waldera se střídaly čtverce s dvojitými věžemi Freyů, žíhaným kancem rodu jeho babičky a oráčem jeho matky: Crakehallu a Darryů. Na suknici Velkého Waldera se střídaly strom a havrani rodu Blackwoodů s propletenými hady Paegeů. Ti nepochybně lační po cti, pomyslel si Bran, když se díval, jak se chápou svých dřevců. Stark potřebuje jenom zlovlka.

Jejich grošovaní koně byli rychlí, silní a skvěle vycvičení. Bok po boku se rozjeli ke kvintánám. Oba čistě zasáhli štíty a byli pryč dlouho předtím, než se dokola otočila vycpaná srážedla. Malý Walder zasadil prudší úder, ale Bran si říkal, že Velký Walder má lepší posez v sedle. Dal by obě svoje neužitečné nohy za šanci vyjet proti kterémukoli z nich.

Malý Walder odhodil svůj rozštípány dřevec stranou, spatřil Brana a zastavil svého koně. „To je ale ošklivý kůň,“ řekl na Hodorovu adresu.

„Hodor není kůň,“ namítl Bran.

„Hodor,“ řekl Hodor.

Velký Walder popojel blíž a připojil se ke svému bratranci. „Nu, jisté je, že není ani tak chytrý jako kůň.“ Pár mladíků z Bílého přístavu se začalo pošťuchovat a smát.

„Hodor.“ Hodor se jen usmíval a díval se z jednoho Freye na druhého, lhostejný k jejich škádlení. „Hodor hodor?“

Kůň malého Waldera zaržál. „Podívejte se, oni spolu mluví. Možná hodor v koňské řeči znamená ‚miluji tě‘.“

„Buď zticha, Freyi.“ Bran cítil, jak mu do tváří stoupá barva.

Malý Walder k nim popojel se svým koněm, tak blízko, že Hodor musel o krok ustoupit. „Co uděláš, když nezmlknu?“

„Pošle na tebe svého vlka, bratranče,“ varoval ho Velký Walder.

„Ať ho pustí. Vždycky jsem si přál plášť z vlčí kůže.“

„Léto by ti utrhl tu tvoji tlustou hlavu,“ řekl Bran.

Malý Walder udeřil obrněnou pěstí do svého hrudního plátu. „Má snad tvůj vlk ocelové zuby, aby prokousl plát a pletivo?“

„Dost!“ Hlas mistra Luwina zapráskal skrze pokřikování na nádvoří hlasitě jako hromobití. Kolik toho slyšel, to Bran nemohl říci, ale očividně toho bylo dost, aby ho to rozčililo. „Takové výhrůžky jsou nerozumné a já už nic podobného nechci slyšet. Takhle se chováš ve Dvojčatech, Waldere Freyi?“

„Když chci.“ Malý Walder sedící na svém koni se na Luwina zamračil, jako by chtěl říci, jsi jenom mistr, jak se opovažuješ kárat Freye z Přechodu?

„Nu, svěřenci lady Stark by se takhle na Zimohradu chovat neměli. Co se tady vůbec stalo?“ Mistr se popořadě podíval na každého z chlapců. „Jeden z vás mi to okamžitě poví, nebo přísahám, že -“

„Dělali jsme si legraci z Hodora,“ přiznal se Velký Walder. „Omlouvám se, pokud jsme urazili prince Brana. Chtěli jsme jenom, aby to bylo zábavné.“ Měl alespoň tolik cti, že se zatvářil zahanbeně.

Malý Walder vypadal jen rozmrzele. „Já taky,“ řekl, „taky jsem se jenom chtěl pobavit.“

Holé místečko na vrcholu mistrovy hlavy zrudlo a Bran podle toho poznal, že Luwin je rozezlenější než předtím. „Dobrý pán utěšuje a chrání slabé a bezmocné,“ řekl Freyům. „Já vám nedovolím dělat si z Hodora terč svých krutých posměšků, slyšíte? Je to dobrosrdečný hoch, poslušný a pracovitý, což je mnohem víc než se dá říct o kterémkoli z vás.“ Mistr zahrozil Malému Walderovi prstem. „A ty se budeš držet dál od božího háje i od vlků, nebo si to zodpovíš.“ S pleskajícími rukávy své róby se otočil na patě, poodešel o pár kroků a obrátil se zpátky. „Pojď, Brane. Lord Wyman čeká.“

„Hodore, jdi za mistrem,“ poručil mu Bran.

„Hodor,“ řekl Hodor. Se svýma dlouhýma nohama dohonil mistra dělajícího rozezlené malé krůčky na schodech Velké věže. Mistr Luwin jim podržel otevřené dveře, a když jimi vcházeli dovnitř, Bran chytil Hodora kolem krku a sklonil hlavu.

„Walderové -“

„Už o tom nechci slyšet.“ Mistr Luwin vypadal unaveně a nervózně. „Byl jsi v právu, když jsi bránil Hodora, ale v první řadě jsi tam vůbec neměl být. Ser Rodrik a lord Wyman již posnídali, zatímco na tebe čekali. Copak pro tebe musím chodit, jako bys byl malý kluk?“

„Ne,“ řekl Bran zahanbeně. „Je mi to líto. Chtěl jsem jenom…“

„Já vím, co jsi chtěl,“ řekl Luwin o něco něžnějším hlasem. „Jak bych ti to přál. Máš nějaké návrhy, než začneme s dnešní audiencí?“

„Budeme mluvit o válce?“

„Ty nebudeš mluvit o ničem.“ Do Luwinova hlasu se vrátila strohost. „Jsi teprve osmileté dítě…“

„Je mi téměř devět!“

„Osm,“ opakoval mistr pevným hlasem. „Neříkej nic než zdvořilosti, dokud ti ser Rodrik nebo lord Wyman nepoloží nějakou otázku.“

Bran přikývl. „Budu si to pamatovat.“

„Neřeknu seru Rodrikovi nic o tom, co se stalo mezi tebou a Freyovými chlapci.“

„Děkuji ti.“

Posadili Brana na šedé sametové polštáře do křesla jeho otce, za dlouhý prkenný stůl. Ser Rodrik seděl po jeho pravici a mistr Luwin po levici, vyzbrojený brky, kalamáři s inkoustem a svazkem prázdných pergamenů k zapisování všeho, na čem se páni usnesou. Bran přejel rukou po hrubém dřevu stolu a omluvil se lordu Wymanovi za svůj pozdní příchod.

„Ale princ přece nikdy nepřichází pozdě,“ odpověděl pán Bílého přístavu vlídným hlasem. „To ti, kdož se dostavili před ním, přišli příliš brzy, tak je to.“ Wyman Manderly se smál hlučným dunivým smíchem. Nebylo divu, že nemohl přijet na koni; vypadal, že by většinu koní převážil. Také byl velmi výmluvný, a tak brzy začal žádat, aby mu Zimohrad odsouhlasil výběr nových celníků pro Bílý přístav. Ti staří zadržovali stříbro pro Královo přístaviště, místo aby je poctivě odváděli novému Králi severu. „Král Robb také potřebuje mince,“ prohlásil, „a Bílý přístav je tím nejvhodnějším místem, kde by je mohl razit.“ Nabídl se, že se celé záležitosti ujme, aby krále potěšil, a pak začal mluvit o tom, jak posílil obranný systém města, přičemž do detailů vyčísloval náklady každého přijatého opatření.

Lord Manderly se také nabídl, že kromě mincovny Robbovi postaví válečnou flotilu. „Nemáme žádnou námořní silu již stovky let, od té doby, co Brandon Spalovač přiložil pochodeň k lodím svého otce. Dej mi zlato a během roku se budete moct s pomocí galér zmocnit jak Dračího kamene, tak Králova přístaviště.“

Bran při hovoru o válečných lodích zpozorněl. Nikdo se ho na jeho názor neptal, ale považoval nápad lorda Wymana za vynikající. V duchu už je před sebou viděl hotové. Říkal si, zda mrzák někdy velel válečné lodi. Ser Rodrik však slíbil jen to, že lordův nápad pošle Robbovi ke zvážení, zatímco mistr Luwin pilně škrábal brkem po pergamenu.

Poledne přišlo a odešlo. Mistr Luwin poslal Zjizveného Tyma dolů do kuchyně a pojedli v soláru - sýr, kapouny a hnědý ovesný chléb. Zatímco lord Wyman trhal ptáka na kusy svými zavalitými prsty, zdvořile politoval lady Hornwood, která byla jeho sestřenicí. „Víte, narodila se se jménem Manderly. Je možné, že až přestane truchlit, ráda se k němu znovu vrátí, co?“ Ukousl si kus křídla a zeširoka se usmál. „Věc se má tak, že já sám jsem už osm let vdovec. Nejvyšší čas, abych se znovu oženil, souhlasíte, moji páni? Muži je samotnému smutno.“ Odhodil kosti stranou a sáhl po dalším stehnu. „Nebo pokud by lady raději dala přednost mladšímu muži, nu, můj syn Wendel také není ženatý. Odjel na jih, kde dělá stráž lady Catelyn, ale nepochybně se po návratu bude chtít oženit. Je to statečný hoch a veselý. Muž stvořený k tomu, aby ji naučil znovu se smát, co?“ Rukávem své tuniky si otřel mastnotu z brady.

Bran oknem slyšel vzdálené řinčení zbraní. Nějaké sňatky ho nezajímaly. Kéž bych tak byl dole na nádvoří.

Jeho lordstvo čekalo, dokud sluhové neuklidili ze stolu, načež nadneslo záležitost dopisu, který obdrželo od lorda Tywina Lannistera, jenž věznil jeho staršího syna, sera Wylise, kterého zajal na Zeleném bodci. „Nabízí mi, že mi ho vrátí bez výkupného, za předpokladu, že stáhnu svoje odvedence ze služeb Jeho Výsosti a složím přísahu, že se nezúčastním dalšího boje.“

„Ty to samozřejmě odmítneš,“ řekl ser Rodrik.

„V tomto ohledu si nedělejte starosti,“ ujistil je lord. „Král Robb nemá věrnějšího služebníka, než je Wyman Manderly. Nicméně, bylo by mi proti mysli vidět svého syna strádat v Harrenově déle, než je třeba. Je to zlé místo a říká se, že prokleté. Ne že bych byl člověkem, který by snadno uvěřil takovým povídačkám, ale přesto… Jen se podívejte, co se přihodilo Janosi Slyntovi, Královnou povýšen na pána Harrenova a jejím bratrem sražen. Říká se, že ho na lodi poslali na Zeď. Modlím se, aby v dohledné době byla zorganizována nějaká spravedlivá výměna zajatců. Jsem si jistý, že Wylis nechce zbytek války prosedět ve vězení. Můj syn je galantní a bojovný jako mastif.“

Než audience skončila, Bran již měl ramena ztuhlá od dlouhého sezení v křesle. Toho večera, když zasedl k jídlu, zazněl roh herolda, který oznámil příchod dalšího hosta. Lady Donella Hornwood s sebou nepřivedla žádný zástup rytířů a dvořanů; přijela sama, provázena jen šesti unavenými zbrojnoši se znakem losí hlavy na uprášených oranžových livrejích. „Je nám velmi líto, co všechno jsi musela vytrpět, moje paní,“ řekl Bran, když před něj předstoupila, aby ho pozdravila. Lord Hornwood byl zabit v bitvě na Zeleném bodci a jejich jediný syn v Šeptajícím lese. „Zimohrad na to nezapomene.“

„To je dobré vědět.“ Byla to bledá žena a každá linie jejího obličeje byla poznamenaná zármutkem. „Jsem velmi unavená, můj pane. Byla bych ti opravdu vděčná, kdybych si teď mohla jít odpočinout.“

„Zajisté,“ odpověděl ser Rodrik. „Zítra je času dost.“

Když přišel další den, většina dopoledne byla věnována hovorům o uskladňování zrní a zeleniny a solení masa. Jakmile mistři v jejich Citadele vyhlásili začátek podzimu, moudří lidé si začali odkládat část každé sklizně, třebaže otázka, jak velká by měla být tato část, si, jak se zdálo, vyžadovala hodně přemýšlení. Lady Hornwood skladovala pětinu své úrody. Na doporučení mistra Luwina souhlasila s tím, že ten podíl zvedne na čtvrtinu.

„Boltonův bastard shromažďuje v Hrůzově muže,“ varovala je. „Doufám, že má v úmyslu odvést je na jih, aby se u Dvojčat připojil ke svému otci, jenomže když jsem k němu poslala svoje muže, abych se zeptala na jeho úmysly, odpověděl mi, že Boltona se nebude vyptávat žena. Jako by byl manželským synem a měl na to jméno právo.“

„Pokud vím, lord Bolton toho chlapce nikdy za vlastního neuznal,“ řekl ser Rodrik. „Abych pravdu řekl, já ho neznám.“

„Zná ho málokdo,“ odpověděla. „Dlouho žil se svou matkou, až do doby před dvěma lety, kdy mladý Domeric zemřel a zanechal Boltona bez dědice. Právě tehdy svého bastarda přivedl do Hrůzova. Podle všeho, co se o něm povídá, je ten chlapec zlým a podlým stvořením, a navíc má služebníka, který je stejně krutý jako on. Říkají mu Smraďoch. Prý se vůbec nemyje. Společně vyjíždějí na lov, Bastard a ten Smraďoch, a neloví prý zvěř. Slyšela jsem povídat věci, kterým se dá stěží uvěřit, dokonce i o Boltonech. A teď, když můj lord manžel a můj drahý syn odešli k bohům, Bastard hladově pokukuje po mých pozemcích.“

Bran jí chtěl dát stovku mužů, aby jí pomáhali bránit její práva, ale ser Rodrik řekl jen: „Pokukovat může, ale kdyby se odvážil udělat něco víc, slibuji ti, že by ho za to postihla krutá odplata. Budeš v bezpečí, moje paní, třebaže časem, až pomine tvůj zármutek, možná shledáš vhodným opět se provdat.“

„Jsem ve věku, kdy již nemohu mít děti, a moje krása dávno povadla,“ odpověděla s unaveným poloúsměvem, „a přesto za mnou muži slídí, tak jak to nikdy nedělali, když jsem byla panna.“

„Ty na svoje nápadníky nepohlížíš příznivě?“ zeptal se Luwin.

„Když mi to Jeho Výsost nařídí, provdám se,“ odpověděla lady Hornwood, ale „Mors Vránojed je opilé zvíře, a navíc je starší než můj otec. Co se týče mého vznešeného bratrance Manderlyho, lože mého pána není dost velké, aby jeho majestátní objem pobralo, a já jsem zajisté příliš malá a křehká, než abych mohla léhat pod ním.“

Bran věděl, že když muži spí na loži se ženami, muži léhávají na ženách. Říkal si, že spát pod lordem Manderlym by bylo jako spát pod padlým koněm. Ser Rodrik vdově soucitně pokývl. „Časem přijdou i jiní uchazeči o tvoji ruku, moje paní. Pokusíme se najít pro tebe nápadníka, který by víc vyhovoval tvému vkusu.“

„Možná se nemusíš rozhlížet příliš daleko, pane.“

Když odešla, mistr Luwin se usmál. „Sere Rodriku, mám dojem, že paní se líbíš ty.“

Ser Rodrik si odkašlal a zatvářil se nepohodlně.

„Byla velmi smutná,“ poznamenal Bran.

Ser Rodrik přikývl. „Smutná a něžná, a rozhodně ne nepůvabná na ženu jejího věku, při vší její skromnosti. Přesto je nebezpečím pro mír v říši tvého bratra.“

„Ona?“ podivil se Bran ohromeně.

„Nemá žádného přímého dědice,“ odpověděl mistr Luwin, „a tak je zřejmé, že se objeví mnoho nápadníků, kteří si budou dělat zálusk na pozemky Hornwoodů. Tallhartové, Flintové i Karstarkové, ti všichni jsou s rodem Hornwoodů spřízněni přes ženskou linii, a Gloverovi vychovávají v Pahorku v Hlubokém lese nevlastního syna lorda Haryse. Pokud vím, Hrůzov na její pozemky žádný nárok nemá, ale jejich území spolu sousedí a Roose Bolton si takovou šanci rozhodně nenechá ujít.“ Ser Rodrik se zatahal za svůj vous. „V takových případech musí vhodného ženicha určit lenní pán.“

„Proč se s ní nemůžeš oženit ty?“ zeptal se Bran. „Řekl jsi, že je půvabná, a Beth by měla matku.“

Starý rytíř položil Branovi ruku na rameno. „Příjemná představa, můj princi, jenomže já jsem jen obyčejný rytíř, a kromě toho, jsem už starý. Pár let bych na jejím panství mohl vládnout, jenomže až bych zemřel, lady Hornwood by se ocitla ve stejně nepříjemné situaci jako nyní a Bethiny vyhlídky by také mohly být dost chmurné.“

„V tom případě ať je dědicem Hornwoodův bastard,“ řekl Bran, který si vzpomněl na svého nevlastního bratra Jona.

„To by potěšilo Gloverovy,“ řekl ser Rodrik, „a možná také ducha lorda Hornwooda, ale nemyslím, že lady Hornwood by nás za to měla ráda. Ten chlapec není z její krve.“

„Přesto,“ řekl mistr Luwin, „je třeba vzít to v úvahu. Lady Donella již překročila plodný věk, jak sama řekla. Pokud ne bastard, kdo jiný?“

„Mohl bych odejít?“ Bran slyšel panoše zabrané do šermu dole na nádvoří, zvonění oceli o ocel.

„Jak si přeješ, můj princi,“ řekl ser Rodrik. „Vedl sis dobře.“ Bran zářil potěšením. Být lordem nebylo zas tak únavné, jak se obával, a protože lady Hornwood byla o hodně stručnější než lord Manderly, zbylo mu dokonce ještě pár hodin denního světla, ve kterých si mohl hrát s Létem. Rád se svým vlkem trávil čas každý den, když mu to ser Rodrik a mistr Luwin dovolili.

Hodor ještě nevkročil do božího háje a Léto už vyběhl zpod starého dubu, téměř jako by věděl, že přicházejí. Bran zahlédl také štíhlý černý tvar pozorující je z podrostu. „Chundeláči,“ zavolal, „sem, Chundeláči. Ke mně!“ Ale Rickonův vlk zmizel tak rychle, jako se objevil.

Hodor znal Branovo oblíbené místo, a tak ho odnesl na břeh jezírka pod rozložité větve stromu srdce, kde lord Eddard poklekal, aby se modlil. Když tam přišli, hladinu jezírka čeřily drobné vlnky, ve kterých se chvěl a tančil odraz čarostromu. Žádný vítr však nefoukal. Bran byl na okamžik zmaten.

V tu chvíli se z jezírka s hlasitým šplouchnutím vynořila Oša, tak náhle, že dokonce i Léto uskočil dozadu a vycenil zuby. Hodor zděšeně vyskočil a začal bojácně kvílet: „Hodor, Hodor!“ dokud ho Bran nepoplácal po rameni, aby uklidnil jeho obavy. „Jak v tom můžeš plavat?“ zeptal se Ošy. „Není to moc studené?“

„Jako miminko jsem cucávala rampouchy, chlapče. Já mám zimu ráda.“ Oša doplavala ke skalám a vyšla z vody. Byla nahá a po celém těle měla husí kůži. Léto se přikradl blíž a očichal ji. „Chtěla jsem se dotknout dna.“

„Já nevěděl, že tam je nějaké dno.“

„Možná není.“ Usmála se. „Na co tak hledíš, chlapče? Copak jsi nikdy neviděl ženu?“

„Viděl.“ Bran se stokrát koupal se svými sestrami a také viděl, jak se v horkých jezírkách koupou služebné. Oša ale vypadala jinak, byla tvrdá a hranatá, namísto měkká a oblá. Nohy měla šlachovité a ňadra plochá jako dva prázdné měšce. „Máš na sobě hodně jizev.“

„Všechny jsou tvrdě zasloužené.“ Sebrala svoje hnědé šaty, vytřepala z nich listí a přetáhla si je přes hlavu.

„Bojovala jsi proti obrům?“ Oša tvrdila, že tam za Zdí stále žijí obři. Jednoho dne možná nějakého taky uvidím…

„Bojovala jsem proti lidem.“ Přepásala se kusem provazu. „Častěji proti černým vránám,“ řekla, potřásajíc vlasy. Od té doby, co přišla na Zimohrad, jí narostly hodně pod uši a rozhodně s nimi vypadala něžněji než žena, která ho kdysi popadla a pokoušela se ho zabít tam ve vlčím lese. „Dnes jsem v kuchyni slyšela nějaké řeči o tobě a Freyích.“

„Od koho? Co říkali?“

Kysele se na něho usmála. „Že je hloupý ten, kdo uráží obry, a šílený svět ten, ve kterém je mrzák musí bránit.“

„Hodor nevěděl, že ho urážejí,“ namítl Bran. „Kromě toho, ten se nikdy nepere.“ Vzpomněl si, jak jednou, když byl ještě malý, šel se svou matkou a septou Mordane na tržiště. Hodora vzali s sebou, aby jim nesl nákupy, ale on poodešel stranou, a než ho našli, nějací chlapci ho zahnali do uličky a strkali do něho holemi. „Hodor!“ křičel stále dokola, krčil se a uhýbal před holemi, ale ani jednou proti některému ze svých trýznitelů nezvedl ruku. „Septon Chayle říká, že má laskavého ducha.“

„Ano,“ řekla, „a ruce dost silné na to, aby jimi člověku urval hlavu z ramen, kdyby chtěl. Tak či onak, na toho Waldera ať si raději dává pozor. Mám dojem, že toho velkého, co mu říkají Malý, pojmenovali opravdu výstižně. Velký zvenčí, malý zevnitř a zlý až do morku kostí.“

„Mně se ublížit neodváží. Má strach z Léta, ať říká cokoli.“

„Možná má, jenomže není tak hloupý, jak se zdá.“ Co se zlovlků týkalo, Oša vždycky byla nanejvýš opatrná. V den, kdy byla zajata, Léto a Šedý vítr roztrhali tři divoké z její tlupy na kusy. „Anebo možná je. A to taky zavání průšvihem.“ Svázala si vlasy. „Stále se ti zdávají ty tvoje vlčí sny?“

„Ne.“ Nerad hovořil o snech.

„Princ by se měl naučit lépe lhát.“ Oša se zasmála. „Nu, tvoje sny jsou tvoje věc. Mojí věcí je kuchyně a raději bych se měla vrátit, než Gage začne křičet a mávat tou svojí velkou dřevěnou lžící. Na shledanou, princi.“

Vůbec o těch vlčích snech neměla začít mluvit, pomyslel si Bran, když ho Hodor vynášel po schodech zpátky do jeho ložnice. Vzpíral se spánku tak dlouho, jak mohl, ale nakonec ho přemohl, tak jako vždycky. Dnešní noci se mu zdálo o čarostromu. Pozoroval ho svýma hlubokýma rudýma očima, volal na něj svými pokřivenými dřevěnými ústy a z jeho bledých větví k němu s třepetáním křídel slétla tříoká vrána, klofající mu do obličeje a volající jeho jméno hlasem ostrým jako meč.

Probudilo ho troubení rohů. Bran se v posteli posunul na stranu, vděčný za přerušení svého snu. Přijeli další hosté a podle hluku, který vydávají, je polovina z nich opilá. Za pomoci svých tyčí se zvedl z postele a přeručkoval k okennímu sedátku. Na jejich praporci byl obr ve zpřetrhaných řetězech, který mu napověděl, že to jsou muži Umberů, kteří přijeli ze severních krajin za Poslední řekou.

Příštího dne dva z nich společně přišli na audienci; strýcové Velkého Jona, bouřliví muži již v zimě svých dnů, s vousy bílými jako pláště z medvědích kožešin, které měli na sobě. Jakási vrána kdysi považovala Morse za mrtvého a vyklovala mu oko, a tak místo něho nosil kus dračího skla. Podle příběhu, který mu vypravovala stará chůva, popadl vránu do hrsti a ukousl jí hlavu, proto ho pojmenovali Vránojed. Nikdy však Branovi nevysvětlila, proč jeho vyzáblému bratrovi Hotherovi říkají Děvkozhouba.

Ještě se ani neposadili a Mors už žádal o svolení oženit se s lady Hornwood. „Všichni vědí, že Velký Jon je silnou pravou rukou Mladého vlka. Kdo lépe ochrání vdoviny pozemky než Umber, a který Umber je lepší než já?“

„Lady Donella stále drží smutek,“ poznamenal mistr Luwin.

„Já mám lék na smutek pod svými kožešinami.“ Mors se zasmál. Ser Rodrik mu zdvořile poděkoval a slíbil mu, že tuto záležitost nadnese před lady a králem.

Hother chtěl lodě. „Dolů ze severu se přikrádají divocí v počtech mnohem větších, než jsem viděl kdy předtím. Přeplouvají v malých člunech Tulení záliv a vyloďují se na našich březích. Vran ve východní hlídce je příliš málo, než aby je zastavily, a tak se na mém území množí jako lasičky. Potřebujeme válečné veslice a taky silné muže, kteří se v nich budou plavit. Velký Jon si jich s sebou vzal příliš mnoho. A polovinu naší úrody spotřebováváme na osivo pro potřeby rukou, které mávají kosami.“

Ser Rodrik se zatahal za svoje licousy. „Máš lesy plné vysokých borovic a statných dubů. Lord Manderly má mnoho lodních tesařů a námořníků. Společně byste měli být schopni postavit dost veslic, aby chránily vaše břehy na obou stranách.“

„Manderly?“ Mors Umber si odfrkl. „Ten obrovitý kolébavý žok loje? Slyšel jsem, že jeho vlastní lidé mu přezdívají lord Mihule. Ten muž stěží chodí. Kdybys mu do břicha zabodl meč, vykroutilo by se z něho deset tisíc úhořů.“

„Je tlustý,“ připustil ser Rodrik, „ale není hloupý. Budete s ním spolupracovat, jinak se král dozví, proč jste to odmítli.“ A divocí Umberové k Branovu ohromení souhlasili, že udělají, co jim poručil, třebaže se to neobešlo bez spousty reptání.

Zatímco seděli na audienci, z Pahorku v Hlubokém lese přijeli Gloverovi muži a z Torrhenovy věže velká skupina Tallhartů. Galbart a Robett Gloverovi zanechali Hluboký les v rukou Robettovy ženy, ale na Zimohrad nyní přijel jejich majordomus. „Moje paní vás prosí, abyste omluvili její nepřítomnost. Její děti jsou na takovou cestu ještě příliš malé a ona je nechce opustit.“ Bran si brzy uvědomil, že to je majordomus, nikoli lady Glover, kdo skutečně vládne Pahorku v Hlubokém lese. Ten muž připustil, že v současné době odkládá stranou jenom desetinu úrody. Tvrdil, že jakýsi pokoutní čaroděj mu prozradil, že před nástupem chladu bude dlouhé a úrodné babí léto. Mistr Luwin měl na výběr spoustu věcí, co by mu o takových čarodějích mohl říci, a ser Rodrik muži nařídil, aby ukládal pětinu úrody. Také se majordoma podrobně vyptal na bastarda lorda Hornwooda, chlapce jménem Larence Sníh. Na severu všechny nemanželské děti urozeného původu dostávaly příjmení Sníh. Tomu chlapci bylo téměř dvanáct let a majordomus vychvaloval jeho chytrost a odvahu.

„Tvůj názor na toho nemanželského syna by mohl být ku prospěchu,“ řekl mu mistr Luwin potom. „Myslím, že jednoho dne budeš dobrým pánem Zimohradu.“

„Ne, nebudu.“ Bran věděl, že nikdy nebude lordem, tak jako nikdy nemůže být rytířem. „Robb se ožení s nějakou dívkou z rodu Freyů. Sám jsi mi to řekl a Walderové tvrdí to samé. Bude mít syny a ti se stanou pány Zimohradu po něm, ne já.“

„Možná tomu tak bude, Brane,“ řekl ser Rodrik, „ale já jsem byl ženatý třikrát a moje žena mi porodila jenom dcery. Nyní mně zůstala pouze Beth. Můj bratr Martyn zplodil čtyři silné syny, ale jenom Jory se dožil věku muže. Když byl zabit, Martynova rodová linie s ním vymřela. Mluvíme-li o zítřku, nikdy není nic jisté.“

Leobald Tallhart přišel na řadu dalšího dne. Mluvil o nepřízni počasí a mdlém rozumu obyčejného lidu a pověděl jim, jak měl jeho synovec zálusk na válku. „Benfred shromáždil svoji vlastní skupinu kopiníků. Chlapců, z nichž žádnému není víc než devatenáct, ale každý si myslí, že je dalším mladým vlkem. Když jsem jím řekl, že jsou spíš mladí králíci, vysmáli se mi. Teď si říkají divocí králíci, jezdí po krajině s králičími kůžemi uvázanými na koncích svých kopí a zpívají rytířské písně.“

Bran si pomyslel, že to zní vznešeně. Vzpomínal si na Benfreda Tallharta, velkého upřímného chlapce, který často navštěvoval Zimohrad se svým otcem, serem Helmanem, a přátelil se s Robbem a Theonem Greyjoyem. Jenomže ser Rodrik tím, co slyšel, zjevně nebyl potěšen. „Kdyby král potřeboval více mužů, poslal by pro ně,“ řekl. „Vysvětli svému synovci, aby zůstal v Torrhenově věži, jak mu jeho lord otec nařídil.“

„Udělám to, pane,“ řekl Leobald, a teprve tehdy nadnesl záležitost lady Hornwood. Ubohá žena, bez manžela, který by bránil její území a bez syna, který by je zdědil. Jeho vlastní manželka také byla z rodu Hornwoodů. Sestra zesnulého lorda Halyse, nepochybně si vzpomínají. „Prázdná síň je smutná. Napadlo mne, že bych svého mladšího syna poslal k lady Donelle, aby ho vychovávala jako svého vlastního. Berenovi je téměř deset, je to hodný chlapec a její vlastní synovec. Jsem si jistý, že by ji rozveselil, a možná by dokonce mohl přijmout jméno Hornwood…“

„Kdyby byl jmenován dědicem?“ zeptal se mistr Luwin.

„… aby rod mohl pokračovat,“ dořekl Leobald.

Bran věděl, co na to říci. „Děkuji ti za ten návrh, můj pane,“ vyhrkl předtím, než stačil promluvit ser Rodrik. „Předneseme tuto záležitost mému bratru Robbovi. Och, a lady Hornwood.“

Zdálo se, že Leobald je překvapen, že Bran promluvil. „Jsem ti za to vděčný, můj princi,“ řekl, ale Bran v jeho světle modrých očích spatřil lítost, smíšenou snad s radostí, že ten mrzák konec konců není jeho synem. Na okamžik toho muže nenáviděl.

Mistru Luwinovi se však zřejmě zamlouval. „Beren Tallhart by snad mohl být tou nejlepší odpovědí,“ řekl mu, když Leobald odešel. „Z hlediska pokrevní spřízněnosti je to napůl Hornwood. Kdyby přijal jméno svého strýce…“

„… stále zůstane chlapcem,“ namítl ser Rodrik, „a bude nucen bránit svoje pozemky proti takovým jako Mors Umber a Roose Bolton. Musíme si to pečlivě promyslet. Robb by si od nás měl nechat co nejlépe poradit, než dospěje k rozhodnutí.“

„Možná nakonec bude záležet především na účelnosti,“ řekl mistr Luwin. „Na tom, kterého lorda nejvíc potřebuje za vazala. Součástí jeho říše jsou říční krajiny a on toto spojenectví možná bude chtít utvrdit tím, že lady Hornwood provdá za některého z lordů Trojzubce, možná za Blackwooda nebo Freye -“

„Lady Hornwood si může vzít jednoho z našich Freyů,“ řekl Bran. „Jestli chce, může je mít oba.“

„Nejsi moc přejícný, princi,“ pokáral ho ser Rodrik laskavým hlasem.

To nejsou ani Walderové. Bran zamračeně hleděl do desky stolu a mlčel. Ve dnech, které následovaly, přilétali havrani z dalších panských sídel a přinášeli omluvy. Bastard z Hrůzova se k nim nepřipojí, všichni Mormontové a Karstarkové odjeli na jih s Robbem, lord Locke je příliš starý, než aby se té cesty odvážil, lady Flint v brzké době očekává narození potomka, ve Vdovině stráži jsou nemocní. Nakonec takto dostali dopisy od všech hlavních vazalů rodu Starků, s výjimkou Howlanda Reeda z Mokřad, který ze svých bažin nevyšel již mnoho let, a Cerwynů, jejichž hrad se nacházel půl dne jízdy od Zimohradu. Lord Cerwyn byl zajatcem Lannisterů, ale jednoho jasného, větrného rána přijel v čele dvou tuctů kopiníků jeho syn, čtrnáctiletý chlapec. Bran se právě projížděl na Tanečnici kolem nádvoří, když vjeli dovnitř bránou. Přejel k nim, aby je přivítal, Cley Cerwyn byl vždycky přítelem jak Brana, tak jeho bratrů.

„Dobré ráno, Brane,“ zvolal Cley zvesela. „Nebo ti musím říkat princi Brane?“

„Jenom když chceš.“

Cley se zasmál. „Proč ne? Pomalu každý je v dnešní době králem nebo princem. Poslal Stannis svůj dopis také na Zimohrad?“

„Stannis? To nevím.“

„Ten je teď také králem,“ prozradil mu Cley. „Říká, že královna Cersei spala se svým bratrem, takže Joffrey je bastard.“

„Joffrey Zlezrozený,“ zabručel jeden z Cerwynových rytířů. „Není divu, že je bez víry, když má za otce Králokata.“

„Ba ba,“ přitakal druhý, „bohové krvesmilstvo nemají rádi. Jen se podívej, jak naložili s Targaryeny.“

Bran měl na okamžik pocit, jako by nemohl dýchat, jako by mu nějaký obr drtil hrudník. Zoufale sevřel otěže Tanečnice, protože se mu zdálo, jako by padal.

Jeho hrůza se mu musela zráčit v obličeji. „Brane?“ řekl Cley Cerwyn. „Není ti dobře? Je to jen další král.“

„Robb ho taky porazí.“ Otočil hlavu Tanečnice směrem ke stájím, lhostejný ke zmateným pohledům, kterými ho pozorovali Cerwynové. Krev mu burácela v uších, a kdyby nebyl do sedla přivázaný popruhy, možná by i spadl.

Té noci se Bran modlil k bohům svého otce o bezesný spánek. Pokud ho však bohové slyšeli, vysmáli se jeho nadějím, protože noční můra, kterou mu seslali, byla horší než jakýkoli vlčí sen. „Leť, nebo zemři!“ křičela tříoká vrána, která do něj klovala. Plakal a prosil, ale vrána neměla slitování. Vyklovla mu levé oko, pak pravé, a když se slepý ocitl ve tmě, začala mu klovat do čela, zabodávala mu svůj strašlivý ostrý zoban hluboko do lebky. Křičel, dokud si nebyl jistý, že se mu musí roztrhnout plíce. Bolest byla sekerou rozsekávající mu hlavu vpůli, ale když vrána zobák vytáhla, celý oslizlý a oblepený kousky kosti a mozku, Bran opět viděl. To, co spatřil, ho přimělo zalapat po dechu. Šplhal na věž míli vysokou, prsty mu klouzaly, nehty škrábaly o kámen, nohy ho stahovaly dolů, hloupé a neužitečné mrtvé nohy. „Pomozte mi!“ vykřikl. Na obloze nad ním se objevil zlatý muž a vytáhl ho k sobě. „Co za věci to dělám pro lásku,“ řekl tiše, když ho kopajícího srazil do prázdna.

TYRION

Už nespím tak dobře, jako když jsem byl mlád,“ řekl mu velmistr Pycelle, aby tím odůvodnil jejich ranní setkání. „Teď dřív vstávám, třebaže svět je ještě temný, a pak nepokojně ležím na loži a přemýšlím o nevykonaných úkolech,“ řekl - třebaže se svými převislými očními víčky vypadal, jako by spal stále.

Jeho služebná jim ve vzdušných komnatách pod ptačím hnízdištěm nabídla vařená vejce, dušené sladké švestky a ovesnou kaši, zatímco Pycelle pronášel svoje neomylné úsudky. „Myslím, že v těchto smutných časech, když tolik lidí hladoví, je jen vhodné, abych se také stravoval skromně.“

„To je chvályhodné,“ připustil Tyrion, který rozbíjel velké hnědé vejce, jež mu pozoruhodně připomínalo velmistrovu holou skvrnitou lebku. „Já jsem odlišného názoru. Když je jídlo, tak se najím, pro případ, že by žádné nebylo zítra.“ Usmál se. „Pověz mi, jsou tvoji havrani také ranními ptáčaty?“

Pycelle si pohladil svůj dlouhý sněhobílý vous, který mu splýval dolů po hrudi. „Zajisté. Mám poslat pro brk a inkoust, až se najíme?“

„Není třeba.“ Tyrion položil na stůl vedle své ovesné kaše dopisy, dva pergameny pevně svinuté do ruliček a na obou koncích zapečetěné voskem. „Pošli svoji služebnou pryč, abychom si spolu mohli nerušeně pohovořit.“

„Odejdi, dítě,“ nařídil jí Pycelle. Služebná pospíchala pryč z místnosti. „Takže ty dopisy…“

„Jsou určeny očím Dorana Martella, prince z Dorne.“ Tyrion ze svého vejce napolo oloupal skořápku a zakousl se do něj. Potřebovalo sůl. „Jeden dopis, ve dvou kopiích. Pošli s nimi své nejrychlejší ptáky. Jde o věc prvořadého významu.“

„Vyšlu je na cestu, jakmile se nasnídáme.“

„Pošli je ihned. Dušené švestky počkají. Říše by nemusela. Lord Renly vede svoji armádu po růžové cestě a nikdo si nemůže být jistý, kdy se z Dračího kamene připlaví Stannis.“

Pycelle zamrkal. „Pokud si můj pán přeje -“

„Přeje.“

„Jsem tady, abych sloužil.“ Mistr neochotně vstal a řetěz jeho úřadu přitom tiše zacinkal. Byla to těžká věc, celý tucet mistrovských nákrčníků spojených dohromady a ozdobených drahými kameny. Tyrionovi se zdálo, že zlaté, stříbrné a platinové články svým počtem o hodně převyšují ty z obyčejnějších kovů.

Pycelle se pohyboval tak pomalu, že Tyrion měl čas sníst svoje vejce a ochutnat švestky - na jeho vkus převařené a vodnaté -, než ho zvuk křídel přiměl vstát. Když spatřil havrana, temného proti ranní obloze, briskně se otočil ke změti polic na vzdáleném konci místnosti.

Mistrova léčiva tvořila vskutku působivou přehlídku; tucty nádobek zapečetěných voskem, stovky zazátkovaných flakónů, stejný počet lahviček z mléčného skla, nesčetně sklenic se sušenými bylinami, každá úhledně označená Pycelleho precizním rukopisem. Pořádkumilovná mysl, řekl si Tyrion, a vskutku, jakmile člověk jednou rozluštil jejich uspořádání, snadno pochopil, že každý lektvar má svoje místo. A jaké tam měl zajímavé věci. Všiml si dobrospánku a nočního stínu, makového mléka, slz z Lysu, práškované šedé čepičky, vlčí zhouby a tance démonů, baziliščího jedu, slepého oka, vdoviny krve…

Když se postavil na špičky a natáhl se, jak nejvíc mohl, podařilo se mu sundat z jedné z vyšších polic malou zaprášenou lahvičku. Přečetl si její nálepku, usmál se a schoval ji do rukávu.

Než se velmistr Pycelle přišoural po schodech zpátky, seděl u stolu a loupal další vejce. „Hotovo, můj pane.“ Starý muž se posadil. „Záležitost jako tato… nejlépe je vykonat to okamžitě, vskutku, vskutku… je prvořadého významu, říkáš?“

„Och, ano.“ Tyrion měl pocit, že ovesná kaše je příliš hustá a také potřebovala víc másla a medu. Máslo a med však byly poslední dobou v Králově přístavišti zřídka k vidění, třebaže lord Gyles je v hradu zásoboval dobře. Polovina potravin, které v těchto dnech v Rudé baště konzumovali, pocházela z pozemků jeho nebo lady Tandy. Hrady Růženín a Bohatov se nacházely v nevelké vzdálenosti severně od města a zatím byly nedotčené válkou.

„Adresované samotnému princi z Dorne. Mohl bych se zeptat…“

„Raději ne.“

„Jak si přeješ.“ Pycelleho zvědavost byla tak zralá, že Tyrion ji takřka mohl ochutnat. „Možná, že… jako členovi královy rady…“

Tyrion poklepal dřevěnou lžící o okraj mísy. „Rada existuje proto, aby radila králi, mistře.“

„Přesně tak,“ přitakal Pycelle, „a král -“

„- je teprve třináctiletým chlapcem. Já mluvím jeho hlasem.“

„Ano, to ano. Skutečně. Králův vlastní pobočník. Přesto… tvoje nejmilostivější sestra, královna regentka, ta…“

„..nese na svých půvabných ramenou až příliš velkou zodpovědnost. Nechci ještě zvyšovat tíhu jejího břemene. Ty snad ano?“ Tyrion naklonil hlavu na stranu a obdařil velmistra pátravým pohledem.

Pycelle stočil oči zpět ke svému jídlu. Něco v Tyrionově nespárovaném zelenočerném pohledu nutilo lidi uhýbat mu zrakem; a protože o tom věděl, čas od času toho využíval. „Ach,“ zamumlal starý muž do svých švestek. „Nepochybně máš i v tomto ohledu pravdu, můj pane. Je to od tebe velmi ohleduplné, že se snažíš… odlehčit… jejímu břemeni.”

„Já už jsem prostě takový.“ Tyrion se vrátil k nechutné ovesné kaši. „Ano, ohleduplný. Cersei je konec konců moje drahá sestra.“

„A je to žena,“ dodal velmistr Pycelle. „Navíc velmi neobyčejná žena, a přesto… není snadnou věcí starat se o říši navzdory křehkosti jejího pohlaví…“

Och, ano je to křehká hrdlička, jen se zeptej Eddarda Starka. „Rád slyším, že sdílíš moje obavy. Děkuji ti za pohostinnost u tvého stolu, ale čeká mne dlouhý den.“ Přehoupl svoje krátké nohy stranou a neohrabaně slezl ze židle. „Budeš tak laskavý a informuješ mne ihned, jakmile z Dorne obdržíme odpověď?“

„Jak si přeješ, můj pane.“

„A jenom mne?“

„Och… samozřejmě.“ Pycelleho skvrnitá ruka svírala jeho vous způsobem, jakým se tonoucí drží provazu. Tyrionovo srdce to potěšilo. Jeden, pomyslel si.

Odbelhal se na dolní nádvoří; jeho zakrnělé nohy úpěly z množství schodů. Slunce již stálo na obloze a hrad se probouzel. Po hradbách chodili strážní a rytíři se zbrojnoši se procvičovali v boji s otupenými zbraněmi. Opodál seděl na okraji studny Bronn. Prošla kolem něj dvojice pohledných služebných nesoucích mezi sebou proutěný koš s rohožemi, ale žoldnéř k nim ani na chvíli neobrátil pohled. „Bronne, jsem z tebe zoufalý.“ Tyrion ukázal na služky. „Máš před sebou tak půvabný pohled, a přitom jediné, co vidíš, je houf halamů, kteří hlasitě povykují.“

„V tomto městě je stovka nevěstinců, kde si za proštípnutý měďák koupím každou děvku, kterou budu chtít,“ odpověděl, „ale některý den mého života možná bude záviset na tom, jak pozorně jsem sledoval tyhle tvoje halamy.“ Vstal. „Kdo je ten chlapec v šachovnicovém modrém kabátci se třema očima na štítu?“

„Nějaký potulný rytíř. Říká si Tallad. Proč?“

Bronn si odstrčil pramen vlasů, který mu spadl do čela. „Je z nich nejlepší. Ale pozor, upadá do určitého rytmu a pokaždé když zaútočí, zasazuje naprosto stejné údery.“ Ušklíbl se. „To pro něho v den, kdy se mi postaví, bude znamenat smrt.“

„Odpřisáhl věrnost Joffreymu, ten se s tebou sotva utká.“ Vydali se přes nádvoří, s Bronnem přizpůsobujícím svoje dlouhé kroky Tyrionovým krátkým. Poslední dobou žoldnéř vypadal tak, že téměř vzbuzoval respekt. Dlouhé tmavé vlasy měl umyté a učesané, byl čerstvě oholený a měl na sobě černý kyrys důstojníka městské hlídky. Z ramen mu splýval plášť z lannisterského purpuru vzorovaný zlatýma ručkama. Tyrion mu jej dal darem, když ho jmenoval kapitánem své osobní stráže. „Kolik žadatelů máme dnes?“ zeptal se.

„Zhruba tucet,“ odpověděl Bronn. „Většina jich přišla se stížnostmi nebo žádostmi, jako vždycky. A zase se dostavilo to tvoje zvířátko.“

Tyrion zasténal. „Lady Tanda?“

„Její páže. Zve tě, abys s ní opět povečeřel. Říká, že bude srnčí kýta, husa nadívaná morušemi a…“

„Její dcera,“ dodal Tyrion kysele. Lady Tanda ho od okamžiku, kdy přijel do Králova přístaviště, pronásledovala, vyzbrojená nikdy nekončícím arzenálem masových koláčů, kančích kýt a šťavnatých pečení. Nějak dospěla k rozhodnutí, že zakrslý lord by byl dokonalým nápadníkem pro její dceru Lollys, mohutnou, rozbředlou dívku mdlého rozumu, o které se povídalo, že v třiatřiceti letech je stále panna. „Vyřiď jí, že lituji, ale nemohu se dostavit.“

„Nemáš chuť na nadívanou husu?“ Bronn se zlomyslně zašklebil.

„Možná bys tu husu měl sníst ty a také se oženit s tou dívčinou. Nebo tam raději pošli Šaggu.“

„Šagga by spíš snědl tu holku a oženil se s husou,“ poznamenal Bronn. „Jenomže Lollys je těžší než on.“

„Přesně tak,“ připustil Tyrion, když procházeli ve stínu krytého ochozu spojujícího dvě věže. „Kdo ještě se mnou chce mluvit?“

Žoldnéř zvážněl. „Dostavil se nějaký lichvář z Braavosu, ohání se jakýmisi papíry a podobnými věcmi a žádá, aby směl mluvit s králem ohledně proplacení jakési půjčky.“

„Jako by Joff uměl počítat víc než do dvaceti. Pošli toho muže za Malíčkem, ten přijde na způsob, jak se ho zbavit. Další?“

„Nějaký bezvýznamný lord z Trojzubce, říká, že muži tvého otce vypálili jeho pevnost, znásilnili jeho ženu a zabili jeho rolníky.“

„Domnívám se, že tomu říkají válka.“ Tyrion v tom cítil práci Gregora Clegana, sera Amoryho Lorche nebo dalšího z oblíbených pekelných psů svého otce, Qohořana. „A co chce od Joffreyho?“

„Nové rolníky,“ odpověděl Bronn. „Urazil celou tu dlouhou cestu, jen aby králi zazpíval, jak je věrný, a požádal o náhradu škody.“

„Udělám si na něho čas zítra.“ Ať je skutečně věrný nebo jenom zoufalý, ten lord by mu mohl být užitečný. „Postarej se o to, aby dostal pohodlnou komnatu a teplé jídlo. Pošli mu také nový pár dobrých bot jako výraz zdvořilosti od krále Joffreyho.“ Projev štědrosti nikdy neuškodí.

Bronn stroze přikývl. „Také přišla velká skupina pekařů, řezníků a zelinářů, kteří se dožadují slyšení.“

„Už posledně jsem jim řekl, že jim nemám co dát.“ Do Králova přístaviště byl nyní dodáván jen tenký pramínek zásob, z nichž většina byla určena pro hrad a městskou hlídku. Ceny zelené i kořenové zeleniny, mouky a ovoce závratně vzrostly a Tyrion raději ani nepomýšlel na to, jaké maso asi nyní dávají do hrnců ve varných krámcích na Bleším zadku. Doufal, že to jsou ryby, stále měli řeku a moře… alespoň dokud nevypluje lord Stannis.

„Potřebují ochranu. Minulou noc upekli jednoho pekaře v jeho vlastní troubě. Lidé tvrdili, že si účtoval příliš mnoho peněz za chléb.“

„A dělal to?“

„Není ve stavu, kdy bych se ho na to mohl zeptat.“

„Nesnědli ho ale, že ne?“

„O tom jsem neslyšel.”

„Příště to udělají,“ řekl Tyrion ponurým hlasem. „Poskytnu jim jakoukoli ochranu budu moct. Zlaté pláště -“

„Říkají, že v tom davu byly i zlaté pláště,“ řekl Bronn. „Zbrojnoši sami chtějí hovořit s králem.“

„Blázni.“ Tyrion je už jednou poslal pryč se slovy lítosti; jeho synovec by je vyhnal s biči a oštěpy. Byl napolo v pokušení dovolit mu to… ale ne, neodvažoval se toho. Dříve nebo později do Králova přístaviště vpochoduje nepřítel a poslední věcí, kterou potřeboval, byli ochotní zrádci na městských hradbách. „Řekni jim, že král Joffrey sdílí jejich obavy a udělá pro ně, co bude moct.“

„Oni chtějí chléb, ne sliby.“

„Když jim dnes dám chléb, zítra jich u bran bude dvakrát tolik. Kdo ještě?“

„Černý bratr, který přicestoval ze Zdi. Majordomus říká, že přinesl jakousi shnilou ruku ve džbánu.“

Tyrion se vyčerpaně usmál. „Překvapuje mě, že ji nikdo nesnědl. Není to náhodou Yoren?“

„Ne. Nějaký rytíř. Thorne.“

„Ser Alliser Thorne?“ Tyrion Lannister ze všech černých bratří, se kterými se setkal na Zdi, nejméně miloval právě sera Allisera Thorna, zahořklého muže omezeného ducha bez příliš velkého ponětí o vlastní ceně. „Když o tom tak přemýšlím, myslím, že sera Allisera právě teď vidět nechci. Najdi mu útulnou celu, kde celý rok neměnili rohože. Ať ta jeho ruka shnije ještě o něco víc.“

Bronn se zachechtal a vzdálil se, zatímco Tyrion se s námahou vydal vzhůru po točitých schodech. Když kulhal přes vnější nádvoří, uslyšel rachot vytahované padací mříže. U hlavní brány čekala jeho sestra s početnou skupinou dvořanů.

Sedící na svém bílém jezdeckém koni, Cersei se tyčila vysoko nad ním, jako bohyně v zeleném. „Bratře,“ zvolala, ne zrovna vřele. Královna nebyla potěšena způsobem, jakým naložil s Janosem Slyntem.

„Tvoje Výsosti,“ Tyrion se zdvořile uklonil. „Dnes ráno vypadáš opravdu půvabně.“ Korunu měla zlatou, plášť hermelínový. Na koních za ní seděli členové její družiny: ser Boros Blount z Královské gardy, který na sobě měl bílou šupinovou zbroj a svůj oblíbený škleb; ser Balon Swann, s lukem připevněným k jeho stříbrem vykládanému sedlu; lord Gyles Rosby, jehož sípavý kašel byl horší než kdy jindy; Hallyne Pyromancer z cechu alchymistů; a královnin nejnovější favorit, jejich bratranec ser Lancel Lannister, panoš jejího zesnulého manžela, povýšený na naléhání vdovy na rytíře. Doprovod jim tvořil Vylarr a dvacet strážných. „Kam máš dnešního dne namířeno, sestro?“ zeptal se Tyrion.

„Jedu na obhlídku bran, abych se podívala na nové katapulty a balisty. Nechtěla bych, aby si někdo myslel, že všichni z nás jsou k otázce městského opevnění tak lhostejní, jako se zdáš být ty.“ Cersei ho probodla jasnýma zelenýma očima, krásnýma dokonce i v jejich pohrdání. „Byla jsem informována, že Renly Baratheon se vydal na pochod z Vysoké zahrady. Táhne s početnou armádou na sever po růžové cestě.“

„Varys mi tu zprávu již sdělil.“

„Mohl by tady být do úplňku.“

„Ne při jeho současném volném tempu,“ ujistil ji Tyrion. „Každou noc hoduje v jiném hradu a na každém rozcestí, které míjí pořádá turnaj.“

„A každý den se k jeho oddílům přidávají další bojovníci. Říká se, že jeho armáda nyní čítá sto tisíc mužů.“

„To je poměrně hodně.“

„Má za sebou veškerou sílu Bouřlivého konce a Vysoké zahrady, ty zakrslý blázne,“ okřikla ho Cersei ze svého koně. „Všechny Tyrellovy vazaly kromě Redwynů, a za to můžeš děkovat mně. Dokud budu mít ta jeho od neštovic poďobaná dvojčata, lord Paxter bude dřepět ve Stromovině a považovat se za šťastného, že se toho nemusí účastnit.“

„Škoda, že sis nechala Rytíře květin proklouznout mezi svými půvabnými prsty. Nicméně, Renly má kromě nás i jiné starosti. Náš otec je v Harrenově, Robb Stark v Řekotočí… kdybych já byl na jeho místě, dělal bych pravděpodobně totéž co on. Postupoval bych hezky zvolna, okázale bych dával najevo svou moc, aby ji celá říše viděla, pozoroval bych a vyčkával. Ať si spolu moji soupeři měří síly, zatímco já si budu užívat. Když nás porazí Stark, jih spadne Renlymu do klína jako padavka od bohů, a přitom neztratí jediného muže. A pokud tomu bude naopak, může na nás zaútočit, zatímco jsme oslabeni.”

Cersei jeho proslovem nebyla potěšena. „Chci, aby můj otec přivedl do Králova přístaviště svoji armádu.“

Což by neposloužilo jinému účelu než tomu, že by ses cítila v bezpečí. „Kdy jsem byl schopný přimět otce cokoli udělat?“

Cersei jeho otázku ignorovala. „A kdy máš v úmyslu osvobodit Jaimeho? Ten má stokrát větší cenu než ty.“

Tyrion se pokřiveně usmál. „Hlavně to prosím neříkej lady Stark. Nemáme mě stokrát, abychom mne za něho vyměnili.“

„Otec musel zešílet, že tě sem poslal. Nejsi mně k ničemu.“ Královna trhla otěžemi svého koně a otočila ho dokola. Rychlým klusem vyjela z brány, s hermelínovým pláštěm vlajícím jí z ramen. Její družina ji spěšně následovala.

Renly Baratheon ve skutečnosti Tyriona neděsil ani zpoloviny tak jako jeho bratr Stannis. Renly byl obyčejným lidem milován, jenomže nikdy předtím nevedl muže do války. Stannis byl jiný: tvrdý, chladný, neúprosný. Kéž by jen tak měl nějaký způsob, jak se dozvědět, co se děje v Dračím kameni… ale žádný z rybářů, které podplatil, aby na ostrově něco vyzvěděli, se nevrátil… a dokonce i informátoři, o kterých eunuch tvrdil, že je rozmístil na Stannisové panství, zlověstně mlčeli. Daleko od pobřeží však byla spatřena pruhovaná lysenská galéra a Varys měl zprávy z Myru o žoldáckých kapitánech, kteří vstupují do služeb Dračího kamene. Pokud Stannis zaútočí z moře, zatímco jeho bratr udeří na naše brány, brzy budou Joffreyho hlavu nabodávat na kůl. Ba co hůř, moje bude vedle něho. Stísňující myšlenka. Měl by vymyslet nějaký plán, jak Šae bezpečně dostat z města, kdyby mělo dojít k nejhoršímu.

Podrick Payne stál u dveří jeho soláru a upíral zrak do podlahy. „Je uvnitř,“ oznámil Tyrionově přezce na opasku. „Ve tvém soláru. Můj pane. Omlouvám se.“

Tyrion si povzdechl. „Podívej se na mě, Pode. Znervózňuje mě, když mluvíš k mému poklopci, zvlášť když žádný nenosím. Kdože je to v mém soláru?“

„Lord Malíček.“ Podrikovi se podařilo rychle se mu podívat do obličeje, načež znovu spěšně sklopil zrak. „Chtěl jsem říct lord Petyr. Petyr Baeliš. Správce pokladny.“

„Když to říkáš, zní to, jako by jich tam byl celý dav.“ Chlapec se nahrbil, jako by ho byl uhodil, což Tyrionovi navodilo absurdní pocit viny.

Lord Petyr seděl na jeho okenním sedátku, unylý a elegantní v přepychovém švestkově zbarveném kabátci a žlutém saténovém pláštíku, s rukou v rukavici spočívající na koleni. „Král bojuje kuší proti zajícům,“ poznamenal. „Zdá se, že zajíci to vyhrávají. Pojď se podívat.“

Tyrion se musel postavit na špičky, aby něco viděl. Na zemi pod věží ležel mrtvý zajíc; další, škubající ušima, byl v posledním tažení, a z boku mu vyčnívala šipka z kuše. Střely, které šly mimo, ležely roztroušené po tvrdě udusané zemi, jako stébla slámy rozházená bouří. „Teď!“ vykřikl Joff. Myslivec pustil zajíce, kterého držel a uskočil stranou. Joffrey vystřelil z kuše. Šíp zajíce o dvě stopy minul. Zvíře stálo na zadních a krčilo na krále nos. Joff se s klením otočil na patě, aby si do kuše založil další šíp, ale než stačil nabít, zajíc byl pryč. „Dalšího!“ Myslivec sáhl do kotce. Tentokrát se zajíc jako hnědá šmouha mihl na pozadí kamenů, zatímco Joffreyho uspěchaný výstřel málem zasáhl sera Prestona do slabin.

Malíček se odvrátil. „Chlapče, máš rád dušeného králíka?“ zeptal se Podricka Paynea.

Pod upíral zrak na návštěvníkova chodidla. „K jídlu, můj pane?“

„Investuj do hrnců,“ poradil mu Malíček. „Zajíci brzy zamoří celý hrad. Budeme je jíst třikrát denně.“

„Lepší než krysy na jehle,“ poznamenal Tyrion. „Pode, nech nás o samotě. Pokud ovšem lord Petyr nemá zájem o nějaké občerstvení?“

„Děkuji ti, ale ne.“ Malíček po něm šlehl svým urážlivým úsměvem. „Pij s trpaslíkem, říká se, a probudíš se na Zdi. Černá zdůrazňuje moji nezdravou bledou barvu.“

Neměj strach, můj pane, pomyslel si Tyrion, pro tebe já chystám něco jiného než Zeď. Usadil se ve vysokém křesle vyplněném polštáři a řekl: „Dnes vypadáš opravdu elegantně, můj pane.“

„Ty mně křivdíš. Já se snažím vypadat elegantně každý den.“

„Ten kabátec je nový?“

„Je. Jsi skutečně všímavý.“

„Švestková a žlutá. To jsou barvy tvého rodu?“

„Ne. Ale člověka unavuje nosit stejné barvy každý den, jak jsem zjistil.”

„Taky máš pěknou dýku.“

„Opravdu?“ V Malíčkových očích se zablesklo čtverácké světýlko. Vytáhl dýku a udiveně na ni pohlédl, jako by ji viděl poprvé v životě. „Valyrijská ocel a jílec z dračí kosti. Přesto je docela jednoduchá. Je tvoje, pokud se ti líbí.“

„Moje?“ Tyrion si ho dlouze prohlédl. „Ne. Raději ne. Moje nikdy nebyla a nebude.“ On to ví, ten nestoudný mizera. Ví to a ví, že to vím já, ale myslí si, že je nedotknutelný.

Pokud někdy existoval muž, jehož zbroj tvořilo zlato, pak to byl Petyr Baeliš, nikoli Jaime Lannister. Jaimeho slavná zbroj nebyla ničím víc než jen pozlacenou ocelí, ovšem Malíček, ach… Tyrion se o drahém Petyrovi ke svému narůstajícímu nepohodlí dozvěděl pár velice zajímavých věcí.

Jon Arryn mu před deseti lety přidělil menší sinekuru v celnictví, kde se lord Petyr brzy vyznamenal tím, že začal odvádět třikrát víc než kterýkoli z ostatních králových výběrčích. Král Robert uměl peníze utrácet s úžasnou vervou. Muž jako Petyr Baeliš, který měl tu schopnost, že uměl dva zlaté dragony třít o sebe tak dlouho, až zplodily třetí, byl jeho pobočníkovi neocenitelný. Malíčkův vzestup se rovnal vzletu šípu. Do tří let po jeho příchodu ke dvoru se stal správcem pokladny a členem malé rady a dnes byly příjmy koruny desetkrát tak velké jako za jeho sužovaného předchůdce… třebaže do ohromných rozměrů narostly i dluhy koruny. Hlavním žongléřem byl Petyr Baeliš.

Ach ano, byl šikovný. Nejenže jednoduše sbíral zlato a zamykal je ve sklepeních pokladnice. Královy dluhy splácel sliby a královo zlato nutil pracovat. Nakupoval povozy se zbožím, obchody, lodě, domy. Skupoval obilí, když ho bylo hodně, a prodával chléb, když nebyl k dostání. Koupil vlnu ze severu, len z jihu a krajky z Myru, uskladnil je, přestěhoval je, nabarvil je a prodal je. Zlaté dragony se množily a násobily a Malíček je půjčoval a zpátky do pokladnice je vracel s jejich mláďaty.

V tomto procesu důležitá místa obsazoval svými lidmi. Strážci klíčů byli jeho, všichni čtyři. Králův účetní a králův měřič byli muži, které jmenoval on. Úředníci, kteří měli na starosti provoz všech tří mincoven, přístavní mistři, výběrčí daní, celní důstojníci, vinaři, lodní pokladníci, vinaři; devět z deseti jich patřilo Malíčkovl. Většinou to byli muži středního stavu; synové obchodníků, menší lordové, někdy dokonce i cizinci, ale soudě podle jejich výsledků byli mnohem schopnější než jejich urození předchůdci.

Nikoho nikdy nenapadlo tázat se na povahu těchto jmenování, a proč by také mělo? Malíček pro nikoho nepředstavoval hrozbu. Chytrý, usměvavý, geniální muž, přítel všech, vždy schopný najít zlato, které král nebo jeho pobočník potřebovali, a přesto jako člověk docela bezvýznamného původu, jen krůček od potulného rytíře, nebyl mužem, kterého by se někdo musel obávat. Neměl žádné vazaly, které by svolával, žádnou armádu družiníků, žádnou velkou pevnost, žádné državy, o kterých by se dalo hovořit, žádné vyhlídky na velkolepý sňatek.

Odvažuji se však vztáhnout na něho ruku? divil se Tyrion. Dokonce i když je to zrádce? Vůbec si nebyl jistý, zda by mohl a zvláště pak nyní, když zuřila válka. Dostane-li čas, může Malíčkovy muže v klíčových pozicích nahradit svými, ale…

Z nádvoří se ozval výkřik. „Och, Jeho Výsost zabila zajíce,“ poznamenal Malíček.

„Nepochybně nějakého pomalého,“ řekl Tyrion. „Můj pane, tebe vychovávali v Řekotočí. Slyšel jsem, že ses důvěrně sblížil s Tullyovými.“

„Dalo by se to tak říct. S děvčaty především.“

„Nakolik důvěrně?“

„Připravil jsem je o panenství. Je to dost důvěrné?“

Ta lež - Tyrion si byl docela jistý, že to je lež - byla vyřčena s takovou dávkou nenucenosti, že člověk by jí takřka uvěřil. Že by to byla Catelyn Stark, kdo lhal? O své defloraci a také o původu té dýky? Čím déle žil, tím víc si Tyrion uvědomoval, že nic není jednoduché a jen málo je toho pravdivého. „Dcery lorda Hostera mne nemilují,“ přiznal. „Pochybuji, že by naslouchaly jakémukoli návrhu, který bych jim mohl předložit. Ovšem kdyby přišla od tebe, stejná slova by jejich uším možná zněla sladce.“

„To by záleželo na povaze těch slov. Pokud máš v úmyslu nabídnout Sansu výměnou za tvého bratra, marni čas někoho jiného. Joffrey se své milované hračky nikdy nevzdá a lady Catelyn není takový blázen, aby vyměnila Králokata za malou holku.“

„Mám v úmyslu dostat také Aryu. Poslal jsem po ní pátrat svoje muže.“

„Pátrání neznamená nalezení.“

„To si budu pamatovat, můj pane. V každém případě to byla lady Lysa, koho jsem doufal, že bys mohl oslovit. Pro tu mám sladší nabídku.“

„Lysa je poddajnější než Catelyn, to je pravda… ale také bázlivější a pochopil jsem, že tě nenávidí.“

„Domnívá se, že k tomu má dobrý důvod. Když jsem byl jejím hostem v Orlím hnízdě, trvala na tom, že jsem zabil jejího manžela a nebyla ochotná naslouchat mým popíráním tohoto obvinění.“ Naklonil se kupředu. „Kdybych jí dal skutečného vraha Jona Arryna, možná by o mně smýšlela laskavěji.”

Malíček se po jeho slovech napřímil. „Skutečného vraha? Přiznám se ti, že probouzíš moji zvědavost. Koho máš na mysli?“

Nyní byla řada na Tyrionovi, aby se usmál. „Dary svým přátelům dávám zadarmo. To by Lysa Arryn musela pochopit.“

„Požaduješ její přátelství, nebo její meče?“

„Obojí.“

Malíček si hladil úhledně zastřiženou špičku své bradky. „Lysa má svoje vlastní nepřátele. Z Měsíčních hor vyjíždějí muži klanů, drancují v mnohem větších počtech než kdy předtím… a taky jsou lépe vyzbrojení.“

„To je smutné,“ řekl Tyrion Lannister, který je vyzbrojil. „Mohl bych jí v tomto ohledu pomoct. Stačí moje slovo a…“

„A co by ji to tvoje slovo stálo?“

„Chci, aby lady Lysa a její syn uznali Joffreyho za krále, odpřísáhli mu věrnost a -“

„- vyhlásili válku Starkům a Tullyům?“ Malíček zavrtěl hlavou. „Právě to je šváb ve tvém pudinku, Lannistere. Lysa svoje rytíře proti Řekotočí nikdy nepošle.“

„O to bych ji ani nežádal. Nepřátel nemáme nedostatek. Využiji její síly proti lordu Renlymu nebo lordu Stannisovi, pokud se rozhýbe z Dračího kamene. Na oplátku jí umožním pomstít se za smrt Jona Arryna a poskytnu mírovou záruku Údolí. Dokonce to její odpuzující dítě jmenuji strážcem východu, tak jako byl před ním jeho otec.“ Chci ho vidět letět, zašeptal v jeho vzpomínkách tiše chlapecký hlas. „A abych ten obchod zpečetil, dám jí svoji neteř.“

Pohled upřímného překvapení v Malíčkových šedozelených očích ho potěšil. „Myrcellu?“

„Až dosáhne patřičného věku, může se za malého lorda Roberta provdat. Do té doby bude svěřenkyní lady Lysy na Orlím hnízdě.“

„A co si o tomhle skvělém nápadu myslí Její Výsost královna?“ Když Tyrion pokrčil rameny, Malíček se dal do hlasitého smíchu. „Já si to myslel. Jsi nebezpečný malý muž, Lannistere. Ano, mohl bych Lyse tuto píseň zazpívat.“ Opět ten úlisný úsměv a čtveráctví v jeho pohledu. „Kdybych chtěl.”

Tyrion přikývl a čekal, věda, že Malíček nikdy dlouho nevydrží mlčet. „Takže,“ pokračoval lord Petyr po chvíli, naprosto beze studu, „jaká bude moje odměna?“

„Harrenov.“

Bylo zajímavé pozorovat jeho obličej. Otec lorda Petyra byl tím nejmenším z malých lordů, jeho děd byl potulným rytířem bez pozemků; a Malíček sám nezdědil víc než pár kamenitých akrů půdy na větrem ošlehávaném pobřeží Prstů. Harrenov byl jedním z nejlahodnějších zákusků v Sedmi královstvích. Jeho území bylo rozlehlé, bohaté a úrodné, jeho velký hrad mocný jako kterýkoli jiný v říši… a tak velký, že měnil v trpaslíka Řekotočí, kde byl Petyr Baeliš vychováván v pěstounské péči, jen aby odtamtud byl spěšně vypakován pryč, když se odvážil pozvednout zrak k dceři lorda Hostera.

Malíčkovi chvíli trvalo, než si uspořádal záhyby svého pláště, ale Tyrion v jeho potměšilých kočičích očích přesto spatřil záblesk žádostivosti. Mám ho, pomyslel si. „Harrenov je prokletý,“ řekl lord Petyr po chvíli, a snažil se znít znuděně.

„V tom případě jej srovnej se zemí a postav si nový podle svých představ. Mincí mít nedostatek nebudeš. Hodlám z tebe učinit lenního pána Trojzubce. Ukázalo se, že těm říčním lordům se nedá důvěřovat. Přinutíme je stát se tvými vazaly.“

„Dokonce i Tullye?“

„Pokud do té doby nějací Tullyové zbudou, tak ano.“

Malíček vypadal jako malý chlapec, který si právě ukousl sladké sousto z medové plástve. Snažil se dávat pozor na včely, ale med byl tak sladký. „Harrenov se všemi jeho pozemky a příjmy,“ zamumlal. „Z ničeho nic bys ze mne učinil jednoho z největších lordů v říši. Ne že bych byl nevděčný, můj pane, ale proč?“

„Dobře jsi posloužil mojí sestře v záležitosti nástupnictví.“

„Stejně jako Janos Slynt, kterému byl tentýž hrad darován docela nedávno - jen aby byl odklizen, když se stal neužitečným.“

Tyrion se zasmál. „Dostal jsi mne, můj pane. Co na to mohu říct? Tebe potřebuji, abys byl mým prostředníkem s lady Lysou. Janose Slynta jsem nepotřeboval.“ Pokřiveně pokrčil rameny. „Raději uvidím tebe sedět v Harrenově než Renlyho na Železném trůnu. Co by mohlo být jasnější?“

„Co, vskutku? Uvědomuješ si, že se možná budu muset s Lysou Arryn znovu vyspat, abych ji přinutil dát mi souhlas s tím sňatkem?“

„Nepochybuji o tom, že jsi pro ten úkol povolaným mužem.“

„Jednou jsem Nedu Starkovi řekl, že když se ocitneš nahý s ošklivou ženou, jediným řešením je zavřít oči a jít na to.“ Malíček luskl prsty a zahleděl se do Tyrionových nespárovaných očí. „Dej mi čtrnáct dní, abych mohl dokončit svoje záležitosti, a připrav pro mne loď, která mne odveze do Města racků.“

„To by šlo.“

Jeho host vstal. „Dnešní ráno bylo skutečně velmi příjemné, Lannistere. A lukrativní… pro oba z nás, jak se domnívám.“ Uklonil se a se zavířením svého žlutého pláště vyšel ze dveří.

Dva, pomyslel si Tyrion.

Přešel do své ložnice, aby počkal na Varyse, který ho měl dnešního dne navštívit. Odhadoval, že přijde do soumraku. Možná až při východu měsíce, třebaže doufal, že se dostaví dříve. Měl v úmyslu navštívit dnes večer Šae. Byl příjemně překvapen, když ho Galt z Kamenných vran ani ne za hodinu uvědomil, že napudrovaný muž je u dveří. „Jsi krutý, když necháváš velmistra Pycelleho takhle se kroutit,“ pokáral ho eunuch. „Ten člověk nedokáže udržet tajemství.“

„Slyším vránu, jak zve havrana černým? Nebo raději nechceš slyšet, co jsem navrhl Doranu Martellovi?“

Varys se zahihňal. „Možná mi to moji ptáčkové už řekli.“

„Opravdu?“ Chtěl to slyšet. „Pokračuj.“

„Dornové se od těchto válek doposud drželi dál, Doran Martell svolal svoje vazaly, ale to je všechno. Jeho nenávist vůči rodu Lannisterů je dobře známá, a všichni se domnívají, že se připojí k lordu Renlymu. Ty by sis přál odradit ho od toho.“

„Tohle všechno je zřejmým faktem,“ přitakal Tyrion.

„Jedinou hádankou zůstává, co bys mu mohl nabídnout za jeho spojenectví. Princ je sentimentální muž, který stále truchlí pro svoji sestru Eliu a její sladké dítě.“

„Můj otec mi jednou řekl, že lord nikdy nedovolí sentimentu, aby mu překážel v uskutečňování jeho ambicí… a náhoda tomu chtěla, že teď, když se lord Janos dal k černým, mám prázdné křeslo v malé radě.“

„Křeslo v radě rozhodně není poctou, kterou by se dalo opovrhovat,“ připustil Varys, „ovšem bude to stačit k tomu, aby hrdý muž zapomněl na vraždu své sestry?“

„Proč by na ni měl zapomenout?“ Tyrion se usmál. „Já mu slíbil doručit vrahy jeho sestry, živé či mrtvé, pokud o ně stojí. Jakmile bude po válce, aby bylo jasno.“

Varys se na něho pronikavě podíval. „Moji malí ptáčkové mi řekli, že když si pro ni přišli, princezna Elia vykřikla… určité jméno.“

„Je tajemství stále tajemstvím, když už ho každý zná?“ Všichni v Casterlyově skále věděli, že Eliu a její dítě zabil Gregor Clegane. Říkalo se, že princeznu znásilnil, a na rukou přitom stále měl krev a mozek jejího syna.

„To tajemství se týká muže, který odpřísáhl věrnost tvému otci.“

„Můj otec by byl první, kdo by na to řekl, že padesát tisíc Dornů za jednoho vzteklého psa stojí.“

Varys se pohladil po napudrované tváři. „A když princ Doran bude žádat krev lorda, který vydal příkaz, a nejenom rytíře, který ho provedl…“

„To povstání vedl Robert Baratheon. Všechny příkazy v konečném důsledku pocházely od něho.“

„Robert tehdy v Králově přístavišti vůbec nebyl.“

„Nebyl tam ani Doran Martell.”

„Dobrá tedy. Krev pro jeho pýchu, křeslo v radě pro jeho ambice. Zlato a pozemky, k tomu netřeba nic dodávat. Sladká nabídka… jenomže sladkosti mohou být otrávené. Kdybych já byl na princově místě, žádal bych něco navíc, než bych sáhl po té medové plástvi. Nějakou záruku dobré víry, bezpečnou pojistku proti zradě.“ Varys ho obdařil svým nejúlisnějším úsměvem. „Říkám si, co mu asi dáš, můj pane.“

Tyrion si povzdechl. „Ty už to víš, že ano?“

„Protože jsi to řekl takto - ano. Tommena. Myrcellu bys sotva mohl nabídnout jak Doranu Martellovi, tak Lyse Arryn.“

„Připomeň mi, abych s tebou už nikdy znovu nehrál hru na hádanou. Ty podvádíš.“

„Princ Tommen je hodný chlapec.“

„Pokud ho zavčasu, dokud je ještě malý, odstraním z Cerseina a Joffreyho vlivu, možná z něho dokonce vyroste dobrý muž.“

„A dobrý král?“

„Králem je Joffrey.“

„A Tommen je dědicem, kdyby se Jeho Výsosti náhodou přihodilo něco zlého. Tommen, který je povahově tak milý, a pozoruhodně… tvárný.“

„Máš podezřívavou mysl, Varysi.”

„Od tebe to považuji za lichotku, můj pane. V každém případě, princ Doran rozhodně nebude k tak velkorysé poctě, kterou mu hodláš prokázat, hluchý. Velmi chytře vymyšleno, jak bych řekl… až na jeden malý detail.“

Trpaslík se dal smíchu. „Máš na mysli Cersei?“

„Co zmůže diplomacie proti lásce matky ke sladkému plodu z jejího lůna? Možná že pro slávu jejího rodu a bezpečí říše by bylo možné přesvědčit královnu, aby poslala pryč Tommena nebo Myrcellu. Ovšem oba dva? To jistě ne.“

„Co Cersei neví, to mě nebolí.“

„A pokud Její Výsost odhalí tvoje úmysly předtím, než budou tvé plány zralé?“

„Nu,“ řekl, „v tom případě budu vědět, že muž, který jí je prozradil, je mým nepřítelem.“ A když se Varys zahihňal, v duchu si pomyslel, tři.

SANSA

Jestli se chceš dostat domů, přijď dnes večer do božího háje. Ta slova byla při stém čtení stejná, jako byla při prvním, kdy Sansa objevila složený kousek pergamenu pod svým polštářem. Nevěděla, jak se tam dostal nebo kdo ho poslal. Vzkaz nebyl podepsaný, ani nebyl zapečetěný a rukopis neznala. Přitiskla si pergamen k hrudi a tiše si ta slova zašeptala pro sebe. „Jestli se chceš dostat domů, přijď dnes večer do božího háje,“ vydechla co nejtišším hlasem.

Co to může znamenat? Neměla by ten vzkaz odnést ke královně, aby jí dokázala, že je hodná a poslušná? Nervózně si zamnula břicho. Ošklivá purpurová modřina od rány, kterou jí uštědřil ser Meryn, již vybledla v neméně ošklivou žlutou, ale stále bolela. Když ji uhodil, měl přitom ruku v ocelové rukavici. Byla to její chyba. Musí se naučit lépe zastírat svoje city, aby Joffreymu nezavdávala příčinu k hněvu. Když se doslechla, že Skřet poslal lorda Slynta na Zeď, zapomněla se a řekla: „Doufám, že ho dostanou Jiní.“ Král tím nebyl potěšen. Jestli se chceš dostat domů, přijď dnes večer do božího háje. Sansa se tak usilovně modlila. Že by tohle konečně byla její odpověď, opravdový rytíř, který byl poslán, aby ji zachránil? Možná to je jedno z Redwynovic dvojčat nebo statečný ser Balon Swann… nebo dokonce Berik Dondarrion, mladý lord, do kterého se zamilovala její přítelkyně Jeyne Poole, ten s rudozlatými vlasy a přehršlí hvězd na černém plášti. Jestli se chceš dostat domů, přijď dnes večer do božího háje.

Co když je to nějaký Joffreyho krutý žert, jako v ten den, kdy ji odvedl nahoru na hradby, aby jí ukázal hlavu jejího otce? Nebo je to možná léčka, aby se ujistili, zda je loajální. Když do božího háje půjde, najde tam sera Ilyna Paynea, jak na ni čeká, jak tiše sedí pod stromem srdce s Ledem v ruce a pozoruje ji svýma bledýma očima.

Jestli se chceš dostat domů, přijď dnes večer do božího háje.

Když se otevřely dveře, spěšně lístek nacpala pod prostěradlo své postele a posadila se na ni. Byla to její služebná, ta, co měla zplihlé hnědé vlasy a celkově vyhlížela jako myš. „Co chceš?“ zeptala se jí Sansa.

„Bude si moje paní přát dnes večer koupel?“

„Myslím, že spíš oheň… je mi zima.“ Skutečné se chvěla, třebaže den byl teplý.

„Jak si přeješ, moje paní.“

Sansa si dívku podezřívavě prohlížela. Že by ten vzkaz viděla? Nebo to dokonce byla ona, kdo jí ho položil pod polštář? Bylo to nepravděpodobné; zdálo se, že to je hloupé děvče, ne takové, které byste pověřili doručováním tajných vzkazů, ale Sansa ji zas tak dobře neznala. Královna její služebné měnila každých čtrnáct dní, aby si tím zajistila, že žádná z nich se s ní nespřátelí.

Když v krbu vesele praskal oheň, Sansa dívce stroze poděkovala a nařídila jí, aby odešla. Dívka poslechla rychle jako vždy, ale Sanse se zdálo, že v jejích očích zahlédla něco tajnůstkářského. Nepochybně odběhla, aby informovala královnu nebo možná Varyse. Byla si jistá, že všechny její služebné na ni někomu donášejí.

Jakmile byla o samotě, hodila vzkaz do plamenů a dívala se, jak se pergamen kroutí a černá. Jestli se chceš dostat domů, přijď dnes večer do božího háje. Odešla k oknu. Viděla pod ním malého rytíře v měsíčně bledé zbroji a těžkém bílém plášti, pochodujícího sem a tam po padacím mostě. Podle jeho výšky usuzovala, že to může být jedině ser Preston Greenfield. Královna jí dala svobodu volně se pohybovat po hradu, ale rytíř by přesto chtěl vedet, kam jde, kdyby se pokusila odejít z Maegorovy pevnosti v tento večerní čas. Co by mu na to řekla? Najednou byla ráda, že vzkaz spálila. Rozšněrovala si šaty a vlezla si do postele, ale usnout nedokázala. Je stále tam? říkala si, jak dlouho na mě bude čekat? Bylo tak kruté poslat jí vzkaz a neříci jí nic bližšího. Myšlenky jí v hlavě vířily stále dokola a dokola.

Kdyby jen měla někoho, kdo by jí řekl, co má dělat. Postrádala septu Mordane a dokonce ještě víc Jeyne Poole, svou opravdovou přítelkyni. Septa přišla o hlavu společně s ostatními, protože se dopustila toho zločinu, že sloužila rodu Starků. Co se stalo s Jeyne, to Sansa nevěděla. Zmizela z jejích komnat a už nikdy se o ní nikdo nezmínil. Snažila se nemyslet na ně příliš často, ale někdy vzpomínky přišly samy a nezvány, a v takových případech bylo těžké zadržet slzy. Tu a tam Sansa postrádala také svoji sestru. Arya teď už je určitě zpátky v bezpečí Zimohradu, tančí a vyšívá, hraje si s Branem a malým Rickonem, dokonce se dle libosti projíždí zimním městečkem. Sansa také měla dovoleno projíždět se na koni, ale jen na nádvoří, a nudilo ji jezdit celý den stále dokola.

Stále se snažila usnout, když tu uslyšela výkřiky. Zprvu vzdálené, pak sílící. Množství hlasů křičících pohromadě. Slova nerozlišila. A slyšela také koně, dunění kopyt a vydávání povelů. Připlížila se k oknu a spatřila muže pobíhající na hradbách, třímající v rukou kopí a pochodně. Jdi zpátky do postele, poručila sama sobě, tohle není nic, coby tě mělo zajímat, jenom další problém ve městě. U studní se poslední dobou nepovídalo o ničem jiném než o strastech života ve městě. Stále v něm přibývalo lidí, kteří utíkali před válkou, a mnozí neměli jinou možnost jak se uživit než loupit a zabíjet jedni druhé. Chci do postele.

Když se však podívala dolů, bílý rytíř byl pryč a most přes suchý příkop byl spuštěný, ale nikdo ho nehlídal.

Sansa se bez přemýšlení odvrátila od okna a rozběhla se k šatníku. Och, co to dělám? ptala se sama sebe, když se oblékala. Tohle je šílenství. Na parkánové zdi viděla světla mnoha pochodní. Že by do Králova přístaviště konečně dorazil Stannis nebo Renly, aby Joffreyho zabili a sami usedli na bratrův trůn? Pokud by tomu tak bylo, strážní by zvedli most a odřízli by Maegorovu pevnost od zbytku hradu. Sansa si přes ramena hodila jednoduchý šedivý plášť a vzala si nůž, kterým si krájívala maso. Pokud se jedná o past, raději zemřu, než bych jim dovolila, aby mi ještě víc ublížili, říkala si. Schovala nůž pod plášť.

Když vyklouzla ven do noci, kolem probíhal zástup zbrojnošů v rudých pláštích. Čekala, dokud se všichni nevzdálili, a pak se vydala přes nehlídaný padací most. Na nádvoří byla spousta mužů, kteří si připínali opasky s meči a sedlali svoje koně. Blízko stájí zahlédla sera Prestona se třemi dalšími rytíři Královské gardy, jejichž bílé pláště svítily ve světle měsíce. Pomáhali Joffreymu do jeho zbroje. Když Sansa spatřila krále, dech jí uvízl v hrdle. Naštěstí ji neviděl. Volal, aby mu podali jeho meč a kuš.

Čím hlouběji zabíhala do hradu, tím byl hluk slabší. Ani jednou se neodvážila ohlédnout se za sebe, pro případ, že by se Joffrey díval… nebo ještě hůř, že by ji pronásledoval. Před ní se vinulo točité schodiště pruhované pásy světla, které pronikalo úzkými okny nad ním. Než doběhla na jeho vrchol, Sansa prudce oddychovala. Proběhla zastíněnou kolonádou a přitiskla se ke zdi, aby popadla dech. Když se jí něco otřelo o nohu, málem vyskočila z kůže, ale byla to jenom kočka, rozcuchaný černý kocour s ožvýkaným uchem. Zvíře zaprskalo a uskočilo stranou.

Než přiběhla k božímu háji, zvuky odezněly do slabého třeskotu oceli a vzdáleného křiku. Sansa si přitáhla plášť blíž k tělu. Vzduch byl pronikavě cítit pachem zeminy a listoví. Lady by se tady líbilo, pomyslela si. Na božím háji bylo něco divokého, a dokonce i tady, v samém srdci hradu, který se nacházel ve středu města, člověk cítil přítomnost starých bohů pozorujících ho tisícem neviděných očí.

Sansa dávala přednost matčiným bohům před otcovými. Milovala sochy, obrazy z vykládaných sklíček, vůni zapáleného kadidla, septony v jejich róbách a s krystaly, magickou hru barev duhy na oltářích vykládaných perletí, onyxem a lazuritem. Přesto nemohla popřít, že boží háj také má určité kouzlo, především za noci. Pomozte mi, modlila se, pošlete mi přítele, opravdového rytíře, aby mne osvobodil…

Přebíhala od stromu ke stromu, cítila pod prsty jejich drsnou kůru. Její tváře se dotkly ševelící listy. Že by přišla příliš pozdě? Přece by tak brzy neodešel? Co když tu vůbec nebyl? Má se odvážit riskovat a zavolat na něho? Na tom místě panovalo tak přízračné ticho…

„Měl jsem strach, že nepřijdeš, dítě…“

Sansa se otočila. Ze stínů pomalu vystoupil muž, podsaditý, se silným krkem. Na sobě měl tmavě šedý šat s kápí staženou do čela, ale když se tenký srpek měsíce dotkl jeho tváře, poznala ho podle jeho skvrnité pokožky a sítě červených žilek pod ní. „Sere Dontosi,“ vydechla se zlomeným srdcem. „To jsi byl ty?“

„Ano, moje paní.“ Když popošel blíž, ucítila z jeho dechu kyselý pach vína. „Já.“ Natáhl k ní ruku.

Sansa před ní couvla. „Ne!“ Zajela dlaní pod plášť, kde měla schovaný nůž. „Co… co ode mě chceš?“

„Chci ti jenom pomoci,“ odpověděl Dontos, „tak jako jsi ty pomohla mně.“

„Ty jsi opilý, že ano?“

„Dal jsem si jen pohár vína na kuráž. Kdyby mě teď chytili, zaživa by mě stáhli z kůže.“

A co by udělali mně? Sansa zjistila, že opět myslí na Lady. Ta by poznala pach falše, ta by ho poznala, jenomže Lady byla mrtvá, otec ji musel zabít kvůli Arye. Vytáhla nůž a oběma rukama ho držela před sebou.

„Ty mě chceš bodnout?“ zeptal se Dontos.

„Udělám to, když budu muset,“ odpověděla. „Řekni mi, kdo tě poslal.”

„Nikdo, drahá paní. Přísahám to na svou rytířskou čest.“

„Rytířskou?“ Joffrey prohlásil, že už déle nebude rytířem, jenom šaškem, ještě nižšího postavení než Měsíční chlapec. „Modlila jsem se k bohům, aby mi seslali rytíře, který mne přijde zachránit,“ řekla. „Modlila jsem se a modlila. Proč by mi posílali opilého starého blázna?“

„Zasluhuji si tvoje opovržení, třebaže… vím, že je to podivné, ale celá ta léta, kdy jsem byl rytířem, jsem byl opravdovým bláznem, a teď, když jsem blázen, myslím, že… jsem shledal, že ve svém nitru jsem opět rytířem, drahá paní. A to všechno díky tobě… tvé laskavosti, tvé odvaze. Zachránila jsi mne, ne před Joffreym, ale před sebou samým.“ Ztišil hlas. „Zpěváci říkají, že kdysi žil jiný blázen, který byl tím největším rytířem ze všech…“

„Florian,“ zašeptala Sansa. Proběhlo jí zachvění.

„Drahá paní, budu tvým Florianem,“ řekl Dontos pokorně a padl před ní na kolena.

Sansa nůž pomalu spustila dolů. Měla pocit, jako by měla strašlivě lehkou hlavu, jako by se vznášela. Tohle je šílenství, svěřit se do rukou takového opilce, ale když tuto šanci odmítnu, naskytne se mi ještě vůbec někdy další? „Jak… jak to chceš udělat? Dostat mne odsud pryč?“

Ser Dontos zvedl obličej k jejímu. „Nejtěžší bude odvést tě z hradu. Jakmile budeš venku, jsou tam lodě, které tě odvezou domů. Potřebuju získat peníze a učinit náležitá opatření, to je všechno.“

„Nemohli bychom odejít hned?“ zeptala se, stěží se odvažujíc doufat.

„Myslíš dnes v noci? Ne, moje paní, obávám se, že ne. Nejdřív musím najít bezpečný způsob, jak tě dostat z hradu, až nastane vhodný čas. Nebude to snadné a nebude to rychle. Mě taky hlídají, víš?“ Nervózně si olízl rty. „Nemohla bys ten nůž dát pryč?“

Sansa nůž schovala zpátky pod svůj plášť. „Vstaň, sere.“

„Děkuji ti, drahá paní.“ Ser Dontos se neohrabaně zvedl a oprášil si z kolen hlínu a listí. „Tvůj lord otec byl ten nejpoctivější muž, jakého kdy říše znala, ale já stál vedle něho a dovolil jsem jim popravit ho. Nic jsem neřekl a nic jsem neudělal… ale ty, když Joffrey chtěl zabít mne, jsi se mne zastala. Paní, já jsem nikdy nebyl hrdinou, žádným Ryamem Redwynem nebo Barristanem Chrabrým. Nevyhrál jsem žádné turnaje ani jsem se nevyznamenal ve válce… ale kdysi jsem byl rytířem, a ty jsi mi pomohla rozpomenout se, co to znamená. Můj život je bídná věc, ale patří tobě.“ Ser Dontos položil ruku na zjizvenou bouli na stromě srdce. Viděla, že se celý chvěje. „Přísahám, s bohy tvého otce jako svědky, že tě pošlu domů.“

Přísahal. Vážná přísaha, před bohy. „V tom případě… se odevzdávám do tvých rukou, sere. Ale jak poznám, že nastal čas odejít? Pošleš mi další vzkaz?“

Ser Dontos se nervózně rozhlédl kolem. „Riziko je příliš velké. Musíš chodit sem, do božího háje. Tak často, jak budeš moct. Tohle je nejbezpečnější místo v celém hradu. Jediné bezpečné místo. Nikde jinde. Ani ve tvých komnatách nebo v mých, ani na schodech nebo na nádvoří, dokonce i kdyby se zdálo, že jsme tam sami. Kameny v Rudé baště mají uši a jenom tady spolu můžeme mluvit svobodně.“

„Jenom tady,“ řekla Sansa. „Budu si to pamatovat.“

„A kdybys měla pocit, že se k tobě chovám krutě, urážlivě nebo lhostejně, když se lidé budou dívat, odpusť mi to, dítě. Mám svou roli, kterou musím hrát, a ty musíš dělat to samé. Jediný chybný krok a naše hlavy budou zdobit hradby, stejně jako hlava tvého otce.“

Přikývla. „Rozumím.“

„Budeš muset být statečná, silná… a trpělivá, především trpělivá.“

„Budu,“ ujistila ho. „Ale… prosím… snaž se to zařídit, jak nejrychleji budeš moct. Já se bojím…“

„Já taky,“ připustil ser Dontos s mírným úsměvem. „A teď už musíš jít, než tě začnou postrádat.“

„Ty se mnou nepůjdeš?“

„Lépe bude, když nás neuvidí pohromadě.“

Sansa přikývla, udělala krok kupředu… pak se nervózně otočila zpět, zavřela oči a něžně ho políbila na tvář. „Můj Floriane,“ zašeptala, „bohové vyslyšeli moji modlitbu.“

Pospíchala po pěšině podél řeky, kolem černé kuchyně a přes prasečí dvorek, kde její spěšné kroky zanikaly mezi kvičením vepřů v jejich chlívcích. Domů, pomyslela si, domů, on mě vezme domů, ochrání mne, můj Florian. Písně o Florianovi a Jonquil patřily mezi její nejoblíbenější. Florian také byl prostým mužem, třebaže ne tak starým.

Sbíhala dolů po točitých schodech, když tu se ze skrytého vchodu vynořila mužská postava. Sansa do ní narazila a ztratila rovnováhu. Než mohla spadnout, za zápěstí ji popadly železné prsty a zaskřípal na ni hluboký hlas. „Skutálet se tam dolů by nebylo moc příjemné, ptáčku. Chceš nás oba zabít?“ Jeho smích byl hrubý jako zvuk zubů pily přejíždějících po kameni. „Možná, že chceš.“

Ohař. „Ne, můj pane, omlouvám se, to jsem nechtěla.“ Sansa odvrátila oči, ale bylo již příliš pozdě, viděl její obličej. „Prosím, ubližuješ mi.“ Pokoušela se vyprostit se z jeho sevření. „A jak to, že Joffreyho malý ptáček letí v temnotě noci dolů po schodech?“ Když neodpověděla, zatřásl jí. „Kde jsi byla?“

„V b-b-božím háji, můj pane,“ řekla, protože se neodvažovala lhát. „Modlila jsem se… modlila jsem se za svého otce, a… za krále, modlila jsem se, aby mu nikdo neublížil.”

„Myslíš, že jsem tak opilý, abych tomuhle uvěřil?“ Pustil její ruku a mírně se vestoje zakymácel. Přes jeho strašlivý spálený obličej se míhaly pruhy světla a stínu. „Vypadáš již téměř jako žena… obličej, prsa, a jsi také vyšší, téměř jako by… ach ne, stále jsi stupidní malé ptáče, viď? Zpíváš písničky, které té naučili… zazpívej mi nějakou, proč to neuděláš? Tak dělej, zazpívej mi. Nějakou píseň o rytířích a krásných pannách. Ty přece máš rytíře ráda, že ano?“

Děsil ji. „O-opravdové rytíře, můj pane.“

„Opravdové rytíře,“ opakoval urážlivým hlasem. „A nejsem žádný pán, o nic víc, než jsem rytíř. Musím to do tebe vtloukat?“ Clegane se zapotácel a málem upadl. „Bohové“ zaklel, „vypil jsem příliš mnoho vína. Máš ráda víno, ptáčku? Opravdové víno? Džbán kyselého červeného, rudého jako krev, to je všechno, co muž potřebuje. Nebo ženu.“

Zasmál se, zavrtěl hlavou. „Jsem opilý jako pes, ať jsem proklat. Můžeš jít. Zpátky do klece, ptáčku. Já tě tam odvedu. Ochráním tě před králem.“ Ohař do ní strčil, podivně něžně, a jal se za ní scházet dolů po schodišti. Než přišli k jeho úpatí, upadl do zádumčivého ticha, jako by téměř zapomněl, že je tam s ním.

Přišli k Maegorově pevnosti a Sansa si zděšeně uvědomila, že nyní most hlídá ser Boros Blount. Při zvuku jejich kroků k nim strnule otočil hlavu ve vysoké bílé přilbici, Sansa ucukla před jeho pohledem. Ser Boros byl tím nejhorším z Královské gardy, ošklivým mužem zlé povahy, samý škleb a lalok.

„Nemáš se čeho obávat, děvče.“ Ohař jí položil na rameno svoji těžkou dlaň. „Když na žábu namaluješ pruhy, nestane se tygrem.“

Ser Boros si zvedl hledí. „Sere, kde -“

„Toho svého sera si strč někam, Borosi. Ty jsi rytíř, já ne. Já jsem králův pes, copak jsi zapomněl?“

„Král svého psa před chvílí hledal.“

„Pes pil. Dnešní noci jsi ho měl chránit ty, sere. Ty a moji ostatní bratři.“

Ser Boros se otočil k Sanse. „Jak je možné, že v tuto hodinu nejsi ve svých komnatách, paní?“

„Šla jsem do božího háje, pomodlit se za královo bezpečí.“ Tentokrát ta lež zněla lépe, téměř pravdivě.

„Ty si myslíš, že v tom kraválu mohla spát?“ řekl Clegane. „Co se vlastně stalo?“

„Blázni u brány,“ připustil ser Boros. „Nějaké klepny rozšířily historky o přípravách na Tyrekovu svatební hostinu a ti hlupáci si vzali do hlavy, že by měli být pohoštěni taky. Jeho Výsost vyjela v čele výpadového oddílu a rozprášila je.“

„Statečný hoch,“ řekl Clegane a jeho ústa sebou přitom cukla.

Uvidíme, jak statečný bude, až stane tváří v tvář mému bratrovi, pomyslela si Sansa. Ohař ji doprovodil přes padací most. Když vystupovali vzhůru po schodech, zeptala se ho: „Proč lidem dovoluješ říkat ti pse, a přitom nikomu nedovolíš zvát tě rytířem?“

„Mám raději psy než rytíře. Otec mého otce byl správcem psince ve Skále. Jednoho podzimního roku se lord Tytos dostal mezi lvici a její kořist. Lvici ani v nejmenším nezajímalo, že je ve znaku Lannisterů. Ta mrcha roztrhala na kusy koně mého pána a totéž by udělala s mým pánem, ale na místo přispěchal můj děd se psy. Tři z psů zahynuli, když se ji snažili odehnat. Můj děd přišel o nohu a pán z Lannisterů se mu odměnil tím, že mu udělil pozemky a panskou věž a jeho syna přijal za svého panoše. Ti tři psi v našem erbu jsou ti, kteří tenkrát zemřeli, žlutí v podzimní trávě. Pes pro tebe zemře, ale nikdy ti nezalže. A dívá se ti přímo do očí.“ Uchopil ji pod bradou a zvedl jí obličej, bolestivě jí zaryl prsty do čelisti. „A to je víc, než dokáží malí ptáčci, viď? Nikdy jsi mi nezazpívala.“

„Já… znám píseň o Florianovi a Jonquil.“

„Florian a Jonquil. Blázen a jeho děvka. Ušetři mne toho. Jednoho dne mi ale zazpíváš, ať se ti to bude líbit či ne.“

„Zazpívám ti ráda.“

Sandor Clegane si odfrkl. „Hezké stvoření, ale tak špatná lhářka. Určitě víš, že pes lež vycítí. Rozhlédni se kolem a zhluboka se nadechni. Lháři jsou všude kolem tebe… a každý z nich je o hodně lepší než ty.“

ARYA

Když vyšplhala vzhůru až na nejvyšší větev, Arya spatřila komíny vyčnívající mezi stromy. Doškové střechy se shlukly podél břehu jezera a malého potoka, který se do něj vléval, od nízké dlouhé budovy s břidlicovou střechou do vody vybíhalo dřevěné molo. Rozhlížela se dál, dokud větev nezačala klesat pod její váhou. K molu nebyly uvázané žádné čluny, ale viděla tenké proužky kouře stoupající z komínů a kus povozu vyčnívajícího zpoza stáje.

Někdo tam je. Arya se kousla do rtu. Všechna ostatní místa, na která cestou narazili, byla prázdná a opuštěná. Farmy, vesnice, hrady, septa, stodoly, na tom nezáleželo. Co mohlo hořet, to Lannisterové spálili; pokud to mohlo zemřít, zabili to. Když to šlo, podpalovali dokonce i lesy, třebaže listoví stále bylo zelené a vlhké po nedávných deštích, takže oheň se nešířil. „Ti by vypálili dokonce i jezero, kdyby mohli,“ poznamenal Gendry a Arya věděla, že má pravdu. V noci, kdy se jim podařilo uprchnout, se plameny hořícího městečka tak jasně odrážely od hladiny, že se zdálo, jako by hořelo jezero samo.

Když příštího večera konečně sebrali odvahu přikrást se zpátky do ruin, nenašli tam nic než zčernalé kameny, prázdné skořápky domů a mrtvoly. Na některých místech z popela stále ještě stoupaly prsty bledého kouře. Horký koláč je prosil, aby tam nechodili, a Lommy jim nadával do bláznů a říkal, že ser Amory je určitě chytí a taky je zabije, ale Lorch a jeho muži byli do doby, než se k pevnosti vrátili, dávno pryč. Bránu pevnosti našli zbořenou, zdi částečně strhané a uvnitř byla země poseta nepohřbenými mrtvými. Gendrymu stačil jediný pohled. „Zabili všechny do jednoho,“ řekl. „A byli tu taky psi, podívejte.“

„Nebo vlci.“

„Psi, vlci, na tom nesejde. Tady už nic nezmůžeme.“

Arya však nechtěla odejít, dokud nenašli Yorena. Toho přece zabít nemohli, říkala si v duchu, byl příliš statečný a silný, a navíc to byl bratr Noční hlídky. Říkala to i Gendrymu, když spolu pátrali mezi mrtvolami.

Úder sekery, který ho zabil, mu rozsekl lebku vpůli, ale rozježená houština vousu nemohla patřit nikomu jinému, ani oblečení, záplatované, neprané a tak vybledlé, že vypadalo spíš šedivé než černé. Ser Amory Lorch nevěnoval pohřbení svých vlastních mrtvých o nic větší pozornost než odklizení těch, které povraždili, a tak poblíž Yorenovy mrtvoly ležela těla čtyř lannisterských zbrojnošů. Arya si říkala, kolik mužů bylo zapotřebí k tomu, aby ho přemohli.

Měl mě odvést domů, říkala si, když starému muži kopali hrob. Bylo jich tam příliš mnoho, než aby je mohli pohřbít všechny, ale Arya trvala na tom, že alespoň Yoren musí mít hrob. Slíbil mi, že mne odvede zpátky do bezpečí Zimohradu. Část v ní by se nejraději rozplakala. Druhá část si do něho chtěla kopnout.

Byl to Gendry, kdo si vzpomněl na panskou věž a ty tři, které tam Yoren poslal hlídat. I ti byli napadeni, jenomže kulatá věž měla pouze jeden vstup, a tím byla dvířka ve druhém podlaží, ke kterým bylo možné dostat se jenom po žebříku. Jakmile byl vytažen dovnitř, muži sera Amoryho na ně nemohli. Lannisterští kolem úpatí věže nakupili větve a keře a zapálili je, ale kámen nehořel a Lorch neměl trpělivost vyhladovět je tam nahoře. Kráječ na Gendryho zavolání otevřel dvířka, a když Kurz řekl, že by měli pokračovat dál na sever, místo aby se vraceli zpátky, Arya stále lnula k naději, že by se přece jen mohla dostat až k Zimohradu.

Nu, tato vesnice Zimohradem nebyla, ale její doškové střechy slibovaly teplo, útočiště a možná dokonce i jídlo, kdyby byli dost odvážní, aby riskovali jít po něm pátrat. Pokud tam ovšem není Lorch. Jeho muži měli koně; cestovali rychleji než oni.

Dlouho vesnici pozorovala ze stromu, v naději, že někoho nebo něco spatří; muže, koně, praporec, cokoli, co by jí pomohlo dozvědět se pravdu. Několikrát zahlédla pohyb, ale budovy byly tak vzdálené, že bylo obtížné být si čímkoli jistá. Jednou uslyšela velmi zřetelné koňské zaržání.

Vzduch byl plný ptáků, především vran. Zdálky, kroužící a třepetající křídly nad doškovými střechami, nebyly větší než mouchy. Boží oko na východě bylo povlakem sluncem tepané modři, která vyplňovala polovinu světa. Některé dny, když pomalu postupovali podél blátivého břehu (Gendry v žádném případě nechtěl jít po cestě, a dokonce i Horký koláč a Lommy chápali, že to je rozumné), Arya měla pocit, jako by ji jezero volalo. Nejraději by se vrhla do jeho klidných modrých vod, aby se opět cítila čistá, aby v něm plavala, cákala a vyhřívala se na slunci. Neodvažovala se však sundat si šaty, když by to ostatní mohli vidět, ba dokonce si je ani vyprat. Na konci dne alespoň často sedávala na kameni a máchala si chodidla v chladné vodě. Konečně odhodila svoje popraskané, rozpadlé boty. Jít bosá bylo zpočátku obtížné, ale puchýře nakonec popraskaly, říznutí se zahojila a kůže na chodidlech jí ztvrdla jako podrážky. Bláto mezi prsty bylo příjemné, a když šla, ráda pod chodidly cítila hlínu.

Odtud seshora viděla malý zalesněný ostrůvek na severovýchodě. Třicet yardů od břehu pluly po hladině tři černé labutě, tak nádherné a vznešené… Nikdo jim neřekl, že je válka, a nemusely se starat o hořící města a pozabíjené lidi. Hleděla na ně plna touhy. Na jedné straně by se sama nejraději proměnila v labuť, na druhé by se do některé bez váhání zakousla. Posnídala trochu žaludového těsta a hrst plnou brouků. Brouci nebyli zas tak špatní, když si na ně člověk zvykl. Červi byli horší, ale pořád ještě ne tak strašní jako bolest v žaludku, když člověk nejedl několik dní. Nalézt brouky bylo snadné, jediné, co člověk musel udělat, bylo odvalit kámen. Arya jednou navzdory Sansinu strašlivému křiku snědla brouka, když ještě byla malá, takže jí teď nečinilo potíže polykat další. Lasička z nich také neměla strach, ale Horký koláč brouka, kterého se pokusil spolknout, vyzvrátil, a Lommy a Gendry se o to raději ani nepokoušeli. Včera Gendry chytil žábu a podělil se o ní s Lommym a Horký koláč před pár dny našel ostružiny a obral keř dočista, ale většinou žili jen z vody a žaludů. Kurz jim poradil, jak s pomocí kamenů vyrábět druh žaludového těsta. Chutnalo odporně.

Říkala si, kéž by tak pytlák nebyl zemřel. Věděl toho o lesích víc než všichni ostatní dohromady, jenomže když tahal žebřík do panské věže, šíp mu prostřelil rameno. Tarber mu ránu obalil mechem a blátem z jezera a Kurz se celý den či dva dušoval, že to nic není, dokonce i když mu maso na krku začalo černat a od čelisti dolů přes hrudník se mu táhly temně červené pruhy. Pak jednoho rána neměl sílu vstát a do dalšího dne byl mrtvý.

Pohřbili ho pod mohylou z kamenů a Kráječ si nechal jeho meč a lovecký roh, zatímco Tarber si pomohl k luku, botám a noži. Všechno si vzali s sebou, když odcházeli. Ostatní si zpočátku mysleli, že ti dva odešli jen na lov, že se brzy vrátí se zvěřinou a všechny je nakrmí. Jenomže čekali a čekali, dokud je Gendry nakonec nepřiměl znovu se rozhýbat. Tarber a Kráječ možná usoudili, že budou mít větší šanci bez houfu sirotků, které by museli vláčet s sebou. Pravděpodobně skutečně měli, jenomže to Arye nezabránilo v tom, aby je za to nenáviděla.

Horký koláč pod stromem zavyl jako pes. Kurz jim řekl, aby k dorozumívání používali jen zvířecí zvuky. Vysvětlil jim, že to je starý pytlácký trik, jenomže zemřel předtím, než je stačil naučit vydávat ty zvuky tak, aby zněly věrohodně. Ptačí volání Horkého koláče bylo příšerné. Jeho pes byl lepší, ale ne zas o tolik.

Arya přeskočila z větve na tu pod ní, s rukama nataženýma kvůli rovnováze. Vodní tanečník nikdy nespadne. Pevně větev sevřela bosými prsty u nohou, popošla po ní pár stop a seskočila dolů na silnější větev, pak míhala ruku přes ruku skrze změť listoví, dokud nedosáhla kmene a nenahmatala pod prsty jeho drsnou kůru. Po rychlém sestupu posledních šest stop seskočila, a když přistála, překulila se v trávě.

Gendry k ní natáhl ruku, aby jí pomohl vstát. „Byl jsi tam nahoře dost dlouho. Co jsi viděl?“

„Rybářskou vesnici. Je to jen malé místo, na sever podél břehu. Napočítal jsem dvacet šest doškových střech a jednu břidlicovou. Taky jsem viděl kus povozu. Někdo tam je.“

Při zvuku jejího hlasu z křoví vylezla Lasička. To Lommy ji tak pojmenoval. Tvrdil, že skutečně vypadá jako lasička, což samozřejmě nebyla pravda, jenomže jí přece nemohli donekonečna říkat uplakaná holka, když nakonec plakat přestala. Měla zašpiněná celá ústa. Arya doufala, že zas nejedla bláto.

„Viděl jsi nějaké lidi?“ zeptal se Gendry.

„Většinou jenom střechy,“ připustila Arya, „ale z některých komínů se kouřilo a slyšel jsem koně.“ Lasička jí omotala ruce kolem nohy a pevně se jí chytila. Někdy to tak dělávala.

„Pokud jsou tam lidé, bude tam i jídlo,“ řekl Horký koláč, až příliš hlasitě. Gendry mu stále zdůrazňoval, aby se snažil být víc zticha, jenomže to stejně nebylo nic platné. „Třeba by nám nějaké dali.“

„Nebo by nás taky mohli zabít,“ namítl Gendry.

„Ne, kdybychom se vzdali,“ řekl Horký koláč s nadějí v hlase.

„Teď mluvíš jako Lommy.“

Zelenoruký Lommy seděl rozvalený mezi dvěma silnými kořeny u úpatí dubu. Během boje v pevnosti mu levým lýtkem projelo kopí. Do večera dalšího dne musel kulhat o jedné noze s rukou kolem Gendryho a teď nemohl dokonce už ani to. Odsekali větve ze stromů a vyrobili pro něho nosítka, ale nést ho na nich bylo zdlouhavé a namáhavé a Lommy zasténal pokaždé, když se nosítka zatřásla.

„Musíme se vzdát,“ řekl. „Právě to měl udělat Yoren. Měl jim otevřít bránu, když mu to nařizovali.“

Arya už měla po krk toho, jak Lommy stále dokola opakoval, že Yoren se měl vzdát. Když ho nesli, nemluvil o ničem jiném než o tom, o své noze a prázdném žaludku.

Horký koláč souhlasil. „Oni Yorenovi řekli, aby otevřel bránu, nařídili mu to ve jménu krále. Člověk by měl dělat to, co mu poručí vykonat v králově jménu. Byla to chyba toho smradlavého starce. Kdybychom se vzdali, nechali by nás na pokoji.“

Gendry se zamračil. „Rytíři a lordové berou jedni druhé do zajetí a platí za sebe výkupné, ale jestli se vzdají takoví jako ty, to je nezajímá.“ Otočil se k Arye. „Co jiného jsi ještě viděl?“

„Byla to rybářská vesnice, takže by nám tam mohli prodat ryby,“ řekl Horký koláč. Jezero se čerstvými rybami jen hemžilo, jenomže neměli nic, čím by je chytili. Arya se pokusila použít ruce, tak jak to jednou viděla dělat Kosse, ale ryby byly rychlejší než holubi a voda si hrála podivné triky s jejíma očima.

„O rybách nic nevím.“ Arya zatahala za Lasiččiny mastné vlasy a říkala si, že by možná bylo nejlepší osekat jí je. „Dole u vody jsem viděl vrány, je tam něco mrtvého.“

„Ryby vyplavené na břeh,“ řekl Horký koláč. „Když je žerou vrány, my bychom je mohli jíst taky.“

„Taky bychom mohli nachytat nějaké vrány a sníst je,“ řekl Lommy. „Mohli bychom si rozdělat oheň a upéct si je jako kuřata.“

Když se Gendry mračil, vypadal divoce. Narostl mu hustý vous, stejně černý jako jeho vlasy. „Řekl jsem žádný oheň.“

„Lommy má hlad,“ zakvílel Horký koláč. „A já taky.“

„Všichni máme hlad,“ řekla Arya.

„Ty ne,“ okřikl ji Lommy ze země. „Jíš červy.“

Arya by ho nejraději kopla do zraněné nohy. „Řekl jsem, že vykopu červy i pro tebe, když budeš chtít.“

Lommy udělal znechucený obličej. „Kdybych neměl zraněnou nohu, ulovil bych pro nás nějaká prasata.“

„Nějaká prasata,“ opakovala urážlivým tónem. „Na lov kanců potřebuješ kančí oštěp a taky koně, psy a muže, aby kance vyhnali z jeho doupěte.“ Její otec často lovil kančí zvěř ve vlčím lese, s Robbem a Jonem. Jednou s sebou vzal dokonce i Brana, ale Aryu ne, i když byla starší. Septa Mordane jí vysvětlila, že lov kanců není pro dámy, a matka jí slíbila, že až bude starší, dostane svého vlastního sokola. Už byla starší, ale kdyby teď měla sokola, snědla by ho.

„Co ty víš o lovu kanců?“ opáčil Horký koláč.

„Rozhodně víc než ty.“

Gendry neměl náladu poslouchat takové řeči. „Zmlkněte, oba, potřebuju vymyslet, co budeme dělat.“ Vždycky když se pokoušel přemýšlet, tvářil se utrápeně, jako by ho něco hrozně bolelo.

„Vzdejme se,“ řekl Lommy znovu.

„Už jsem řekl, abys mi tu o nějakém vzdávání nemluvil. Dokonce ani nevíme, kdo tam je. Možná bychom jim mohli nějaké jídlo ukrást.“

„Lommy by mohl krást, kdyby neměl zraněnou nohu,“ řekl Horký koláč. „Tam ve městě byl zlodějem.“

„Špatným zlodějem,“ řekla Arya, „jinak by se nenechal chytit.“

Gendry přimhouřil oči do slunce. „Nejvhodnějším časem, kdy bychom se mohli vplížit do vesnice, bude soumrak. Po setmění půjdu na průzkum.“

„Ne, půjdu já,“ řekla Arya. „Ty jsi moc hlučný.“

Gendry měl na obličeji zarputilý výraz. „Půjdeme oba.“

„Měl by jít Arry,“ řekl Lommy, „dovede se plížit lépe než ty.“

„Řekl jsem, že půjdeme oba.“

„A co když se nevrátíte? Víte přece, že Horký koláč mě sám neunese, nedokáže to…“

„Taky jsou tu vlci,“ řekl Horký koláč. „Slyšel jsem je v noci, když jsem měl hlídku. Vypadalo to, že jsou dost blízko.“

Arya je slyšela taky. Spala ve větvích jilmu a vytí ji probudilo. Seděla tam vzhůru dobrou hodinu, naslouchala jim a po zádech jí přitom běhal mráz.

„A dokonce nám ani nedovolíš rozdělat si oheň, aby je odradil,“ řekl Horký koláč. „Není to správné nechat nás tu napospas vlkům.“

„Nikdo vás tu nenechá,“ odsekl Gendry znechuceně. „Lommy má svůj oštěp, kdyby přišli vlci, a ty budeš s ním, jdeme se tam jenom podívat, to je všechno; vrátíme se zpátky.“

„Kdokoli tam je, měli byste se jim vzdát,“ zasténal Lommy. „Potřebuju nějaký lék na svojí nohu, strašně mě bolí.“

„Pokud nějaký lék na tvoji nohu seženeme, přineseme ti ho,“ řekl Gendry. „Arry, jdeme, chci se dostat blíž, než zapadne slunce. Horký koláči, nech si tady Lasičku, nechci, aby šla za námi.“

„Posledně mě kopla.“

„Já kopnu tebe, když si ji tu nenecháš.“ Aniž čekal na odpověď, Gendry si na hlavu nasadil svoji ocelovou přilbici s rohy a odešel.

Arya musela utíkat za ním, aby ho dostihla. Gendry byl o pět let starší a o stopu vyšší než ona a také měl dlouhé nohy. Chvíli neříkal nic, jenom se s hněvivým výrazem ve tváři prodíral mezi stromy a vydával přitom až příliš mnoho hluku. Nakonec se však zastavil a řekl: „Myslím, že Lommy zemře.“

Nepřekvapilo by ji to. Kurz svému zranění taky podlehl, a to byl mnohem silnější než Lommy. Kdykoli byla řada na Arye, aby ho nesla, cítila horko sálající z jeho kůže a pach linoucí se mu z nohy. „Snad kdybychom našli mistra…“

„Mistry najdeš jenom v hradech, a dokonce i kdybychom nějakého našli, nešpinil by si ruce s takovým, jako je Lommy.“ Gendry sklonil hlavu pod nízko visící větví.

„To není pravda.“ Byla si jistá, že mistr Luwin by pomohl komukoli, kdo by za ním přišel.

„Zemře, a čím dřív k tomu dojde, tím lépe pro nás ostatní. Měli bychom ho tam prostě nechat, jak říkal. Kdybys byl zraněný ty nebo já, on by nás tu nechal.“ Sešplhali dolů po příkrém svahu a vzhůru po protilehlém, využívajíce jako úchytky kořeny. „Už je mi nanic z toho, jak ho pořád musím nosit, a taky je mi zle z jeho řečí, že bychom se měli vzdát. Kdyby mohl stát, vyrazil bych mu zuby. Lommy není nikomu užitečný. A ta malá uřvaná holka taky ne.“

„Lasičku nech být, má prostě jen strach a je hladová, to je všechno.“ Arya se otočila dozadu, ale děvčátko za nimi pro tentokrát nešlo. Horký koláč je zřejmě držel, jak mu Gendry nařídil.

„Není nám k ničemu,“ opakoval Gendry tvrdohlavěé. „Ona a Horký koláč i Lommy, jenom nás zpomalují a nakonec nás kvůli nim někdo zabije. Jenom ty z celé té chásky za něco stojíš. I když jsi holka.“

Arya ztuhla vpůli kroku. „Já nejsem holka!“

„Ale jsi. Ty myslíš, že jsem stejně hloupý jako oni?“

„Ne. Jsi ještě hloupější. Každý přece ví, že Noční hlídka holky nebere.“

„To je pravda. Nevím, proč tě Yoren vzal s sebou, ale nějaký důvod k tomu mít musel. Přesto jsi holka.“

„Nejsem!“

„V tom případě vyndej ptáka a vyčurej se. Tak dělej.“

„Já čurat nepotřebuju. Udělal bych to, kdyby se mi chtělo.“

„Lhářko. Nemůžeš ptáka vyndat, protože žádného nemáš. Když nás bylo třicet, tak jsem si toho nevšiml, ale vždycky, když potřebuješ čurat, odplížíš se do lesa. Horkého koláče nevidíš, že by to dělal, ani mě. Pokud nejsi holka, tak určitě budeš nějaký eunuch.“

„Ty jsi eunuch.“

„Dobře víš, že nejsem.“ Gendry se usmál. „Chceš, abych vyndal ptáka a dokázal ti to? Já nemám co skrývat.“

„Ano, máš,“ vyhrkla Arya, zoufale se snažící odvést řeč od údu, který neměla. „Tehdy u hostince si zlaté pláště přijely pro tebe a tys nám neřekl proč.“

„Kéž bych to tak věděl. Myslel jsem, že to ví Yoren, jenomže on mně to neřekl. Proč sis ale myslela, že jdou po tobě?“

Arya se kousla do rtu. Pamatovala si, co jí Yoren řekl v den, kdy jí odsekal vlasy. Polovina z téhle sebranky by tě rychleji, než by sis stačila odplivnout, udala královně za milost a možná pár stříbrných. Druhá polovina by udělala to samé, jenomže předtím by tě ještě znásilnili. Jenom Gendry byl jiný, toho královna chtěla taky. „Prozradím ti to, když to ty povíš mně,“ řekla obezřetně. „Já bych to udělal, kdybych to věděl, Arry… Opravdu se tak jmenuješ, nebo máš nějaké dívčí jméno?“

Arya zamračené hleděla na pokroucený kořen u svých chodidel. Uvědomila si, že přetvářky už jsou jí nanic. Gendry to věděl a ona neměla v kalhotách nic, čím by mu dokázala, že se mýlí. Buď může tasit Jehlu a zabít ho na místě, kde stál, anebo se mu svěřit. Nebyla si jistá, zda by ho dokázala zabít, i kdyby se snažila; měl svůj vlastní meč a byl o hodně silnější. Jediné, co jí zbývalo, byla pravda. „Lommy a Horký koláč se to nesmějí dozvědět,“ řekla.

„Přísahám ti, že se to nedozvědí,“ slíbil jí. „Ne ode mě.“

„Arya.“ Zvedla k němu oči. „Jmenuji se Arya. Z rodu Starků.“

„Z rodu…“ Chvíli mu trvalo, než vyhrkl: „Králův pobočník se jmenoval Stark. Ten, co ho popravili jako zrádce.“ „On zrádcem nebyl. Byl to můj otec.“ Gendryho oči se rozšířily. „Tak proto sis myslela, že…“ Přikývla. „Yoren mne měl odvést zpátky na Zimohrad.“

„Já… V tom případě jsi urozeného původu a… jsi dáma…“ Arya hleděla na svoje otrhané šaty a bosá chodidla, celá rozpraskaná a plná mozolů. Viděla špínu pod svými nehty, strupy na loktech, šrámy na rukou. Vsadila bych se, že septa Mordane by mě ani nepoznala. Sansa možná ano, jenomže ta by předstírala, že mě taky nezná. „Moje matka je dáma a moje sestra taky, ale já jsem jí nikdy nebyla.“

„Ale ano, byla. Jsi lordova dcera a žila jsi v hradu, ne snad? A taky… bohové, buďte dobří… nikdy mě…“ Najednou jí Gendry připadal nejistý, téměř jako by se bál. „Ty moje řeči o ptácích, nikdy jsem to neměl říkat. Taky jsem před tebou močil a dělal všechno ostatní a… Prosím o prominutí, moje paní.“

„Nech toho!“ zasyčela Arya. Proč ji uráží?

„Umím se chovat zdvořile, moje paní,“ řekl Gendry, tvrdohlavý jako vždy. „Kdykoli do naší dílny přišly urozené dívky se svými otci, můj mistr mně říkal, že mám ohnout koleno, mluvit jenom tehdy, když se mě na něco zeptají, a oslovovat je moje paní.“

„Když mně začneš říkat moje paní, dokonce i Horký koláč si toho všimne. A taky bys raději měl stejně jako doposud čurat.“

„Jak moje paní poroučí.“

Arya ho oběma rukama uhodila do hrudníku. Překulil se přes kámen a s žuchnutím dopadl na zem. „Jaká ty jsi lordova dcera?“ řekl se smíchem.

„Takováhle.“ Kopla ho do boku, ale on se začal smát tím víc. „Směj se tu, jak dlouho chceš. Já se jdu podívat, kdo je v té vesnici.“ Slunce již zapadlo za stromy; co nevidět se snese soumrak. Tentokrát to byl Gendry, kdo musel pospíchat za ní. „Cítíš to?“ zeptala se ho.

Začichal ve vzduchu. „Shnilé ryby?“

„Dobře víš, že ty to nejsou.“

„Musíme být opatrní. Obejdu to kolem ze západní strany a podívám se, jestli tam není nějaká cesta. Měla by tam být, pokud jsi viděla povoz. Ty půjdeš po břehu. Když budeš potřebovat pomoc, zaštěkej jako pes.“

„To je pěkně hloupé. Když budu potřebovat pomoc, vykřiknu pomoc.“ Odplížila se stranou, tiše našlapujíc bosými chodidly v trávě. Když se ohlédla zpátky přes rameno, pozoroval ji s tím svým utrápeným výrazem ve tváři, který znamenal, že přemýšlí. Pravděpodobné si myslí, že by neměl urozenou dámu nechávat jít krást jídlo. Arya věděla, že Gendry se teď bude chovat hloupě.

Čím blíž se kradla k vesnici, tím byl zápach silnější. Jí to nepřipadalo jako shnilé ryby. Ten zápach byl odpornější a hnilobnější. Nakrčila nos.

Tam, kde stromy začínaly řídnout, využila podrostu a tiše jako stín klouzala od keře ke keři. Každých pár yardů se zastavila a naslouchala. Napotřetí uslyšela koně a dokonce i mužský hlas. Zápach ještě zesílil. Pach mrtvého člověka, ano, to je ono. Cítila ho už předtím, z Yorena a ostatních.

Na jih od vesnice rostla houština ostružiníků. Než se k ní dostala, dlouhé stíny vrhané sluncem se začínaly vytrácet a jedna po druhé pomalu vylétaly světlušky. Hned za houštinou viděla doškové střechy. Opatrně se kradla dál, dokud nenašla průrvu mezi keři a neprolezla jí po břiše, stále dobře ukrytá. Pak uviděla to, co vydávalo ten strašný zápach.

Vedle něžně pleskajících vod Božího oka byla vztyčena dlouhá šibenice ze surového dřeva, na jejímž příčném trámu se houpaly věci, které kdysi byly lidmi, s chodidly spoutanými v řetězech, zatímco vrány klovaly do jejich masa a přelétaly z mrtvoly na mrtvolu. Na každou vránu připadala stovka much. Pokaždé, když zavál vítr od jezera, nejbližší mrtvola sebou mírně škubla na provaze. Vrány ožraly většinu jejího obličeje a hodovalo na ní ještě něco jiného, něco mnohem většího. Hrdlo a hrudník byly roztržené a z místa, kde bylo otevřeno břicho, visely lesknoucí se zelené provazce útrob a cáry otrhaného masa. Jedna ruka byla urvaná v rameni. O kus dál Arya spatřila kosti, ohryzané a zpřelámané, dokonale zbavené masa.

Přinutila se podívat na dalšího člověka za ním a na toho za ním a říkala si přitom, že je tvrdá jako kámen. Samé mrtvoly, tak zohavené a zetlelé, že jí chvíli trvalo, než si uvědomila, že předtím, než byli oběšeni, byli všichni zaživa staženi z kůže. Nevypadali jako nazí lidé; stěží se lidem vůbec podobali. Vrány jim vyklovaly oči a někdy celé obličeje. Z šestého v dlouhé řadě nezůstalo nic než jediná noha, stále spoutaná v řetězech, houpající se při každém poryvu větru.

Strach seká hlouběji než meče. Mrtví lidé jí ublížit nemohou, ale mohl by ten, kdo je zabil. Hodný kus od šibenice stáli dva muži v kroužkové zbroji, opírající se o oštěpy před dlouhým stavením u vody, tím s břidlicovou střechou. Do blátivé země před ním byly zaraženy dvě dlouhé žerdě a z každé z nich visel praporec. Jeden vypadal červeně a druhý světleji, možná byl žlutý nebo bílý, ale oba byly zplihlé a s přikrádajícím se soumrakem si dokonce ani nemohla být jistá, že ten první je lannisterskou červení. Nepotřebuju vidět lva, stačí, když vidím ty mrtvé lidi, kdo jiný by je mohl tak brutálně pozabíjet než lannisterští zabijáci?

Pak uslyšela výkřik.

Oba zbrojnoši se při něm otočili a Arya spatřila třetího muže, strkajícího před sebou zajatce. Byla již příliš velká tma, než aby rozlišila jejich obličeje, ale zajatec měl na hlavě lesklou ocelovou přilbici, a když Arya spatřila rohy na jejím vrcholu, uvědomila si, že to je Gendry. Ty hloupý, hloupý, hloupý, HLOUPÝ! pomyslela si. Kdyby stál u ní, uštědřila by mu další kopanec.

Strážní mezi sebou hlasitě hovořili, ale byla od nich příliš daleko, než aby rozlišila slova, zvláště pak nad štěbetáním a poletováním vran. Jeden ze zbrojnošů popadl přilbici z Gendryho hlavy a položil mu nějakou otázku, ale odpověď na ni se mu zřejmě nelíbila, protože jej koncem svého oštěpu uhodil přes obličej a srazil ho k zemi. Ten, který ho zajal, do něj kopl, zatímco druhý kopiník si zkoušel nasadit na hlavu býčí přilbici. Nakonec ho vytáhli na nohy a hnali ho před sebou směrem k budově. Když otevřeli její těžká dřevěná vrata, vyběhl z nich malý chlapec, ale strážní ho popadli za ruku a smýkli jím zpátky dovnitř. Arya z nitra budovy uslyšela vzlykání a pak výkřik tak hlasitý a plný bolesti, že ji přiměl kousnout se do rtu.

Strážní Gendryho strčili dovnitř spolu s chlapcem a zabarikádovali za nimi dveře. Právě tehdy se z jezera zvedl poryv větru a praporce se zahýbaly a narovnaly. Na tom, co byl na vyšší žerdi, skotačil zlatý lev, jak se obávala. Na tom druhém běžely tři štíhlé černé tvary přes pole žluté jako máslo. Psi, pomyslela si. Byla si jistá, že takový praporec už někde viděla, jenomže kde?

Na tom nezáleželo. Jedinou věcí, na které záleželo, bylo to, že dostali Gendryho. Dokonce i když byl tvrdohlavý a hloupý, musela ho dostat ven. Zajímala se, zda vědí, že ho chce královna.

Jeden ze strážných si z hlavy sundal přilbici a nasadil si místo ní tu Gendryho. Když ho v ní uviděla, rozzuřilo ji to, ale věděla, že neexistuje nic, co by s tím mohla udělat. Zdálo se jí, že z nitra budovy bez oken slyší další výkřiky, tlumené tloušťkou zdí, ale bylo obtížné být si tím jistá.

Zůstala tam tak dlouho, aby viděla, jak se strážní vyměnili, a ještě další věci. Muži přicházeli a odcházeli. Vodili napojit koně dolů k potoku. Z lesa se vrátila lovecká skupina, nesoucí mezi sebou mrtvou srnu zavěšenou na větvi. Pozorovala je, jak ji stahují z kůže a kuchají a jak na vzdáleném břehu potoka stavějí ohniště. Netrvalo to dlouho a se zápachem hniloby se začala zvláštním způsobem mísit vůně pečeného masa. Prázdný žaludek se jí svíjel a Arya si pomyslela, že možná začne dávit. Vyhlídka jídla vylákala z domů další muže, z nichž téměř všichni na sobě měli kousky zbroje nebo vařenou kůži. Když srna byla upečená, nejvybranější kousky byly odneseny do jednoho z domů.

Říkala si, že temnota jí možná umožní přikrást se blíž a osvobodit Gendryho, ale strážní si od varného ohně zapálili pochodně. Panoš přinesl maso a chléb dvěma zbrojnošům, kteří hlídali stodolu, a později se k nim připojili další dva muži a všichni si mezi sebou podávali z ruky do ruky vinný měch. Když byl prázdný, druzí dva muži odešli, ale oba strážní tam zůstali, opření o svá kopí.

Než se konečně vyplazila zpod trnitých keřů do temnoty lesa, měla ztuhlé ruce i nohy. Panovala černá noc, s tenkým srpkem měsíce objevujícím se a mizejícím mezi větrem hnanými mračny. Tichá jako stín, říkala si, když se pohybovala mezi stromy. Ve tmě se neodvažovala utíkat, plná strachu, že by zakopla o neviditelný kořen nebo v lese zabloudila. Po její levici tiše pleskaly proti břehům vody Božího oka. Z pravé strany profukoval vítr mezi větvemi a listy ševelily a hýbaly se. Odkudsi zdálky se ozývalo vytí vlků.

Když vystoupila zpoza stromů za nimi, Lommy a Horký koláč se málem pomočili strachy. „Tiše,“ řekla jim a položila ruku kolem Lasičky, která k ní přiběhla.

Horký koláč na ni hleděl vytřeštěnýma očima. „Mysleli jsme si, že jste nás opustili.“ Měl v ruce svůj krátký meč, ten, který Yoren vzal jednomu ze zlatých plášťů. „Měl jsem strach, že jsi vlk.“

„Kde je Býk?“ zeptal se Lommy.

„Chytili ho,“ zašeptala Arya. „Musíme ho osvobodit. Horký koláči, ty mi pomůžeš. Připlížíme se tam a zabijeme strážné a já pak otevřu vrata.“ Horký koláč a Lommy si vyměnili pohled. „Kolik jich tam je?“

„Nedokázal jsem je spočítat,“ připustila Arya. „Přinejmenším dvacet, ale ta vrata hlídají jenom dva.“

Horký koláč vypadal, jako by se každou chvíli měl dát do pláče. „Proti dvaceti bojovat nemůžeme.“

„Budeš muset přemoct jen jednoho. Já vyřídím druhého a pak pustíme ven Gendryho a utečeme.“

„Měli bychom se vzdát,“ řekl Lommy. „Prostě tam přijít a vzdát se.“

Arya umíněně zavrtěla hlavou.

„Tak ho tam nech být, Arry,“ naléhal na ni Lommy. „O nás ostatních nevědí, a když zůstaneme schovaní, odejdou pryč, dobře víš, že to udělají. To není naše chyba, že Gendryho chytili.“

„Ty jsi ale hloupý,“ řekla Arya nahněvaně. „Když Gendryho neosvobodíme, zemřeš. Kdo tě ponese?“

„Ty a Horký koláč.“

„Po celou dobu, bez nikoho, kdo by nám pomohl? Sami to nezvládneme. Gendry z nás byl nejsilnější. Mně je stejně jedno, co říkáš. Já se tam pro něho vrátím.“ Podívala se na Horkého koláče. „Jdeš taky?“

Horký koláč pohlédl na Lommyho, na ni a znovu na Lommyho. „Půjdu,“ řekl nakonec neochotně.

„Lommy, ty si Lasičku nech tady.“

Popadl holčičku za ruku a přitáhl ji k sobě. „Co když přijdou vlci?“

„Vzdejte se,“ navrhla Arya.

Nalézt cestu zpátky do vesnice jako by trvalo celé hodiny. Horký koláč ve tmě stále zakopával a scházel z cesty a Arya na něho musela čekat a vracet se. Nakonec ho vzala za ruku a vedla ho dál mezi stromy. „Prostě jen buď zticha a pojď za mnou.“ Když na pozadí oblohy rozlišili první slabou záři linoucí se z vesnice, řekla „Z druhé strany křoví visí na šibenici mrtvoly, ale těch se bát nemusíš, hlavně si pamatuj, že strach seká hlouběji než meče. Musíme se pohybovat velice tiše a pomalu.“ Horký koláč přikývl.

Prolezla pod ostružiníky jako první a čekala na něho na druhé straně, přikrčená nízko k zemi. Horký koláč se po chvíli objevil bledý a oddychující, s obličejem a rukama plnýma krvavých šrámu. Chtěl něco říci, ale Arya si zvedla prst k ústům. Po čtyřech se plazili podél ostružiníků, pod houpajícími se mrtvolami. Horký koláč se ani jednou nepodíval nad sebe a nevydal jediný zvuk.

Dokud mu na zádech nepřistála vrána a on tiše nevyjekl. „Kdo je tam?“ zaburácel najednou mužský hlas ze tmy.

Horký koláč vyskočil. „Vzdávám se!“ Odhodil svůj meč stranou a v tu ránu se z mrtvol s výkřiky a pleskáním křídel vznesly celé tucty vran. Arya ho popadla za nohu a snažila se stáhnout ho zpátky dolů, ale on se z jejího sevření vykroutil a rozběhl se kupředu, mávaje ve vzduchu rukama. „Vzdávám se, vzdávám se.“

Vyskočila a tasila Jehlu, ale do té doby již byli muži všude kolem ní. Arya sekla po nejbližším z nich, ale ten její úder odrazil v oceli oděnou paží a někdo jiný ji uhodil a stáhl ji k zemi, zatímco třetí muž jí vykroutil meč z ruky. Když se ho pokusila kousnout, zuby jí narazily do studeného a špinavého drátěného pletiva. „Och, ten je ale divoký,“ řekl muž se smíchem. Úder jeho pěsti v ocelové rukavicí jí málem srazil hlavu z ramen.

Ležela na zemi a oni si nad ní povídali, ale Arya jejich slovům nerozuměla. V uších jí zvonilo. Když se pokoušela odplazit se pryč, země se pod ní hýbala. Vzali mně Jehlu. Hanba ji pálila víc než bolest a bolest byla strašlivá. Ten meč jí dal Jon. Syrio ji učil, jak jej používat.

Nakonec ji někdo popadl za přední část kabátce a zvedl ji na kolena. Horký koláč klečel taky, před tím nejvyšším mužem, jakého kdy viděla, před monstrem z jednoho z příběhů staré chůvy. Netušila, odkud se ten obr vzal. Přes jeho vybledlou žlutou bojovou suknici běželi tři černí psi a jeho obličej vypadal tak tvrdě, jako by byl vytesaný z kamene. Najednou Arya věděla, kde ty psy už viděla. Večer před turnajem v Králově přístavišti všichni rytíři vyvěsili před altány svoje štíty. „Tenhle patří Ohařovu bratrovi,“ prozradila jí Sansa, když spolu procházely kolem černých psů na žlutém poli. „Je dokonce ještě větší než Hodor, uvidíš. Říkají mu Hora, která jede.“

Arya svěsila hlavu, jen napolo si vědomá skutečnosti, že prochází kolem ní. Horký koláč se znovu vzdával, Hora řekl jen: „Zavedete nás k ostatním,“ a odešel pryč. V dalším okamžiku už se potácela kolem mrtvých mužů na šibenici, zatímco Horký koláč jejich věznitelům říkal, že jim upeče koláče a dorty, když mu neublíží. Šli s nimi čtyři muži. Jeden nesl pochodeň, druhý dlouhý meč, dva další měli kopí.

Lommyho našli tam, kde ho nechali, pod dubem. „Vzdávám se,“ zvolal v okamžiku, kdy je uviděl. Odhodil stranou svůj meč a zvedl ruce, plné starých skvrn od zeleného barviva. „Vzdávám se. Prosím.“

Muž s pochodní se rozhlížel kolem sebe. „Jsi poslední? Ten pekařský kluk říkal, že je tu ještě nějaká holka.“

„Utekla, když vás slyšela přicházet,“ řekl Lommy. „Vydávali jste hrozný hluk.“ Arya si pomyslela, uteč, Lasičko, uteč tak daleko, jak jen můžeš, uteč a schovej se a už nikdy se nevracej.

„Řekněte nám, kde najdeme toho zkurvysyna Dondarriona a dostanete teplé jídlo.“

„Koho?“ hlesl Lommy nechápavě.

„Říkal jsem vám, že tahle cháska neví o nic víc než ti blázni ve vesnici. Zbytečně s nimi ztrácíme čas.“

Jeden z kopiníků přešel k Lommymu. „Máš něco s nohou, chlapče?“

„Zranil jsem se.“

„Můžeš chodit?“ Zněl ustaraně.

„Ne,“ odpověděl Lommy. „Budete mě muset nést!“

„Myslíš?“ Muž nenuceně zvedl svoje kopí a prohnal jeho hrot chlapcovým měkkým hrdlem. Lommy ani neměl čas znovu se vzdát. Jen sebou škubl a to bylo všechno. Když muž kopí vytáhl, z rány se v temném gejzíru vyřinula krev. „Prý ho máme nést,“ uchechtl se muž.

TYRION

Upozornili ho, aby se teple oblékl, Tyrion Lannister dal na jejich slova. Oblékl se do silných prošívaných kalhot a vlněného kabátce a přes ně si přehodil plášť z kožešiny stínokočky, ke kterému přišel v Měsíčních horách. Plášť byl absurdně dlouhý, ušitý na muže dvakrát tak velkého jako on. Když neseděl na koni, jediným způsobem, jak tu věc nosit, bylo přehodit si ji několikrát přes sebe, jen aby v ní pak vypadal jako koule z pruhované kožešiny.

Přesto byl rád, že je poslechl. Chlad v dlouhém vlhkém sklepení zalézal do kostí. Timett jen krátce okusil podzemní syrovost a rozhodl se vrátit zpátky do horního patra. Nacházeli se někde pod Rhaenysiným kopcem, za cechovním domem alchymistů. Vlhké kamenné zdi byly skvrnité ledkem a jediné světlo se linulo z uzavřené železné a skleněné olejové lampy, kterou tak opatrně nesl Hallyne Pyromancer.

Opatrné vskutku… jen aby uprostřed těchto nádobek opatrnost stačila. Tyrion jednu zvedl, aby si ji prohlédl. Byla kulatá a červenohnědá, vypadala jako tlusťoučký hliněný grep. Na jeho dlaň trochu velká, ale věděl, že se pohodlně vejde do ruky normálně vzrostlého muže. Hliněná skořápka byla tenká, tak křehká, že byl upozorněn, aby ji příliš nestiskl, jinak ji rozdrtí v pěsti. Hlína pod jeho prsty byla drsná, plná křemínků. Hallyne mu řekl, že to je úmyslné. „Hladký hrnec člověku snáz vyklouzne z ruky.“ Když Tyrion nádobku naklonil, aby se podíval dovnitř, divoký oheň pomalu stekl k jejímu okraji. Věděl, že jeho barva je tmavě zelená, ale v nedostatečném světle bylo nemožné potvrdit to. „Je hustý,“ poznamenal.

„To je chladem,“ vysvětloval Hallyne, bledý muž s měkkýma vlhkýma rukama a podlézavým chováním. Byl oblečený v pruhované černorudé róbě lemované sobolinou, ale kožešina byla skvrnitá a prožraná moly. „Až se ohřeje, substance bude tekutější, asi jako lampový olej.“

Substance byla výrazem pyromancerů pro divoký oheň. Také jeden druhého oslovovali moudrosti, což Tyrion shledal stejně znervózňujícím jako jejich zvyk narážet na rozsáhlou tajnou studnici vědomostí, o kterých chtěli, aby si myslel, že jimi oplývají. Kdysi byl jejich cech skutečně mocným, ale během uplynulých století mistři z Citadely nahradili alchymisty téměř všude. Nyní zbýval už jen jeden ze starších řádů, který dokonce ani nepředstíral, že zvládá umění proměny kovů…

… ovšem uměli vyrábět divoký oheň. „Bylo mi řečeno, že voda jej neuhasí.“

„Přesně tak. Jakmile vzplane, substance se prudce rozhoří, dokud nestráví sama sebe. Ba co víc, vsákne se do látky, dřeva, kůže, ba dokonce oceli, takže ty pak také hoří.“

Tyrion si pamatoval na rudého kněze z Myru a jeho plamenný meč. Dokonce i tenká vrstvička divokého ohně hořela celou hodinu. Thoros po pranici vždycky potřeboval nový meč, ale Robert měl toho muže rád a pokaždé mu jej poskytl. „Jak to, že se stejně dobře nevsákne do svého hliněného obalu?“

„Och ano, vsákne,“ ujistil ho Hallyne. „Pod tímto sklepením se nalézá ještě jedno, kde skladujeme starší hrnce. Ty z časů krále Aeryse. Bylo jeho posedlostí mít hrnce ve tvaru ovocných plodů. Velmi nebezpečné ovoce, můj lorde pobočníku, a, hmmm, nyní zralejší než kdy jindy, pokud chápeš, co tím myslím. Zapečetili jsme je voskem a celé dolní sklepení jsme napustili vodou, a přesto… Podle zákona by měly být zničeny, jenomže mnoho našich mistrů bylo během plenění Králova přístaviště povražděno a těch pár akolytů, kteří nám zůstali, nebylo k danému úkolu dostatečně kompetentních. Hodně ze zásob, které jsme vyrobili pro krále Aeryse, se ztratilo. Teprve vloni bylo ve skladišti pod Velkým Baelorovým septem objeveno na dvě stě hrnců. Nikdo si nepamatoval, odkud se tam vzaly, ale určitě ti nemusím zdůrazňovat, že sám nejvyšší septon byl bez sebe zděšením. Osobně jsem dohlédl na to, aby byly bezpečně odklizeny. Nechal jsem naplnit povoz pískem a poslal jsem pro ně naše nejschopnější akolyty. Pracovali jsme jenom v noci a -“

„- odvedli jste skvělou práci, o tom nepochybuji.“ Tyrion položil hrnec, který držel v ruce, zpátky mezi ostatní. Pokrývaly jeden ze stolů, které tam stály v řadách po čtyřech a táhly se dál a dál do podzemních temnot. Za nimi byly další stoly, mnoho dalších stolů. „To, ehm, ovoce zesnulého krále Aeryse je stále použitelné?“

„Och, zajisté, o tom nemůže být pochyb, ale je třeba opatrnosti, můj pane, velké opatrnosti. S tím, jak stárne, substance se stává stále více, hmmm, řekněme nevypočitatelnou. Zapálí ji sebemenší plamínek nebo jakákoli jiskra. Příliš velké horko a hrnce se vznítí samy od sebe. Není moudré nechat je stát na slunci, dokonce ani na krátký čas. Jakmile se substance v hrnci ohřeje, prudce se roztáhne a nádoba se zakrátko rozletí na kusy. Kdyby se v její blízkosti náhodou nacházely jiné hrnce, ty se také vznítí, takže -“

„Kolik hrnců máte v současné době?“

„Dnešního rána mi Jeho Moudrost Munciter řekla, že jich máme sedm tisíc osm set čtyřicet. Tento počet zahrnuje i čtyři tisíce hrnců z doby krále Aeryse.”

„Naše přezrálé ovoce?“

Hallyne naklonil hlavu na stranu. „Jeho Moudrost Malliard věří, že budeme schopni poskytnout plných deset tisíc hrnců, jak jsme slíbili královně. Já s ním v tomto ohledu souhlasím.“ Zdálo se, že Pyromancer je touto vyhlídkou navýsost potěšen.

Za předpokladu, že vám naši nepřátelé poskytnou čas. Pyromanceři si recept na divoký oheň ponechávali pro sebe, jako přísně střežené tajemství, ale Tyrion věděl, že se jedná o zdlouhavý, nebezpečný a časově náročný proces. Předpokládal, že slib deseti tisíc hrnců je značně přehnaný, podobně jako slib vazala, který svému pánovi přislíbí, že shromáždí deset tisíc šermířů, a na úsvitu bitvy se objeví s pouhými sty a dvěma. Pokud by nám jich skutečně byli schopni dodat deset tisíc… Nevěděl, zda tím má být potěšen, nebo zděšen. Možná kousek od obého. „Věřím, že tvoji cechovní bratři zbytečně nespěchají, Moudrosti. Nestojíme přece o deset tisíc hrnců vadného divokého ohně, dokonce ani o jeden… A rozhodně nemáme zájem o nějaké nehody.“

„K žádným nehodám nedojde, můj lorde pobočníku. Substance je připravována vycvičenými akolyty v řadě prázdných kamenných cel a každý hrnec je v okamžiku, kdy je hotov, neprodleně přenesen učedníkem do sklepení. Naše podlahy jsou očarovány tím nejmocnějším zaklínadlem. Jakýkoli oheň v dolní cele způsobí, že odpadne kus podlahy a písek požár okamžitě zasype.“

„A neopatrného akolyta s ním.“ Tyrion si pod Hallynovým zaklínadlem představoval spíš šikovný trik. Pomyslel si, že by si rád jednu z těch cel s falešným stropem prohlédl, aby viděl, na jakém principu fungují, ale nebyl na to čas. Možná až bude válka vyhraná.

„Moji bratři nikdy nejsou neopatrní,“ trval na svém Hallyne. „Mohu-li být, hmmm, upřímný…“

„Och, samozřejmě že můžeš.“

„Substance protéká našimi žilami a žije v srdci každého pyromancera. My její moc respektujeme, ovšem obyčejný voják, hmmm, dejme tomu taková obsluha některého z královniných katapultů v zápalu bitvy, kdy nikdo moc nepřemýšlí… Prostě sebemenší chybička může přivodit katastrofu. Je třeba neustále jim to připomínat. Můj otec to stejně často říkával králi Aerysovi, podobně jako jeho otec starému králi Jaehaerysovi.“

„Určitě je poslouchali,“ poznamenal Tyrion. „Kdyby tohle město byli vypálili, nepochybně by mi to někdo ráčil sdělit. Takže tvoje rada zní, abychom byli opatrní?“

„Buďte velmi opatrní,“ řekl Hallyne. „Buďte velmi, velmi opatrní.“

„Ty hliněné hrnce… máte jich dostatečné množství?“

„Máme, můj pane, ale i tak ti děkuji za zeptání.“

„Pokud ti to nebude vadit, rád bych si nějaké vzal. Pár tisíc.“

„Pár tisíc?“

„Nebo jakékoli množství jich tvůj cech může postrádat, aniž by to narušilo výrobní proces. Pochop to, žádám po tobě jen prázdné hrnce. Nech je rozeslat kapitánům na každé z městských bran.“

„Nechám, můj pane, ale proč…“

Tyrion se na něho usmál. „Když mi řekneš, abych se teple oblékl, udělám to. Když mi řekneš, abych byl opatrný, nu…“ pokrčil rameny. „Viděl jsem toho dost. Byl bys nyní tak laskav a doprovodil mne zpátky k mých nosítkům?“

„Bude mi velkou, hmmm, ctí, můj pane.“ Hallyne zvedl lampu a zamířil před ním ke schodišti. „Je dobře, že jsi nás zde navštívil. Velká pocta, hmmm. Je to už dlouho, co nás králův pobočník naposledy poctil svou přítomností. Naposledy to bylo za dob lorda Rossarta, ale ten byl z našeho řádu. To bylo ještě za časů krále Aeryse. Král Aerys o naši práci projevoval velký zájem.“

Král Aerys měl ve zvyku opékat ze svých nepřátel maso. Jeho bratr Jaime mu pověděl pár příběhů o Šíleném králi a jeho milovaných pyromancerech. „Nepochybuji o tom, že Joffreyho to bude zajímat též.“ Proto bude nejlépe, když ho od vás budu držet co nejdál.

„Je naší velkou nadějí, že král náš cechovní dům jednou navštíví ve své vlastní královské osobě. Mluvil jsem o tom s tvou královskou sestrou. Velká hostina…“

S tím, jak vystupovali vzhůru, bylo stále tepleji. „Jeho Výsost veškeré hostiny zakázala až do doby, než válka bude vyhraná.“ Na moje naléhání. „Králi nepřipadá vhodné hodovat na vybraných pokrmech, zatímco jeho lid je bez chleba.“

„To je nanejvýš, hmmm, milující gesto, můj pane. Možná by místo toho mohlo pár z nás navštívit krále v Rudé baště. Předvedli bychom mu malou ukázku našeho umění, abychom Jeho Výsost alespoň na jeden večer rozptýlili od přemíry starostí. Divoký oheň je pouze jedním z velkých tajemství našeho starobylého řádu. Mohli bychom vám předvést mnoho zázračných a divuplných věcí.“

„Pohovořím si o tom se svou sestrou.“ Tyrion by proti pár kouzelnickým trikům nic nenamítal, ale Joffova záliba v nucení mužů bojovat proti sobě na smrt byla utrpením sama o sobě; rozhodně neměl v úmyslu dovolit tomu chlapci okusit možnost jejich upalování zaživa. Když konečně přišli k úpatí schodiště, Tyrion ze sebe shodil svůj plášť ze stínokočky a složil si ho přes ruku. Cechovní dům alchymistů byl impozantním bludištěm z černého kamene, ale Hallyne ho neomylně prováděl jeho zákruty a ohyby, dokud nepřišli ke Galerii železných pochodní, dlouhé, ozvěnou se rozléhající síni, kde kolem černých kovových pilířů dvacet stop vysokých tančily sloupce zeleného ohně. Přízračné plameny se odrážely od naleštěného černého mramoru na stěnách a na podlaze a zalévaly síň smaragdovou září. Na Tyriona by to víc zapůsobilo, kdyby nevěděl, že velké železné pochodně byly zapáleny teprve dnešního rána, na počest jeho návštěvy, a budou uhašeny v okamžiku, kdy se za ním zavřou dveře. Divoký oheň byl příliš nákladný, než aby se jím dalo plýtvat.

Vynořili se na vrcholu širokého točitého schodiště, které vedlo na Ulici sester, blízko úpatí Visenyina kopce. Rozloučil se s Hallynem a skolébal se dolů, kde na něho čekal Timett, syn Timettův s doprovodem Spálených lidí. Poněvadž to dnes mělo svoje opodstatnění, zdálo se mu jen vhodné vybrat si svoji stráž výlučně z nich. Kromě toho, jejich jizvy probouzely hrůzu v srdcích městské lůzy. Před pouhými třemi dny se u bran Rudé bašty znovu shromáždil dav, který požadoval jídlo. Joff proti nim poslal nespoutanou smršť šípů, čtyři z nich zabil a pak na ně z hradeb pokřikoval, že si ty mrtvé mohou sníst. Získává nám stále víc příznivců.

Byl překvapen, když vedle nosítek uviděl stát také Bronna. „Co ty tady děláš?“

„Doručil jsem ti vzkaz,“ odpověděl Bronn. „Železná ruka tě neprodleně chce u Boží brány. Neřekl mi proč. Také jsi byl předvolán do Maegeorovy pevnosti.“

„Předvolán?“ Tyrion znal jediného člověka, který by to slovo použil. „A co mi Cersei chce?“

Bronn pokrčil rameny. „Královna ti přikazuje, aby ses okamžitě vrátil do hradu a navštívil ji v jejích komnatách. Tu zprávu doručil ten výrostek, tvůj bratranec. Čtyři chlupy na horním rtu a myslí si, že je mužem.“

„Čtyři chlupy a rytířství. Nezapomínej, že teď je to ser Lancel.“ Tyrion věděl, že ser Jacelyn by pro něho neposlal, pokud by to nebylo opravdu důležité. „Nejlépe bude, když se půjdu podívat, co Bywater chce. Informuj moji sestru, že ji navštívím ihned, jakmile se vrátím.“

„To se jí líbit nebude,“ varoval ho Bronn.

„V pořádku. Čím déle Cersei bude čekat, tím nahněvanější bude a hněv ji činí hloupou. Dávám přednost rozhněvané a hloupé před klidnou a mazanou.“ Tyrion hodil svůj složený plášť do nosítek a Timett mu pomohl vyšplhat za ním.

Tržní náměstí u Boží brány, které by v normálních časech bylo přeplněno farmáři prodávajícími zeleninu, bylo opuštěné, když přes ně Tyrion projížděl. Ser Jacelyn ho již očekával u brány. Zvedl svoji železnou ruku v bryskním pozdravu. „Můj pane, je zde tvůj bratranec Cleos Frey, který přijel z Řekotočí pod mírovou zástavou, s dopisem od Robba Starka.“

„Mírové podmínky?“

„Říká, že ano.“

„Drahý bratranec. Odveď mne k němu.“

Zlaté pláště sera Cleose zavřely do prázdné místnosti bez oken ve strážnici. Když vešli, vstal. „Tyrione, jak rád tě vidím.“

„To poslední dobou neslýchám příliš často, bratranče.“

„Přijela s tebou Cersei?“

„Moje sestra je zaneprázdněna jinými povinnostmi. Tohle je dopis od Starka?“ Zvedl jej ze stolu. „Sere Jacelyne, můžeš odejít.“

Bywater se uklonil a vzdálil se. „Byl jsem požádán, abych nabídku ke smíru doručil královně regentce,“ řekl ser Cleos, když se dveře zavřely.

„Já ji doručím.“ Tyrion se podíval na mapu, kterou Robb Stark poslal společně se svým dopisem. „Všechno chce svůj čas, bratranče. Posaď se. Odpočiň si. Vypadáš vyhuble a přepadle.“ Ve skutečnosti vypadal mnohem hůř.

„Ano.“ Ser Cleos se posadil na lavici. „V říčních krajinách je to velmi zlé, Tyrione, především pak kolem Božího oka a na královské cestě. Říční lordi pálí svoji vlastní úrodu, aby nás vyhladověli, a drancíři tvého otce podpalují každou vesnici, které se zmocní, a obyčejný lid zabíjejí.“

Takové byly způsoby války. Obyčejný lid byl vražděn, zatímco urození pánové padali do zajetí a byli draze vykupováni. Připomeň mi, abych poděkoval bohům, že jsem se narodil jako Lannister.

Ser Cleos si prohrábl rukou svoje řídké hnědé vlasy. „Dokonce i s mírovou zástavou na nás dvakrát zaútočili. Vlci ve zbroji, hladoví pohltit kohokoli slabšího než oni. Jen bohové vědí, na které straně začali, ale nyní jsou na své vlastní straně. Ztratili jsme tři muže a dvakrát tolik jich bylo zraněno.“

„Jaké máš zprávy o našem nepříteli?“ Tyrion obrátil pozornost zpět ke Starkovým podmínkám. Ten chlapec toho příliš nechce. Jenom polovinu říše, propuštění našich zajatců, a rukojmí, meč svého otce… Ach ano, a svoje sestry.

„Chlapec sedí v nečinnosti v Řekotočí,“ odpověděl ser Cleos. „Myslím, že má strach utkat se s tvým otcem v poli. Jeho armáda se den ode dne zmenšuje. Říční lordi odjeli, každý bránit svoje vlastní území.“

Měl tohle otec v úmyslu? Tyrion sroloval Starkovu mapu. „Tyhle podmínky jsou nepřijatelné.“

„Budete souhlasit alespoň s tím, že ta Starkovic děvčata vyměníte za Tiona a Willema?“ zeptal se ser Cleos žalostně.

Tyrion si uvědomil, že Tion Frey je jeho mladší bratr. „Ne,“ řekl laskavým tónem, „ale navrhneme naši vlastní výměnu zajatců. Dovol mi pohovořit si o tom s Cersei a radou. Pošleme tě zpět do Řekotočí s našimi podmínkami.”

Ta vyhlídka ho očividně nepotěšila. „Můj pane, já nevěřím, že Robb Stark se tak snadno vzdá. To lady Catelyn chce mír, ne chlapec.“

„Lady Catelyn chce svoje dcery.“ Tyrion slezl z lavice, s dopisem a mapou v ruce. „Ser Jacelyn se postará o to, abys měl jídlo a oheň. Zdá se, že se zoufale potřebuješ vyspat, bratranče. Pošlu pro tebe, až budeme vědět víc.“

Našel sera Jacelyna na hradbách, kde sledoval stovku nových odvedenců, kteří se cvičili na polí pod nimi. S tolika lidmi hledajícími v Králové přístavišti útočiště nebyl nedostatek mužů ochotných připojit se k městské hlídce za plný žaludek a slamník v kasárnách, ovšem Tyrion si nedělal iluze o tom, jak dobře tito otrhaní obránci budou bojovat, dojde-li k bitvě.

„Udělal jsi dobře, že jsi pro mne poslal,“ pochválil ho Tyrion. „Nechám sera Cleose ve tvých rukou. Chovej se k němu s pohostinností.“

„A jeho doprovod?“ chtěl vědět velitel.

„Dej jim jídlo a čisté ošacení a najdi mistra, který se podívá na jejich zranění. Nedovol jim vkročit do města, rozumíš?“ Neposloužilo by to ničemu, kdyby se Robb Stark v Řekotočí měl dozvědět o podmínkách panujících v současné době v Králově přístavišti.

„Rozumím, můj pane.“

„Och, ještě jedna věc. Alchymisté budou na všechny městské brány rozesílat velkou zásobu prázdných hliněných hrnců. Použiješ je k výcviku mužů, kteří budou obsluhovat katapulty. Naplňte hrnce zelenou barvou a učte je nabíjet a pálit. Jakýkoli muž, který bude barvu rozlévat, musí být nahrazen jiným. Až zvládnou zacházení s hrnci s barvou, nahraďte barvu lampovým olejem a naučte je zapalovat hrnce a nabíjet je hořící. Jakmile se to naučí dělat tak, aniž by se popálili, možná budou připraveni na divoký oheň.“

Ser Jacelyn se svojí železnou rukou poškrábal na tváři. „Moudrá opatření. Třebaže já tu alchymistickou břečku nemám zrovna v lásce.“

„Ani já ne, ale používám to, co mi dají.“

Jakmile byl zpátky ve svých nosítkách, Tyrion Lannister zatáhl závěsy a opřel se loktem o polštář. Cersei nebude potěšena, až se dozví, že přijal Starkův dopis, jenomže otec ho sem poslal vládnout, ne chovat se tak, aby se to líbilo Cersei.

Osobně měl pocit, že Robb Stark jim dal zlatou šanci. Jen ať ten chlapec čeká v Řekotočí a sní o snadném míru. Tyrion mu odpoví svými vlastními podmínkami, dá Králi severu právě tolik toho, co chce, aby ho přiměl doufat. Jen ač si ser Cleos ošoupe ten svůj kostnatý freyovský zadek ježděním sem a tam s nabídkami a odpověďmi na ně. Po celou tu dobu bude jejich bratranec ser Stafford cvičit a vyzbrojovat novou armádu, kterou shromáždil u Casterlyovy skály. Jakmile bude připraven, on a lord Tywin mohou Tullye a Starky rozmáčknout v kleštích.

Kéž by to bylo tak snadné i s Robertovými bratry. Třebaže jeho postup byl pomalý, Renly Baratheon se se svou početnou jižanskou armádou stále sunul na sever a na východ a stěží minula noc, kdy Tyrion neuléhal s obavami, že ho probudí, aby mu sdělili zprávu, že lord Stannis se svou flotilou pluje po Černovodém proudu. Nu, dalo by se říci, že máme slušnou zásobu divokého ohně, ale přesto…

Zvuk nějakého pozdvižení na ulici jeho starosti přerušil, Tyrion opatrně vyhlédl mezi závěsy svých nosítek. Procházeli přes Příštipkářské náměstí, kde se pod koženým baldachýnem shromáždil početný dav, který naslouchal žvanění jakéhosi proroka. Róba z neobarvené vlny opásaná konopným provazem vypovídala o tom, že se jedná o jednoho z žebravých bratří.

„Korupce!“ vykřikl muž pronikavým hlasem. „Zde je varování: Pohlédněte na Otcův bič!“ Ukázal na rozmazanou rudou šmouhu na obloze. V této vyvýšené pozici byl vzdálený hrad na Aegonově vysokém vrchu přímo za ním, s kometou zlověstně visící nad jeho věžemi. Chytrý výběr místa, uvědomil si Tyrion. „Stali jsme se opuchlými, nafouklými, páchnoucími. Bratr se v královské posteli páří se sestrou a ovoce jejich krvesmilstva křepčí ve svém paláci za skřehotání znetvořeného malého opičího démona. Urozené dámy smilní s blázny a rodí stvůry! Dokonce i nejvyšší septon zapomněl na bohy! Koupe se ve svěcené vodě a tloustne ze slavíků a mihulí, zatímco jeho lid hladoví! Pýcha je přednější než modlitba, našim hradům vládnou larvy a zlato znamená vše… To nesmí déle trvat! Prohnilé léto je u konce a kurevnický král byl sražen! Když ho rozpáral kanec, k nebesům se zvedl strašlivý zápach a z jeho břicha se vyvalilo tisíc hadů, syčících a kousajících!“ Namířil svůj kostnatý prst ke kometě a hradu. „Tamhle přichází Zvěstovatel! Očistěte se, volají bohové, jinak budete očištěni! Koupejte se ve víně spravedlnosti, nebo se budete koupat v ohni! V ohni!“

„V ohni!“ přidávaly se ostatní hlasy, ale téměř zanikly v posměšném pískání. Tyriona to potěšilo. Vydal příkaz pokračovat. Když se mu Spálení lidé jali vyklízet cestu, nosítka se zahoupala jako loď na rozbouřeném moři. Znetvořený malý opičí démon, opravdu. Ovšem o nejvyšším septonovi ten mizera mluvil pravdu. Co to bylo, co mu o něm onehdy řekl Měsíční chlapec? Zbožný muž, který Sedm uctívá tak zaníceně, že sní pokrm za každého z nich, kdykoli se posadí ke stolu. Při vzpomínce na bláznův žert se usmál.

Byl potěšen, že se do Rudé bašty dostal bez dalšího incidentu. Když stoupal po schodech ke svým komnatám, pociťoval víc naděje než za svítání. Čas, to je to, co opravdu potřebuju, čas skloubit to všechno dohromady. Jakmile řetěz bude hotov… Otevřel dveře do svého soláru.

Cersei se otočila od okna, sukně jí zavířily kolem štíhlých boků. „Jak se opovažuješ ignorovat moje předvolání?“

„Kdo tě pustil do mé věže?“

„Tvé věže? Tohle je královský hrad mého syna.“

„To říkají i mně.“ Tyrion tím nebyl pobaven. Crawn bude ještě méně; to jeho Měsíční bratři měli dnes hlídku. „Náhodou jsem měl v úmyslu jít okamžitě za tebou.“

„Opravdu?“

Zabouchl za sebou dveře.

„Pochybuješ snad o mých slovech?“

„Vždycky, a mám k tomu dobrý důvod.“

„Ty mi křivdíš.“ Tyrion se překolébal k příborníku, aby si nalil pohár vína. Neznal jistější způsob, jak vystupňovat svou žízeň, než mluvit s Cersei. „Kdybych tě chtěl urazit, věděl bych, jak na to.“

„Ty nechutný malý červe. Myrcella je moje jediná dcera. Ty sis opravdu myslel, že bych ji dovolila prodat jako pytel ovsa?“

Myrcella, pomyslel si. Nu, vajíčko se vylíhlo. Podíváme se, jakou barvu má kuřátko. „Sotva jako pytel ovsa. Myrcella je princezna. Někdo by řekl, že se právě k tomu narodila. Nebo jsi měla v úmyslu provdat ji za Tommena?“

Její ruka vystřelila, vrazila do jeho poháru a vyšplíchla z něj víno na zem. „Bratr či ne, za tohle bych ti měla dát vytrhnout jazyk. Já jsem Joffreyho regentka, ne ty, a já říkám, že Myrcellu nepošleme tomu Dornovi, tak jako jsem já byla poslána Robertu Baratheonovi.“

Tyrion si otřepal víno z prstů a povzdechl si. „A proč ne? V Dorne by byla mnohem bezpečnější, než je tady.“

„Jsi naprostý imbecil, nebo jenom perverzní? Stejně dobře jako já víš, že Martellové nemají jediný důvod mít nás v lásce.“

„Martellové mají všechny důvody nenávidět nás. Nicméně, já očekávám, že s mou nabídkou budou souhlasit. Rozhořčení prince Dorana vůči rodu Lannisterů trvá jenom generaci, ale Dornové po tisíc let válčili proti Bouřlivému konci a Vysoké zahradě a Renly spojenectví Dornů považuje za samozřejmost. Myrcelle je devět, Trystannovi Martellovi jedenáct. Navrhl jsem, aby se vzali, jakmile Myrcella dosáhne čtrnácti let věku. Do té doby bude váženým hostem na Slunečním oštěpu, pod ochranou prince Dorana.“

„Rukojmím,“ řekla Cersei a její ústa se stáhla.

„Váženým hostem,“ trval na svém Tyrion, „a předpokládám, že Martell se k Myrcelle bude chovat laskavěji, než Joffrey zachází se Sansou. Mám v úmyslu poslat tam s ní sera Aryse. S rytířem Královské gardy jako jejím osobním strážcem nikdo nezapomene, kým nebo čím je.“

„Ser Arys jí nebude moc platný, pokud se Doran Martell rozhodne, že smrt své sestry pomstí vraždou mojí dcery.“

„Martell je příliš čestný, než aby zabil devítileté děvče, především děvče tak sladké a nevinné, jako je Myrcella. Dokud ji bude mít u sebe, může si být jistý, že dodržíme svoje slovo, a podmínky jsou příliš lákavé, než aby je dokázal odmítnout. Myrcella je z nich tou nejmenší. Nabídl jsem mu také vraha jeho sestry, křeslo v radě, nějaké hrady na Blatech…“

„To je příliš mnoho.“ Cersei od něho poodešla stranou, nepokojná jako lvice, se sukněmi vířícími jí kolem nohou. „Nabídl jsi mu toho příliš mnoho, a to bez mého souhlasu.“

„Mluvíme tady o princi z Dorne. Kdybych mu toho nabídl méně, pravděpodobně by mi plivl do obličeje.“

„Příliš mnoho!“ stála si na svém Cersei, která se k němu otočila zpátky.

„Co bys mu nabídla ty, díru mezi svýma nohama?“ opáčil Tyrion, kterého se také zmocnil hněv.

Tentokrát viděl políček přicházet. S hlasitým prásk otočil hlavu. „Sladká, sladká sestro,“ řekl. „Ujišťuji tě, že tohle bylo naposledy, co ses mě pokusila udeřit.“

Jeho sestra se dala do smíchu. „Nevyhrožuj mi, malý muži. Myslíš si, že otcův dopis tě ochrání? Kus papíru. Eddard Stark také měl kus papíru, a k čemu mu byl?“

Eddard Stark neměl městskou hlídku, pomyslel si Tyrion, ani moje horaly, ani žoldnéře, které najal Bronn. Já je mám. Alespoň v to doufal. Věřil Varysovi, seru Jacelynovi Bywaterovi i Bronnovi. I když Lord Stark pravděpodobně také trpěl svými deziluzemi.

Přesto neřekl nic. Moudrý muž nepřilévá divoký oheň do železného koše. Namísto toho si nalil čerstvý pohár vína. „Jak bezpečná podle tebe Myrcella bude, pokud Královo přístaviště padne? Renly a Stannis nabodnou její hlavu na kůl vedle tvojí.“

Tehdy se Cersei dala do pláče.

Tyrion Lannister by nemohl být víc ohromen, ani kdyby do místnosti vtrhl sám Aegon Dobyvatel, jedoucí na drakovi a žonglující s citrónovými koláči. Neviděl svou sestru plakat od té doby, co byli dětmi vyrůstajícími spolu v Casterlyově skále. Zaraženě k ní popošel. Když vaše sestra pláče, předpokládá se od vás, že ji utěšíte… Jenomže toto byla Cersei! Opatrně natáhl ruku k jejímu rameni.

„Nedotýkej se mě!“ řekla a ucukla před ním. Nemělo by mu to ublížit, a přesto to bolelo víc než jakýkoli políček. S rudým obličejem, stejnou měrou rozezlená a přemožená zármutkem, Cersei bojovala o dech. „Nedívej se na mě… ne takhle… ne ty.“

Tyrion se k ní zdvořile otočil zády. „Nechtěl jsem tě vystrašit. Slibuji ti, že Myrcelle se nic nestane.“

„Lháři,“ řekla za ním. „Já nejsem dítě, abych se nechala ukonejšit prázdnými sliby. Také jsi mi řekl, že osvobodíš Jaimeho. A kde je?“

„Myslím, že v Řekotočí. V bezpečí a střežený, dokud nepřijdu na způsob, jak ho osvobodit.“

Cersei se ušklíbla. „Měla jsem se narodit jako muž. To bych žádného z vás nepotřebovala. Nedovolila bych, aby se cokoli z toho stalo. Jak se Jaime mohl nechat zajmout tím klukem! A otec, tomu jsem důvěřovala, já blázen, jenomže kde je teď, když ho potřebuju? Co dělá?!“

„Dělá válku.“

„Za zdmi Harrenova?“ řekla hlasem plným opovržení. „Podivný způsob boje. Mně to spíš připadá, jako by se schovával.”

„Podívej se znovu.“

„Jak jinak bys tomu chtěl říkat? Otec sedí v jednom hradu a Robb Stark ve druhém a žádný z nich nic nedělá.“

„Existuje sezení a sezení,“ poznamenal Tyrion. „Každý z nich čeká, až se ten druhý pohne, ale lev je klidný, vyrovnaný, jen občas líně mávne ocasem, zatímco koloušek je ztuhlý strachy a útroby se mu proměnily v želatinu. Bez ohledu na to, kterým směrem se vydá, lev ho dostihne a on to ví.“

„A jsi si docela jistý, že náš otec je tím lvem?“

Tyrion se usmál. „Je na všech našich praporcích.“

Ignorovala jeho vtip. „Kdyby to byl otec, koho zajali, ujišťuji tě, že Jaime by jen tak nečinně neseděl.”

Jaime by svoji armádu rozbíjel na krvavé kousky o hradby Řekotočí a Jiní by dostali svou šanci. Nikdy neoplýval trpělivostí, o nic víc než ty, drahá sestro. „Ne všichni můžeme být tak stateční, jako je Jaime, ale existují i jiné způsoby, jak vyhrát válku. Harrenov je silný a dobře situovaný.“

„Ale Královo přístaviště není, jak oba velmi dobře víme. Zatímco otec si s tím Starkovic klukem hraje na lva a kolouška, Renly pochoduje po růžové cestě. Kterýmkoli dnem by mohl být u našich bran!“

„Město za jediný den nepadne. Z Harrenova je sem rychlý, přímý přístup po královské cestě. Renly stěží odkolesní svoje obléhací stroje, než ho otec napadne zezadu. Jeho armáda bude kladivem, městské hradby kovadlinou. Je to milá představa.“

Cersei do něho zabodla svoje zelené oči, ostražitá, a přesto lačnící po ujištění, kterým ji krmil. „A co když se dá na pochod Robb Stark?“

„Harrenov je poměrně blízko brodům Trojzubce, takže Roose Bolton nemůže severské pěšáky převést, aby se připojil k jízdní síle Mladého vlka. Stark nemůže pochodovat na Královo přístaviště, aniž by se nejdříve zmocnil Harrenova, a dokonce ani Bolton není dost silný, aby to dokázal.“ Tyrion se pokusil o svůj nejmilejší úsměv. „Otec mezitím pije z bohatství říčních krajin, zatímco náš strýc Stafford ve Skále shromažďuje čerstvé odvedence.“

Cersei si ho měřila podezřívavým pohledem. „Jak tohle všechno víš? Otec ti svěřil svoje úmysly, než tě sem poslal?“

„Ne. Díval jsem se na mapu.“

Její pohled se změnil v opovržení. „Ty sis každé slovo z toho blábolu vymyslel v té svojí groteskní hlavě, viď, Skřete?“

Tyrion udělal tss. „Drahá sestro, kdybys nevyhrávala, žádali by tě Starkové o mír?“ Vytáhl dopis, který přinesl ser Cleos Frey. „Vidíš, Mladý vlk nám poslal svoje podmínky. Jistě, nepřijatelné podmínky, ale přesto je to začátek. Mohla by ses na ně laskavě podívat?“

„Ano.“ V tom okamžiku opět byla královnou. „Jak jsi k nim ty přišel? Měly být doručeny rovnou mne.“

„Na co jiného je pobočník, než aby ti předával věci?“ Tyrion jí dopis podal. Obličej, tam, kde na něm Cersei zanechala svůj otisk, ho stále pálil, ať mi odře třebas polovinu tváře, bude to malá cena za její souhlas s tím dornským sňatkem. Cítil, že teď ho dostane.

A navíc věděl, kdo je Cerseiným informátorem, což byla švestka v jeho pudinku.

BRAN

Tanečnice byla oděna v čabrace ze sněhobílé vlny, ozdobené šedým zlovlkem rodu Starků, zatímco Bran na sobě měl šedé kalhoty a bílý kabátec s rukávy a límcem lemovanými popelčinou. Na hrudi měl brož ve tvaru vlčí hlavy, vyrobenou ze stříbra a leštěného gagátu. Raději by s sebou měl Léto než stříbrného vlka na prsou, ale ser Rodrik byl neoblomný.

Nízké kamenné schody Tanečnici zdržely jen na okamžik. Když ji Bran popohnal, aby šla dál, snadno je zvládla. Za širokými dveřmi z dubu a železa stálo v dlouhé síni Zimohradu osm dlouhých stolů na kozách, čtyři na každé straně od středové uličky. Na lavicích se tísnili lidé, namačkaní k sobě ramenem k rameni. Když kolem nich Bran projížděl, vstávali a volali: „Stark! Zimohrad! Zimohrad!“

Byl dost starý, aby věděl, že ve skutečnosti neprovolávají slávu jemu - byla to sklizeň, ze které se radovali, byl to Robb a jeho vítězství, byl to jeho lord otec a jeho děd a všichni Starkové táhnoucí se zpět až do doby před osmi tisíci lety. Přesto se při jejich provolávání nadmul pýchou. Na celou tu dobu, kdy projížděl po délce síně, docela zapomněl, že je mrzákem. Avšak když přijel k pódiu, kde na něm spočívaly oči všech přítomných, Oša a Hodor mu rozepnuli přezky a popruhy, zvedli ho ze zad Tanečnice a přenesli ho do vysokého křesla jeho otce.

Ser Rodrik se posadil po Branově levici, se svou dcerou Beth vedle sebe. Rickon byl po jeho levici. Hříva zlatohnědých vlasů mu narostla tak dlouhá, že se dotýkaly jeho hermelínového pláště. Od té doby, co jeho matka odjela, odmítal komukoli dovolit ostříhat mu je. Poslední služebnou, která se o to pokoušela, za její snahu ještě kousl. „Chtěl jsem jet taky,“ řekl, když Hodor odváděl Tanečnici ze síně. „Jezdím líp než ty.“

„Nejezdíš, takže buď zticha,“ řekl svému bratrovi. Ser Rodrik požádal o klid. Bran zvučným hlasem promluvil. Uvítal je ve jménu svého bratra, Krále severu, a požádal je, aby poděkovali bohům starým i novým za Robbova vítězství a za hojnou sklizeň. „Ať je jich takových sto dalších,“ dokončil svůj přípitek a pozvedl stříbrnou číši svého otce.

„Sto dalších!“ Cínové korbele, hliněné poháry a ocelovými obručemi obroubené pijácké rohy třeskly o sebe. Branovo víno bylo oslazené medem a vonělo skořicí a hřebíčkem, ale bylo silnější, než na jaké byl zvyklý. Když polykal, cítil jeho horké hadí prsty klouzající mu dolů hrdlem. Než číši položil, hlava jako by se mu vznášela.

„Vedl sis dobře, Brane,“ pochválil ho ser Rodrik. „Lord Eddard by na tebe byl velmi hrdý.“ Mistr Luwin sedící o kus dál u stolu pokývl hlavou na souhlas a služebnictvo začalo roznášet pokrmy.

Bran tolik jídla nikdy neviděl; chod po chodu, bylo ho tolik, že nezmohl víc než sousto či dvě z každého pokrmu. Byly tam obrovité kýty z pratura pečené s pórkem, kulaťoučké zvěřinové paštičky s mrkví, slaninou a houbami, skopové kotlety potírané omáčkou z medu a hřebíčků, šťavnaté kachny, opepření kanci, husy, tácy plné holoubat a kapounů, dušenina z hovězího a krup, studená ovocná polévka. Lord Wyman s sebou z Bílého přístavu přivezl na dvacet sudů ryb naložených v soli a mořských řasách; bělomasé ryby a velké plže, kraby a slávky, ústřice, sledě, lososy, raky a mihule. Byl tam černý chléb, medové koláčky a ovesné cukroví; byly tam tuříny, hrášek, ředkvičky, tykve a velké červené cibule s lesklými bříšky; byla tam pečená jablka, ostružinové koláče a hrušky máčené ve víně. Na každém stole ležela mezi slánkami kola bílého sýra a kolem dokola byly roznášeny džbány horkého kořeněného vína a vychlazeného podzimního piva.

Hudebníci lorda Wymana hráli statečně a dobře, avšak tóny harfy, skřipek a dud brzy zanikly pod přílivem hovoru a smíchu, třeskotem pohárů a talířů a vrčením psů bojujících o zbytky ze stolu. Zpěvák zpíval známé písně. „Železná kopí“, „Hořící lodě“ a „Medvěd a sličná panna“, ale zdálo se, že jim naslouchá jenom Hodor, který stál vedle pištce a přeskakoval z jedné nohy na druhou.

Hluk se změnil v neutuchající hlasitý brum, v divokou míchaninu zvuků. Ser Rodrik si nad Bethyinou kučeravou hlavou povídal s mistrem Luwinem, zatímco Rickon šťastně pokřikoval na Waldery. Bran Freye u vysokého stolu nechtěl, ale mistr mu připomněl, že brzy to budou jeho příbuzní. Robb se měl oženit s jednou z jejich tet a Arya s jedním z jejich strýců. „Arya to nikdy neudělá,“ řekl Bran. „Arya ne.“ Ale mistr Luwin byl neoblomný, takže je nakonec usadili vedle Rickona.

Sluhové vždycky přinesli každý pokrm nejdříve Branovi, aby si z něj mohl vybrat ten nejlepší kousek, když bude chtít. Než přišly na řadu kachny, nebyl už schopen pozřít ani sousto. Potom už na každý chod jen souhlasně přikývl a mávl rukou, aby ho odnesli. Pokud pokrm voněl nebo vyhlížel obzvlášť lákavě, poslal ho některému z lordů u vysokého stolu, což bylo gesto přátelství a přízně, o kterém ho mistr Luwin poučil, že je jeho povinností. Pár lososů poslal ubohé lady Hornwood, kance hlučným Umberům a husu v brusinkách Cleyovi Cerwynovi, velkého kraba Josethovi, vrchnímu podkonímu, který nebyl ani lordem, ani hostem u jeho stolu, ale dohlížel na výcvik Tanečnice a umožnil Branovi opět jezdit na koni. Poslal sladkosti Hodorovi a taky staré chůvě, z žádného jiného důvodu než jen z toho, že je měl rád. Ser Rodrik mu připomněl, aby něco poslal taky jejich svěřencům, a tak Malému Walderovi poslal dušené ředkvičky a Velkému Walderovi tuříny na másle.

Na dolních lavicích se osazenstvo Zimohradu svobodně mísilo s obyčejným lidem ze zimního městečka, přáteli z blízkých pevností a doprovodem jejich urozených hostí. Některé z těch obličejů Bran nikdy předtím neviděl, jiné znal tak dobře jako svůj vlastní, a přesto mu toho večera všechny připadaly stejně cizí. Pozoroval je jakoby z dálky, jako by stále seděl na okenním sedátku své ložnice, díval se na nádvoří dole, všechno viděl, a přesto nebyl ničeho součástí. Oša procházela mezi stoly, nalévala pivo. Jeden z mužů Leobalda Tallharta jí zajel rukou pod sukně a ona mu za všeobecného smíchu rozbila džbán o hlavu. Když však Mikken přejel dlaní po živůtku jakési jiné ženy, zdálo se, že té to nevadí. Bran pozoroval Farlena, jak svoji rezavou fenu nutí žebrat o kosti, a usmál se při pohledu na starou chůvu oždibující svými vrásčitými prsty kůrku z horkého koláče. Lord Wyman na pódiu se pustil do tácu mihulí s takovou vervou, jako by to byla nepřátelská armáda. Byl tak tlustý, že ser Rodrik nařídil, aby pro něho vyrobili zvlášť širokou židli, na které by mohl sedět, ale smál se tak hlasitě a tak často, až si Bran řekl, že ten muž se mu líbí. Vedle něho seděla ubohá a nezdravě bledá lady Hornwoood, která se bez zájmu nimrala ve svém jídle, její obličej přitom vypadal spíš jako kamenná maska. Hothen a Mors na opačném konci stolu hráli pijáckou hru, bouchali svými rohy o sebe tak prudce jako rytíři jedoucí proti sobě v juxtě na turnaji.

Je tu příliš horko a příliš velký hluk a všichni budou co nevidět opilí. Brana pod jeho šedivou a bílou vlnou svědila pokožka a najednou si přál, aby byl kdekoli jinde, jen ne tady. V božím háji je teď příjemně chladno. Z horkých jezírek stoupá pára a rudé listy čarostromu ševelí ve větru. Vůně jsou tam bohatší než tady a zanedlouho vyjde měsíc a moji bratři zvednou hlavy a začnou na něj výt.

„Brane?“ vyrušil ho ser Rodrik. „Ty nejíš.“

Bdělý sen byl tak živý, že Bran na okamžik nevěděl, kde je. „Dám si něco až později,“ řekl. „Teď mám břicho plné k prasknutí.“

Bílý knír starého rytíře byl růžový od vína. „Vedeš si tu před očima lidí dobře, Brane: Myslím, že jednoho dne budeš obzvlášť dobrým pánem.“

Já chci být rytířem. Bran se znovu napil kořeněného medového vína z poháru svého otce, vděčný, že může něco svírat v ruce. Na boční straně poháru vyčnívala vlčí hlava s vyceněnými zuby, která vypadala jako živá. Cítil stříbrný čenich tisknoucí se k jeho dlani a vzpomínal přitom na příležitost, kdy z tohoto poháru naposledy pil jeho otec.

Bylo to večer při uvítací hostině, kdy král Robert přivedl svůj dvůr na Zimohrad. Tehdy ještě vládlo léto. Jeho rodiče seděli u vysokého stolu s Robertem, jeho královnou a jejími bratry vedle ní. Byl tam taky strýc Benjen, celý v černém, Bran a jeho bratři a sestry seděli vedle králových dětí, Joffreyho, Tommena a princezny Myrcelly, která po celou tu dobu hleděla očima plnýma obdivu na Robba. Když se nikdo nedíval, Arya dělala přes stůl obličeje; Sansa uchváceně naslouchala, jak králův harfeník zpívá písně o hrdinských činech rytířů, a Rickon se stále dokola ptal, proč tam s nimi nesedí Jon. „Protože je to bastard,“ musel mu nakonec pošeptat Bran.

A teď jsou všichni pryč. Bylo to, jako by nějaký krutý bůh sáhl velkou rukou dolů a všechny je smetl pryč, děvčata do zajetí. Jona na Zeď, Robba a matku do války, krále Roberta a otce do hrobu a možná taky strýce Benjena…

Dokonce i dole na lavicích seděli noví muži. Byl mrtvý Jory a Tlustý Tom, Porther, Alyn, Desmond, Hullen, který byl vrchním podkoním, jeho syn Harwin… Všichni, kteří odešli na jih s otcem, ba dokonce i septa Mordane a Vayon Poole. Ostatní odjeli do války s Robbem a podle všeho, co Bran věděl, brzy také možná budou všichni mrtví. Měl rád i Senohlávka, Zjizveného Tyma a Skittricka a ostatní nové muže, a přesto postrádal staré přátele.

Rozhlédl se nahoru a dolů podél lavic po všech těch šťastných i smutných obličejích a říkal si, kdo bude chybět příští rok a rok po něm. V tu chvíli by se nejraději dal do pláče, ale neudělal to. Byl Starkem ze Zimohradu, synem svého otce, dědicem svého bratra a téměř dospělým mužem.

Na konci síně se otevřely dveře a plameny pochodní v poryvu chladného větru na okamžik zaplápolaly jasněji. Pivní břich uvedl na slavnost dva nové hosty. „Lady Meera z rodu Reedů,“ zahlaholil otylý strážný nad hlomozem v síni. „Se svým bratrem Jojenem, ze Stráže u Šedé vody.“

Lidé zvedli zrak od svých pohárů a talířů a pohlédli na nově příchozí. Bran slyšel, jak Malý Walder mumlá Velkému Walderovi vedle sebe: „Žabožrouti.“ Ser Rodrik vstal. „Buďte vítáni, přátelé, a podělte se s námi o tuto sklizeň.“ Sluhové již pospíchali podél vyvýšeného stolu, přinášeli nové talíře a židle.

„Kdo je to?“ zeptal se Rickon.

„Bahňáci,“ odpověděl Malý Walder pohrdavě. „Jsou to zloději a zbabělci a mají zelené zuby od toho, jak jedí žáby.“ Mistr Luwin se sklonil vedle Branova křesla, aby mu do ucha pošeptal radu. „Tyhle musíš přivítat obzvlášť vřele. Nemyslel jsem, že je tady uvidím, ale… víš, kdo to je?“

Bran přikývl. „Lidé z mokřad. Z Šíje.“

„Howland Reed byl velkým přítelem tvého otce,“ řekl mu ser Rodrik. „Zdá se, že tihle dva jsou jeho.“

Nově příchozí procházeli po délce velké síně a Bran viděl, že jeden z nich je opravdu dívka, třebaže podle jejího oblečení by to nikdy nepoznal. Měla na sobě kalhoty z jehnětiny měkké dlouhým nošením a kabátec bez rukávů pošitý bronzovými šupinami. Třebaže byla takřka Robbova věku, byla štíhlá jako chlapec, s dlouhými hnědými vlasy staženými vzadu na hlavě a sotva patrným náznakem prsou. Z jednoho štíhlého boku jí visela tkaná síť, na druhém měla dlouhý bronzový nůž; pod paží nesla starou železnou přilbici skvrnitou rzí a k zádům měla připevněný žabí oštěp a kulatý kožený štít.

Její bratr byl o několik let mladší a neměl u sebe žádné zbraně. Celý jeho oděv byl zelený, dokonce i kůže jeho bot, a když přišel blíž, Bran uviděl, že jeho oči mají barvu mechu, třebaže zuby měl stejně bílé jako kdokoli jiný. Oba Reedové byli hbité postavy, štíhlí jako meče a sotva větší než Bran sám. Před vyvýšeným stolem poklekli na koleno.

„Můj lorde Starku,“ řekla dívka. „Uplynuly již stovky a tisíce let od té doby, co můj lid poprvé složil přísahu věrnosti Králi severu. Můj lord otec nás sem poslal, abychom ta slova vyřkli znovu, za všechen náš lid.“

Ona se dívá na mě, uvědomil si Bran. Musel jí nějak odpovědět. „Můj bratr Robb bojuje na jihu,“ řekl, „ale můžete svá slova odříkat mně, jestli chcete.“

„Zimohradu přísaháme věrnost Šedé vody,“ řekli společně. „Dáváme ti krb, srdce a sklizeň, můj pane. Naše meče, oštěpy a šípy jsou zde na tvůj příkaz. Buď milosrdný k našim slabým, pomáhej našim bezmocným a vykonávej spravedlnost pro všechny a my tě nikdy nezklameme.“

„Tak přísahám na zemi a vodu,“ řekl chlapec v zeleném.

„Tak přísahám na bronz a železo,“ řekla jeho sestra.

„Tak přísaháme na led a oheň,“ dokončili přísahu společně.

Bran tápal po slovech. Očekává se od něho, že jim nějak odpoví? Jejich přísaha nepatřila k těm, kterým by ho někdo učil. „Ať jsou vaše zimy krátké a vaše léta hojná,“ řekl. To obvykle byla dobrá fráze, vhodná k téměř univerzálnímu použití. „Povstaňte. Jsem Brandon Stark.“

Dívka Meera se zvedla a pomohla vstát svému bratrovi. Chlapec po celou dobu nespouštěl zrak z Brana. „Přinášíme ti dary ryb, žab a ptactva,“ řekl.

„Děkuji vám.“ Bran se divil, zda nebude muset jako projev zdvořilosti sníst žábu. „Pojezte se mnou a popijte zde na Zimohradu.“ Pokoušel se vzpomenout si, co ho kdy učili o lidech z mokřad, kteří prodlévali mezi slatinami Šíje a zřídkakdy opouštěli svoji mokrou domovinu. Byli to chudobní lidé, rybáři a lovci žab, kteří žili v domech z došků a propleteného rákosu na plovoucích ostrovech skrytých před zraky lidí v hlubinách bažin. Říkalo se o nich, že to jsou bojácní lidé, kteří se před nepřítelem raději schovají, než by se s ním utkali v otevřené bitvě. A přesto byl Howland Reed jedním z otcových nejstatečnějších druhů během války o Robertovu korunu, předtím než se Bran narodil.

Když si chlapec Jojen sedal, zvědavě se rozhlédl po síni kolem sebe. „Kde jsou zlovlci?“

„V božím háji,“ odpověděl Rickon. „Chundeláč se nechoval slušně.“

„Můj bratr by je rád viděl,“ řekla dívka.

V tu chvíli hlasitě promluvil Malý Walder. „Ať si raději dává pozor, aby oni neviděli jeho, nebo si z něho kus urvou.“

„Nekousnou ho, když jsem tady já.“ Bran byl potěšen, že chtějí vidět vlky. „Léto by vás nekousl v žádném případě a Chundeláče si Rickon ohlídá.“ Tihle lidé z bažin probouzeli jeho zvědavost. Jeho otec lordovi Šedé vody posílal během let dopisy, ale na Zimohrad žádný z jeho lidí nikdy nezavítal. Rád by si s nimi důkladněji pohovořil, ale velká síň byla tak hlučná, že bylo těžké slyšet kohokoli, kdo neseděl přímo vedle vás.

Ser Rodrik byl hned vedle Brana. „Oni opravdu jedí žáby?“ zeptal se starého rytíře.

„Ano,“ odpověděl ser Rodrik. „Žáby, ryby, ještěrkolvy a všechny druhy ptáků.“

Možná nemají ovce a krávy, pomyslel si Bran. Nařídil sluhům přinést jim skopové kotlety a řezy z pratura a naplnit jejich talíře dušeninou z hovězího a krup. Zdálo se, že jim to chutná. Dívka ho přistihla, jak se na ni dívá, a usmála se. Bran se začervenal a odvrátil od ní pohled.

Mnohem později, poté, co byly rozneseny sladkosti a spláchnuty galony letního vína, bylo jídlo sklizeno a stoly byly odsunuty ke stěnám, aby získali místo k tanci. Hudba zesílila, přidaly se k ní bubny a Hother Umber přinesl velký zatočený válečný roh se stříbrnými obručemi. Když zpěvák, který zpíval píseň „Noc, která skončila“, přišel k místu, kde Noční hlídka vyjela proti Jiným v Bitvě o úsvit, zatroubil na roh tak mocně, že se rozštěkali všichni psi.

Dva Gloverovi muži začali hrát divoký tanec na dudy a harfu. Mors Umber byl první na nohou. Popadl za ruku procházející služebnou, vyrazil jí z ruky džbán vína, který se rozbil na kusy o podlahu. Zavířil s ní mezi sítinou, kostmi a kousky chleba, které se válely na kameni, otočil jí a vyhodil ji do vzduchu. Dívka vyjekla smíchy a začervenala se, protože se jí zvedly sukně.

Brzy se k němu připojili ostatní, Hodor začal tančit sám se sebou, zatímco lord Wyman požádal o tanec malou Beth Cassel. Navzdory své obrovitosti se pohyboval s půvabem. Když se unavil, s dívkou místo něho začal tančit Cley Cerwyn. Ser Rodrik zamířil k lady Hornwood, ale ta se omluvila a vzdálila se. Bran se díval dost dlouho, aby to vypadalo zdvořile, načež zavolal Hodora. Byl celý rozpálený a unavený, zmámený vínem a rozesmutnělý pohledem na tanečníky. Byla to další činnost, kterou nikdy nebude moci dělat. „Chci odejít.“

„Hodor,“ odpověděl Hodor a klekl si před ním. Mistr Luwin a Senohlávek ho zvedli do koše. Lid Zimohradu tento výjev viděl již půlstovkykrát, ale nepochybně to působilo divně na návštěvníky, z nichž někteří byli spíš zvědaví než zdvořilí. Bran na sobě cítil jejich pohledy.

Hodor ho odnesl po točitých schodech do jeho věže a klekl si vedle jedné z železných tyčí, které Mikken zapustil do zdi. Bran se s jejich pomocí dostal na svoje lůžko, kde z něho Hodor stáhl boty a kalhoty. „Můžeš se vrátit na slavnost, ale nechoď obtěžovat Josetha a tu ženu,“ řekl Bran.

„Hodor,“ odpověděl Hodor a naklonil hlavu na stranu. Když sfoukl svíci vedle postele, temnota ho obklopila jako měkká, známá pokrývka. Skrze okenice zavřeného okna pronikal slabý zvuk hudby.

Najednou si vybavil něco, co mu kdysi pověděl jeho otec. Zeptal se lorda Eddarda, zda Královskou gardu skutečně tvoří ti nejlepší rytíři v Sedmi královstvích. „Už ne,“ odpověděl, „ale kdysi byli skvostem, zářným příkladem pro celý svět.“

„Byl mezi nimi nějaký, který byl nejlepší ze všech?“

„Nejlepším rytířem, jakého jsem kdy poznal, byl ser Arthur Dayne, který bojoval s mečem, jemuž říkali Úsvit, ukovaným ze srdce spadlé hvězdy. Říkali mu také Meč jitra a zabil by mě jím nebýt Howlanda Reeda.“ Tehdy otec zesmutněl a neřekl už nic. Bran si teď říkal, kéž by se ho tehdy byl zeptal, co tím myslel.

Usnul s hlavou plnou rytířů v zářivé zbroji, bojujících spolu meči, které svítily jako hvězdný oheň, ale když přišel sen, opět se ocitl v božím háji. Vůně z kuchyně a velké síně byly tak pronikavé, že měl téměř pocit, jako by z hostiny vůbec neodešel. Ležel natažený pod stromem, se svým bratrem vedle sebe. Byla to velmi živá noc, plná vytí lidské smečky zabrané do své hry. Ty zvuky ho činily nepokojným. Chtěl běhat, lovit, chtěl -

Když zaslechl řinčení kovu, vztyčil uši. Jeho bratr to slyšel taky. Rozběhli se spolu skrze podrost po zvuku. Když skákal přes nehybnou vodu u úpatí starého bílého dřeva, zachytil cizí pach, směsici kůže, hlíny a železa.

Než k nim přiběhli, vetřelci již zašli pár yardů do božího háje: žena s mladým mužem, ze kterých nevyzařoval sebemenší náznak strachu, dokonce i když před nimi odhalil běl svých zubů. Jeho bratr vydal nízké hrdelní zavrčení, ale cizinci se přesto nedali na útěk.

„Tamhle jsou,“ řekla žena. Meera, pošeptal mu jakýsi hlásek v něm, jakási částečka spícího chlapce polapeného ve vlčím snu. „Představoval sis, že budou tak velcí?“

„Budou ještě větší, až dospějí,“ řekl mladý muž, který je pozoroval velkýma, zelenýma, nebojácnýma očima. „Ten černý je plný strachu a hněvu, ale šedý je silný… Silnější, než ví… Cítíš ho, sestro?“

„Ne,“ odpověděla a položila ruku na jílec dlouhého hnědého nože, který nosila na boku. „Buď opatrný, Jojene.“

„On mi neublíží. Tohle není den, kdy mám zemřít.“ Muž beze strachu kráčel směrem k němu, ba dokonce natáhl ruku, aby se dotkl jeho čenichu, dotekem lehkým jako letní vánek. Avšak při doteku jeho prstů se dřevo rozpustilo a země pod jeho chodidly se proměnila v kouř a se smíchem odvanula, a pak už se otáčel a padal, padal, padal…

CATELYN

Když spala uprostřed zvlněné travnaté krajiny, Catelyn se zdál sen o tom, že Bran je opět celý, že Arya a Sansa se drží za ruce, že Rickon je stále miminkem u jejího prsu. Robb, bez koruny na hlavě, si hrál s dřevěným mečem, a když všichni odešli v bezpečí spát, nalezla ve svém loži Neda, který se na ni usmíval.

Bylo to sladké, sladké a tak brzy to skončilo. Přišlo kruté svítání, dýka světla. Probudila se rozbolavělá, samotná a unavená; unavená z jízdy, vyčerpaná bolestí, zmožená povinnostmi. Chci spát, pomyslela si. Chci, aby mě někdo utěšil. Už mě unavuje být silná. Chci být alespoň pro jednou pošetilá a vystrašená. Jen na malou chvíli, to je všechno… na den… na hodinu…

Venku před jejím stanem se probouzeli muži. Slyšela ržání koní. Šadda stěžujícího si na svoje ztuhlá záda, sera Wendela, který volal, aby mu přinesli luk. Catelyn si přála, aby odešli pryč. Byli to dobří muži, věrní, jenomže ona už z nich všech byla unavená. Netoužila po nikom jiném než po svých dětech. Jednoho dne, slíbila si, když ležela na loži, jednoho dne sama sobě dovolí nebýt pevná a silná.

Ale ne dnes. Dnes to být nemůže.

Když zašmátrala po svých šatech, měla pocit, že má prsty neohrabanější než obvykle. Říkala si, že by měla být vděčná za to, že může vůbec používat ruce. Ta dýka byla z valyrijské oceli a valyrijská ocel řeže hluboko a ostře. Stačilo jí pohlédnout na jizvy na svých prstech a vzpomněla si.

Šadd venku míchal v kotlíku oves na kaši, zatímco ser Wendel Manderly tam seděl a napínal svůj luk. „Moje paní,“ řekl, když se Catelyn vynořila ze stanu, „v trávě jsou ptáci. Líbilo by se ti mít dnes k snídani pečenou křepelku?“

„Ovesná kaše a chléb postačí… Myslím, že nám všem. Máme před sebou ještě mnoho lig, sere Wendele.“

„Jak si přeješ, moje paní.“ Na rytířově obličeji, který připomínal měsíc v úplňku, se rozhostil sklíčený výraz a špičky jeho obrovitých mrožích knírů sebou cukaly zklamáním. „Oves a chléb, co by mohlo být lepšího, že ano?“ Byl to jeden z nejotylejších mužů, jaké kdy Catelyn poznala, ale jakkoli miloval svoje jídlo, čest mu přece jen byla nadevše.

„Našel jsem nějaké kopřivy a uvařil jsem čaj,“ oznámil Šadd. „Dá si moje paní šálek?“

„Ano, s radostí.“

Svírala čaj ve svých zjizvených dlaních a foukala do něj, aby vychladl, Šadd byl jedním ze zimohradských zbrojnošů. Robb s ní poslal dvacet svých nejlepších mužů, aby ji bezpečně doprovodili k Renlymu. Také poslal na cestu pět lordů, jejichž jména a urozený původ dodají váhu a čest její misi. S tím, jak postupovali na jih, držíce se hodně stranou od měst a pevností, nejednou spatřili skupinu ozbrojených mužů a na východním obzoru zahlédli kouř, ale nikdo se neodvážil obtěžovat je. Byli příliš slabí, než aby představovali vážnou hrozbu, a bylo jich příliš mnoho, než aby byli snadnou kořistí. Jakmile se ocitli za Černovodým proudem, měli to nejhorší za sebou. Během uplynulých čtyř dnů neviděli žádné stopy války.

Catelyn tohle nikdy nechtěla. Řekla to i Robbovi, ještě v Řekotočí. „Když jsem naposledy viděla Renlyho, byl to chlapec ne starší než Bran. Neznám ho. Pošli tam někoho jiného. Moje místo je zde s mým otcem, po jakýkoli čas mu ještě zbývá.“

Její syn na ni zkormouceně pohlédl. „Nikdo jiný tu není. Sám tam jet nemohu. Tvůj otec je příliš nemocný. Černá ryba je mýma očima a ušima, neodvažuji se poslat ho pryč. Tvého bratra potřebuju, aby bránil Řekotočí, až se moje armáda vydá na pochod -“

„Na pochod?“ O pochodu jí nikdo neřekl ani slovo. „Nemohu sedět v Řekotočí a čekat na mír. Vypadá to, jako bych měl strach utkat se znovu v poli. Otec mi říkal, že když nejsou žádné bitvy, ve kterých by se dalo bojovat, muži začínají myslet na krb a sklizeň. Dokonce i moji seveřané jsou čím dál tím nepokojnější.“

Moji seveřané, pomyslela si. On už dokonce začíná i mluvit jako král. „Na nepokoj ještě nikdo nezemřel, ale ukvapenost, to je něco jiného. Zasadili jsme semena, nechme je vyrůst.“

Robb umíněně zavrtěl hlavou. „Jenom jsme hodili pár semen do větru, to je všechno. Kdyby nám tvoje sestra Lysa chtěla přijít na pomoc, už bychom to věděli. Kolik ptáků jsme poslali na Orlí hnízdo, čtyři? Já taky toužím po míru, ale proč by mi Lannisterové měli cokoli dávat, když jediné, co dělám, je to, že sedím tady, zatímco moje armáda se kolem mne rozpouští tak rychle jako letní sníh?“

„Takže než bys vypadal jako zbabělec, budeš tančit podle toho, jak lord Tywin píská?“ odsekla mu. „On chce, abys vytáhl na Harrenov, zeptej se svého strýce Bryndena, jestli -“

„Já jsem o Harrenovu neřekl ani slovo,“ namítl Robb. „Vydáš se za mne k Renlymu, nebo tam mám poslat Velkého Jona?“

Ta vzpomínka jí vyvolala úsměv na tváři. Taková průhledná lest, a přesto na patnáctiletého chlapce tak vychytralá. Robb věděl, jak nevhodným člověkem by muž jako Velký Jon byl při vyjednávání s Renlym Baratheonem, a byl si jistý, že ona to ví taky. Co jiného jí zbývalo než podřídit se jeho vůli a modlit se, aby její otec byl živ i po jejím návratu? Věděla, že kdyby lord Hoster byl zdráv, vydal by se na cestu sám. Odchod byl přesto tak těžký. Dokonce ji ani nepoznal, když se s ním přišla rozloučit. „Miniso,“ volal na ni, „kde jsou děti? Moje malá Cat, moje drahá Lysa…“ Catelyn ho políbila na čelo a ujistila ho, že děti jsou v pořádku. „Počkej na mne, můj pane,“ řekla mu, když zavřel oči. „Já jsem na tebe čekávala tolikrát. Teď musíš ty počkat na mne.“

Osud mne žene na jih a znovu na jih, pomyslela si, když usrkávala svíravě hořký čaj, přestože bych měla jet na sever, domů. Té poslední noci v Řekotočí napsala Branovi a Rickonovi. Nezapomněla jsem na vás, moji drazí, věřte mi. Jenomže váš bratr mne potřebuje víc. „Dnes bychom měli přijet k hornímu toku Klikatice, moje paní,“ oznámil jí ser Wendel, zatímco Šadd míchal ovesnou kaši. „Pokud jsou ty řeči pravdivé, lord Renly by neměl být daleko.“

A co mu řeknu, až ho najdu? Že můj syn ho nepovažuje za pravého krále? Netěšila se na to setkání. Potřebovali spojence, ne dalšího nepřítele, jenomže Robb nikdy neohne koleno, aby složil slib věrnosti muži, o kterém se domníval, že na trůn nemá nárok.

Její miska byla prázdná, třebaže si stěží pamatovala, že kaši ochutnala. Odložila ji stranou. „Je načase, abychom se vydali na cestu.“ Čím dříve si promluví s Renlym, tím dříve se bude moci vrátit domů. Jako první nasedla na koně a udávala tempo celé koloně. Hal Mollen jel vedle ní, třímal v ruce zástavu rodu Starků, šedého zlovlka na ledově bílém poli.

Stále ještě byli půl dne jízdy od Renlyho tábora, když narazili na Renlyho muže. Robin Flint vyjel kupředu na průzkum a přicválal zpátky se zprávou o zvědovi, který ho sledoval ze střechy vzdáleného větrného mlýna. Než ke mlýnu přijela Catelynina skupina, muž byl dávno pryč. Pospíchali dál, ale neujeli ještě ani míli, když se na ně vyřítili Renlyho průzkumníci, dvacet mužů ve zbroji a na koních, vedeni rytířem s prošedivělým vousem a sojkou na bojové suknici.

Když uviděl její zástavy, rozjel se k ní samotný. „Moje paní,“ zvolal, „jsem ser Colen Zelenojezerský, nechť se ti zlíbí. Projíždíš nebezpečnou krajinou.“

„Přijeli jsme v naléhavé záležitosti,“ odpověděla mu. „Jsem zde jako vyslankyně svého syna, Robba Starka, Krále severu, abych vyjednávala s Renlym Baratheonem, Králem jihu.“

„Král Renly je korunovaným a pomazaným pánem všech Sedmi království, moje paní,“ odpověděl ser Colen, třebaže zdvořilým tónem. „Jeho Výsost se svou armádou táboří blízko Drsného mostu, kde růžová cesta protíná Klikatici. Bude mi velkou ctí doprovodit tě k němu.“ Rytíř zvedl ruku v železné rukavici a jeho muži vytvořili dvojitý zástup, který se rozestoupil po obou stranách Catelyn a její stráže. Doprovod, nebo zajetí? divila se v duchu. Neměla však jinou možnost než důvěřovat cti sera Colena a lorda Renlyho.

Byli ještě na hodinu jízdy od řeky, když uviděli kouř stoupající z táborových ohňů. Pak se k nim přes farmy, pole a zvlněnou planinu donesl zvuk, nezřetelný jako hukot vzdáleného moře, ale narůstající s tím, jak přijížděli blíž. Než zahlédli blátivé vody Klikatice lesknoucí se na slunci, rozlišili hlasy mužů, třeskot oceli a ržání koní. Ovšem žádný zvuk ani kouř je nepřipravil na armádu samotnou.

Tisíce varných ohňů plnily vzduch bledým kouřovým oparem. Samotné linie jízdy se táhly na celé ligy daleko. Jistě musel být vykácen celý les, aby stačil na vysoké žerdě, na kterých se třepetaly praporce. Travnaté okraje růžové cesty lemovaly velké obléhací stroje, praky, vrhače kamenů a beranidla na kolech vyšších než muž sedící na koni. Ve slunečních paprscích se rudě leskly ocelové hroty kopí, jako by již byly zbrocené krví, zatímco z trávy jako obrovité hedvábné houby vyrůstaly altány rytířů a urozených pánů. Viděla muže s oštěpy a muže s meči, muže v ocelových čepičkách a kroužkové zbroji, následovnice tábora pyšně vystavující na odiv svoje půvaby, lukostřelce opeřující šípy, kočí řídící povozy, pasáky ženoucí před sebou prasata, pážata doručující vzkazy, panoše brousící meče, rytíře jezdící na koních, pacholky cvičící neposlušné válečné oře. „Ta jejich cháska nahání strach,“ poznamenal ser Wendel Manderly, když projížděli přes prastarý kamenný oblouk, podle kterého byl Drsný most pojmenován.

„To tedy ano,“ souhlasila Catelyn.

Vypadalo to, že na Renlyho výzvu se dostavilo téměř všechno rytířstvo jihu. Zlaté růže Vysoké zahrady byly vidět všude: vyšité na pravé straně hrudi zbrojnošů a služebníků, třepetající se ve větru na zelených hedvábných praporcích, které zdobily kopí a oštěpy, namalované na štítech vyvěšených před altány synů, bratrů, bratranců a strýců z rodu Tyrellů. Catelyn spatřila také lišku a květy rodu Florentů, červené a zelené jablko Fossowayů, kráčejícího lovce lorda Tarlyho, dubové listy Oakheartů, jestřáby Craneů, mrak černooranžových motýlků Mullendorů.

Za Klikaticí vztyčili svoje korouhve bouřliví lordi - Renlyho vlastní vazalové, kteří odpřísáhli věrnost rodu Baratheonů a Bouřlivému konci -, Catelyn poznala slavíky Brycea Carona, pera Penroseů a mořskou želvu lorda Estermonta, zelenou na zeleném poli. Jenomže na každý štít, který znala, jich připadal celý tucet, jež pro ni byly cizí, přinesené menšími lordy, kteří byli poslušní věrností vazalům, potulnými rytíři a svobodnými jezdci, co se v hojných počtech přihnali, aby Renlyho Baratheona učinili králem nejenom jménem, ale také fakticky.

Renlyho vlastní praporec se třepetal ve vzduchu vysoko nad všemi ostatními. Z vrcholu jeho nejvyšší obléhací věže, obrovité dubové věci na kolech, pokryté surovými kůžemi, plápolala ta největší válečná zástava, jakou kdy Catelyn viděla - kus látky tak velké, že by pokryla většinu hradní síně, lesknoucí se zlaté pole s černým korunovaným jelenem rodu Baratheonů, hrdým a vysokým, vzepjatým na zadních.

„Moje paní, slyšíš ten hluk?“ zeptal se Hallis Mollen, který k ní přiklusal blíž. „Co je to?“

Naslouchala. „Výkřiky, koňské ržání, třeskot oceli a …povzbuzování,“ odpověděla. Vyjížděli po mírném svahu směrem k linii jasně zbarvených altánů na jeho vrcholu. Když projížděli mezi nimi, tlačenice byla stále hustší a zvuky hlasitější. A pak to uviděla.

Dole, pod kamenným a dřevěným opevněním malého hradu probíhala pranice.

Pole bylo vyklizeno, ploty, galerie a turnajové bariéry strhány. Shromáždily se tam stovky, možná tisícovky diváků. Podle vzhledu půdy, rozervané, blátivé a poseté kousky promačkané zbroje a zlámaných dřevců, bylo zřejmé, že spolu takto zápolí celý den nebo i déle, ale nyní se pranice již chýlila k závěru. Na koních zůstala necelá desítka rytířů, vyrážejících a sekajících proti sobě za hlasitého povzbuzování diváků a poražených protivníků. Viděla dva koně v těžké zbroji, jak se spolu čelně srazili a padli k zemi ve změti oceli a koňského masa. „Turnaj,“ prohlásil Hal Mollen, který měl ve zvyku vždycky hlasitě oznámit to, co bylo zřejmé.

„Och, to bylo dobré,“ poznamenal ser Wendel Manderly na adresu rytíře v duhově pruhovaném plášti, který se otočil, mávl rukou dozadu, sekerou na dlouhém topůrku roztříštil na kousky štít muže, jenž ho pronásledoval, a srazil ho ve třmenech dozadu.

Tlačenice vpředu jim další postup značně stěžovala. „Lady Stark,“ řekl ser Colen, „kdyby tvoji muži byli tak laskaví a počkali zde, odvedl bych tě ke králi.“

„Jak si přeješ.“ Vydala svým mužům příkaz, třebaže musela o hodně zvednout hlas, aby byl slyšet nad turnajovou vřavou. Ser Colen se svým koněm pomalu projížděl mezi davy s Catelyn jedoucí těsně za ním. Z hrdel davu se zvedl výkřik, když na zem padal rudovousý muž bez přilbice, s ptákem nohem na štítu, kterého srazil z koně mohutný rytíř v modré zbroji. Jeho ocel měla temně kobaltovou barvu, a dokonce i svou otupenou koulí na řetězu otáčel strach nahánějícím způsobem. Jeho oř byl oděn v čabrace, na níž se střídaly slunce a měsíce rodu Tarthů.

„Rudý Ronnet je dole, bohové buďte proklati,“ nadával jakýsi muž.

„Loras s tou modrou -“ odpověděl jeho společník, než zbytek jeho slov zanikl v burácení davu.

Spadl další rytíř a byl polapen pod svým zraněným koněm. Jak muž, tak zvíře hlasitě naříkali bolestí. Na pole vběhli panoši, aby jim pomohli.

Tohle je šílenství, pomyslela si Catelyn. Královští nepřátelé na obou stranách, polovina říše je v plamenech a Renly si tu sedí a hraje si na válku jako chlapec s dřevěným mečem.

Páni a dámy na tribuně byli pranicí uchváceni stejně jako obyčejný lid stojící na zemi. Catelyn si je dobře prohlédla. Její otec často jednal s těmito jižanskými lordy a nemálo jich bylo hosty v Řekotočí. Poznala lorda Mathise Rowana, statného a vyhlížejícího zdravěji než kdy jindy, se zlatým stromem jeho rodu prostírajícím větve přes jeho bílý kabátec. Pod ním seděla lady Oakheart, jemná a půvabná, a po její levici lord Randyll Tarly z Parožnatého vrchu se svým velkým mečem Srdcomorem, zezadu opřeným o křeslo. Ostatní znala jenom podle jejich erbů a některé vůbec ne.

V jejich středu, sledující pranici a smějící se po boku své mladé královny, seděl duch se zlatou korunou.

Není divu, že lordi se kolem něho houfují s takovým zápalem, pomyslela si, vypadá jako znovuzrozený Robert. Renly byl stejně pohledný, jako zamlada býval Robert; s dlouhými končetinami a široký v ramenou, se stejnými uhlově černými vlasy, lesklými a rovnými, stejnýma tmavě modrýma očima a tímtéž nenuceným úsměvem. Tenký zlatý kroužek kolem čela mu slušel. Byl z jemného zlata a měl podobu řady precizně vytvarovaných růží, v přední části se zvedala hlava jelena z temně zeleného jadeitu.

Korunovaný jelen zdobil také královu zelenou sametovou tuniku, na jejíž hrudi byl vyšit zlatou nití; znak Baratheonů v barvách Vysoké zahrady. Dívka, která seděla na vysokém křesle po jeho boku, také byla z Vysoké zahrady: jeho mladá královna Margaery, dcera lorda Maceho Tyrella. Catelyn věděla, že jejich sňatek je maltou, která pojí dohromady rozsáhlou jižanskou alianci. Renlymu bylo dvacet jedna let a dívka nebyla starší než Robb, velmi půvabná, s něžnýma očima laně a hřívou vlnitých hnědých vlasů, které jí v prstýncích spadaly kolem ramen. Měla plachý, sladký úsměv.

Na poli před nimi byl sražen ze sedla další rytíř v duhově pruhovaném plášti Renlyho gardy a král pochvalně vykřikl s ostatními. „Loras!“ slyšela ho zvolat. „Loras! Vysoká zahrada!“ Královna vzrušením zatleskala.

Catelyn se otočila, aby se podívala, jak to dopadne. Na poli již zůstali jenom čtyři muži a nebylo pochyb o tom, komu jsou král i obyčejný lid příznivě nakloněni. Osobně se se serem Lorasem Tyrellem nikdy nesetkala, ale dokonce i na vzdáleném severu slyšela příběhy o statečnosti mladého Rytíře květin. Ser Loras ve stříbrné zbroji seděl na vysokém bílém hřebci a bojoval sekerou na dlouhém topůrku. Dolů ze středu jeho přilbice sbíhal hřeben zlatých růží.

Dva další bojovníci spojili své síly dohromady a popohnali svoje oře proti rytíři v kobaltově modré zbroji. Když se k němu blížili každý z jedné strany, modrý rytíř prudce zastavil svého koně. Jednoho muže naplno uhodil do obličeje svým potlučeným štítem, zatímco jeho černý oř švihl ocelí okovaným kopytem po druhém. Během okamžiku se jeden z rytířů válel na zemi a druhý balancoval v sedle. Modrý rytíř nechal svůj rozbitý štít dopadnout na zem, aby měl volnou levou ruku, a to již u něho byl Rytíř květin. Váha jeho oceli vůbec neubírala na půvabu a rychlosti, s jakými se ser Loras pohyboval. Kolem zad mu vířil duhově zbarvený plášť.

Bílý a černý kůň kroužili kolem sebe jako milenci při tanci na oslavu sklizně, ovšem na rozdíl od milenců po sobe místo polibků vrhali ocel. Vzduchem se mihla dlouhá sekera a za ní biják. Obě zbraně byly otupené, a přesto se spolu srazily s ohlušujícím třeskotem. Modrý rytíř, který přišel o svůj štít, na tom byl mnohem hůř. Ser Loras ho za hlasitého povzbuzování davu zasypával deštěm úderů do hlavy a ramenou. Ten druhý mu odpovídal svým bijákem, ale kdykoli ostnatá koule zavířila ve vzduchu, ser Loras ji odrazil svým pomačkaným zeleným štítem, na němž se leskly tři zlaté růže. Mávl rukou dozadu, zasáhl svou sekerou dlaň modrého rytíře a vyrazil mu ostnatou kouli z ruky. Dav zařičel jako jelen v říji. Rytíř květin zvedl sekeru k závěrečnému výpadu.

Modrý rytíř popohnal svého koně. Oři se střetli dohromady, otupená hlavice sekery narazila do zjizveného modrého hrudního plátu, ale modrému rytíři se nějak podařilo sevřít její topůrko mezi svoje v oceli oděné prsty. Vykroutil ji seru Lorasovi z ruky a najednou byli jejich koně těsně u sebe a oba padali. Na zem dopadli s drtivou silou. Loras Tyrell, který byl vespod, utržil hlavní nápor nárazu. Modrý rytíř tasil dlouhou dýku a otevřel hledí Lorasovy přilbice. Burácení davu bylo příliš hlasité, než aby Catelyn slyšela, co ser Loras řekl, ale viděla ta slova na jeho rtech, na zakrvácených rtech. Vzdávám se.

Modrý rytíř vrávoravě vstal a zvedl svou dýku ve směru Renlyho Baratheona, v pozdravu vítěze svému králi. Na pole vběhli panoši, aby poraženému rytíři pomohli na nohy. Když mu sundali přilbici, Catelyn byla ohromena, jak je mladý. Nemohl být o víc než dva roky starší než Robb. Ten chlapec byl zřejmě stejně pohledný jako jeho sestra, avšak bylo obtížné být si tím jistá při pohledu na jeho rozbitý ret, zakalené oči a krev stékající mu z hlavy přes zacuchané vlasy.

„Přistup ke mně,“ zvolal král Renly na vítěze.

Kulhal směrem k tribuně. Zblízka jeho zářivá modrá zbroj vypadala méně nádherně; všude byly vidět jizvy a promáčklá místa od palcátů a válečných kladiv, delší prohlubeniny zanechané meči, kousky odštípaného emailu na kyrysu a přilbici. Plášť mu visel z ramen v cárech. Podle způsobu, jakým šel, bylo zřejmé, že není víc než pohmožděn. Pár hlasů ho zdravilo výkřiky: „Tarth!“ a podivnými: „Kráska! Kráska!“, ale většina diváků mlčela. Modrý rytíř poklekl před králem. „Výsosti,“ řekl, hlasem utlumeným pomačkanou přilbicí. „Jsi vším, čím tvůj lord otec tvrdil, že jsi.“ Renlyho hlas se nesl přes kolbiště. „Jednou či dvakrát jsem viděl, jak byl ser Loras vyhozen ze sedla, ovšem nikdy takovým způsobem.“

„To nebylo řádné shození z koně,“ stěžoval si opilý lučištník opodál, s růží Tyrellů vyšitou na kabátci. „Podlý trik, takhle toho chlapce stáhnout dolů.“

Dav se začal rozcházet. „Sere Colene,“ řekla Catelyn svému průvodci, „kdo je ten muž a proč ho tak nemají rádi?“

Ser Colen se zamračil. „Protože to není muž, moje paní. Je to Brienne z Tarthu, dcera lorda Selwyna Večerní hvězdy.“

„Dcera?“ Catelyn byla zděšena.

„Říkají jí Brienne Kráska, třebaže by jí to nikdy neřekli do obličeje a už vůbec by to neřekli, kdyby svá slova měli hájit vlastními těly.“

Slyšela, jak král Renly prohlašuje lady Brienne z Tarthu vítězkou velké pranice u Drsného mostu, v němž se spolu utkalo jedno sto šestnáct rytířů. „Jako šampión mne můžeš požádat o jakoukoli laskavost, po které toužíš. Pokud to bude v mé moci, máš to mít.“

„Tvoje Výsosti,“ odpověděla Brienne, „žádám tě o čest zařadit mne mezi rytíře tvé Duhové gardy. Byla bych jednou z tvých sedmi a svěřila bych svůj život tvému, šla bych tam, kam půjdeš ty, jezdila bych po tvém boku a ochraňovala tě před zraněním a ublížením.“

„Přijímám,“ řekl. „Vstaň a sundej si přilbici.”

Udělala, jak jí nařídil. Když si velkou přilbici sňala z hlavy, Catelyn pochopila slova sera Colena.

Říkali jí Kráska… ale byla to urážka. Vlasy pod jejím hledím byly veverčím hnízdem špinavé slámy a její obličej… Brienne měla velké a velmi modré oči, oči mladé dívky, důvěřivé a bezelstné, ale zbytek… Její obličej měl široké a hrubé rysy, zuby měla velké a křivé, ústa příliš široká, rty tak odulé, že vypadaly jako napuchlé. Tváře a čelo jí tečkovalo na tisíc pih a nos měla víc než jednou zlomený. Catelynino srdce naplnila lítost. Žije na této zemi nějaký tvor nešťastný tak jako ošklivá žena?

A přesto, když jí Renly sundal z ramen otrhaný plášť a připevnil na jeho místo duhově pruhovaný, Brienne z Tarthu vůbec nevypadala nešťastně. Celý její obličej projasňoval úsměv, zatímco dívka silným, hrdým hlasem říkala: „Odevzdávám svůj život tvému, Tvoje Výsosti. Od dnešního dne jsem tvým štítem. Tak přísahám na bohy staré a nové.“ Když Catelyn viděla, jak se dívá na krále - shlížela na něho dolů, protože byla o dobrou dlaň vyšší, třebaže Renly byl téměř stejně vysoký, jako býval jeho bratr - bodlo ji u srdce.

„Tvoje Výsosti!“ Ser Colen se zhoupl ze svého koně a přistoupil k tribuně. „Prosím tě o prominutí.“ Poklekl na koleno. „Mám tu čest přivést před tebe lady Catelyn Stark, která přijela jako vyslanec svého syna Robba, lorda Zimohradu.“

„Lorda Zimohradu a Krále severu, sere,“ opravila ho Catelyn. Sesedla a přešla k seru Colenovi.

Král Renly se tvářil překvapeně. „Lady Catelyn? Jsme tvou návštěvou nanejvýš potěšeni.“ Otočil se ke své mladé královně. „Margaery, moje drahá, toto je lady Catelyn Stark ze Zimohradu.“

„Jsi zde srdečně vítána, lady Stark,“ řekla dívka, samá zdvořilost. „Je mi líto, že jsi utrpěla takovou ztrátu.“

„Jsi laskavá,“ odpověděla Catelyn.

„Moje paní, přísahám ti, že se postarám o to, aby Lannisterové za vraždu tvého manžela zaplatili,“ prohlásil král. „Až se zmocním Králova přístaviště, pošlu ti hlavu královny Cersei.”

Přivede mně to Neda zpátky? pomyslela si. „Bude mi stačit, když budu vědět, že bylo učiněno spravedlnosti zadost, můj pane.“

„Tvoje Výsosti,“ opravila ji ostře Modrá Brienne. „A měla bys pokleknout, když hovoříš s králem.“

„Vzdálenost mezi lordem a výsostí je malá, moje paní,“ řekla Catelyn. „Lord Renly nosí korunu, stejně jako můj syn. Když si to přeješ, můžeme zde stát v blátě a hádat se o to, jaké cti a tituly každému po právu náležejí, jenomže my máme k prodebatovaní mnohem naléhavější záležitosti.“

Někteří z Renlyho lordů se po jejím proslovu naježili, ale král se jen zasmál. „Dobře řečeno, moje paní. Na výsosti bude dost času, až tyhle války skončí. Pověz mi, má tvůj syn v úmyslu vytáhnout proti Harrenovu?“

Dokud si nebyla jistá, zda tento král je přítelem, nebo protivníkem, Catelyn neměla v úmyslu prozradit mu nic z Robbových plánů. „Já se zasedání Robbova válečného sněmu neúčastním, můj pane.“

„Pokud mně nechá alespoň pár Lannisterů, nebudu si stěžovat. Co udělal s Králokatem?“

„Jaime Lannister je vězněn v Řekotočí.“

„On je ještě naživu?“ podivil se lord Mathis Rowan.

Renly pobaveně řekl: „Zdá se, že zlovlk je laskavější než lev.“

„Laskavější než Lannisterové,“ zamumlala lady Oakheart s trpkým úsměvem, „znamená sušší než moře.“

„Já tomu říkám zbabělost.“ Lord Randyll Tarly měl krátký, rozježený šedivý vous a pověst neurvalého řečníka. „Nechci k tobě být neuctivý, lady Stark, ale více by se příslušelo, kdyby lord Robb přijel složit slib věrnosti králi sám, než aby se schovával za matčiny sukně.“

„Král Robb válčí, můj pane,“ odpověděla Catelyn s mrazivou zdvořilostí, „nehraje si na turnajích.“

Renly se zamračil. „Mírni se, lorde Randylle, obávám se, že jsi to přehnal.“ Zavolal k sobě majordoma v livreji Bouřlivého konce. „Najdi místo pro společníky lady Stark a postarej se o to, aby se jim dostalo veškerého pohodlí. Lady Catelyn se ubytuje v mém vlastním altánu. Protože lord Caswell byl tak laskav a propůjčil mi k použití svůj hrad, nepotřebuji jej. Moje paní, až si odpočineš, byl bych poctěn, kdybys se mnou pojedla a popila na hostině, kterou pro nás dnešního večera pořádá lord Caswell, Hostinu na rozloučenou. Obávám se, že jeho lordstvo už se nemůže dočkat, až uvidí paty mojí hladové armády.“

„To není pravda, Tvoje Výsosti,“ protestoval hubený a neduživě vyhlížející mladý muž, který zřejmě byl Caswellem. „Co je mé, je i tvé.“

„Kdykoli tohle někdo pověděl mému bratrovi Robertovi, vzal ho za slovo,“ řekl Renly. „Máš dcery?“

„Ano, Tvoje Výsosti. Dvě.“

„Pak děkuj bohům, že nejsem Robert. Moje sladká královna je jedinou ženou, po které toužím.“ Renly natáhl ruku, aby Margaery pomohl vstát. „Promluvíme si spolu, až si odpočineš, lady Catelyn.“

Renly odváděl svoji nevěstu směrem k hradu, zatímco jeho majordomus Catelyn nasměroval ke královu zelenému hedvábnému altánu. „Kdybys cokoli potřebovala, stačí říct, moje paní.“

Catelyn si stěží dokázala představit, že by mohla potřebovat něco, co by už neměla. Altán byl větší než šenk mnohého hostince a vybavený veškerým pohodlím: péřovými matracemi a spacími kožešinami, dřevěnou a měděnou kádí dost velkou pro dva lidi, železnými koši na ochranu proti večernímu chladu, proplétanými koženými židlemi, psacím stolem s brky a kalamářem, mísami broskví, švestek a hrušek, džbánem vína se sadou odpovídajících stříbrných pohárů, truhlicemi z cedrového dřeva plnými Renlyho oblečení, knihami, mapami, deskovými hrami, harfou, velkým lukem a toulcem šípů, párem rudoocasých loveckých sokolů, přenosnou zbrojnicí plnou nádherných zbraní. Ten Renly na sobě nešetří, pomyslela si, když se rozhlížela kolem. Není divu, že postupuje tak pomalu. Vedle vchodu, jakoby na stráži, viselo královo brnění; plátová zbroj v barvě lesní zeleni, s příslušenstvím vykládaným zlatem a přilbicí korunovanou velkým pozlaceným parožím. Ocel byla vycíděna do tak vysokého lesku, že viděla svůj odraz v hrudním plátu, hledící na ni jakoby ze dna hlubokého zeleného jezírka. Obličej utonulé ženy, pomyslela si Catelyn. Může se člověk utopit v zármutku? Prudce se od zbroje odvrátila, rozčilená svou vlastní slabostí. Na přepych sebelítosti neměla čas. Musí si smýt prach z vlasů a převléknout se do šatů vhodnějších na královu hostinu.

Ser Wendel Manderly, Lucas Blackwood, ser Perwyn Frey a ostatní z jejích urozených společníků ji do hradu doprovodili. Velká síň pevnosti lorda Caswella byla velká jen ze zdvořilosti, ale na přeplněných lavicích se přesto našlo místo i pro Catelyniny muže, mezi Renlyho vlastními rytíři. Ona sama byla usazena u vysokého stolu mezi rudolícím lordem Mathisem Rowanem a žoviálním serem Jonem Fossowayem ze zeleného jablka Fossowayů. Ser Jon s ní žertoval, zatímco lord Mathis se zdvořile vyptával na zdraví jejího otce, bratra a dětí.

Brienne z Tarthu byla usazena na vzdáleném konci vysokého stolu. Neoblékla se jako urozená dáma, ale vzala si místo toho rytířské oblečení, sametový kabátec s růžovými a azurovými čtverci, kalhoty, boty a opasek z jemné kůže. Z ramen jí splýval její nový duhový plášť. Žádný oděv však nedokázal zamaskovat její nevzhlednost; velké pihovaté ruce, široký plochý obličej, vyčnívající zuby. Neoděné ve zbroji, její tělo vypadalo těžkopádně, s širokými boky, silnými kyčlemi a svalnatými rameny, ale bez ňader, o kterých by se dalo mluvit. Z každého jejího pohybu bylo patrné, že Brienne si je toho vědomá a že tím trpí. Mluvila, jenom když se jí na něco zeptali, a zřídkakdy zvedla hlavu od svého talíře.

Jídla bylo hodně. Válka se proslulé hojnosti Vysoké zahrady zřejmě nijak nedotkla. Zatímco trubadúři zpívali a akrobati dělali ve vzduchu salta, začali s hruškami máčenými ve víně a pokračovali drobnými šťavnatými rybkami obalenými v soli a dokřupava opečenými a kapouny nadívanými cibulí a houbami. Byly tam velké bochníky hnědého chleba, hory tuřínu, kukuřice a hrášku, obrovité šunky, pečené husy a mísy přetékající zvěřinou dušenou s pivem a kroupami. Ze sladkostí služebníci lorda Caswella roznášeli tácy plné zákusků z jeho hradní kuchyně, krémové labutě a marcipánové jednorožce, citrónové dortíčky ve tvaru růží, kořeněné medové sušenky a ostružinové koláčky, jablkové chřupinky a kola máslového sýra.

Catelyn se z bohatých pokrmů málem udělalo nevolno, ale nikdy by nedala najevo slabost, když tolik záleželo právě na její síle. Renly seděl u stolu se svou mladou nevěstou po levici a jejím bratrem po pravici. Kromě bílého lněného obvazu kolem čela se nezdálo, že by na tom ser Loras po neúspěchu v pranici byl nějak zle. Skutečně byl tak pohledný, jak Catelyn předpokládala. Když je neměl skelnaté, jeho oči byly živé a inteligentní a jeho vlasy byly uměleckým vodopádem hnědých kadeří, kterých měl na hlavě tolik, že by mu je leckterá panna záviděla. Svůj otrhaný turnajový plášť zaměnil za nový; stejné zářivě pruhované hedvábí Renlyho Duhové gardy, sepjaté na rameni zlatou růží Vysoké zahrady.

Král Renly čas od času nabídl Margaery nějaké obzvlášť lahodné sousto z hrotu své dýky, nebo se k ní naklonil, aby ji zlehka políbil na tvář, ale byl to ser Loras, se kterým se dělil o většinu svých žertů a důvěrností. Bylo zjevné, že král si užívá jídla i pití, ale nebyl to ani nenasyta, ani pijan. Smál se často a dobře a mluvil přátelsky jak k urozenému panstvu, tak k obsluhujícím děvečkám. Mnozí z jeho hostů byli méně umírnění. Na její vkus někteří až příliš mnoho pili a příliš hlasitě se vychloubali. Synové lorda Willuma, Josua a Elyas, se hlasitě přeli o to, který z nich se jako první dostane přes hradby Králova přístaviště. Lord Varner houpal na klíně jednu z obsluhujících dívek, mazlil se s jejím krkem, zatímco rukou se jal prozkoumávat její živůtek. Guyard Zelený, který se považoval za velkého zpěváka, přejížděl prsty po strunách harfy a zpíval jim píseň o tom, jak lvovi zauzluje ocas, jejíž části se kupodivu rýmovaly. Ser Mark Mullendore s sebou přivedl černobílou opičku, kterou krmil lahůdkami ze svého vlastního talíře, zatímco ser Tanton z rudého jablka Fossowayů vylezl na stůl a zaklínal se, že Sandora Clegana zabije v souboji muže proti muži. Ta přísaha by mohla vyznít docela vážně, kdyby přitom ovšem ser Tanton nestál jednou nohou v plném omáčníku.

Vrcholem pošetilosti byl otylý šašek, který do síně vběhl se zlatě natřeným kbelíkem s namalovanou lví hlavou, honil kolem stolů trpaslíka a mlátil ho po hlavě mečem. Nakonec se ho král Renly zeptal, proč bije svého bratra. „Nu, tvoje Výsosti, jsem přece Králokat,“ odpověděl šašek.

„Je to Králokat, bláznův blázen,“ řekl Renly a síň zahlaholila smíchy.

Lord Rowan, který seděl vedle ní, se k všeobecnému veselí nepřipojil. „Jsou všichni tak mladí,“ řekl.

Byla to pravda, Rytíř květin určitě neoslavil ani svůj druhý den jména, když Robert na Trojzubci zabil prince Rhaegara. Jen málo z ostatních bylo o mnoho starších. Během plenění Králova přístaviště byli všichni nemluvňaty a ne víc než chlapci, když Balon Greyjoy vyburcoval k povstání Železné ostrovy. Stále jsou nepokřtěni krví, pomyslela si Catelyn, když se dívala, jak lord Caron pobízí sera Robara do žonglování s párem dýk. Pro všechny je to stále jenom hra, turnaj ve velkém, a jediné, co ve válce vidí, je příležitost získat slávu a válečnou kořist. Jsou to chlapci opilí písněmi a příběhy, a jako všichni chlapci sami sebe považují za nesmrtelné.

„Ve válce zestárnou,“ řekla Catelyn, „stejně jako my.“ Sama byla mladou dívkou, když Robert, Ned a Jon Arryn pozvedli svoje praporce proti Aerysu Targaryenovi, a dospělou ženou, než jejich válka skončila. „Je mi jich líto.“

„Proč?“ zeptal se jí lord Rowan. „Podívej se na ně. Jsou mladí a silní, plní života a smíchu. A chtíče, ano, většího chtíče, než s jakým si umějí poradit. Ujišťuji tě, že dnešní noci bude zplozeno mnoho bastardů. Nač je litovat?“

„Protože to nebude trvat věčně,“ odpověděla Catelyn smutným hlasem. „Protože to všechno jsou rytíři léta a zima se blíží.“

„Mýlíš se, lady Catelyn.“ Brienne ji pozorovala očima modrýma jako její zbroj. „Pro takové, jako jsme my, zima nepřijde nikdy. Pokud zemřeme v bitvě, budou o nás zpívat a v písních je vždycky léto. V písních jsou všichni rytíři galantní a všechny panny krásné a slunce stále svítí.“ Zima přichází pro všechny z nás, pomyslela si Catelyn. Pro mne přišla, když zemřel Ned. Pro tebe přijde taky, dítě, dřív, než by se ti to líbilo. Neměla však srdce říci jí to.

Král ji zachránil. „Lady Catelyn,“ zavolal na ni Renly. „Potřebuji se nadechnout čerstvého vzduchu. Půjdeš se se mnou projít?“

Catelyn okamžitě vstala. „Bude mi ctí.“

Brienne vstala taky. „Tvoje Výsosti, dej mi okamžik, abych si mohla obléct svoji zbroj. Neměl bys vycházet ven bez doprovodu.“

Král Renly se usmál. „Pokud nejsem bezpečný v srdci hradu lorda Caswella, oklopen svojí armádou, pak na jednom meči nesejde… Dokonce ani na tvém meči, Brienne. Seď a jez. Kdybych tě potřeboval, vzkázal bych pro tebe.“

Jeho slova jako by dívku zasáhla prudčeji než jakýkoli úder, který toho odpoledne utržila na kolbišti. „Jak si přeješ, Tvoje Výsosti.“ Posadila se, s očima sklopenýma do desky stolu. Renly vzal Catelyn za paži a vedl ji ven ze síně, kolem shrbeného strážného, který se napřímil tak zbrkle, že málem upustil svůj oštěp. Renly muže poplácal po rameni a ještě o tom zažertoval.

„Tudy, moje paní.“ Král ji nízkými dveřmi provedl do věže s točitým schodištěm. Když se po něm vydali vzhůru, zeptal se: „Není s tvým synem v Řekotočí náhodou ser Barristan Selmy?“

„Ne,“ odpověděla zmateně. „On už není s Joffreym? Byl přece lordem velitelem Královské gardy.“

Renly zavrtěl hlavou. „Lannisterové mu řekli, že je příliš stár, a dali jeho plášť Ohařovi. Bylo mi řečeno, že opustil Královo přístaviště s přísahou, že odchází sloužit pravému králi. Ten plášť, který si dnes vyžádala Brienne, jsem nechával pro Selmyho, v naději, že by mi mohl nabídnout svoje služby. Když se neobjevil ve Vysoké zahradě, myslel jsem, že se místo toho možná vydal do Řekotočí.“

„My jsme ho neviděli.“

„Byl starý, to ano, ale přesto stále byl dobrým rytířem. Doufám, že se mu nic nestalo. Lannisterové jsou velcí blázni.“ Vyšli dalších pár schodů. „Tu noc, kdy Robert zemřel, jsem tvému manželovi nabídl stovku svých mužů a naléhal jsem na něho, aby se zmocnil Joffreyho. Kdyby mne byl poslechl, byl by dnes regentem a nebylo by potřeba, abych si trůn zabíral pro sebe.“

„Ned tvoji nabídku odmítl.“ Nebylo třeba říkat jí to.

„Přísahal, že bude ochraňovat Robertovy děti,“ řekl Renly. „Postrádal jsem muže, abych mohl jednat sám, a tak, když lord Eddard moji nabídku odmítl, neměl jsem jinou možnost než uprchnout. Věděl jsem, že když zůstanu, královna se postará o to, abych svého bratra dlouho nepřežil.”

Kdybys byl zůstal a pomohl Nedovi, mohl stále být naživu, pomyslela si Catelyn s hořkostí.

„Měl jsem tvého manžela docela rád, moje paní. Vím, že to byl Robertův věrný přítel, ale mne neposlechl. Pojď, chtěl bych ti něco ukázat.“ Přišli na vrchol schodiště. Renly otevřel dřevěné dveře, kterými vstoupili na střechu.

Bašta lorda Caswella stěží byla dost vysoká, aby bylo možné zvát ji věží, ale krajina byla nízká a plochá a Catelyn z věže viděla na ligy daleko do všech stran. Kamkoli se podívala, viděla ohně. Pokrývaly zemi jako z nebe spadlé hvězdy a jako hvězdám ani jim nebyl vidět konec. „Spočítej si je, jestli chceš, moje paní,“ vybídl ji Renly tiše. „Stále ještě je budeš počítat, až se na východě bude rozednívat. Říkám si, kolik ohňů hoří dnes v noci kolem Řekotočí?“

Catelyn slyšela tichou hudbu zaznívající k nim z velké síně, linoucí se ven do noci. Neodvažovala se ty hvězdy počítat.

„Bylo mi řečeno, že tvůj syn překročil Šíji s dvaceti tisíci muži v zádech,“ pokračoval Renly. „Teď, když jsou s ním lordi Trojzubce, velí možná čtyřiceti tisícům.“ Ne, pomyslela si, ani zdaleka tolika, ztratili jsme muže v bitvě a jiní odjeli na sklizeň.

„Já jich tady mám dvakrát takové množství,“ řekl Renly, „a to je jenom část mé síly. Mace Tyrell zůstává ve Vysoké zahradě s dalšími deseti tisíci, mám silnou posádku v Bouřlivém konci a brzy se ke mně připojí moji Dornové s celou jejich armádou. A nezapomínejme na mého bratra Stannise, který má Dračí kámen a velí lordům kolem úzkého moře.“

„Mám dojem, že na Stannise jsi zapomněl ty,“ podotkla Catelyn, mnohem ostřeji, než měla v úmyslu.

„Myslíš na jeho nárok?“ Renly se dal do smíchu. „Řekněme si to otevřeně, moje paní. Stannis by byl ošklivým králem. Ani se jím nestane. Lidé si Stannise váží, dokonce se ho bojí, ale jen málokdo ho kdy miloval.”

„Přesto stále zůstává tvým starším bratrem. Pokud se o kterémkoli z vás dá říct, že má nárok na Železný trůn, musí to být lord Stannis.“

Renly pokrčil rameny. „Pověz mi, jaké právo kdy měl na Železný trůn můj bratr Robert?“ Nečekal na odpověď. „Och ano, mluvilo se o pokrevních svazcích mezi Baratheony a Targaryeny, o sňatcích druhých synů a starších dcer zpřed stovek let, jenomže tohle nezajímá nikoho než mistry. Robert pro sebe trůn získal svým válečným kladivem.“ Mávl rukou nad táborovými ohni, které hořely od obzoru k obzoru. „Nu, toto je můj nárok, stejně dobrý, jako kdy byl Robertův. Pokud mne tvůj syn bude podporovat, tak jako jeho otec podporoval Roberta, shledá, že dokážu být nanejvýš štědrý. Rád mu ponechám veškeré jeho pozemky, tituly a cti. Může vládnout na Zimohradu, když si to bude přát. Dokonce si dál může říkat Král severu, bude-li chtít, pokud přede mnou ohne koleno a uzná mne za svého svrchovaného pána. Král je jen slovo, kdežto podřízenost, věrnost a služba… Ty musím mít.“

„A když ti je nedá, můj pane?“

„Mám v úmyslu být králem, moje paní, a nikoli rozdrobeného království. Myslím, že bych to nemohl říct jasněji. Před třemi sty lety král z rodu Starků poklekl před Aegonem Dobyvatelem, když viděl, že nemá naději zvítězit nad ním. To bylo prozíravé. Tvůj syn musí být stejně moudrý. Jakmile se ke mně připojí, můžeme válku považovat za vyhranou. Společně -“ Renly se najednou odmlčel, vyrušen něčím jiným. „Co se děje?“

Rachot řetězů oznamoval zvedání padací mříže. Dole na nádvoří projížděl pod jejími ostny jezdec v okřídlené přilbici na koni pokrytém kůží. „Zavolejte krále!“ zvolal hlasitě.

Renly se naklonil přes cimbuří. „Tady jsem, sere.“

„Tvoje Výsosti.“ Jezdec popojel se svým koněm blíž. „Přijel jsem z Bouřlivého konce, jak nejrychleji jsem mohl. Jsme obléháni. Tvoje Výsosti. Ser Cortnay se jim postavil, ale…“

„Ale… to není možné. Věděl bych přece, kdyby lord Tywin opustil Harrenov.“

„To nejsou Lannisterové, můj pane. U tvých bran je lord Stannis. Král Stannis, jak si teď říká.“

JON

Jona, který pobízel svého koně přes rozvodněný proud, bičoval do obličeje prudký déšť. Lord velitel Mormont vedle něho se zatahal za kápi svého pláště a zanadával na počasí. Jeho havran mu seděl na rameni, s rozcuchaným peřím, stejně promoklý a nabručený jako Starý medvěd sám. Listy kolem nich začaly při poryvu větru ševelit jako hejno mrtvých ptáků. Prý začarovaný hvozd, pomyslel si Jon žalostně. Spíš vypadá jako utopený hvozd.

Doufal, že Sam, který jel v zadní části kolony, to zvládá. Nebyl dobrým jezdcem dokonce ani za dobrého počasí, šest dnů deště učinilo zemi zrádnou, proměnilo ji v rozbředlé bláto plné skrytých kamenů. Když zafoukal vítr, vháněl jim vodu rovnou do očí. Jon si představoval Zeď, která se od nich vzdalovala stále víc a víc na jih, tající led mísící se s teplým deštěm a stékající v potůčcích a říčkách dolů. Pyp a Žába teď sedí u ohniště v jídelně, popíjejí před večeří poháry svařeného vína. Jon jim záviděl. Jeho vlněný oděv mu celý prosáklý lnul k tělu a pokožka ho pod ním svědila. Krk a ramena ho ukrutně bolely od tíhy zbroje a meče a z nasolené tresky, nasoleného hovězího masa a tvrdého sýra se mu už dělalo zle.

Kdesi vpředu zazněl táhlý tón loveckého rohu, napolo utlumený neutuchajícím cupitavým zvukem deště. „Buckwellův roh,“ oznámil Starý medvěd. „Bohové jsou dobří; Kraster stále žije.“ Jeho havran zamával svými velkými křídly, zakrákal: „Zrní!“ a znovu si začal načechrávat peří. Jon často slyšel černé bratry povídat si příběhy o Krasterovi a jeho pevnosti. Nyní ho uvidí na vlastní oči. Po sedmi prázdných vesnicích se všichni obávali, že tu Krasterovu najdou stejně mrtvou a opuštěnou jako ostatní, ale zdálo se, že toho budou ušetřeni. Možná Starý medvěd konečně dostane nějaké odpovědi na svoje otázky, pomyslel si. A navíc se alespoň na chvíli schováme před deštěm.

Thoren Smallwood přísahal, že Kraster je navzdory své neblahé pověsti přítelem Noční hlídky. „Ten chlap je pološílený, to nepopírám,“ řekl Starému medvědovi, „jenomže ty bys taky byl takový, kdybys strávil celý život v tomhle proklatém lese. Přesto nikdy neodehnal černého bratra od svého ohně ani nemá rád Manceho Nájezdníka. Ten nám určitě dobře poradí.“

Mně postačí, když nám nabídne horké jídlo a možnost usušit si šaty. Dywen tvrdil, že Kraster vraždí svoje děti, že je to lhář, násilník a zbabělec, a taky měl nějaké narážky, že prý má spolky s otrokáři a démony. „Ba co hůř,“ dodal starý lesník, klapaje svými dřevěnými zuby. „Ten smrdí chladem, tenhleten, věřte mi.”

„Jone,“ nařídil mu lord Mormont, „vydej se zpátky podél kolony a vyřiď to ostatním. A připomeň důstojníkům, že nechci žádné problémy kvůli Krasterovým manželkám. Ať si chlapi dávají pozor na ruce a mluví s těmi ženami, jen když to bude nezbytně nutné.“

„Ano, můj pane.“ Jon otočil svého koně do směru, ze kterého přijeli. Bylo příjemné nemít déšť v obličeji, i kdyby jen na chvíli. Všichni muži, které míjel, měli tváře tak mokré, že vypadali, jako by plakali. Jejich kolona se táhla přes půl míle lesa.

Mezi povozy se zásobami narazil na Samwella Tarlyho, shrbeného v sedle pod širokým kloboukem se schlíplým okrajem. Jel na jednom z mohutných tažných koní a za sebou vedl další dva. Jeho havrani, do poklopů jejichž klecí bušil déšť, nepokojně krákali a třepetali křídly. „Tys k nim strčil lišku?“ zavolal na něho Jon.

Když Sam zvedl hlavu, z krempy jeho klobouku stekla voda. „Och, rád tě vidím, Jone. Ne, prostě jen nesnášejí déšť, stejně jako my.“

„Jak se ti vede, Same?“

„Mokře.“ Tlustému chlapci se podařilo usmát se na něho. „Ačkoli, zatím mě nic nezabilo.“

„To je dobře. Před námi je Krasterova pevnost. Pokud bohové budou dobří, nechá nás spát u svého ohně.“

Sam se tvářil pochybovačně. „Bolestínský Edd říká, že Kraster je strašlivý divoch, žení se se svými dcerami a neřídí se žádnými zákony kromě těch, které si sám vymýšlí. A Grennovi Dywen řekl, že mu v žilách koluje černá krev. Jeho matka byla divoká, která léhala s průzkumníkem, takže je to bas…“ Najednou si uvědomil, co chce říci.

„Bastard,“ dořekl to Jon se smíchem za něho. „Mně to říct můžeš, Same. Už jsem to slovo slyšel předtím.“ Zabodl ostruhy do slabin svého malého koně s jistou chůzí. „Musím najít sera Ottyna. Dávej si pozor na Krasterovy ženy.“ Jako by Samwell Tarly v tomto ohledu potřeboval varování. „Promluvíme si spolu později, až postavíme tábor.“

Jon Mormontův vzkaz odnesl dozadu seru Ottynu Wythersovi, trmácejícímu se kupředu se zadní stráží. Ser Ottyn, malý, rudolící mužík Mormontova věku, vždycky vyhlížel unaveně, dokonce i v Černém hradu, a nyní jej nemilosrdně smáčel déšť. „Vítaná novina,“ řekl. „Vlhko už mně zalezlo až do kostí a dokonce i moje otlaky od sedla už si stěžují.“

Cestou zpátky Jon obloukem objel linii pochodu černých bratří a vydal se kratší cestou skrze houštiny lesa. Zvuky lidí a koní pomalu utichaly, pohlcené vlhkou zelenou divočinou, a brzy neslyšel nic než neúnavné bušení deště do listů, stromů a skalisek. Bylo to uprostřed poledne, ale les přesto vyhlížel temný jako za soumraku. Jon se prodíral mezi kameny a loužemi, kolem velkých dubů, šedozelených strážních stromů a železostromů s černou kůrou. Místy nad ním větve vytvářely baldachýn a bylo mu dopřáno chvilkového odpočinutí od deště bubnujícího mu do hlavy. Když projížděl kolem bleskem rozštípnutého kaštanového stromu porostlého divokými bílými růžemi, uslyšel něco šelestit v podrostu. „Duchu?“ zavolal, „Duchu, ke mně.“

Byl to však Dywen, kdo se vynořil ze zeleně, jedoucí na chundelatém šedém koni, s Grennem vedle sebe. Starý medvěd rozmístil průzkumníky po obou stranách hlavní kolony, aby hlídali jejich postup a varovali je, kdyby se měl přiblížit jakýkoli nepřítel, ale dokonce ani tady neponechával nic náhodě a posílal muže do lesa po dvou.

„Och, to jsi ty, lorde Sněhu.“ Dywen se na něho usmál svým dubovým úsměvem. Měl zuby vyřezané ze dřeva a špatně mu seděly v ústech. „Už jsem myslel, že já a chlapec se budeme muset potýkat s jedním z Jiných. Ztratil jsi svého vlka?“

„Odběhl na lov.“ Duchovi se nelíbilo cestovat s hlavní kolonou, ale nebude od nich daleko. Až postaví tábor na noc, najde cestu zpátky k Jonovi ve stanu lorda velitele.

„V tomhle počasí bych tomu spíš říkal rybaření,“ řekl Dywen.

„Moje matka vždycky říkala, že déšť je dobrý pro růst úrody,“ poznamenal Grenn hlasem plným naděje.

„Jo, ještě tak pro růst plísně,“ opáčil Dywen. „Nejlepší věcí na dešti jako tenhle je to, že člověk se alespoň nemusí koupat.“ Zaklapal svými dřevěnými zuby.

„Buckwell našel Krastera,“ sdělil jim Jon.

„On ho snad ztratil?“ Dywen se uchechtl. „A víte, vy mladí samečci, že si máte dávat pozor na Krasterovy manželky?“

Jon se usmál. „Chceš je všechny pro sebe, Dywene?“

Dywen znovu zaklapal svými zuby. „Možná že jo. Kraster má deset prstů a jednoho ptáka, takže neumí počítat víc než do jedenácti. Nikdy by si nevšiml, že mu jich pár zmizelo.“

„Kolik manželek ve skutečnosti má?“ zeptal se Grenn.

„Víc, než jich kdy budeš mít ty, bratře. Nu, není to tak obtížné, když si plodíš svoje vlastní. Tamhle je tvoje zvíře, Sněhu.“

Duch běžel vedle Jonova koně, s ocasem zvednutým nahoru a bílou kožešinou hustě načechranou proti dešti. Pohyboval se tak tiše, že Jon nebyl schopen říci, kdy přesně se objevil, Grennův kůň, který ucítil jeho pach, se polekal; dokonce i nyní, po více než roce, se koně v přítomnosti zlovlka cítili nepříjemně. „Ke mně, Duchu.“ Jon popohnal svého koně a zamířil ke Krasterově pevnosti.

Nikdy si nemyslel, že na této straně zdi nalezne kamenný hrad, ale vytvořil si v duchu obrázek přinejmenším pevnůstky s dřevěnými palisádami, ochozem za nimi a dřevěnou obrannou věží. Místo toho nalezl hromadu hnoje, prasečí chlívek, prázdnou ovčí ohradu a mazaninou opatlanou síň bez oken, která stěží byla hodná svého pojmenování. Byla dlouhá a nízká, postavená z klád a zastřešená drny. Celá struktura stála na vyvýšenince příliš mírné, než aby bylo možné zvát ji kopcem, a byla obklopená hliněným násypem. Tam, kde déšť vykousal v násypu zející otvory, stékaly dolů po svahu hnědé potůčky, aby se posléze připojily k rozvodněnému temnému potoku, který se kolmo stáčel k severu.

Na jihovýchodě nalezl otevřenou bránu střeženou párem zvířecích lebek nabodnutých na vysokých kůlech. Na jedné straně byla medvědí lebka, na druhé beraní. Jon, který se připojil ke koloně projíždějící kolem, si všiml, že k medvědí lebce stále ještě lnou kousky masa. Průzkumníci Jarmena Buckwella a muži předvoje Thorena Smallwooda již uvnitř řadili koně a snažili se v dešti postavit stany. V prasečím chlívku ryla kolem tří obrovitých sviní řada selat. Na zahradě tahala jakási malá holčička mrkve z hlíny, navzdory dešti úplně nahá, zatímco dvě ženy o kus dál uvazovaly prase k porážce. Zvíře vydávalo vysoké, hrůzyplné kníkání, které se téměř podobalo lidským výkřikům. Chettovi lovečtí psi se i přes psovodovy kletby v odpověď divoce rozštěkali, vrčeli a cenili zuby a pár Krasterových psů na ně štěkal zpět. Když uviděli Ducha, někteří z psů se utrhli a utekli, zatímco další začali se svěšenými ocasy couvat a vrčet. Zlovlk je ignoroval, stejně jako Jon.

Nu, dnes se ohřeje a uschne možná tak třicet z nás, pomyslel si Jon, jakmile si důkladně prohlédl síň. Možná dokonce padesát. Stavení bylo příliš malé, než aby se do něj vešly dvě stovky mužů, takže většina jich opět bude muset nocovat venku. A kam se složí? Déšť proměnil dvůr v louže po kotníky hluboké a zbytek v mlaskavé bláto. Čekala je další bezútěšná noc.

Lord velitel svěřil svého koně Bolestínskému Eddovi. Když Jon sesedal, muž koni seškrabával bláto z podkov. „Lord Mormont je v síni,“ oznámil. „Říkal, že tam máš přijít za ním. Toho vlka raději nech venku, vypadá tak hladově, že by určitě sežral některé z Krasterových děcek. Nu, abych pravdu řekl, já mám takový hlad, že bych taky snědl jedno z jeho děcek, kdyby mně ho naservírovali hezky teplé. Můžeš jít, o tvého koně se postarám. Pokud je tam uvnitř teplo a sucho, raději mi to ani neříkej, protože mě tam nepozvali.“ Seškrábl zpod podkovy další kus vlhkého bláta. „Připadá ti tohle jako bláto? Je možné, že by celý tenhle kopec mohl být z Krasterových hoven?“

Jon se usmál. „Nu, žije tady už docela dlouho.“

„Ty ale dovedeš člověka povzbudit. Raději jdi za Starým medvědem.“

„Duchu, zůstaň,“ poručil Jon zlovlkovi. Funkci dveří v Krasterově pevnosti zastávaly dvě volně pověšené kůže. Jon proklouzl mezi nimi a sehnul hlavu, aby mohl projít pod nízkým překladem. Předešli ho zhruba dva tucty průzkumníků, kteří nyní stáli shromáždění kolem ohniště uprostřed hliněné podlahy, zatímco u jejich nohou se tvořily loužičky. Místnost páchla sazemi, hnojem a mokrými psy. Vzduch byl těžký kouřem, a přesto byl stále vlhký. Skrze kouřový otvor ve stropě padal dovnitř déšť. Celé to bylo jedinou místností, se spacím patrem, na které se dalo vylézt po páru pokřivených žebříků.

Jon si vzpomněl, jaký měl pocit v den, kdy vyjeli ze Zdi: byl nervózní jako panna, ale dychtivý poznat záhady a divy čekající za každým novým obzorem. Nu, tohle je jeden z těch divů, pomyslel si, rozhlížeje se kolem po zaneřáděné, kysele čpící síni. Štiplavý kouř mu vháněl slzy do očí. Škoda, že Pyp a Žába nevidí, o co všechno přicházejí.

Kraster seděl u ohně, jako jediný člověk v síni, který měl svoje vlastní křeslo. Dokonce i lord velitel Mormont se musel posadit na obyčejnou lavici, se svým havranem nespokojeně mu cosi mumlajícím na rameni. Za ním stál Jarmen Buckwell, s vodou odkapávající z jeho nesourodé kroužkové zbroje a lesklé mokré kůže, a Thoren Smallwood v těžkém kyrysu a sobolinou lemovaném plášti zesnulého sera Jaremyho.

Kraster, oblečený v kabátci z ovčích kožešin a plášti sešitém ze zvířecích kůží, ve srovnání s nimi vypadal ošuntěle, avšak silné zápěstí mu obepínal těžký řetěz, který se zlatě blýskal. Byl to statný muž, třebaže byl již postarší a hříva jeho šedivých vlasů se pozvolna měnila ve zcela bílou. Plochý nos a ústa se svěšenými koutky mu dodávaly krutého výrazu, a také mu chybělo ucho. Takže tohle je divoký. Jon si vzpomněl na povídačky staré chůvy o divokých lidech, kteří pijí krev z lidských lebek. Zdálo se, že nyní Kraster pije slabé pivo z hrubě otesaného kamenného poháru. Možná ty příběhy neslyšel. „Benjena Starka jsem neviděl tři roky,“ říkal právě Mormontovi. „A abych pravdu řekl, vůbec mně nechyběl.“ Mezi lavicemi se motalo půl tuctu černých štěňat a jedno či dvě prasata, zatímco ženy v otrhaných jeleních kůžích rozdávaly rohy s pivem, rozhrabávaly oheň a krájely do kotle mrkev a cibuli.

„Měl tudy projíždět minulý rok,“ řekl Thoren Smallwood. Přiběhl k němu pes, který mu začal očichávat nohu. Smallwood do něj kopl a pes se zakňučením odběhl.

„Ben vyjel pátrat po seru Waymaru Royceovi, který zmizel s Garedem a mladým Willem,“ řekl lord Mormont.

„Jo, na ty tři si vzpomínám. Lorďátko ne starší než jedno z těchhle štěňat. Příliš hrdé, než aby mohlo spát pod mojí střechou, oblečené v sobolím plášti a černé oceli. Všechny moje ženské do jedné na něho hleděly jako na zjevení.“ Zašilhal po nejbližší ze svých manželek. „Gared říkal, že honí nájezdníky. Já jsem mu na to pověděl, že s tak zeleným velitelem by je raději neměli chytit. Gared nebyl zas tak špatný, na vránu. Měl ještě míň uší než já. „Ukousl mu je mráz, stejně jako mně.“ Kraster se zasmál. „Teď slyším, že nemá ani hlavu. Taky mu ji ukousli?“

Jon si vzpomněl na spršku rudé krve na bílém sněhu, na způsob, jakým Theon Greyjoy do uťaté hlavy mrtvého muže kopl. Ten muž byl dezertér. Cestou zpátky na Zimohrad spolu Jon a Robb závodili a našli ve sněhu šest zlovlčích štěňat. Jako by se to bylo událo před tisící lety.

„Kdy odsud ser Waymar odjel a kam měl namířeno?“

Kraster pokrčil rameny. „Věc se má tak, že mám na starosti jinačí věci než starat se o příchody a odchody vran.“ Dopil pivo a odložil pohár stranou. „Už si ani nepamatuju, kdy jsem pil dobré jižanské víno. Jo, nějaké by se mně hodilo a taky nová sekera. Moje už nemá takové ostří, jaké mívala, a nemám tu nic, čím bych bránil svoje ženy.“ Rozhlédl se kolem po svých zaneprázdněných manželkách.

„Je vás tady málo a jste odříznutí od světa,“ řekl Mormont. „Jestli chceš, vyčlením pár mužů, kteří vás doprovodí na jih ke Zdi.”

Zdálo se, že havranovi se ta představa zamlouvá. „Zdi,“ zakrákoral a roztáhl křídla do podoby vysokého černého límce za Mormontovou hlavou. Jejich hostitel se na ně ošklivě usmál, odhalil ústa plná zlámaných hnědých zubů. „A co bychom tam dělali, obsluhovali vás při jídle? Tady jsme svobodní lidé. Kraster žádnému člověku neslouží a nikdy nebude.“

„Jsou příliš zlé časy, než abyste mohli pobývat sami v divočině. Zvedají se studené větry.“

„Ať se zvedají. Moje kořeny jsou vrostlé hluboko.“ Kraster popadl za zápěstí procházející ženu. „Řekni mu to, ženo. Pověz lordu Vránovi, jak jsme tady spokojení.“

Žena si oblízla tenké rty. „Tady je náš domov. S Krasterem jsme v bezpečí. Lepší zemřít svobodní než žít jako otroci.“

„Otroci,“ zamumlal havran.

Mormont se naklonil kupředu. „Každá vesnice, kterou jsme míjeli, byla opuštěná. Vy jste první živí lidé, které jsme potkali od té doby, co jsme vyjeli ze Zdi. Všichni jsou pryč… Zdali živí, uprchlí či zajatí, to nemohu říct. Zvířata taky. Nezbylo tam vůbec nic. A předtím jsme našli jenom pár lig od Zdi mrtvoly dvou průzkumníků Bena Starka. Byli bledí a studení, s černýma rukama, černými chodidly a ranami, které nekrvácely. Když jsme je odnesli do Černého hradu, v noci ožily a vraždily. Jedna zabila sera Jaremyho Rykkera a druhá si přišla pro mě, což značí, že si pamatují něco ze způsobu, jakým žily, ale lidského milosrdenství v nich nezbyla ani špetka.“

Žena otevřela ústa, vlhkou růžovou jeskyni, ale Kraster se jen ušklíbl. „My jsme tady žádné takové potíže neměli… Budu vám vděčný, když nebudete takové zlé povídačky vyprávět pod mojí střechou. Jsem zbožný člověk a bohové mě ochrání. Jestli sem přijdou mrtvoly, znám způsob, jak je poslat zpátky do hrobů. Třebaže by se mne k tomu hodila hezky ostrá nová sekera.“ Plácl svou ženu po hýždi a poslal ji pryč s výkřikem: „Ještě pivo! A pospěš si s ním.“

„Potíže s mrtvými nemáš,“ řekl Jarmen Buckwell, „ale co živí, můj pane? Co váš král?“

„Král!“ vykřikl Mormontův havran. „Král, král, král.“

„Ten Mance Nájezdník?“ Kraster si odplivl do ohně. „Král za Zdí. Nač by nám svobodným lidem byl král?“ Přimhouřil na Mormonta oči. „Je toho hodně, co bych vám mohl říct o Nájezdníkovi a jeho činech, kdybych chtěl. Ty prázdné vesnice, to je jeho dílo. I tuhle síň byste našli prázdnou, kdybych byl takový zbabělec. Poslal sem jezdce, aby mně vyřídil, že odsud mám vypadnout a jít se před ním plazit. Poslal jsem toho chlapa zpátky, ale jeho jazyk jsem si nechal. Je tamhle, přibitý na zdi.“ Ukázal tam. „Možná bych vám taky mohl říct, kde Manceho Nájezdníka hledat. Kdybych chtěl,“ opět ten hnědý úsměv. „Na to ale bude dost času. Určitě budete chtít spát pod mojí střechou, že ano, a taky jíst z mých prasat.“

„Střecha by byla nanejvýš vítaná, můj pane,“ přitakal Mormont. „Máme za sebou náročnou jízdu a příliš jsme promokli.“

„V tom případě buďte na dnešní noc mými hosty. Ne déle, tolik vrány zas rád nemám. Spací patro je pro mě a moje ženy, ale jestli chcete, dostanete celé přízemí. Masa a piva mám pro dvacet z vás, nic víc. Zbytek tvých černých vran ať si zobe svoje vlastní zrní.“

„Vezeme si s sebou zásoby, můj pane,“ řekl Starý medvěd. „Budeme potěšeni, když ochutnáš z našeho jídla a vína.“

Kraster si hřbetem chlupaté ruky otřel svoje ošklivá ústa. „Ochutnám tvoje víno, lorde Vráno, ochutnám. Ještě jednu věc. Kterýkoli z tvých mužů položí ruku na některou moji ženu, přijde o ni.“

„Tvůj dům, tvoje zákony,“ řekl Thoren Smallwood a lord Mormont strnule přikývl, třebaže příliš potěšeně se přitom netvářil.

„V tom případě jsme dohodnuti,“ zabručel Kraster. „Máte nějakého muže, co umí kreslit mapy?“

„Sam Tarly to umí.“ Jon se protlačil kupředu. „Sam má mapy velice rád.“

Mormont mu pokynul, aby šel blíž. „Pošli ho sem, až se nají. Ať si s sebou vezme brk a pergamen. A najdi také Tolleta. Tomu vyřiď, aby sem přinesl moji sekeru. Dárek od hostí našemu hostiteli.”

„Kdopak je tohle?“ zeptal se Kraster, než Jon stačil odejít. „Vypadá jako Stark.“

„Můj majordomus a panoš, Jon Sníh.“

„Bastard, že ano?“ Kraster si Jona prohlédl od hlavy k patě. „Když muž léhá se ženou, měl by si ji vzít za manželku. Tak to dělám já.“ Mávnutím Jonovi naznačil, aby odešel. „Nu, utíkej vykonat, co ti poručili, bastarde, a postarej se o to, aby ta sekera byla dobrá a ostrá, tupou ocel tady nepotřebuju.“

Jon Sníh se prkenně uklonil a odešel. Na odchodu potkal sera Ottyna Wytherse, který právě vcházel dovnitř. Málem se srazili ve dveřích s jeleními kůžemi. Zdálo se, že déšť venku mírně polevil. Celé okolí stavby pokrývaly stany. Vrcholky dalších viděl Jon o kus dál pod stromy.

Bolestínský Edd krmil koně. „Dát divokému sekeru? Nu, proč ne?“ Ukázal na Mormontovu zbraň, bitevní sekeru s krátkým topůrkem a pozlacenými rytinami na černé ocelové hlavici. „Jsem si jistý, že nám ji dá zpátky. Nejspíš zabořenou do lebky Starého medvěda. Proč mu rovnou nedáme všechny naše sekery a taky naše meče? Stejně se mi nelíbí, jak při jízdě rachotí a třeskají o sebe. Bez nich by se nám cestovalo rychleji, rovnou k bránám pekla. Myslíš, že v pekle prší? Možná by se Krasterovi místo sekery líbil raději klobouk, co?“

Jon se usmál. „Chce sekeru. A taky víno.“

„Vida, jak je Starý medvěd chytrý. Když divokého hodně opije, možná mu jenom usekne ucho, až se bude snažit zabít ho tou sekerou. Já mám dvě uši, ale jenom jednu hlavu.“

„Smallwood říká, že Kraster je přítelem Noční hlídky.“

„Znáš rozdíl mezi divokým, který je přítelem hlídky, a tím, který jím není?“ zeptal se tvrdohlavý panoš. „Naši nepřátelé nechávají naše mrtvoly ležet na místě pro vrány a vlky, zatímco naši přátelé je zakopávají do tajných hrobů. Říkám si, jak dlouho je na té bráně přibitý ten medvěd a co tam asi Kraster měl předtím, než jsme sem přijeli my?“ Edd, kterému po dlouhém obličeji stékal déšť, se pochybovačně podíval na sekeru. „Je tam uvnitř sucho?“

„Je to tam sušší než tady.“

„Když se budu motat kolem, ne příliš blízko ohni, možná si mě nevšimnou až do rána. Ti pod jeho střechou budou povražděni první, ale alespoň umřeme v suchu.“

Jon se musel dát do smíchu. „Kraster je jediný muž. Nás jsou dvě stovky. Pochybuju, že někoho zabije.“

„Ty se mě snažíš utěšit,“ řekl Edd zasmušilým hlasem. „Ale co, dobrá ostrá sekera má přece jen něco do sebe. Nesnesu pomyšlení, že by mě zabili kyjem. Jednou jsem viděl chlapa, kterého zasáhl kyj do čela. Na kůží měl sotva šrám, ale hlavu měl na kaši a napuchla mu do velikosti tykve, jenomže purpurově červené. Byl to pohledný muž, ale zemřel ošklivě. Ještě že jim nedáváme kyje.“ Edd za hojného vrtění hlavou odešel, s vodou odkapávající z jeho promočeného černého pláště.

Než Jon začal přemýšlet o svojí vlastní večeři, nakrmil koně. Říkal si, kde asi najde Sama, když tu uslyšel ustrašený výkřik. „Vlk!“ Rozběhl se kolem stavení směrem po zvuku, s blátem čvachtajícím mu pod chodidly. Jedna z Krasterových žen se zády tiskla k blátem potřísněné zdi pevnosti. „Uteč,“ křičela na Ducha. „Běž odsud!“ Zlovlk měl v tlamě králíka a další ležel mrtvý a celý zakrvácený na zemi před ním. „Odveď si ho, můj pane,“ prosila, když ho uviděla.

„Neublíží ti.“ Okamžité pochopil, co se stalo; v mokré trávě ležela převržená dřevěná králíkárna s rozbitými laťkovými dvířky. „Zřejmě měl hlad. Cestou jsme neviděli žádnou zvěř.“ Jon pískl. Zlovlk zhltl poslední kus prvního králíka, rozdrtil malé kůstky mezi zuby a přeběhl k němu.

Žena ho pozorovala nervózníma očima. Byla mladší, než si zpočátku myslel. Odhadoval, že jí nebude víc než patnáct či šestnáct let. K hubenému obličeji se jí v dešti lepily prameny tmavých vlasů a holá chodidla měla až po kotníky pokrytá blátem. Na těle se jí pod oděvem z kůží rýsovaly první viditelné známky těhotenství. „Ty jsi jedna z Krasterových dcer?“ zeptal se.

Položila si ruku na břicho. „Teď už manželka.“ Opatrně přešla kolem zlovlka a s žalostným výrazem ve tváři poklekla vedle rozbité králíkárny. „Chtěla jsem si vychovat nějaké králíky. Ovce už nám žádné nezbyly.“

„Hlídka ti za ně zaplatí.“ Jon neměl svoje vlastní peníze, jinak by jí je nabídl, i když si nebyl jistý, k čemu by jí bylo pár měďáků nebo dokonce stříbrňák tady za Zdí. „Ráno si o tom promluvím s lordem Mormontem.“

Otřela si ruce o sukni. „Můj pane -“

„Já žádný pán nejsem.“

Jenomže to už kolem stavení přišli další, přilákáni ženinými výkřiky a nárazem králíkárny o zem. „Nevěř mu, děvče,“ zvolal Lark ze Sester, průzkumník podlý jako sketa. „To je přece lord Sníh sám.“

„Bastard ze Zimohradu a královský bratr,“ urážel ho Chett, který odešel od svých psů, aby se podíval, kvůli čemu je to pozdvižení.

„Ten vlk se na tebe dívá nějak hladově, děvče,“ řekl Lark. „Možná by mu chutnal ten měkoučký kousek ve tvém břiše.“

Jonovi to nepřipadalo zábavné. „Děsíš ji.”

„Spíš ji varuju.“ Chettův škleb byl odporný, protože většinu jeho obličeje pokrývaly nežity.

„Nemáme s vámi mluvit,“ vzpomněla si dívka najednou.

„Počkej,“ řekl Jon, příliš pozdě. Otočila se a utekla.

Lark chtěl zvednout ze země druhého králíka, ale Duch byl rychlejší. Když obnažil zuby, Lark uklouzl v blátě a dopadl na svůj kostnatý zadek. Ostatní se dali do smíchu. Zlovlk popadl králíka do tlamy a přinesl ho Jonovi.

„Neměli jste tu dívku strašit,“ řekl jim.

„Ty nám nebudeš povídat, co máme dělat, bastarde.“ Chett Jonovi neodpustil ztrátu svého pohodlného bydla u mistra Aemona, a nebylo divu. Kdyby kvůli Samovi Tarlymu tehdy za Aemonem nešel, Chett by se dál staral o starého slepého muže namísto smečky těžko zvladatelných loveckých psů. „Možná jsi oblíbencem lorda Mormonta, ale lordem velitelem tu nejsi… ani bys nebyl tak zatraceně troufalý nebýt toho tvého zvířete, co za tebou pořád běhá.“

„Tady za Zdí se s bratrem bít nebudu,“ odpověděl Jon, hlasem chladnějším, než měl v úmyslu.

Lark si klekl na koleno. „On se tě bojí, Chette. Na Sestrách pro takové jako on máme příhodnou nadávku.“

„Já znám všechny nadávky na světě. Šetři si dech.“ Odešel pryč, s Duchem po svém boku. Než přišel k bráně, déšť polevil v mírné mžení. Brzy se snese soumrak, následovaný další vlhkou, temnou, nepříjemnou nocí. Mraky zakryjí měsíc, hvězdy i Mormontovu pochodeň, lesy se promění v hrobově temné. Každé vymočení bude dobrodružstvím, i když ne docela takovým, jaké si Jon Sníh kdysi představoval.

Někteří z průzkumníků našli venku pod stromy dostatek listí a suchého dříví, aby si pod šikmým svahem břidlicové skály rozdělali oheň. Ostatní vztyčili stany nebo si udělali hrubé přístřešky, tím způsobem, že svoje pláště roztáhli nad nízkými větvemi. Obr si našel hnízdečko uvnitř dutiny mrtvého dubu. „Jak se ti líbí můj hrad, lorde Sněhu?“

„Vypadá útulně. Nevíš, kde je Sam?“

„Jdi stejným směrem jako doposud. Kdybys narazil na altán sera Ottyna, zašel jsi příliš daleko.“ Obr se usmál. „Pokud si Sam taky nenašel nějaký strom. Jaké by to bylo stromisko!“

Byl to Duch, kdo Sama nakonec našel. Zlovlk vyrazil kupředu jako šíp vystřelený z kuše. Sam pod skalnatým výběžkem, který poskytoval alespoň částečnou ochranu proti dešti, krmil havrany. Když se pohyboval, v botech mu čvachtalo. „Mám chodidla prosáklá naskrz,“ přiznal se zkormouceně. „Když jsem sesedal z koně, šlápl jsem do jámy a zapadl jsem do ní po kolena.“

„Zuj si boty a usuš si punčochy. Najdu ti nějaké suché dříví. Pokud země pod skálou není mokrá, možná se nám dokonce podaří rozdělat oheň.“ Jon Samovi ukázal králíka. „A taky se najíme.“

„Ty nebudeš večeřet s lordem Mormontem v síni?“

„Ne, ale ty tam máš přijít. Starý medvěd chce, abys pro něho nakreslil mapu. Kraster říká, že pro nás Manceho Nájezdníka najde.“

„Och.“ Sam se při představě, že se má setkat s Krasterem, netvářil zrovna nadšeně, i když to znamenalo teplo ohně.

„Nejdřív se ale máš najíst. Usuš si chodidla.“ Jon šel shánět palivo, díval se pod tlučky, hledal pod nimi sušší dříví a odhrabával vrstvy nasáklého borového jehličí, dokud nenašel dříví na podpal. Přesto to trvalo celou věčnost, než se objevila jiskra. Pověsil svůj plášť ze skály, aby čadivý malý ohníček ochránil před deštěm, čímž pro ně vytvořil pohodlný malý výklenek.

Když poklekl, aby stáhl z kůže králíka, Sam si zul boty. „Myslím, že mně mezi prsty roste mech,“ prohlásil žalostně a zavrtěl palci u nohou. „Ten králík bude dobrý. Dokonce mi ani nevadí ta krev a tak.“ Odvrátil pohled stranou. „No, jenom trochu…“

Jon staženého králíka nabodl, ohradil oheň několika kameny a vyrovnal na ně klacek s masem. Králík byl kostnatým stvořením, ale když se opékal, voněl jako královská hostina. Ostatní průzkumníci závistivě pokukovali jejich směrem. Dokonce i Duch hladově vzhlédl a zavětřil ve vzduchu. V jeho rudých očích se přitom odrážely plameny. „Ty už ses nažral,“ připomněl mu Jon.

„Je Kraster tak divoký, jak průzkumníci říkají?“ zeptal se Sam. Králík byl maličko nedopečený, ale chutnal skvěle. „Jaký je ten jeho hrad?“

„Hromada hnoje se střechou a ohništěm.“ Jon Samovi pověděl, co viděl a slyšel v Krasterově pevnosti.

Než se svým vyprávěním skončil, venku byla tma a Sam si olizoval prsty. „Bylo to dobré, ale teď bych si rád dal jehněčí stehno. Celé stehno, jenom pro mě, polité omáčkou z máty, medu a hřebíčku. Neviděl jsi kolem nějaké jehně?“

„Mají tam ohradu pro ovce, ale žádné ovce v ní nejsou.“

„Jak krmí všechny svoje muže?“

„Já tu žádné muže neviděl. Jenom Krastera, jeho manželky a pár malých holčiček. Divím se, že je vůbec schopen ubránit tohle místo. Vždyť nemá prakticky žádné obranné valy, jenom blátivý násyp. Raději bys měl jít do síně a nakreslit tu mapu. Dokážeš najít cestu?“

„Pokud nezapadnu do bláta.“ Sam se s námahou vsoukal zpátky do svých vysokých bot, sebral brk a pergamen a zamířil do noci, s deštěm vyťukávajícím pravidelný rytmus proti látce jeho pláště a klobouku se schlíplou krempou.

Duch si položil hlavu na přední tlapy a usnul u ohně. Jon se natáhl na zem vedle něho, vděčný za teplo. Byla mu zima a byl celý provlhlý, ale nebylo to tak strašné jako ještě před chvílí. Možná se dnes v noci Starý medvěd konečně dozví něco, co nás přivede ke strýci Benjenovi.

První, co uviděl, když se ráno probudil, byl jeho vlastní dech srážející se v chladném ranním vzduchu v obláčky páry. Když se pohnul, zabolely ho všechny kosti v těle. Duch někam zmizel a oheň byl vyhaslý. Jon natáhl ruku, aby sundal svůj plášť, který pověsil přes skálu, ale zjistil, že je ztuhlý a pokrytý námrazou. Vylezl pod ním ven a stanul tváří v tvář lesu, který byl ojíněný bílými krystaly.

Od každé větvičky, listu a kamene se odráželo bledé narůžovělé světlo úsvitu. Každé stéblo trávy jako by bylo vybroušené ze smaragdů, každá kapka vody se proměnila v démant. Také květiny a houby byly oděné ve skleněných kabátcích. Dokonce i blátivé louže jiskřily hnědými odlesky. Černé stany jeho bratří postavené pod stromy byly potažené jemnou ledovou polevou.

Takže tady za Zdí přece jen existují divy a čáry. Zjistil, že myslí na svoje sestry, možná proto, že v noci se mu o nich zdálo. Sansa by to nazvala kouzlem a do očí by jí při pohledu na tu krásu vhrkly slzy, ale Arya by se se smíchem a výkřiky rozběhla po lese, celá dychtivá všeho se dotknout.

„Lorde Sněhu?“ uslyšel čísi hlas, tichý a nesmělý. Otočil se po zvuku.

Skrčená na vrcholu skály, která mu poskytovala přístřeší během noci, byla majitelka králíka, zahalená v černém plášti tak obrovitém, že se v něm ztrácela. Samův plášť, uvědomil si Jon okamžitě. Proč na sobě má Samův plášť? „Ten tlustý mně pověděl, kde tě najdu, můj pane,“ řekla.

„Toho králíka jsme snědli, jestli jsi přišla kvůli němu.“ Měl z toho přiznání absurdní pocit viny.

„Starý lord Vrána, ten s mluvícím ptákem, dal Krasterovi sekeru, která má cenu stovky králíků.“ Pevně si rukama objala oblinu břicha. „Je to pravda, můj pane? Jsi bratr krále?“

„Nevlastní bratr,“ připustil. „Jsem nemanželským synem Neda Starka. Můj bratr Robb je Králem severu. Proč jsi za mnou přišla?“

„To ten tlustý, Sam, mně řekl, že za tebou mám jít. Dal mi svůj plášť, aby nikdo nepoznal, že mezi vás nepatřím.“

„Nebude se na tebe Kraster zlobit?“

„Můj otec v noci vypil příliš mnoho vína lorda Vrány. Po většinu dne bude spát.“ Její dech ve vzduchu zamrzal do malých obláčků. „Říká se, že král je spravedlivý a ochraňuje slabé.“ Neohrabaně začala slézat ze skály, ale její povrch byl tak zledovatělý, že záhy uklouzla a ztratila rovnováhu. Jon ji zachytil, než stačila spadnout, a pomohl jí bezpečně slézt. Žena poklekla na ledem pokrytou zem. „Můj pane, prosím tě -“

„O nic mne nepros. Vrať se zpět do síně, tady nemáš co pohledávat. Dostali jsme rozkaz nemluvit s Krasterovými ženami.”

„Nemusíš se mnou mluvit, můj pane. Jenom mě vezmi s sebou, až budete odcházet, to je všechno, oč žádám.“

Všechno, oč žádá, pomyslel si. Jako by to byla nějaká maličkost. „Já… stanu se tvojí ženou, když budeš chtít. Můj otec teď má devatenáct manželek, nic se nestane, když bude mít o jednu méně.“

„Copak nevíš o přísaze černých bratří, kterou se zavazují, že nikdy nepojmou žádnou ženu za manželku? Kromě toho jsme byli hosty v síni tvého otce.“

„Ty ne,“ řekla. „Dívala jsem se. Nejedl jsi u jeho stolu, ani jsi nespal u jeho ohně. Nepoctil tě právem svého hosta, takže mu nejsi ničím zavázaný. Já odsud musím odejít, kvůli dítěti.“

„Neznám dokonce ani tvoje jméno.“

„Říkají mně Fialka, jako té květince.“

„To je hezké jméno.“ Vzpomněl si, jak mu Sansa jednou řekla, že tohle by měl říci kdykoli, když mu dáma poví svoje jméno. Nemohl dívce pomoci, ale zdvořilé chování ji možná potěší. „Ty máš z Krastera strach, Fialko?“

„Kvůli dítěti, ne kvůli sobě. Pokud to bude děvče, nebude to tak hrozné, protože vyroste a on se s ní ožení. Jenomže Nella říká, že to bude kluk. Sama jich měla šest a pozná takové věci. Otec chlapce obětuje bohům. Prý aby nepřišel bílý chlad, a poslední dobou přichází stále častěji. Proto jim začal dávat ovce, třebaže má skopové rád. Jenomže teď už jsou pryč i ovce. Jako další přijdou na řadu psi, dokud…“ Sklopila oči a pohladila si břicho.

„Jakým bohům?“ Jon si uvědomil, že v Krasterově pevnosti skutečně neviděli žádné chlapce ani muže, kromě Krastera samotného.

„Studeným bohům,“ odpověděla. „Těm, co přicházejí v noci. Bílým stínům.“

Jon se najednou ocitl zpátky ve věži lorda velitele. Po lýtku mu šplhala usekla ruka, a když ji odrazil hrotem svého meče, ležela na podlaze, svíjela se jako živá, otevírala a zavírala prsty. Pak mrtvola vstala, s modrýma očima svítícíma jí z rozseknutého, napuchlého obličeje. Z rány v břiše jí visely provazce rozervaného masa, ale netekla z ní ani kapka krve.

„Jakou barvu mají jejich oči?“ zeptal se jí.

„Modrou. Září jako modré hvězdy a jsou stejně studené.“

Ona je viděla, pomyslel si. Kraster lhal.

„Vezmeš mě s sebou? Stačilo by jenom ke Zdi -“

„My ke Zdi nejedeme. Jedeme na sever, za Mancem Nájezdníkem a Jinými, těmi bílými stíny a jejich mrtvolami. My je hledáme, Fialko. S námi by tvoje dítě nebylo v bezpečí.“

Na jejím obličeji se zřetelně zračil strach. „Budete se tudy ale vracet. Až se svým válčením skončíte, budete tudy znovu projíždět.“

„Možná.“ Pokud některý z nás zůstane naživu. „To bude záležet na Starém medvědovi, na tom, co mu říkáte lord Vrána. Já jsem jenom jeho panoš a neurčuju cestu, kterou se ubíráme.“

„Ne.“ Slyšel v jejím hlase rezignaci. „Omlouvám se, že jsem tě obtěžovala, můj pane. Jenom… víš, říkají, že král chrání svůj lid, a tak jsem si myslela, že…“ Se zoufalstvím v očích se otočila a utekla, se Samovým pláštěm poletujícím za ní jako velká černá křídla.

Jon se díval, jak odchází, a jeho radost z křehké ranní krásy se vytrácela. Budiž proklatá, pomyslel si pln vzdoru, a dvakrát budiž proklat Sam za to, že ji za mnou poslal. Co si myslel, že pro ni budu moci udělat? My jedeme proti divokým bojovat, ne je zachraňovat.

Ostatní muži vylézali ze svých provizorních přístřešků, zívali a protahovali se. Kouzlo jitra již vyprchávalo, ledová záře se ve světle vycházejícího slunce měnila v obyčejnou jinovatku. Někdo zapálil oheň; cítil pach hořícího dřeva nesoucí se k němu skrze stromy, a vůni slaniny. Stáhl svůj plášť, mávl jím proti skále, otřepal z něj tenkou vrstvičku ledu, která se na něm v noci vytvořila, pak sebral Dlouhý dráp a prostrčil paži ramenním popruhem. O pár yardů dál vykonal potřebu do zamrzlého keře. Z jeho moči se v chladném vzduchu kouřilo a tam, kde dopadla, roztával led. Potom si zašněroval černé vlněné kalhoty a vydal se po vůni.

Mezi bratry, kteří se shromáždili kolem ohně, byli i Grenn a Dywen. Hake Jonovi podal vydlabanou chlebovou patku naplněnou opečenou slaninou a kousky nasolené ryby ohřáté v tuku ze slaniny. Zhltl ji jako vlk, naslouchaje přitom Dywenovi, který se holedbal, že během noci měl tři Krasterovy ženy.

„Tos tedy neměl,“ řekl Grenn zamračeně. „Já bych to viděl.”

Dywen ho hřbetem dlaně plácl přes ucho. „Ty? Ty že bys něco viděl? Jsi stejně slepý jako mistr Aemon. Vždyť jsi neviděl ani toho medvěda.“

„Jakého medvěda? On tady byl medvěd?“

„Všude je nějaký medvěd,“ prohlásil Bolestínský Edd svým obvyklým tónem plným ponuré rezignace. „Když jsem byl mladý, jeden zabil mého bratra. Potom nosil jeho zuby na dlouhém řemínku kolem krku. A byly to dobré zuby, lepší než moje. Já jsem se svými zuby vždycky měl jenom trápení.“

„Spal Sam v noci v síni?“ zeptal se ho Jon.

„Já bych tomu spaní neříkal. Země byla tvrdá, sítina strašlivě páchla a moji bratři odporně chrápali. Když už mluvíme o medvědech, žádný nikdy nemručel tak zuřivě jako Hnědý Bernarr. I když, bylo mně alespoň teplo. Během noci si na mně ustlali jacísi psi. Můj plášť byl už téměř suchý, než se na něj jeden z nich vymočil. Nebo to možná byl Hnědý Bernarr. Všiml sis, že přestalo pršet v okamžiku, kdy jsem vešel pod střechu? Teď, když jsem vylezl, určitě začne pršet znovu. Bohové na mě čurají stejně rádi jako psi.“

„Raději bych se měl jít podívat za lordem Mormontem,“ řekl mu Jon.

Déšť možná ustal, ale okolí stavení stále bylo bahniskem plným mělkých louží a kluzkého bláta. Černí bratři skládali svoje stany, krmili koně a žvýkali proužky nasoleného hovězího masa. Průzkumníci Jarmena Buckwella, kteří se již chystali vyrazit na cestu, utahovali podbřišníky svých sedel. „Jone,“ zavolal na něho Buckwell sedící na koni, „dobře opatruj ten svůj bastardí meč. Mám dojem, že ho brzy budeme potřebovat.“

Krasterova síň byla v denním světle ponurá. Uvnitř stále nízkým plamenem hořely noční pochodně a nebylo tam poznat, že venku už vyšlo slunce. Když vstoupil, jako první ho uviděl havran lorda Mormonta. Třikrát líně zamával svými velkými černými křídly a přistál na vrcholku jílce Dlouhého drápu. „Zrní?“ Klofl do pramene Jonových vlasů.

„Ignoruj toho zatraceného žebravého ptáka, Jone, právě sežral polovinu mojí slaniny.“ Starý medvěd seděl u Krasterova stolu, snídal s dalšími důstojníky opečený chléb, slaninu a klobásy v ovčích střívkách. Na stole ležela Krasterova nová sekera, jejíž pozlacené rytiny se slabě leskly ve světle pochodní. Její majitel ležel roztažený v opileckém bezvědomí ve spacím patře nad nimi, ale všechny jeho manželky již byly vzhůru, pobíhaly kolem a obsluhovaly je. „Jaký den dnes máme?“

„Studený, ale alespoň přestalo pršet.“

„To je dobře. Postarej se o to, aby můj kůň byl osedlán a připraven. Chci, abychom do hodiny vyjeli. Jedl jsi už? Kraster servíruje skromnou krmi, ale sytou.“

Já Krasterovo jídlo jíst nebudu, rozhodl se najednou. „Snídal jsem s muži, můj pane.“ Jon havrana odehnal z Dlouhého drápu. Pták skočil zpátky na Mormontovo rameno a pohotově se tam vyprázdnil. „Tohle jsi měl udělat na Sněhovi, ne si to nechávat pro mě,“ zabručel Starý medvěd. Havran zakrákal.

Našel Sama venku za síní, stojícího s Fialkou u rozbité králíkárny. Pomáhala mu zpátky do jeho pláště, ale když uviděla Jona, odplížila se pryč. Sam si ho změřil ublíženým pohledem. „Myslel jsem, že jí pomůžeš.“

„A jak jsem to asi měl udělat?“ řekl Jon ostře. „Vzít ji s námi, zahalenou do tvého pláště? Dostali jsme rozkaz nemluvit -“

„Já vím,“ řekl Sam provinile, „jenomže ona měla strach. Já moc dobře vím, jaké to je mít z něčeho strach. Řekl jsem jí…“ Polkl.

„Co? Že ji vezmeme s sebou?“

Samův zavalitý obličej zalila temná červeň. „Cestou domů.“ Nedokázal se Jonovi podívat do očí. „Ona bude mít dítě.“

„Same, copak jsi dočista přišel o rozum? Možná se tudy vůbec vracet nebudeme. A pokud ano, ty si myslíš, že Starý medvěd ti dovolí odvést si jednu z Krasterových manželek?“

„Myslel jsem… Možná bych dokázal přijít na nějaký způsob, jak…“

„Na tohle nemám čas, musím vyhřebelcovat a osedlat koně.“ Jon odešel pryč, stejnou měrou zmatený jako rozčilený. Sam měl srdce stejně velké, jako byl sám, ale navzdory svojí sečtělosti býval někdy stejně zabedněný jako Grenn. Bylo to nemožné, a kromě toho nečestné. Proč se v tom případě tak stydím?

Když Noční hlídka vyjížděla kolem lebek na Krasterově bráně, Jon zaujal svoje obvyklé místo po Mormontově boku. Vyrazili na sever a na východ po křivolaké lovecké stezce. Všude kolem nich odkapával na zem tající led, pomalejší druh deště s jeho vlastní tichou hudbou. Koryto potoka severně od Krasterova pozemku bylo plné až po okraj, dusilo se listy a kousky dřeva, ale průzkumníci našli brod a kolona mohla bezpečně přejít na druhou stranu. Vody bylo tolik, že koním sahala až po břicha. Duch přeplaval, vynořil se na břehu a z jeho bílé srsti odkapávalo hnědé bláto. Když se otřásl, cákaje vodu a bláto na všechny strany, Mormont neřekl nic, ale havran na jeho rameni znechuceně zakrákal.

„Můj pane,“ řekl Jon tiše, když se kolem nich opět sevřel les. „Kraster nemá jedinou ovci. Nemá ani syny.“

Mormont neodpověděl.

„Na Zimohradu nám jedna ze služebných vypravovala příběhy,“ pokračoval Jon. „Říkala, že existují divocí, kteří léhají s Jinými a rodí pololidské děti.”

„Dětské povídačky. Copak tobě Kraster připadá méně lidský než člověk?“

V polovině stovky ohledů. „Dává svoje syny bohům.“

Dlouhé ticho. Pak: „Ano.“ „Ano,“ zakrákal havran nadutě. „Ano, ano, ano.“

„Tys to věděl?“

„Smallwood mi to řekl. Už dávno. Všichni průzkumníci to vědí, třebaže jen málo se jich odvažuje mluvit o tom.”

„Věděl to můj strýc?“

„Všichni průzkumníci,“ opakoval Mormont. „Ty si určité myslíš, že jsem mu v tom měl zabránit. Nebo ho zabít, kdyby to bylo třeba.“ Starý medvěd si povzdechl. „Kdyby to bylo jen proto, že si přál zbavit se dalších úst, rád bych sem poslal Yorena nebo Conwyse, aby chlapce vyzvedli. Mohli bychom je vychovat a pak je vzít k nám, a hlídka by byla o to početnější. Jenomže divocí slouží krutějším bohům než ty nebo já. Ti chlapci jsou Krasterovými oběťmi. Jeho modlitbami, pokud se ti to zamlouvá víc.“

Jeho ženy se určitě modlí za něco jiného, pomyslel si Jon.

„Jak je možné, že to víš?“ zeptal se ho Starý medvěd. „Od některé z Krasterových žen?“

„Ano, můj pane,“ přiznal se Jon. „Raději ti nepovím, od které. Byla vystrašená a prosila o pomoc.“

„Širý svět je plný lidí, kteří žádají o pomoc, Jone. Kéž by spíš našli odvahu pomoct sami sobě. V této chvíli Kraster leží rozvalený na svém spacím patře, páchne vínem a má obluzený rozum. Na stole pod ním leží ostrá nová sekera. Kdybych já byl na jejich místě, nazval bych to vyslyšením modlitby a udělal bych tomu rázný konec.“

Ano. Jon si vzpomněl na Fialku. Na ni a na její sestry. Bylo jich devatenáct a Kraster byl jen jeden, ale…

„Přesto by to pro nás byl špatný den, kdyby Kraster zemřel. Tvůj strýc ti možná pověděl o časech, kdy Krasterova pevnost pro naše průzkumníky znamenala rozdíl mezi životem a smrtí.“

„Můj otec…“ zaváhal.

„Pokračuj, Jone. Pověz mi, co máš na srdci.”

„Můj otec mi jednou řekl, že bez některých lidí je lépe se obejít,“ dopověděl to Jon. „Vazal, který je krutý nebo nepoctivý, špiní čest nejenom svoji, ale také svého lenního pána.“

„Kraster je svým vlastním pánem. Neodříkal nám žádné přísahy a nesložil žádné sliby. Máš čestné srdce, Jone, ale nauč se tady jedné lekci. Nám nepřísluší starat se o to, aby na světě vládla spravedlnost. To není naším úkolem. Noční hlídka musí bojovat jiné války.“

Jiné války. Ano. Na co musím pamatovat. „Jarmen Buckwell řekl, že možná brzy budu potřebovat svůj meč.“

„Opravdu?“ Zdálo se, že Mormont tím není potěšen. „Kraster toho v noci řekl hodně a ještě víc a potvrdil moje obavy natolik, že mne odsoudil k bezesné noci na té jeho tvrdé podlaze. Mance Nájezdník shromažďuje svůj lid v Mrazoklech. Proto byly všechny ty vesnice prázdné. Je to stejný příběh, který se ser Denys Mallister dozvěděl od divokého, co jeho muži zajali ve Strži, ale Kraster k tomu dodal, kde jsou, což je podstatný rozdíl.“

„On si buduje město nebo dává dohromady armádu?“

„To kdybych věděl. Kolik divokých tam je? Kolik z jeho mužů je bojeschopných? Nikdo to neví s jistotou. Mrazokly jsou kruté a nehostinné, divočina z kamene a ledu. Velký počet lidí tam dlouho nevydrží. Vidím v jeho snažení jediný cíl. Mance Nájezdník má v úmyslu vytáhnout na jih, do Sedmi království.“

„Divocí na říši zaútočili už předtím.“ Jon ty příběhy tam na Zimohradu slyšel jak od staré chůvy, tak od mistra Luwina. „Raymun Rudovous je odvedl na jih v čase praotce mého praotce a před ním to byl král nazývaný Bael Bard.“

„Ano, a dlouho před nimi přišel Rohatý pán a bratr králů Gendel Gorne a v pradávných časech Joramun, který troubil na Roh zimy a přivolal ze země obry. Každý z nich přišel o svoji armádu pod Zdí nebo byla rozprášena silou Zimohradu na druhé straně… Ale Noční hlídka už je teď jenom stínem toho, co bývala kdysi, a kdo kromě nás tu zůstal, aby se divokým postavil? Lord Zimohradu je mrtvý a jeho dědic odpochodoval se svou armádou na jih, aby bojoval proti Lannisterům. Divocí možná už nikdy nebudou mít takovou šanci, jaká se jim nabízí nyní. Já jsem Manceho Nájezdníka znal, Jone. Je to křivopřísežník, to ano, ale má oči, aby viděl, a žádný člověk se nikdy neodvážil nazvat ho bázlivým.“

„Co budeme dělat?“ zeptal se Jon.

„Najdeme ho,“ odpověděl Mormont. „Budeme s ním bojovat. Zastavíme ho.“

Tři stovky, pomyslel si Jon, proti zuřivosti divočiny. Prsty jeho spálené ruky se otevřely a zavřely.

THEON

Nesporně to byla krasavice. Jenomže tvoje první je vždycky krásná, pomyslel si Theon Greyoy. „To je ale spokojený úsměv,“ ozval se ženský hlas za ním. „Mladému pánovi se líbí, že ano?“

Theon se otočil, aby na ní spočinul kritickým okem. To, co spatřil, se mu zamlouvalo. Jediným pohledem poznal, že je z Železných ostrovů; štíhlá a s dlouhýma nohama, černými vlasy ostříhanými nakrátko, větrem ošlehanou pokožkou, silnýma jistýma rukama a dýkou za pasem. Nos měla na svůj hubený obličej příliš velký a špičatý, ale její úsměv ho vyvažoval. Usuzoval, že bude o pár let starší než on, ale ne víc než pětadvacetiletá. Pohybovala se, jako by byla zvyklá mít pod nohama palubu.

„Ano, je příjemné spočinout na ní zrakem,“ odpověděl jí, „třebaže ani zpoloviny tak příjemné jako na tobě.“

„Oho,“ usmála se. „To abych si dávala pozor. Mladý pán má medový jazyk.“

„Ochutnej ho a uvidíš.“

„Takže takhle je to,“ opáčila, nestoudně si ho prohlížejíc. Na Železných ostrovech byly ženy - ne mnoho, ale pár jich bylo -, které se plavily na válečných veslicích po boku svých mužů a říkalo se, že sůl a moře je mění, dodávají jim spíš mužské choutky. „Byl jsi na moři dlouho, mladý pane? Nebo snad na místě, odkud přicházíš, nebyly ženy?“

„Žen tam bylo dost, ale žádná nebyla jako ty.“

„A jak víš, jaká jsem já?“

„Moje oči vidí tvůj obličej. Moje uši slyší tvůj smích. A můj úd pro tebe tvrdne jako lodní stěžeň!“

Žena přistoupila blíž a položila mu ruku do rozkroku. „Nu, lhář nejsi,“ řekla a prudce ho stiskla přes látku kalhot. „Bolí to?“

„Strašně.“

„Ubohé lorďátko.“ Pustila ho a ustoupila dozadu. „Jenomže víš, já jsem vdaná žena a čekám dítě.“

„Bohové jsou dobří,“ řekl Theon. „Takto se alespoň nemůže stát, že bych ti udělal bastarda.”

„Můj muž by ti přesto nepoděkoval.”

„Ne, ale ty možná ano.“

„A proč bych měla? Urozené pány jsem měla před tebou. Dělali se mnou to samé co obyčejní muži.“

„Měla jsi někdy prince?“ zeptal se jí. „Až budeš vrásčitá a šedivá a prsy ti povisnou až k pasu, můžeš dětem svých dětí vyprávět, že jsi kdysi milovala krále.“

„Och, takže teď mluvíme o lásce? A já myslela, že to je jenom o ptácích a kundičkách.“

„Ty bys chtěla lásku?“ Pomyslel si, že tohle děvče se mu líbí, ať je to kdokoli; její ostrovtip byl vítaným osvěžením od vlhké ponurosti Štítu. „Mám po tobě pojmenovat svoji loď, hrát ti na harfu a nechat tě přebývat ve věžní místnosti svého hradu, kde na sobě nebudeš mít nic než šperky jako nějaká princezna z písně?“

„Afélbys po mně pojmenovat svoji loď,“ řekla, ignorujíc zbytek jeho nabídky. „To já jsem ji postavila.“

„Postavil ji Sigrin. Loďař mého otce.”

„Já jsem Esgred, Ambrodova dcera a Sigrinova žena.“

Nevěděl, že by Ambrode měl dceru nebo Sigrin manželku… ale s mladým loďařem se setkal jen jednou a na toho starého si stěží vzpomínal. „Tebe je pro Sigrina škoda.“

„Oho. Sigrin mně řekl, že téhle krásné lodi je škoda pro tebe.“

Theon se naježil. „Víš ty vůbec, kdo jsem?“

„Princ Theon z rodu Greyjoyů. Kdo jiný? Řekni mi pravdu, můj pane, jak hodně ji miluješ, tu svoji novou pannu? Sigrin to bude chtít vědět.“ Válečná veslice byla tak nová, že stále páchla dehtem a pryskyřicí. Jeho strýc Aeron jí zítra za svítání požehná, ale Theon sem přijel ze Štítu, aby se na ni podíval ještě předtím, než bude spuštěna na vodu. Nebyla tak obrovská jako Velká krakatice lorda Balona nebo Železné vítězství jeho strýce Victariona, ale vypadala rychlá, a dokonce i sedící v dřevěné podpůrné konstrukci na břehu byla krásná; štíhlý trup stovku stop dlouhý, jediný vysoký stěžeň, padesát dlouhých vesel, paluba dost velká, aby se na ni vešla stovka mužů… a příď, velký železný kloun ve tvaru hlavice šípu. „Sigrin odvedl skutečně dobrou práci,“ připustil. „Je tak rychlá, jak vypadá?“

„Ještě rychlejší - pro kapitána, který ví, jak s ní zacházet.“

„Od té doby, co jsem se plavil na lodi, uplynulo již pár let.“ A mám-li být upřímný, nikdy jsem na žádné nedělal kapitána. „Nicméně, jsem Greyjoy, a navíc železný muž. Moře je v mé krvi.“

„A tvoje krev bude v moři, pokud se budeš plavit tak, jak mluvíš,“ řekla mu.

„S tak půvabnou pannou bych nikdy špatně nezacházel.”

„S mořskou pannou?“ Zasmála se. „Tohle je spíš mořská bestie.“

„Tak, a teď jsi ji pojmenovala. Mořská bestie.“

Ta myšlenka ji pobavila; zahlédl v jejích tmavých očích šibalské jiskřičky. „Řekl jsi přece, že ji pojmenuješ po mně,“ řekla vyčítavým hlasem.

„Vždyť jsem to udělal.“ Chytil ji za ruku. „Pomoz mi, moje paní. Lidé v zelených zemích věří, že žena obtěžkaná dítětem přinese štěstí každému muži, který se s ní vyspí.“

„A co v zelených zemích vědí o lodích? Nebo o ženách, když už o tom mluvíme? Kromě toho, já myslím, že sis to vymyslel.”

„Když se ti přiznám, budeš mne stále milovat?“

„Stále? Copak já jsem tě někdy milovala?“

„Nikdy,“ připustil, „ale já se snažím napravit tu smůlu, moje drahá Esgred. Vítr je chladný. Pojď se mnou na moji loď a dovol mi zahřát tě. Můj strýc Aeron zítra za svítání poleje příď lodi mořskou vodou a zamumlá modlitbu k potopenému bohu, ale já bych jí raději požehnal mlékem mých a tvých slabin.“

„Potopený bůh by to nemusel přijmout laskavě.“

„Potopený bůh ať jde k šípku. Když nám bude dělat potíže, utopím ho znovu. Během čtrnácti dní vyplouváme do války. Ty bys mě poslala do bitvy nevyspalého toužením?“

„Mileráda.“

„Krutá paní. Moje loď je pojmenovaná opravdu výstižně. Pokud s ní ve svém rozrušení narazím do skalisek, můžeš za to dávat vinu sobě.“

„Ty máš v úmyslu narážet tímhle?“ Esgred znovu pohladila poklopec jeho kalhot a s úsměvem přejela prstem po tvrdém obrysu jeho přirození.

„Pojeď se mnou na Štít,“ vyhrkl najednou, s myšlenkou A co na to řekne lord Balon? A co by mně na tom mělo záležet? Jsem dospělý muž, a když si chci do postele přivést holku, nikomu do toho nic není.

„Co bych na Štítu dělala?“ Nechala ruku položenou v jeho rozkroku.

„Můj otec dnes večer hostí kapitány.“ Musel je hostit každý večer, zatímco čekal, až se dostaví poslední opozdilci, ale Theon neviděl potřebu, proč by jí to měl říkat.

„Učiníš mne dnes v noci svojí kapitánkou, můj pane princi?“ Měla ten nejhříšnější úsměv, jaký na ženě kdy viděl.

„Možná ano. Když budu vědět, že mne bezpečně dovedeš do přístavu.“

„Já vím, který konec vesla spustit do vody, a nikdo to neumí lépe s lany a provazy.“ Jednou rukou rozvázala šněrování jeho kalhot, pak se usmála a maličko poodstoupila. „Škoda, že jsem vdaná a nově obtěžkaná dítětem.“

Theon se rozčileně zašněroval. „Musím se vrátit zpátky do hradu. Když se mnou nepojedeš, možná zabloudím žalem a ostrovy by byly o hodně chudobnější.“

„To nemůžeme dopustit… jenomže já nemám koně, můj pane.“

„Mohli bychom si vzít zvíře mého panoše.“

„A nechat toho ubohého chlapce jít celou cestu na Štít pěšky?“

„V tom případě pojedeme oba na mém.“

„To by se ti líbilo, viď?“ Opět ten úsměv. „A kde budu sedět, za tebou nebo před tebou?“

„Můžeš si sednout, kam budeš chtít.“

„Já ráda bývám nahoře.“

Kde tohle děvče po celý můj život bylo? „Síň mého otce je ponurá a vlhká. Je třeba Esgred, aby se tam rozhořel oheň.“

„Mladý pán má opravdu medový jazyk.“

„Nezačali jsme právě u něho?“

Vyhodila ruce do vzduchu. „A taky u něho končíme. Esgred je tvoje, sladký princi. Vezmi mne do svého hradu. Ať se podívám na tvoje hrdé věže zvedající se z moře.“

„Nechal jsem koně v hostinci. Pojďme.“ Společně zamířili pryč po břehu, a když jí Theon vzal za paži, nevytrhla se mu. Líbil se mu způsob její chůze; byla v ní určitá nestydatost, částečně byla loudavá, částečně kolébavá, což naznačovalo, že stejně nestoudná bude i pod pokrývkami.

Panské přístaviště bylo přeplněné tak, jak je neviděl nikdy předtím, hemžilo se posádkami z lodí, které lemovaly oblázky pokrytý břeh a kotvily daleko za vlnolamem. Železní lidé neohýbali kolena často ani snadno, ale Theon si všiml, že jak veslaři, tak městský lid utichají, když je míjeli, a zdraví je uctivými pokývnutími. Konečně pochopili, kdo jsem, pomyslel si. Taky bylo načase.

Předchozího večera z Velkého Wyku dorazil lord Goodbrother se svou hlavní silou, téměř čtyřiceti veslicemi. Jeho muže bylo vidět všude, nápadné v jejich pruhovaných šerpách z kozí kůže. O hostinci se říkalo, že ti bezvousí chlapci v šerpách tam souloží s děvkami Kulhavého Ottera tak usilovně, až všechna děvčata mají nohy do O. Jen ať si to užijí, pomyslel si Theon. Osobně doufal, že ošklivější sebranku poběhlic v životě neuvidí. Jeho současná společnice se mu zamlouvala mnohem víc. Skutečnost, že byla provdaná za otcova loďaře a čerstvě těhotná, ji činila tím přitažlivější.

„Už si můj princ začal vybírat posádku pro svoji loď?“ zeptala se Esgred, když mířili ke stáji. „Hou, Modrozube,“ vykřikla na procházejícího námořníka, vysokého muže v kamizole z medvědí kožešiny a přilbici s havraními křídly. „Jak se vede tvojí nevěstě?“

„Má obrovitý břich a mluví o dvojčatech.“

„Tak brzy?“ Esgred se usmála tím svým prohnaným úsměvem. „Vidím, že jsi se spuštěním svého vesla do vody neotálel.“ „Jo, a zabíral jsem a zabíral a zabíral,“ zařval muž.

„Velký chlapík,“ poznamenal Theon. „Modrozub, říkala jsi? Měl bych si ho vybrat na svoji Mořskou bestii!“

„Jenom kdybys měl v úmyslu urazit ho. Modrozub má svoji vlastní krásnou loď.“

„Byl jsem pryč příliš dlouho, než abych rozpoznal jednoho muže od druhého,“ připustil Theon. Pátral po pár starých přátelích, které znal jako chlapec, ale byli pryč, buď zemřeli, nebo vyrostli v naprosté cizince. „Můj strýc Victarion mně půjčil svého vlastního kormidelníka.“

„Rymolfa Bouřopijana? Dobrý muž, pokud je ovšem střízlivý.“ Uviděla další známé tváře a zavolala na procházející trojici: „Ullere, Qarle. Kde je tvůj bratr, Skyte?“

„Obávám se, že Potopený bůh potřeboval silného veslaře,“ odpověděl zavalitý muž s bílým pruhem ve vousu.

„Chce tím říct, že Eldiss vypil tolik vína, až mu z toho pukl ten jeho tlustý břich,“ dodal růžolící mladík vedle něho.

„Co je mrtvé, nemůže nikdy zemřít,“ řekla Esgred.

„Co je mrtvé, nemůže nikdy zemřít.“

Theon ta slova zamumlal s nimi. „Zdá se, že tě tu dobře znají,“ řekl ženě, když muži odešli.

„Loďařovu manželku má každý muž rád. Měl by, pokud nechce, aby se jeho loď potopila. Jestliže potřebuješ muže, kteří budou sedět u tvých vesel, mohl by sis vybrat hůř než ty tři.”

„Panské přístaviště nedostatkem silných paží netrpí.“ Theon o té záležitosti dost přemýšlel. Potřeboval bojovníky a muže, kteří budou věrní jemu, ne jeho lordu otci nebo jeho strýcům. V současné době hrál svou roli poslušného prince a vyčkával, až mu lord Balon v plnosti odhalí svoje plány. Pokud však vyjde najevo, že se mu ty plány či jeho role v nich nezamlouvají, nu…

„Síla samotná nestačí. Vesla na válečné veslici se musí pohybovat jako jedno, pokud loď má plout rychle. Budeš-li moudrý, vybereš si muže, kteří spolu veslovali už předtím.“

„Dobrá rada. Možná bys mně mohla pomoct vybrat ty.“ Ať si myslí, že stojím o její moudrost, ženy to mají rády.

„Mohla bych. Když se ke mně budeš chovat laskavě.“

„Jak jinak?“

Když se blížili k Myraham, která se vysoká a prázdná houpala u mola, Theon přidal do kroku. Její kapitán se snažil odplout před čtrnácti dny, ale lord Balon to nedovolil. Žádný z kupců, kteří zavítali do Panského přístaviště, nesměl vyplout; jeho otec nechtěl, aby se zvěsti o tom, že shromažďuje lodě, dostaly na pevninu dřív, než bude připraven zaútočit.

„Můj pane,“ zavolal žalostný hlas z příďové nástavby obchodní lodi. Přes zábradlí se vyklonila kapitánova dcera, provázející ho smutným pohledem. Její otec jí zakázal vycházet na břeh, ale kdykoli Theon zavítal do Panského přístaviště, zahlédl ji, jak zoufale přechází sem a tam po palubě. „Můj pane, posečkej chviličku,“ volala za ním. „Když tě to potěší, můj pane…“

„Potěšila?“ zeptala se Esgred, když Theon pospíchal kolem kogy. „Potěšila mého pána?“

Theon věděl, že nemá smysl být před touhle ženou ostýchavý. „Na čas. Teď by se chtěla stát mojí solnou ženou.“

„Oho. Té by trocha nasolení jen prospěla. Je příliš měkká a zjemnělá. Nebo se snad mýlím?“

„Nemýlíš se.“ Měkká a zjemnělá. Jak to poznala?

Řekl Wexovi, aby na něho počkal v hostinci, Šenk byl tak přeplněný, že se Theon musel dveřmi protlačit. Na žádné z lavic nebylo volné ani místečko. Také nikde neviděl svého panoše. „Wexi,“ vykřikl nad povykovánún a třeskotem talířů. Jestli je nahoře s jednou z těch poďobaných děvek, stáhnu z něho kůži, říkal si v duchu, ale to už chlapce konečně spatřil, jak hraje kostky blízko krbu… a podle hromádky mincí vršící se před ním taky vyhrává.

„Je načase jít,“ oznámil Theon. Když mu chlapec nevěnoval pozornost, popadl ho za ucho a vytáhl ho od kostek. Wex sebral hrst plnou měďáků a beze slova šel s ním. To byla jedna z věcí, které se na něm Theonovi líbily. Většina panošů má pěkně prořízlou pusu, ale Wex se narodil němý… což mu ovšem nebránilo být stejně chytrý jako kterýkoli jiný dvanáctiletý kluk. Vzít ho k sobě za panoše bylo součástí ceny, kterou Theon zaplatil za svého koně.

Když Wex uviděl Esgred, oči mu málem vypadly z důlků. Člověk by si myslel, žes nikdy předtím neviděl ženu, říkal si Theon. „Esgred pojede na Štít se mnou. Osedlej koně a pospěš si.”

Chlapec jel na kostnatém malém koníkovi ze stájí lorda Balona, ale Theonův kůň, to bylo zcela jiné zvíře. „Kde jsi přišel k tomuhle pekelnému oři?“ zeptala se Esgred, když ho uviděla, ale Theon ze způsobu, jakým se smála, poznal, že na ni zapůsobil.

„Lord Botley ho vloni koupil v Lannisportu, ale ukázalo se, že ten kůň je pro něho nezvladatelný, a tak ho Botley rád prodal.“ Železné ostrovy byly příliš rozptýlené a kamenité, než aby se na nich daly chovat koně. Většina ostrovanů byla nanejvýše obstojnými jezdci, kteří se lépe cítili na palubě válečné veslice než v sedle. Dokonce i urození pánové jezdili na malých koních nebo na chundelatých harlawských ponících a volské povozy zde byly k vidění mnohem častěji než koňská spřežení. Obyčejní lidé byli příliš nemajetní, než aby mohli vlastnit koně, kteří by tahali jejich pluhy přes chudobná, kamenitá políčka.

Theon však strávil deset let na Zimohradu a neměl v úmyslu jet do války bez dobrého oře pod sebou. Špatný úsudek lorda Botleyho pro něho byl štěstím: získal hřebce s povahou stejně temnou, jako byla jeho srst, většího než jízdní kůň, i když ne tak velkého jako většina bojových ořů. Protože Theon nebyl tak velký jako většina rytířů, dokonale se mu to hodilo. To zvíře mělo v očích oheň. Když se poprvé setkalo se svým novým majitelem, odhrnulo pysky a pokoušelo se kousnout ho do obličeje.

„Má nějaké jméno?“ zeptala se Esgred, když Theon nasedl.

„Usměvavý.“ Podal jí ruku a vytáhl ji nahoru před sebe, aby jí za jízdy mohl položit ruce kolem pasu. „Kdysi jsem znal muže, který mi řekl, že se usmívám nesprávným věcem.“

„Opravdu?“

„Jenom ve světle těch, kteří se neusmívají ničemu.“ Vzpomněl si přitom na svého otce a strýce Aerona.

„Teď se usmíváš, můj princi?“

„Och, ano.“ Theon se přes ni natáhl po otěžích. Byla téměř stejně vysoká jako on. Jejím vlasům by neškodilo umýt a na půvabném štíhlém krku měla vybledlou růžovou jizvu, ale jemu se líbil její pach, sůl, pot a žena.

Zdálo se, že jízda zpátky na Štít bude mnohem zajímavější, než byl sestup dolů.

Když byli hodný kus cesty za Panským přístavištěm, Theon jí položil dlaň na ňadro. Esgred zvedla ruku a odtáhla ji. „Já bych raději měla obě ruce na otěžích, jinak nás to tvoje Černé zvíře shodí a ušlape k smrti.”

„To už jsem z něho vytloukl.“ Pobavený, Theon se chvíli choval slušně, přátelsky si s ní povídal o počasí (šedivo a zataženo, stejně jako v den, kdy na ostrovy připlul, s častými dešti) a vyprávěl jí o mužích, které zabil v Šeptajícím lese. Když přišel k části o tom, jak se dostal tak blízko ke Králokatovi samotnému, vyjel rukou tam, kde ji měl předtím. Ňadra měla malá, ale jemu se líbilo, jak jsou pevná.

„Tohle přece teď nechceš, můj princi.“

„Ale ano, chci.“ Theon jí ňadro stiskl.

„Tvůj panoš se na tebe dívá.“

„Ať se dívá. Ujišťuji tě, že to nikomu nepoví.“

Esgred mu dlaň z ňadra násilím stáhla a pevně ji držela. Měla skutečně silné ruce.

„Já mám ženy s dobrým, silným stiskem rád.“

Uchichtla se. „To bych neřekla, podle té holky na lodi.“

„Nesmíš mne posuzovat podle ní. Byla to jediná žena na palubě.“

„Pověz mi o tvém otci. Uvítá mne ve svém hradu laskavě?“

„Proč by měl? Sotva uvítal mne, svoji vlastní krev, dědice Štítu a Železných ostrovů.“

„Tím opravdu jsi?“ zeptala se tiše. „Říká se, že máš strýce, bratry a sestru.“

„Moji bratři jsou dávno mrtví a moje sestra… nu, říkají, že Ašiným oblíbeným šatem je drátěná košile, která jí visí až pod kolena, s prádlem z vařené kůže pod ní. Mužský oděv ji však neučiní mužem. Až vyhrajeme válku, vyjednám pro ni dobrý sňatek, jestliže se ovšem najde muž, který by si ji vzal. Pokud si vzpomínám, měla nos jako supí zobák, přehršli pupínků a hrudník ne vyvinutější než chlapec.“

„Svoji sestru můžeš provdat,“ poznamenala Esgred, „ale ne svoje strýce.“

„Moji strýcové…“ Theon měl na dědictví přednostní nárok, byl v nástupnické linii před třemi otcovými bratry, ale žena se nicméně dotkla bolavého místečka. Na ostrovech nezřídka slýchali o silném, ambiciózním strýci, který zbavil slabého synovce jeho práv a obvykle ho dal nájemným vrahem odstranit. Jenomže já nejsem slabý, říkal si Theon v duchu, a než můj otec zemře, mám v úmyslu být ještě silnější. „Moji strýcové pro mne nepředstavují žádnou hrozbu,“ prohlásil. „Aeron je opilý mořskou vodou a svatostí. Žije jen pro svého boha -“

„Svého boha? Ne tvého?“

„Mého taky. Co je mrtvé, nemůže zemřít.“ Mírně se usmál. „Když budu vydávat pobožné zvuky, jak se ode mne žádá, Mokrý vlas mně nebude dělat problémy. A můj strýc Victarion -“

„Lord kapitán Železné flotily a obávaný válečník. Slyšela jsem o něm zpívat v hostincích.“

„Během povstání mého otce se plavil do Lannisportu s mým strýcem Euronem a spálil lannisterské loďstvo na místě, kde kotvilo,“ vzpomněl si Theon. „Ten plán však byl Euronův. Victarion je něco jako velký šedý vůl, silný, neúnavný a zodpovědný, ale žádné závody by nevyhrál. Nepochybuji o tom, že mně bude sloužit stejně věrně, jako sloužil mému otci. Ten nemá ani rozum, ani ambice, aby naplánoval nějakou zradu.“

„Euron Vranooký však mazanost nepostrádá. Slyšela jsem muže, jak si o něm vyprávějí strašlivé věci.“

Theon se posunul v sedle. „Mého strýce Eurona neviděl nikdo v blízkosti ostrovů téměř dva roky. Možná už je mrtvý.“ Pokud ano, je jen dobře. Nejstarší bratr lorda Balona se nikdy nevzdal starých způsobů, dokonce ani na den. Říkalo se, že jeho Tichost, s černými plachtami a temně rudým trupem, znají v každém přístavu od Ibbenu až po Ašaj.

„Možná je mrtvý,“ souhlasila Esgred, „a pokud žije, nu, strávil na moři dlouhou dobu, bude tady napolo cizí. Železní lidé by nikdy neposadili na Trůn z mořského kamene cizince.“

„Předpokládám, že ne,“ odpověděl Theon, ale napadlo ho přitom, že někteří by cizincem mohli zvát jeho. Zamračil se při tom pomyšlení. Deset let je dlouhá doba, ale nyní jsem zpět a můj otec ještě zdaleka není mrtvý. Mám spoustu času, abych mohl prokázat svoje vlohy.

Uvažoval o tom, že si znovu začne hrát s Esgrediným ňadrem, ale ona by mu ruku pravděpodobně sundala, a navíc, všechny ty řeči o jeho strýcích mu otrávily náladu. Na takové hrátky bude dost času v hradu, v soukromí jeho komnat. „Až přijedeme na Štít, promluvím s Helyou a postarám se o to, abys dostala ctěné místo na hostině,“ řekl. „Já musím sedět u vysokého stolu po pravici svého otce, ale až odejde ze síně, sejdu dolů a připojím se k tobě. Zřídkakdy se zdrží dlouho. Už nemá žaludek na pití.“

„Je to smutné, když velký muž zestárne.“

„Lord Balon je pouze otcem velkého muže.“

„Skromné lorďátko.“

„Jenom blázen by byl skromný, když svět je plný mužů dychtivých udělat tu práci za něho.“ Zlehka ji políbil zezadu na šíji.

„Co si na tu velkou hostinu obléknu?“ Sáhla dozadu a odstrčila mu obličej.

„Požádám Helyu, aby tě oblékla. Možná ti padnou některé z šatů mé matky. Je pryč, na Harlawu, a neočekáváme, že by se hned tak vrátila.“

„Slyšela jsem, že to chladné větry ji zahnaly pryč. Nepojedeš se za ní podívat? Harlaw je jenom den jízdy odsud, a lady Greyjoy jistě touží opět spatřit svého syna.“

„Udělal bych to, kdybych mohl. Jsem tu ale příliš zaneprázdněn. Můj otec na mne spoléhá, teď když jsem se vrátil. Možná až přijde mír…“

„Tvoje návštěva by mohla přinést mír?“

„Teď mluvíš jako žena,“ posteskl si Theon.

„Přiznávám se, že jí jsem… a jsem čerstvě obtěžkaná dítětem.“

To pomyšlení ho podivným způsobem vzrušovalo. „To říkáš ty, ale tvoje tělo žádné známky těhotenství nevykazuje. Jak mně dokážeš, že jsi v jiném stavu? Než ti uvěřím, potřebuju se podívat, jak se ti nalévají prsy a ochutnat tvoje mateřské mléko.“

„A co by na to řekl můj manžel? Služebník tvého otce, kterému odpřísáhl věrnost?“

„Dáme mu za úkol postavit tolik lodí, že si ani nevšimne, žes odešla.“

Zasmála se. „To je ale krutý pán, co mne unesl. Když ti slíbím, že se jednoho dne můžeš podívat, jak ode mne moje dítě pije, povíš mi víc o své válce, Theone z rodu Greyjoyů?“

Dychtivý vyhovět jí. Theon jí to slíbil. Zbytek dlouhé jízdy utekl rychle. Theon plnil její pěknou hlavu povídáním o Zimohradu a o válce. Některé z věcí, které jí řekl, ohromily jeho samotného. Dobře se s ní povídá, bohové, chvalte ji, přemýšlel v duchu. Mám pocit, jako bych ji znal celá léta. Pokud se její postelové umění jen zpola vyrovná její chytrosti, budu si to děvče muset nechat… Vzpomněl si na Sigrina Loďaře, zavalitého muže mdlého rozumu, s vlasy v barvě lnu již ustupujícími z jeho uhrovitého čela, a zavrtěl hlavou. Jaká je jí pro něho škoda. Jak strašlivá škoda.

Měl pocit, že neuběhl téměř žádný čas, když tu se před nimi najednou tyčila velká parkánová zeď Štítu.

Brána byla otevřená. Theon zabodl paty do Usměvavého a projel jí rychlým cvalem. Když Esgred pomáhal sesednout, psi se divoce rozštěkali. Někteří, zuřivě mávající ocasy, se rozběhli přímo k nim. Proběhli kolem něho a téměř ženu převrhli, poskakovali kolem ní ze všech stran, kňučeli a olizovali ji. „Zmizte!“ rozkřikl se na ně Theon, který namířil kopanec na velkou hnědou fenu, a minul ji, ale Esgred se smála a dováděla s nimi.

Netrvalo to dlouho a za psy se vyřítil štolba. „Odveď mého koně,“ nařídil mu Theon, „a zažeň ty zatracené psy.“

Ten nevychovanec mu však vůbec nevěnoval pozornost. Zamířil k Esgred, jeho obličej se rozzářil širokým úsměvem a muž řekl: „Lady Ašo. Ty ses vrátila.“

„Včera večer,“ řekla. „Připlula jsem z Velkého Wyku s lordem Goodbrotherem a strávila jsem noc v hostinci. Můj bratříček byl tak laskavý, že mne s sebou přivezl z Panského přístaviště.“ Políbila jednoho ze psů na čenich a s úsměvem se otočila k Theonovi.

Jediné, co mohl dělat, bylo stát tam a hledět na ni. Aša. To přece nemůže být Aša. Najednou si uvědomil, že v jeho hlavě jsou rovnou dvě Aši. Jedna byla malou holčičkou, kterou kdysi znal. Ta druhá, kterou si jen matně představoval, vypadala nějak jako jeho matka. Žádná se nepodobala téhle… téhle… téhle…

„Pupínky mně zmizely, když mi narostla ňadra,“ vysvětlovala, zatímco si hrála s jedním ze psů, „ale supí zobák mně zůstal.”

Theon konečně našel hlas. „Proč jsi mi to neřekla?“

Aša nechala psa jít a napřímila se. „Nejdřív jsem chtěla vědět, jaký jsi. A dozvěděla jsem se to.“ Vysekla mu urážlivou poloviční poklonu. „A teď mne, bratříčku, prosím omluv. Musím se vykoupat a obléct se na hostinu. Říkám si, jestli tu stále ještě mám tu drátěnou košili, kterou tak ráda nosím na svém spodním prádle z vařené kůže?“ Obdařila ho škodolibým úsměvem a přešla most chůzí, která se mu tak líbila, napolo loudavou, napůl kolébavou.

Když se Theon odvrátil, Wex na něho mhouřil oči. Dal chlapci štulec za ucho. „To je za to, že se tak bavíš.“ A ještě jeden, tvrdší. „A tohle je za to, žes mě nevaroval. Příště si nech narůst jazyk.“

Jeho vlastní komnaty v Krvavé věži mu nikdy nepřipadaly tak mrazivé, přestože otroci v nich nechali hořet železné koše. Theon si skopl boty z nohou, plášť nechal dopadnout na podlahu, a nalil si pohár vína, vzpomínaje na nemotornou holčičku s vystouplými koleny a pupínky. Ona mne rozšněrovala poklopec, uvědomil si pln vzteku, a řekla… ach, bohové, a já jsem řekl… Zasténal. Pochyboval, že by ze sebe byl mohl udělat odpornějšího blázna.

Ne, pomyslel si pak. To ona ze mě udělala blázna. Ta hnusná děvka se v každém okamžiku té frašky vyžívala. A jak pořád sahala na můj úd…

Vzal svůj pohár a přešel k okennímu sedátku, kde seděl, pil a pozoroval moře, zatímco slunce pomalu mizelo za hradbami Štítu. Tady pro mě není místo, pomyslel si, a Aša je toho důvodem, ať ji vezmou Jiní! Voda pod ním se měnila ze zelené v šedivou a posléze v černou. Do té doby již uslyšel vzdálenou hudbu a uvědomil si, že je načase převléknout se na hostinu.

Tentokrát si vybral nenápadné boty a ještě skromnější oděv ve střízlivých odstínech černě a šedi, které odpovídaly jeho rozpoložení. Žádné ozdoby; neměl nic, co by si koupil železem. Mohl jsem si něco vzít od toho divokého, co jsem ho zabil tam v lese, abych zachránil život Branovi Starkovi, jenomže on neměl nic, co by stálo za to vzít si. To je prostě moje neštěstí, zabíjím jen nemajetné.

Když Theon vstoupil do dlouhé začazené síně, byla plná otcových vazalů a kapitánů, kterých se tam dostavily téměř čtyři stovky. Dagmer Rozseklý se ještě nevrátil ze Starého Wyku se Stonehousovými a Drummovými, ale byli tam všichni ostatní - Hadawové z Harlawu, Blacktydeové z Černého přílivu, Sparrove, Merlynové a Goodbrotherové z Velkého Wyku, Saltcliffové a Sunderliové ze Solnoútesu, Botleyové a Wynchesové z druhé strany Štítu. Sluhové nalévali pivo a hrála tam hudba, skřipky, dudy a bubny. Tři statní muži předváděli prstový tanec, mávali po sobě sekerami na krátkých topůrcích. Šlo o to, aby se jim podařilo chytit sekeru nebo ji přeskočit, aniž by popletli taneční kroky. Říkalo se tomu prstový tanec, protože to obvykle končilo tak, že některý z tanečníků o jeden přišel… nebo o dva nebo taky o pět.

Žádný z tanečníků ani z pijáků si Theona Greyjoye, který mířil k vysokému stolu, nijak zvlášť nevšímal. Lord Balon seděl na Trůnu z mořského kamene, vytesaného z obrovského bloku hladkého černého kamene do podoby velké krakatice. Legendy pravily, že když První lidé kdysi dávno připluli k Železným ostrovům, našli jej stát na břehu Starého Wyku. Po levé straně trůnu seděli Theonovi strýcové. Aša byla usazena na čestném místě po otcově pravici. „Jdeš pozdě, Theone,“ poznamenal lord Balon.

„Prosím tě o prominutí.“ Theon se posadil do prázdného křesla vedle Aši. Naklonil se k ní a zasyčel jí do ucha: „Sedíš na mém místě.“

Otočila se k němu a pohlédla na něj nevinnýma očima. „Bratře, určitě se mýlíš. Tvoje místo je na Zimohradu.“ Její úsměv řezal jako ostří nože. „A kam se poděly tvoje pěkné šaty? Slyšela jsem, že miluješ, když tě na kůži chladí hedvábí a samet.“ Sama byla oblečená v měkkém vlněném oděvu zelené barvy, jednoduchého střihu, vykreslujícím štíhlé obrysy jejího těla.

„Tvoje drátěná košile zřejmě zrezivěla, sestro,“ odsekl. „Škoda, rád bych tě viděl celou v železe.“

Aša se jen zasmála. „Možná ještě uvidíš, bratříčku… pokud si myslíš, že tvoje Mořská bestie dokáže udržet tempo s mým Černým větrem.“ Přišel k nim jeden z otcových otroků se džbánem vína v ruce. „Piješ dnes pivo či víno, Theone?“ Naklonila se k němu blíž. „Nebo stále máš žízeň na moje mateřské mléko?“

Začervenal se. „Víno,“ řekl otrokovi. Aša se odvrátila, uhodila pěstí do stolu a vykřikla, aby jí přinesli pivo.

Theon rozřízl bochník chleba vpůli, vydlabal patku a zavolal kuchaře, aby mu ji naplnil dušeninou. Z pachu husté smetany se mu málem zvedl žaludek, ale přinutil se něco sníst. Vypil dost vína, aby mu pomohlo proplout mezi dvěma chody. Pokud se pozvrací, bude to na ni. „Ví otec, že jsi provdaná za toho loďaře?“ zeptal se své sestry.

„O nic víc, než to ví Sigrin.“ Pokrčila rameny. „Esgred byla první lodí, kterou postavil. Pojmenoval ji po svojí matce. Sotva bych dokázala říct, kterou z nich miluje víc.“

„Každé slovo z toho, co jsi mi řekla, byla lež.“

„Ne každé slovo. Pamatuješ si, jak jsem ti řekla, že jsem ráda nahoře?“ Aša se usmála.

To ho rozčililo ještě víc. „Všechny ty řeči o tom, že jsi vdaná a čerstvě těhotná…“

„Och, tahle část byla docela pravdivá.“ Aša vyskočila od stolu. „Rolfe, sem,“ vykřikla na jednoho z prstových tanečníků a zvedla ruku. Muž ji uviděl, otočil se a najednou mu sekera vyletěla z ruky a její ostří, otáčející se ve vzduchu, dokola a dokola, se zalesklo ve světle pochodní. Theon měl sotva čas na přidušené zalapání po dechu, ale to už Aša sekeru chytila v letu, zasekla ji do dřeva stolu, rozsekla vpůli mísu s dušeninou a pocákala jeho plášť omastkem. „Toto je můj lord manžel.“ Jeho sestra si sáhla za výstřih a vytáhla ze svého šatu dýku. „A toto je moje sladké kojeňátko.“

Theon si nedokázal představit, jak v tom okamžiku musí vypadat, ale najednou si uvědomil, že velká síň se otřásá smíchy a že ten smích patří jemu. Dokonce i jeho otec se usmíval, bohové buďte proklati, a jeho strýc Victarion se chechtal nahlas. Nejlepší reakcí bylo vyčarovat na tváři roztřesený úsměv. Však my ještě uvidíme, kdo se bude smát, až tohle všechno skončí, ty mrcho.

Aša sekeru vykroutila ze stolu a za hlasitého pískání a povzbuzování ji hodila zpátky mezi tanečníky. Sluha jim přinesl velkou mísu a ona si nabodla nasolenou rybu a snědla ji přímo z hrotu své dýky. „Kdyby ses byl obtěžoval tím, že by ses o Sigrinovi alespoň něco maličko dozvěděl, nikdy bych tě takto nemohla napálit. Deset let jsi vlkem a pak si tady přistaneš a myslíš si, že budeš vládnout ostrovům, jenomže o nikom nic nevíš. Proč by pro tebe muži měli bojovat a umírat?“

„Jsem právoplatným dědicem,“ odpověděl Theon škrobeně.

„Podle zákonů zelených zemí možná ano. Jenomže my si tady vytváříme svoje vlastní zákony, nebo jsi snad zapomněl?“

Theon se zamračeně otočil a spočinul zrakem na rozbité míse před sebou. Nebude to trvat dlouho a dušenina mu steče do klína. Zavolal na otroka, aby to uklidil. Polovinu života jsem čekal, až se vrátím domů a proč? Aby mne tu uráželi a přehlíželi? Tohle nebyl Štít, jaký si pamatoval. Ale pamatoval si ho vůbec? Když ho odvezli pryč, aby z něj učinili svoje rukojmí, byl ještě tak mladý.

Hostina byla skrovným sledem rybích dušenin, černého chleba a chuťově nevýrazného kozího masa. Nejchutnější věcí, kterou Theon našel k jídlu, byl cibulový koláč. Jakmile byly odklizeny zbytky posledního chodu, pivo a víno dál teklo proudem.

Lord Balon Greyjoy vstal ze svého křesla. „Dopijte a přijďte za mnou do mého soláru,“ poručil svým společníkům sedícím u vysokého stolu. „Musíme spolu probrat plány.“ Bez jediného dalšího slova odešel, provázen dvěma ze svých strážných. Jeho bratři se zakrátko zvedli a následovali ho. Theon vstal, s úmyslem jít za nimi.

„Můj bratříček spěchá, aby už byl pryč.“ Aša zvedla svůj roh a pokývla otrokovi, že chce další pivo.

„Náš lord otec čeká.“

„Čekal mnoho let. Neuškodí mu, když posečká ještě o chvíli déle… ale pokud se obáváš jeho hněvu, to raději pospíchej za ním. Dohonit naše strýce by ti nemělo činit potíže.“ Usmála se. „Konec konců, jeden je opilý mořskou vodou a druhý je velký šedý vůl, tak tupý, že se cestou pravděpodobně ztratí.“

Theon se rozčileně posadil zpátky. „Já se za žádným mužem nehoním.“

„Za mužem ne, jen za každou ženou.“

„Já to nebyl, kdo sahal na můj úd.“

„Copak nevíš, že já žádný nemám? Ty ses zas pohotově sápal po všem, co mám já.“

Cítil, jak mu rudnou tváře. „Jsem muž s mužskými choutkami. Co za nepřirozeného tvora jsi ty?“

„Jenom plachá panna.“ Aša zajela rukou pod stůl a prudce mu stiskla úd. Theon málem vyskočil ze židle. „Copak, nechceš, abych tě navedla do svého přístavu, bratře?“

„Pro tebe manželství není,“ usoudil Theon. „Myslím, že až budu vládnout, pošlu tě k tichým sestrám.“ Vstal a vrávoravě odkráčel, aby našel svého otce.

Než přišel k houpavému mostu před Mořskou věží, dalo se do deště. Žaludek se mu bouřil a svíjel jako vlny rozbíjející se o skaliska pod ním a víno mu rozechvělo končetiny. Theon zaťal zuby, pevně popadl provaz a jal se přecházet po mostě, předstíraje, že místo provazu drží Ašu pod krkem.

Solár byl vlhký a větrný jako vždy. Pohřbený pod svými vrstvami tuleních kůží, jeho otec seděl před železným košem, se svými bratry po obou jeho stranách. Když Theon vstoupil, Victarion právě hovořil o přílivech a větrech, ale lord Balon ho mávnutím ruky umlčel. „Konečně ti mohu oznámit svoje plány. Je načase, aby sis je vyslechl.”

„Sám mám pár návrhů.“

„Až budu chtít tvoji radu, požádám o ni,“ odbyl ho jeho otec. „Přiletěl k nám pták ze Starého Wyku. Dagmer přivede Drummovy a Stonehousovy. Když nám bohové nadělí dobré větry, vyplujeme, jakmile sem dorazí… či spíš ty vypluješ. Chci, abys zasadil první úder, Theone. Popluješ s osmi válečnými veslicemi na sever -“

„S osmi?“ Jeho obličej zrudl. „Čeho mohu dosáhnout s pouhými osmi veslicemi?“

„Budeš pospíchat ke Kamenitému pobřeží, kde budeš pořádat nájezdy na rybářské vesnice a potápět každou loď, na kterou narazíš. Možná se ti tímto způsobem podaří vylákat některé ze severských lordů zpoza jejich kamenných zdí. Doprovázet tě bude Aeron a Dagmer.“

„Ať Potopený bůh požehná našim mečům,“ řekl kněz.

Theon měl pocit, jako by mu otec vyťal políček. Poslali ho konat práci drancířů, ohněm vyhánět rybáře z jejich chatrčí a násilnit jejich ošklivé dcery, a přesto se zdálo, že lord Balon mu nedůvěřuje ani natolik, aby byl přesvědčen, že zvládne dokonce jen tohle. Dost špatné bude jen to, že po celou tu dobu bude muset snášet škleby a peskování Mokrého vlasu. A navíc, v přítomnosti Dagmera bude jeho velení jen jmenovité. „Ašo, moje dcero,“ pokračoval lord Balon a Theon, který se otočil, uviděl, že jeho sestra tiše vklouzla do soláru, „ty popluješ s třiceti veslicemi vybraných mužů kolem Výběžku mořského draka. Vylodíte se na přílivových mělčinách severně od Pahorku v Hlubokém lese. Když se rychle vydáte na pochod, hrad možná padne dřív, než si jeho obyvatelé uvědomí, že jste na ně zaútočili.”

Aša se usmála jako kočka ve smetaně. „Vždycky jsem chtěla mít svůj vlastní hrad,“ řekla sladkým hlasem.

„Vezmi si tento.“

Theon se musel kousnout do jazyka. Pahorek v Hlubokém lese byl pevností Gloverů. S Robettem a Galbartem válčícími na jihu bude hrad slabě bráněn, a jakmile padne, železní muži budou mít bezpečnou základnu v samém srdci severu. To mne měli poslat, abych se zmocnil Pahorku. On Pahorek znal, několikrát Glovery navštívil s Eddardem Starkem.

„Victarione,“ řekl lord Balon svému bratrovi, „hlavní výpad připadne tobě. Jakmile můj syn a dcera zasadí plánované údery, Zimohrad musí zareagovat. Když se budeš plavit kolem Slaného oštěpu a po Horečnaté řece, měl by ses setkat s malou opozicí. Na horním toku budete necelých dvacet mil od Kailinské držby. Šíje je klíčem ke království. Již nyní ovládáme západní moře. Jakmile se zmocníme Kailinské držby, štěně se nebude moct dostat zpátky na sever… a pokud je takový blázen, že se o to pokusí, jeho nepřátelé za ním zničí jižní konec hrázní cesty, a chlapec Robb se tam ocitne polapený jako krysa v láhvi.“

Theon už nevydržel být zticha. „Odvážný plán, otče, ale lordové v jejich hradech -“

Lord Balon ho přerušil. „Lordové odešli se štěnětem na jih. Zůstali tam jenom zbabělci, starci nebo mladí zelenáči. Jeden po druhém se vzdají nebo padnou. Zimohrad nám možná bude odolávat rok, ale co z toho? Všechno ostatní bude naše, lesy, pole, hrady, a z lidí si naděláme otroky a slané ženy.“

Aeron Mokrý vlas zvedl ruku. „A vlny hněvu se zvednou vysoko a Potopený bůh rozšíří svou říši přes zelené země!“

„Co je mrtvé, nemůže nikdy zemřít,“ zaintonoval Victarion. Lord Balon a Aša jeho slova opakovali a Theon neměl jinou možnost než zamumlat je s nimi. Pak je otec propustil. Venku padal déšť, prudší než obvykle. Provazový most se mu kymácel a kroutil pod chodidly. Theon Greyjoy se zastavil v jeho středu a zahleděl se na skaliska pod sebou. Vlny se tam rozbíjely s ohlušujícím řevem a na rtech cítil slanou chuť vodní tříště. Při náhlém poryvu větru mu uklouzlo chodidlo a Theon padl na kolena.

Aša mu pomohla vstát. „Vidím, že jsi toho vína vypil příliš, bratře.“

Theon se opřel o její rameno a nechal ji odvést ho přes deštěm kluzká prkna. „Víc ses mi líbila, když ji byla Esgred,“ řekl jí vyčítavým tónem.

Zasmála se. „To nevadí. Mně ses zase ty líbil víc, když ti bylo devět.“

TYRION

Ze dveří se linul tichý zvuk harfy, mísící se s jemným trylkováním dud. Zpěvákův hlas byl tlumený silnými zdmi, ale Tyrion ten nápěv znal. Miloval jsem pannu sličnou jako léto, vzpomněl si, co měla sluneční světlo ve vlasech…

Dnešního večera královniny dveře hlídal ser Meryn Trant. Jeho nezřetelné „můj pane“ Tyrionovi připadalo spíš jako nenávistné přání všeho zlého, ale rytíř mu přece jen otevřel dveře. Vešel do ložnice svojí sestry a píseň vzápětí ustala.

Cersei byla podepřená hromadou polštářů. Měla holá chodidla a její zlaté vlasy byly umělecky rozhozené kolem. Na sobě měla zelenozlatou aksamitovou róbu, která odrážela světlo svící a celá se blýskala. Vzhlédla. „Drahá sestro,“ řekl Tyrion, „jak nádherně dnes večer vypadáš.“ Otočil se ke zpěvákovi. „Ty taky, bratranče. Neměl jsem ponětí, že máš tak sladký hlas.“

Ser Lancel se při jeho komplimentu zamračil; možná si myslel, že ho tím uráží. Tyrion měl pocit, jako by mladík od té doby, co byl pasován na rytíře, povyrostl o tři palce. Lancel měl husté pískově zbarvené vlasy, zelené oči Lannisterů a chmýří hebkého světlého kníru na horním rtu. Bylo mu šestnáct a byl proklatý příznačnou nadutostí mládí, nezjitřenou sebemenší stopou humoru nebo pochybností o sobě samém, zasnoubený s arogancí, která u těch, co se narodili světlovlasí, silní a krásní, byla tak přirozenou věcí. Jeho nedávné povýšení to jenom zhoršilo. „Tvoje Výsost pro tebe poslala?“ zeptal se chlapec. „Nevzpomínám si,“ připustil Tyrion. „Mrzí mne, že musím přerušit vaši zábavu, ale mám důležité věci, které musím prodiskutovat se svou sestrou.“

Cersei si ho podezřívavě prohlížela. „Pokud jsi sem přišel kvůli těm žebravým bratřím, Tyrione, ušetři mne svých výtek. Nenechám je rozšiřovat v ulicích ty jejich špinavé řeči o zradě. Mohou si jeden pro druhého kázat v žalářích.“

„A považovat se za šťastné, že mají tak laskavou královnu,“ dodal Lancel. „Já bych jim nechal vyříznout jazyky.“

„Jeden se dokonce odvážil říct, že bohové nás trestají za to, že Jaime zavraždil právoplatného krále. Dala jsem ti příležitost vypořádat se s tou verbeží, ale ty a ten tvůj ser Jacelyn jste neudělali vůbec nic, a tak jsem Vylarrovi přikázala, aby tu záležitost vyřídil sám.“

„Což také udělal,“ Tyriona to rozčílilo, když viděl, jak zbrojnoši v rudých pláštích přivlekli a uvrhli do žalářů půl tuctu prašivých proroků, aniž by to napřed probrali s ním, ale nebyli zas tolik důležití, aby kvůli nim vedl válku. „Nepochybuji o tom, že všichni budeme vděční za trochu toho klidu v ulicích. Proto jsem ale nepřišel. Mám zprávy, které si určitě ráda vyslechneš, drahá sestro, ovšem nejlépe bude, když si o nich promluvíme v soukromí.“

„Jak si přeješ.“ Harfeník a dudák se uklonili a pospíchali ven, zatímco Cersei zlehka políbila na tvář svého synovce. „Nech nás o samotě, Lanceli. Když je sám, můj bratr je neškodný. Kdyby s sebou přivedl ta svoje milovaná zvířata, ucítili bychom je.“

Mladý rytíř svého bratrance obdařil zlým pohledem a na odchodu za sebou silně práskl dveřmi. „Měla bys vědět, že Šaggu jednou za čtrnáct dní přinutím vykoupat se,“ řekl Tyrion, když se ocitli o samotě.

„Vidím, že jsi sám sebou potěšen. Proč je tomu tak?“

„Proč ne?“ opáčil Tyrion. V Ocelové ulici každý den a každou noc zvonila kladiva a velký řetěz byl stále delší. Posadil se na velkou postel s nebesy. „Tohle je postel, kde zemřel Robert? Překvapuje mne, že sis ji nechala.“

„Mívám v ní sladké sny,“ odpověděla. „Teď vyklop, co mi chceš říct, a vypadni odsud, Skřete.“

Tyrion se usmál. „Lord Stannis vyplul z Dračího kamene.“ Cersei vyskočila. „A ty tady sedíš a šklebíš se jako vydlabaná dýně? Svolal Bywater městskou hlídku? Musíme okamžitě poslat ptáka do Harrenova.“ Do té doby už se nahlas smál. Popadla ho za ramena a zatřásla jím. „Nech toho! Jsi šílený, nebo opilý? Nech toho!“

Tyrion dlouho nebyl schopný promluvit. „Nemohu,“ zalapal nakonec po dechu, „je to… bohové, příliš směšné… Stannis…“

„Co?“

„Stannis nevyplul proti nám,“ podařilo se Tyrionovi říci. „Začal obléhat Bouřlivý konec. Renly se dal na pochod, aby se tam s ním utkal.”

Jeho sestra mu bolestně zaryla nehty do paží. Chvíli na něho hleděla nevěřícně, jako by byl promluvil cizím jazykem. „Stannis a Renly bojují proti sobě!“ Když přikývl, Cersei se začala pochichtávat. „Bohové, buďte dobří,“ vydechla, „začínám věřit, že Robert byl tím chytrým.“

Tyrion zvrátil hlavu dozadu a zařičel smíchy. Smáli se společně. Cersei ho stáhla z postele a točila se s ním dokola, ba dokonce ho objala, na okamžik rozveselená jako děvčátko. Než ho pustila, Tyrion nemohl popadnout dech a točila se mu hlava. Odpotácel se ke skříni a opřel se o ni rukou, aby se vzpamatoval.

„Myslíš, že se opravdu utkají v bitvě? Pokud se nějak dohodnou -“

„Nedohodnou,“ odpověděl Tyrion. „Jsou příliš odlišní a zároveň příliš stejní a žádný z nich toho druhého nikdy neměl v lásce.“

„A Stannis se vždycky cítil okradený o Bouřlivý konec,“ řekla Cersei zamyšleně. „Rodové sídlo Baratheonů, podle práv jeho… Kdybys jen věděl, kolikrát přišel za Robertem stěžovat si kvůli tomu tím svým ponurým ukřivděným hlasem. Když Robert ten hrad dal Renlymu, Stannis tak pevně stiskl čelisti k sobě, až jsem si myslela, že to odnesou jeho zuby.“

„Vyložil si to jako urážku.“

„Bylo to míněno jako urážka.“

„Pozvedneme číši na jejich bratrskou lásku?“

„Ano,“ odpověděla bez dechu. „Och, bohové, ano.“

Když naléval dva poháry sladkého červeného vína ze Stromoviny, stál k ní otočený zády, a bylo tudíž tou nejsnadnější věcí na světě nasypat do jejího poháru špetku jemného prášku. „Na Stannise!“ řekl, když jí pohár podal. Prý neškodný, když jsem sám.

„Na Renlyho,“ odpověděla se smíchem. „Ať spolu bojují dlouho a tvrdě a Jiní ať je vezmou oba!“

Je tohle Cersei, kterou vídá Jaime? Když se usmívala, bylo vidět, jak je krásná. Miloval jsem pannu sličnou jako léto, co měla sluneční světlo ve vlasech. Bylo mu téměř líto, že jí do vína dal jed.

Když příštího dne ráno snídal, dostavil se její posel. „Královně není dobře a nemůže opustit svoje komnaty.“ Spíš nemůže odejít ze záchoda. Tyrion vydal pár patřičných soucitných zvuků a poslal Cersei vzkaz, aby klidně odpočívala, že to se serem Cleosem vyjedná tak, jak se spolu předem dohodli.

Železný trůn Aegona Dobyvatele byl spleteninou hrozivě vyhlížejících ostnů a rozježených kovových zubů čekajících na jakéhokoli blázna, který se snažil sedět pohodlně, a když k němu vystupoval, jeho zakrslých nohou se na schodech zmocnily křeče. Byl si až příliš dobře vědom toho, jak absurdní podívaná na něho musí být. Přesto existovala jedna věc, kterou bylo nutno uvést jako klad toho nestvůrného trůnu. Byl vysoký.

Lannisterští strážní tam stáli tiší ve svých purpurových pláštích a polopřilbách se lvem na vrcholu. Na druhé straně síně proti nim stáli u zdi muži sera Jacelyna ve zlatých pláštích. Schody k trůnu hlídali Bronn a ser Preston z Královské gardy. Dvořané plnili galerii, zatímco prosebníci se tísnili blízko obrovitých dubových dveří pobitých bronzem. Sansa Stark dnešního rána vyhlížela obzvlášť půvabně, třebaže obličej měla bledý jako mléko. Lord Gyles tam stál a kašlal, zatímco jeho ubohý bratranec Tyrek na sobě měl svůj ženichovský plášť z hermelínu a sametu. Po jeho sňatku s malou lady Ermesandou před třemi dny mu ostatní panoši začali říkat „Chůva“ a vyptávali se ho, jaké plenky na sobě jeho nevěsta měla ve svatební noc.

Tyrion na ně na všechny shlížel shůry a zjišťoval, že se mu to líbí. „Zavolejte sera Cleose Freye.“ Jeho hlas se odrážel od kamenných stěn a zvonil po délce celé síně. To se mu taky líbilo. Škoda, že tady není Šae, aby to viděla, uvažoval. Požádala ho, aby směla přijít na hrad, ale něco takového nepřicházelo v úvahu. Ser Cleos prošel dlouhou síní mezi zlatými a purpurovými plášti, nedívaje se ani napravo, ani nalevo. Když poklekl, Tyrion si všiml, že jeho bratranec ztrácí vlasy.

„Sere Cleosi,“ řekl Malíček od sněmovního stolu, „máš naše díky za to, že jsi nám přinesl nabídku ke smíru od lorda Starka.“

Velmistr Pycelle si odkašlal. „Královna regentka, králův pobočník a malá rada zvážili podmínky nabídnuté nám samozvaným Králem severu. S lítostí musím říct, že jsme je shledali nevyhovujícími, a ty to musíš jet vyřídit seveřanům, sere.“

„Zde jsou naše podmínky,“ řekl Tyrion. „Robb Stark musí složit zbraně, odpřísáhnout nám věrnost a vrátit se na Zimohrad. Musí propustit mého bratra, nezraněného, a svěřit svoji armádu pod Jaimeho velení, aby mohla vytáhnout na pochod proti rebelům Renlymu a Stannisu Baratheonovým. Každý ze Starkových vazalů nám musí poslat svého syna jako rukojmí. Jestliže syny nemají, postačí i dcery. Budeme s nimi zacházet laskavě, a pokud se jejich otcové nedopustí žádných nových zrad, budou mít zajištěna vážená místa zde u dvora.“

Cleos Frey se tvářil nešťastně. „Můj lorde pobočníku,“ řekl, „s těmito podmínkami lord Stark nikdy souhlasit nebude.“

My ani neočekáváme, že bude, Cleosi. „Pověz mu, že jsme v Casterlyově skále shromáždili další velkou armádu, která proti němu brzy vytáhne od západu, zatímco můj otec na něho zaútočí od východu. Řekni mu, že je sám, bez naděje na spojence. Stannis a Renly Baratheonové válčí proti sobě a princ Dorne dal souhlas se sňatkem svého syna Trystana s princeznou Myrcellou.“ Z galerie a ze zadní části síně se zvedl šepot potěšení i zděšení.

„Co se týče mých bratranců,“ pokračoval Tyrion, „nabízíme Harriona Karstarka a sera Wylise Manderlyho za Willema Lannistera, a lorda Cerwyna se serem Donnelem Lockem za tvého bratra Tiona. Pověz Starkovi, že každý lannisterský muž má cenu čtyř seveřanů.“ Čekal, až odezní smích. „Kosti svého otce dostane jako gesto Joffreyho dobré vůle.“

„Lord Stark požádal také o svoje sestry a o meč svého otce,“ připomněl mu ser Cleos.

Ser Ilyn Payne tam stál tichý, s jílcem velkého meče Eddarda Starka vyčnívajícím mu zpoza ramene. „Ach ano, Led,“ řekl Tyrion. „Ten dostane, až s námi uzavře mír. Dřív ne.“

„Jak pravíš. A jeho sestry?“

Tyrion pohlédl směrem k Sanse a pocítil bodnutí ostnu lítosti. Přesto řekl, „dokud nepropustí mého bratra Jaimeho, zůstanou zde jako rukojmí. Jak dobře s nimi budeme zacházet, to záleží jen na něm.“ A pokud bohové budou dobří, Bywater najde Aryu živou, než se Robb dozví, že jim utekla.

„Odnesu mu tvoje poselství, můj pane.“

Tyrion zatahal za jedno z pokroucených ostří, která vyčnívala z područky trůnu. A teď to přijde. „Vylarre,“ zvolal.

„Můj pane!“

„Muži, které poslal Stark, stačí k tomu, aby chránili kosti lorda Eddarda, ale Lannister by měl mít lannisterský doprovod,“ prohlásil Tyrion. „Ser Cleos je konec konců královniným bratrancem, a taky mým. Bude se nám lépe spát, když ho bezpečně doprovodíš do Řekotočí.“

„Jak poroučíš. Kolik mužů si mám vzít?“

„No přece všechny.“

Vylarr tam stál, jako by byl vytesaný z kamene. Zato velmistr Pycelle vstal a zalapal po dechu. „Můj lorde pobočníku, to přece nejde… Tvůj otec, lord Tywin sám, poslal tyto dobré muže do našeho města, aby chránili královnu Cersei a její děti…“

„Královská garda a městská hlídka je ochrání. Přeji ti šťastnou cestu, Vylarre.“

Varys u sněmovního stolu se vědoucně usmál. Malíček tam seděl a předstíral nudu a Pycelle lapal po dechu jako ryba, bledý a zmatený. Kupředu popošel herold. „Pokud kterýkoli člověk má na srdci něco, co chce předložit královu pobočníkovi, ať nyní promluví, nebo ať odejde a zachová mlčení.“

„Já chci promluvit.“ Mezi Redwynovými dvojčaty se kupředu prodral štíhlý muž celý v černém.

„Sere Allisere,“ zvolal Tyrion. „Neměl jsem ponětí, že jsi přijel ke dvoru. Měl jsi mi poslat vzkaz.“

„Udělal jsem to, jak zajisté dobře víš.“ Thorne byl nepříjemným hubeným mužem s ostře řezanými rysy, zhruba padesátiletým, s tvrdýma očima, šlachovitýma rukama a černými vlasy potřísněnými šedí. „Byl jsem odstrčen, ignorován a musel jsem čekat jako nějaký služebník nízkého původu.“

„Skutečně? Bronne, to jsi nezařídil dobře. Ser Alliser a já jsme staří přátelé. Chodili jsme spolu po Zdi.”

„Drahý sere Allisere,“ zamumlal Varys, „nesmíš o nás smýšlet příliš zle. Tolik z nás v těchto nepokojných a bouřlivých časech hledá Joffreyho milosrdenství.“

„Nepokojnějších, než si myslíš, eunuchu.“

„Do obličeje mu říkají lorde Eunuchu,“ zavtipkoval Malíček.

„Čím ti můžeme být nápomocní, dobrý bratře?“ zeptal se velmistr Pycelle konejšivým tónem.

„Lord velitel mne sem poslal za Jeho Výsostí králem,“ odpověděl Thorne. „Záležitost, ve které jsem přišel, je příliš závažná, než aby mohla být předložena obyčejným služebníkům.”

„Král si teď hraje se svou novou kuší,“ řekl Tyrion. Zbavit se Joffreyho si vyžádalo pouze nemotornou myrskou kuš, která střílela tři šipky najednou, a samozřejmě Joffrey nedal jinak, než že ji vyzkouší okamžitě. „Buď můžeš mluvit se služebníky, nebo zachovej mlčení.“

„Jak si přeješ,“ řekl ser Alliser, z jehož každého slova zaznívalo rozhořčení. „Byl jsem sem poslán, abych vám pověděl, že jsme našli dva průzkumníky, dlouho pohřešované. Byli mrtví, ale když jsme jejich mrtvoly přinesli zpět do Černého hradu, v noci ožily. Jedna zabila sera Jaremyho Rykkera, zatímco druhá se pokoušela zavraždit lorda velitele.“

Tyrion uslyšel, jak se vzadu kdosi zachechtal. Copak mne tímhle bláznovstvím hodlá urážet? Nepohodlně se posunul v křesle a pohlédl dolů na Varyse, Malíčka a Pycelleho, přemýšleje v duchu, zda v tom některý z nich má prsty. Míra trpaslíkovy důstojnosti a vážnosti byla přinejlepším velmi pochybná. Jakmile se mu dvůr a království začnou smát, bude to znamenat jeho konec. A přesto… přesto…

Vzpomněl si na chladnou noc pod hvězdami, když stál vedle Jona Sněha a velkého bílého vlka na vrcholu Zdi na konci světa, s očima upřenýma do ničím neohraničené temnoty za ní. Cítil - co? - něco, byl si tím jistý, hrozbu, která byla stejně pronikavá jako ten mrazivý severní vítr. Vlk zavyl do noci, táhlým tónem, při kterém se celý rozechvěl. Nebuď blázen, poručil sám sobě. Vlk, vítr, temný les, nic to neznamenalo. A přesto… Během svého pobytu v Černém hradu si Starého medvěda oblíbil. „Doufám, že Starý medvěd ten útok přežil?“

„Přežil.”

„A že tvoji bratři ty, ehm, mrtvé muže, zabili?“

„Zabili jsme je.“

„Jste si jistí, že tentokrát jsou mrtví?“ zeptal se Tyrion mírným hlasem. Když se Bronn krátce uchechtl, věděl, jak nyní musí pokračovat. „Opravdu, opravdu mrtví?“

„Byli mrtví i předtím,“ odsekl ser Alliser. „Bledí a studení, s černýma rukama a chodidly. Přinesl jsem s sebou Jaredovu ruku, kterou mrtvole utrhl bastardův vlk.“

Malíček se zavrtěl. „A kde je ten půvabný důkaz?“

Ser Alliser se nepohodlně zamračil. „Rozložil se na kusy, zatímco jsem čekal. Nezbylo z něj nic než kosti.“

Síní se rozléhalo pochichtávání. „Lorde Baeliši,“ zavolal Tyrion dolů na Malíčka, „kup našemu statečnému seru Alliserovi stovku rýčů, aby si je s sebou mohl odnést zpátky na Zeď.“

„Rýčů?“ Ser Alliser podezřívavě přimhouřil oči.

„Když svoje mrtvé budete pohřbívat, nebudou vám tam chodit,“ řekl mu Tyrion a dvůr se otevřeně dal do smíchu. „Rýče a silné ruce, které je budou třímat, učiní konec vašim potížím. Sere Jacelyne, postarej se o to, aby si dobrý bratr mohl vybrat muže v městských žalářích.“

Ser Jacelyn Bywater řekl: „Jak si přeješ, můj pane, ale cely jsou téměř prázdné. Všechny schopné muže si s sebou odvedl Yoren.“

„V tom případě zatkněte další,“ řekl mu Tyrion. „Nebo rozhlaste, že na Zdi je chléb a tuříny, a oni přijdou sami.“ Město mělo příliš mnoho úst, než aby je všechna nakrmilo, a Noční hlídka neustále pociťovala potřebu mužů. Herold na Tyrionovo znamení vykřikl, že audience skončila a síň se začala vyprazdňovat.

Ser Alliser Thorne se tak snadno odbýt nedal. Když Tyrion sestoupil dolů po schodech, čekal na něho u úpatí Železného trůnu. Zastoupil mu cestu. „Ty si myslíš, že jsem se plavil celou cestu z Východní hlídky u moře, jen abych se nechal urážet takovými jako ty?“ pěnil. „Tohle není žádný žert. Viděl jsem to na vlastní oči. Říkám ti, mrtví chodí.“

„Měli byste se snažit zabíjet je důkladněji,“ Tyrion se protlačil kolem něho. Ser Alliser se pokusil chmátnout po jeho rukávu, ale Preston Greenfield ho odstrčil. „Blíž už ne, pane,“ varoval ho.

Thorne dobře věděl, že nemá význam vyzývat rytíře Královské gardy. „Jsi blázen, Skřete,“ vykřikl za Tyrionovými zády.

Trpaslík se k němu otočil. „Já? Skutečně? Říkám si, proč se v tom případě smáli tobě?“ Vyčerpaně se usmál. „Přišel sis pro muže, ne snad?“

„Zvedají se studené větry. Zeď je nutno bránit.“

„A abyste ji mohli bránit, potřebujete muže, které jsem ti nabídl… Jak sis mohl všimnout, kdyby tvoje uši byly slyšely něco jiného než jen urážky. Vezmi si je, poděkuj mi a odejdi odsud, než na tebe zase budu muset vzít krabí vidličku. Vyřiď moje srdečné pozdravení lordu Mormontovi… a taky Jonu Sněhovi…“ Bronn sera Allisera uchopil za loket a násilím ho vyvedl ze síně.

Velmistr Pycelle již odchvátal pryč, ale Varys a Malíček to všechno viděli, od začátku do konce. „Obdivuji tě stále víc, můj pane,“ přiznal se eunuch. „Starkova kluka uspokojíš kostmi jeho otce a jedním šmahem zbavíš svou sestru jejích ochránců. Černému bratrovi dáš muže, které potřebuje, zbavíš město dalších hladových úst, a přesto to zařídíš tak, aby to všechno znělo jako výsměch, takže nikdo nebude moct říct, že trpaslík se bojí měchohubců a ostrozubých. Och, šikovně zařízeno.“

Malíček si hladil svoji bradku. „Ty skutečně máš v úmyslu poslat pryč všechny svoje strážné, Lannistere?“

„Ne, mám v úmyslu poslat pryč strážné svojí sestry.“

„Královna to nikdy nedovolí.“

„Och, já myslím, že by mohla. Jsem její bratr a až mne lépe poznáš, pochopíš, že myslím vážně všechno, co říkám.“

„Dokonce i lži?“

„Především lži. Lorde Petyre, mám dojem, že ty mne poslední dobou nemáš příliš v lásce.“

„Mám tě rád jako vždy, můj pane. Třebaže mne netěší, když si ze mne někdo dělá blázny. Pokud se Myrcella provdá za Trystana Martella, sotva si může vzít Roberta Arryna, nemám pravdu?“

„Ne, aniž by to vyvolalo velký skandál,“ připustil. „Lituji svého malého uskoku, lorde Petyre, ale když jsme spolu hovořili, nemohl jsem vědět, zda Dornové moji nabídku přijmou.“

Malíček stále nebyl spokojen. „Také se mi nelíbí, když mi někdo lže, můj pane. Ze svého příštího podvodu mne prosím raději vynech.“

Jenom když ty uděláš totéž pro mne, pomyslel si Tyrion s pohledem upřeným na dýku zasunutou v pochvě na Malíčkově boku. „Pokud jsem tě urazil, hluboce se omlouvám. Všichni lidé vědí, jak velmi tě milujeme, můj pane. A jak velmi tě potřebujeme.“

„Vynasnaž se pamatovat si to.“ S těmito slovy Malíček odešel.

„Pojď se mnou, Varysi,“ vybídl Tyrion eunucha. Odešli královskými dveřmi za trůnem. Eunuchovy trepky tiše pleskaly o kamennou dlažbu.

„Lord Baeliš měl pravdu, jak si jistě uvědomuješ. Královna ti nikdy nedovolí poslat pryč vlastní strážné.“

„Udělá to, uvidíš.“

Přes Varysovy otylé rty přelétl úsměv. „Uvidím?“

„Och, zajisté. Povíš jí, že to je součástí mého plánu osvobodit Jaimeho.“

Varys si pohladil napudrovanou tvář. „Čehož se nepochybně účastní ti čtyři muži, které tvůj člověk Bronn tak pilně hledal na všech nejpochybnějších místech Králova přístaviště. Zloděj, travič, herec a vrah.“

„Oblékni je do purpurových plášťů a přilbic se lvem a nikdo je nerozezná od pravých strážných. Dlouho jsem se snažil přijít na způsob, jak je dostat do Řekotočí, než jsem zjistil, že nejlépe bude ukrýt je tak, aby byli všem na očích. Projedou ven hlavní bránou, s lannisterskými praporci nad hlavami, provázející kosti lorda Eddarda.“ Pokřiveně se usmál. „Čtyři muži samotní by byli pozorně hlídáni. Čtyři mezi stovkou se snadno ztratí. A tak musím na cestu poslat skutečné strážné, stejně jako ty falešné… Jak laskavě vysvětlíš mojí sestře.“

„A ona bude kvůli svému milovanému bratrovi souhlasit, navzdory svým pochybnostem.“ Procházeli spolu vylidněnou kolonádou. „Přesto ze ztráty svých rudých plášťů bude znepokojena.“

„Mně se to líbí, když je znepokojená,“ odvětil Tyrion.

Ser Cleos Frey odjel téhož odpoledne, provázen Vylarrem a stovkou lannisterských strážných v rudých pláštích. Muži, které poslal Robb Stark, se k nim připojili u Královské brány a společně se vydali na dlouhou cestu západním směrem.

Tyrion našel Timetta v kasárnách, kde hrál kostky se Spálenými lidmi. „Přijď o půlnoci do mého soláru.“ Timett se na něho podíval svým jedním okem a mlčky přikývl. Nebyl na dlouhé řeči.

Toho večera hodoval v Malé síni s Kamennými vránami a Měsíčními bratry, třebaže pro tentokrát se vínu vyhýbal. „Šaggo, jaký je měsíc?“

Šaggův škleb byl divokou věcí. „Myslím, že černý.“

„Na západě mu říkají měsíc zrádců. Snaž se dnes v noci příliš neopít a postarej se o to, abys měl ostrou sekeru.“

„Sekera Kamenné vrány je vždycky ostrá a Šaggovy sekery jsou nejostřejší ze všech. Jednou jsem usekl jednomu muži hlavu a on to nepoznal, dokud se nechtěl učesat. Teprve pak mu spadla z ramen.“

„Proto se nikdy nečešeš?“ Muži z Kamenných vran zařičeli a zadupali nohama a Šagga se řehtal nejvíc ze všech.

Do půlnoci byl hrad tichý a temný. Pár zlatých plášťů na hradbách nepochybně vidělo, jak odcházejí z Pobočníkovy věže, ale kam pobočník šel, to byla jeho věc.

Slabé dřevěné dveře se s hromovým prásk rozletěly pod náporem Šaggovy boty. Kusy dřeva vletěly dovnitř a Tyrion slyšel, jak jakási žena vystrašeně zalapala po dechu. Šagga dveře rozštípal třemi mocnými údery své sekery a troskami si prokopal cestu dovnitř. Timett následoval za ním a pak Tyrion, opatrně překračující rozježené úlomky dřeva. Uvnitř skomíral oheň a ložnice byla plná temných stínů. Když Timett strhl z postele těžké závěsy, vytřeštěnýma očima s lesklým bělmem na něho pohlédla nahá služebná. „Prosím, moji páni,“ žadonila, „neubližujte mi.“ Choulila se před Šaggou, celá uzardělá a vystrašená, snažící se zakrýt svoje půvaby dlaněmi, kterých se jí nedostávalo. „Jdi,“ řekl jí Tyrion. „Tebe nechceme.“

„Šagga tuhle ženu chce.“

„Šagga chce každou děvku v tomhle městě plném děvek,“ posteskl si Timett, syn Timettův.

„Ano,“ řekl Šagga beze studu. „Šagga jí udělá silné dítě.“

„Pokud bude chtít silné dítě, bude vědět, na koho se má obrátit,“ řekl Tyrion. „Timette, vyprovoď ji ven… Laskavě, pokud možno.“

Spálení lidé dívku vytáhli z postele a napůl s ní odpochodovali, napůl ji odvlekli přes místnost. Šagga se díval, jak odcházejí, zarmoucený jako štěně. Dívka za pomoci prudkého štulce od Timetta proklopýtala rozštípanými dveřmi na chodbu. Nad hlavami jim krákali havrani.

Tyrion z postele stáhl měkkou pokrývku a odhalil velmistra Pycelleho schovávajícího se pod ní. „Pověz mi, schválila by Citadela, že spáváš se služkami, mistře?“

Stařec byl stejně nahý jako dívka, třebaže na něho byl pozoruhodně méně přitažlivý pohled. Pro tentokrát byla těžká víčka jeho očí otevřená dokořán. „C-co to má znamenat? Jsem starý člověk, tvůj věrný služebník…“

Tyrion se posadil na postel. „Tak věrný, že jsi Doranu Martellovi poslal jenom jeden z mých dopisů? Ten druhý jsi dal mojí sestře…“

„N-ne,“ vyjekl Pycelle. „Ne, to je lež, přísahám, že jsem to nebyl já. To Varys, byl to Varys Pavouk, varoval jsem tě -“

„To všichni mistři tak bídně lžou? Varysovi jsem řekl, že k princi Doranovi chci poslat do pěstounské péče svého synovce Tommena. Malíčkovi jsem napovídal, že mám v úmyslu provdat Myrcellu za lorda Roberta z Orlího hnízda. Nikomu jsem neprozradil, že jsem Myrcellu nabídl Dornům… Ta pravda byla jenom v dopise, který jsem svěřil tobě.“

Pycelle svíral mezi prsty cíp pokrývky. „Ptáci se ztrácejí, zprávy často bývají odcizeny nebo prodány… Byl to Varys, mohl bych ti o tom eunuchovi povědět věci, při kterých by ti stydla krev v žilách…“

„Moje paní má ráda, když je moje krev teplá.“

„Nedopusť se omylu, na každé tajemství, které ti eunuch pošeptá do ucha, jich před tebou sedm zatají. A Malíček, ten zas…“ „O lordu Petyrovi vím všechno. Je téměř stejně nedůvěryhodný jako ty. Šaggo, uřízni mu mužství a nakrm jím kozy.“

Šagga zvedl obrovskou sekeru s dvojitým ostřím. „Tady žádné kozy nejsou, Polomuži.“

„Ty už si nějak poradíš.“

Šagga s řevem skočil kupředu. Pycelle vyjekl a pomočil se do postele. Snažil se couvnout dozadu, mimo Šaggův dosah, a moč přitom stříkala na všechny strany. Divoch ho chytil za konec jeho rozevlátého bílého vousu a jediným mávnutím své sekery mu z něho usekl tři čtvrtiny.

„Timette, myslíš, že náš přítel bude bez té své brady, za kterou se může schovávat, upřímnější?“ Tyrion si kouskem prostěradla otřel moč z bot.

„Brzy nám poví pravdu.“ Prázdný důlek Timettova vypáleného oka byl temným stínem. „Cítím pach jeho strachu.“ '

Šagga odhodil hrst plnou vousů na rohož a popadl bradu, která zbývala. „Stůj klidně, mistře,“ radil mu Tyrion. „Když se Šagga rozzlobí, třese se mu ruka.“

„Šaggovi se ruce netřesou nikdy,“ řekl velký muž rozhorleně. Přitiskl velké půlměsícové ostří pod Pycelleho chvějící se bradu a odřízl mu další pramen vousu.

„Jak dlouho už donášíš mé sestře?“ zeptal se Tyrion.

Pycelle dýchal rychle a přerývaně. „Všechno, co jsem kdy dělal, jsem činil pro rod Lannisterů.“ Širokou klenbu starcova čela tečkovaly krůpěje potu a k jeho vrásčité pokožce lnuly chomáče bílých vlasů. „Vždycky… celé roky… jsem sloužil tvému lordu otci, zeptej se ho, byl jsem mu tím nejvěrnějším služebníkem… Byl jsem to já, kdo Aerysovi poradil otevřít brány…“

To Tyriona překvapilo. Když město padlo, nebyl víc než ošklivým zakrslým chlapcem. „Takže vyplenění Králova přístaviště také bylo tvým dílem?“

„Udělal jsem to pro říši! Jakmile Rhaegar zemřel, válka byla u konce. Aerys byl šílený, Viserys příliš mladý, princ Aegon nemluvně u prsu své matky, jenomže říše potřebovala krále… Modlil jsem se, aby to byl tvůj dobrý otec, ale Robert byl příliš silný a lord Stark jednal příliš rychle…“

„Říkám si, kolik lidí jsi už zradil? Aeryse, Eddarda Starka, mě… Krále Roberta taky? Lorda Arryna, prince Rhaegara? Kde to všechno začalo, Pycelle?“ Věděl, kde to skončí.

Sekera škrábla do ohryzku na Pycelleho krku a přejela po měkké roztřesené pokožce pod jeho čelistí, odřezávajíc poslední zbytky vousu. „Ty… jsi tady nebyl,“ zalapal po dechu, když se ostří posunulo vzhůru po jeho tváři. „Robert… jeho zranění… Kdybys je viděl, cítil je, nepochyboval bys o tom, že…“

„Och, já vím, že ten kanec odvedl tvoji práci za tebe, ale kdyby ji vykonal jenom zpoloviny, ty bys to za něho nepochybně dokončil.“

„Byl to zkažený král… domýšlivý, opilý, chlípný… Odstranil by tvoji sestru, svoji královskou choť… prosím… Renly plánoval, že ke dvoru přivede tu pannu z Vysoké zahrady, aby svou krásou omámila jeho bratra… Je to pravda, přísahám na bohy…“

„A co plánoval lord Arryn?“

„Věděl to,“ řekl Pycelle. „To o… o…“

„Já vím, o čem věděl,“ vyštěkl Tyrion, který nedychtil po tom, aby to věděli také Šagga a Timett.

„Posílal svoji ženu zpátky na Orlí hnízdo a svého syna do pěstounské péče v Dračím kameni… Měl v úmyslu jednat…“

„Takže jsi ho otrávil, než stačil něco udělat.“

„Ne.“ Pycelle se začal chabě bránit. Šagga zavrčel a popadl ho za hlavu. Horal měl ruku tak obrovitou, že by mohl mistrovu lebku rozmáčknout jako vaječnou skořápku, kdyby ji pevně stiskl.

Tyrion na něho udělal tss. „Viděl jsem mezi tvými lektvary slzy z Lysu. Poslal jsi pryč vlastního mistra lorda Arryna a pečoval jsi o něho sám, aby sis zajistil, že zemře.“

„To je lež!“

„Ohol ho ještě trochu,“ navrhl Tyrion. „Znovu krk.“

Ostří sekery sjelo zpátky dolů, pohladilo kůži na krku. Pycellemu se třásla ústa a na rtech mu bublala slabá vrstva slin. „Snažil jsem se lorda Arryna zachránit. Přísahám…“

„Opatrně, Šaggo, vždyť jsi ho řízl.“

Šagga se zamračil. „Dolf zplodil válečníky, ne bradýře.“

Když ucítil, jak mu dolů po krku a na hrudník stéká krev, stařec se roztřásl a opustila ho poslední špetka vzdorovitosti. Vypadal celý scvrklý, jaksi menší a křehčí než ve chvíli, kdy vtrhli do jeho ložnice. „Ano,“ zašeptal, „ano, Colemon ho pročišťoval, a tak jsem ho poslal pryč. Královna potřebovala, aby lord Arryn zemřel, neřekla to, nemohla, protože Varys naslouchal, vždycky naslouchá, ale když jsem se na ni podíval, poznal jsem to. Já jsem mu ten jed ale nedal, na to přísahám.“ Stařec se dal do pláče. „Varys ti to poví, byl to ten chlapec, jeho panoš, říkali mu Hugh, určitě to udělal on, zeptej se svojí sestry, zeptej se jí.“

Tyrion byl znechucen. „Svažte ho a odveďte ho,“ nařídil. „Hoďte ho do jedné z černých cel.”

Protáhli ho ven rozštípanými dveřmi. „Lannistere,“ zasténal, „všechno, co jsem kdy udělal, bylo pro Lannistery…“

Když odešel, Tyrion nenuceně prohledal jeho příbytek a vzal si z polic dalších pár malých lahviček. Když pracoval, nad hlavou mu krákali havrani, podivně uklidňujícím zvukem. Bude muset najít někoho, kdo se o ptáky postará, než z Citadely pošlou muže, který nahradí Pycelleho.

Doufal jsem, že je člověkem, kterému mohu důvěřovat. Předpokládal, že Varys a Malíček mu nejsou o nic věrnější… Jenom lstivější, a tudíž nebezpečnější. Možná, že způsob jeho otce přece jen bude nejlepší: zavolat Ilyna Paynea, nabodnout tři hlavy nad bránu a skoncovat s tím. Nebyl by to krásný pohled? pomyslel si.

ARYA

Strach seká hlouběji než meče, říkala si Arya stále dokola, jenomže tentokrát to její strach nezmírnilo. Stal se stejnou součástí jejích dnů jako okoralý chléb a puchýře na chodidlech po celodenní chůzi po tvrdé cestě s vyjetými kolejemi.

Myslela si, že ví, co to znamená mít strach, ale mnohem lépe to pochopila v té stodole vedle Božího oka. Než Hora přikázal vydat se na pochod, byla tam zavřená osm dní, a každý den viděla někoho zemřít.

Hora vždycky přišel do stodoly poté, co se nasnídal, a vybral si jednoho z vězňů k výslechu. Vesničané se na něho nikdy nedívali. Snad si mysleli, že když si ho nebudou všímat, on si nevšimne jich… Jenomže on je stejně viděl a vybral si z nich, koho chtěl. Nebylo tam žádné místo, kam by se před ním mohli schovat, žádné triky, které by se daly použít, žádný způsob, jak před ním být v bezpečí.

Jedna dívka se tři noci po sobě dělila o lože s vojákem; čtvrtého dne si ji vybral Hora a voják neřekl ani slovo.

Byl tam jeden usměvavý starý muž, který jim spravoval šaty a stále dokola jim povídal o svém synovi, který sloužil u zlatých plášťů v Králové přístavišti. „Je to králův muž, to tedy je,“ říkával, „stejně dobrý muž jako já, všechno pro Joffreyho.“ Říkával to tak často, že ostatní zajatci ho začali oslovovat Všechno-pro-Joffreyho, kdykoli strážní neposlouchali. Všechno-pro-Joffreyho byl k výslechu vybrán pátého dne. Mladá matka s obličejem zjizveným od neštovic jim řekla, že jim dobrovolně poví všechno, co ví, když jí slíbí, že neublíží její dceři. Hora si ji vyslechl; příštího rána si vybral její dceru, aby si byl jistý, že matka před ním nic nezatajila.

Ti vybraní byli vyslýcháni před zraky ostatních zajatců, aby všichni věděli, jaký osud čeká rebely a zrádce. Otázky kladl muž, kterému ostatní říkali Lechtač. Měl tak obyčejný obličej a tak prostý plášť, že by ho Arya mohla považovat za jednoho z vesničanů… Než ho uviděla při práci. „Lechtač je přiměje řvát tak hlasitě, že se přitom pomočí,“ řekl jim starý hrbatý Chiswyck, muž, kterého se pokoušela kousnout a který o ní řekl, že je divoká a uhodil ji do obličeje pěstí v železné rukavici. Někdy Lechtačovi pomáhal. Ser Gregor Clegane sám tam stál nehybný, díval se a poslouchal, dokud oběť nezemřela.

Otázky byly vždycky stejné. Kam vesničané ukryli zlato? Stříbro, drahé kamení? Kde je další jídlo? Kde je lord Berik Dondarrion? Kteří z vesničanů mu pomáhali? Kolik mužů s ním bylo? Kolik rytířů, kolik lučištníků, kolik zbrojnošů? Jak byli vyzbrojeni? Kolik jich bylo na koních? Kolik jich bylo raněných? Jakého jiného nepřítele viděli? Kolik? Kdy? Jaké měli praporce? Kam měli namířeno? Kam vesničané ukryli zlato? Stříbro, drahé kamení? Kde je lord Berik Dondarrion? Kolik mužů s ním bylo? Třetího dne Arya ty otázky už znala nazpaměť.

Našli něco málo zlata, trochu stříbra, velký pytel měďáků a promačkaný pohár zdobený granáty, o který se dva vojáci málem poprali. Dozvěděli se, že lord Berik s sebou měl deset vyhladovělých mužů nebo stovku rytířů na koních; že odjel na západ nebo na sever nebo na jih; že přeplul jezero ve člunu; že byl silný jako pratur nebo slabý jako krvavý pramínek. Nikdo Lechtačovo vyslýchání nepřežil; žádný muž, žádná žena, žádné dítě. Ty nejsilnější vydrželi do večera. Jejich těla byla věšena na stromy za ohništi, pro vlky.

Do doby, než se vydali na pochod, Arya věděla, že není žádným vodním tanečníkem. Syrio Forel by jim nikdy nedovolili srazit ho k zemi a vzít jim svůj meč, ani by tam jen tak nestál, když zabíjeli Zelenorukého Lommyho. Syrio by nikdy neseděl zticha ve stodole, ani by se pokorně neplahočil s ostatními zajatci. V erbu rodu Starků byl zlovlk, ale Arya si připadala spíš jako beránek, obklopený stádem dalších ovcí. Nenáviděla vesničany za jejich pokoru a bázlivost a téměř stejně nenáviděla sebe.

Lannisterové jí vzali všechno: otce, přátele, domov, naději, odvahu. Jeden jí vzal Jehlu, zatímco druhý zlomil přes koleno její dřevěný meč. Dokonce jí vzali to její hloupé tajemství. Copak o to, stodola byla dost velká, aby se mohla odplížit a vymočit se někde v koutě, když se nikdo nedíval, ale na cestě to bylo horší. Snažila se vydržet to, jak nejdéle mohla, ale nakonec si přece jen musela dřepnout na zem u keře a stáhnout si před všemi kalhoty. Buď tohle, nebo se musela počurat. Horký koláč na ni zíral velkýma volskýma očima, ale nikdo jiný se ani neobtěžoval, aby se tam podíval. Dívčí ovce nebo chlapecká ovce, zdálo se, že sera Gregora a jeho muže to nezajímá.

Jejich věznitelé jim nedovolili mluvit mezi sebou. Rozbitý ret Aryu naučil držet jazyk za zuby. Ostatní byli nepoučitelní. Jeden tříletý chlapec nepřestával volat svého otce, a tak mu rozbili obličej ostnatým palcátem. Pak se dala do křiku chlapcova matka a tu Sladký Raff zabil taky.

Arya se dívala, jak umírají, a nedělala nic. K čemu by to posloužilo, kdyby si hrála na statečnou? Jedna z žen vybraných k výslechu se snažila být odvážná, ale nakonec stejně zemřela s křikem, tak jako všichni ostatní. Na tom pochodu nebyli žádní stateční lidé, jenom vystrašení a hladoví. Většinou to byly ženy a děti. Těch pár mužů, kteří šli s nimi, byli buď velmi staří, nebo velmi mladí; ostatní byli pověšeni na šibenici a ponecháni tam pro vlky a vrány. Gendryho ušetřili jen proto, že se přiznal, že tu rohatou přilbici vykoval sám; kováři, dokonce i učni, byli příliš cenní, než aby je zabíjeli.

Hora jim řekl, že je odvádějí sloužit lordu Tywinovi do Harrenova. „Jste zrádci a rebelové, a tak děkujte svým bohům, že lord Tywin vám dává tuto šanci. Je to víc, než byste dostali od psanců. Poslouchejte, služte a žijte.“

„To není spravedlivé, není,“ slyšela jednu scvrklou starou ženu postěžovat si druhé, když se uložili na noc. „Nedopustili jsme se žádné zrady, ti ostatní taky přišli a vzali si, co chtěli, stejně jako tahle cháska.“

„Jenomže lord Berik nám alespoň neublížil,“ zašeptala její přítelkyně. „A ten rudý kněz, co byl s ním, zaplatil za všechno, co si vzali.“

„Zaplatil? Vzal si dvě z mých kuřat a dal mi za ně kousek papírku se značkou. Copak se kousku otrhaného starého papíru najím, ptám se tě? Dá mi snad vejce?“ Rozhlédla se kolem sebe, aby se ujistila, že tam nejsou žádní strážní, a třikrát si odplivla. „Tohle je pro Tullye, tohle je pro Lannistery a tohle je pro Starky.“

„Je to hřích a hanba,“ zasyčel jeden starý muž. „Kdyby ještě žil starý král, nikdy by tohle nedopustil.”

„Král Robert?“ zeptala se Arya, která se zapomněla.

„Král Aerys, bohové, buďte mu milostivi,“ řekl starý muž, až příliš hlasitě. V tu ránu u nich byl strážný, aby je umlčel. Stařec přišel o oba svoje zuby a toho večera už nikdo neřekl ani slovo.

Kromě svých zajatců ser Gregor vezl do Harrenova tucet prasat, klec plnou kuřat, kostnatou dojnici a devět povozů nasolených ryb. Hora a jeho muži měli koně, ale zajatci šli pěšky a ti, kteří byli příliš slabí, byli bez milosti zabiti, stejně jako ti, co byli tak pošetilí, že se pokusili uprchnout. V nocí si strážní odváděli ženy do křoví. Většina jich to očekávala a šly s nimi poslušně. Jedna dívka, hezčí než ty ostatní, byla nucena jít se čtyřmi či pěti různými muži každou noc, dokud nakonec jednoho z nich neuhodila kamenem. Ser Gregor všechny přinutil dívat se, jak jí stíná hlavu svým obrovským obouručním mečem. „Tělo tu ponechte vlkům,“ nařídil, když ten skutek byl vykonán, a podal meč svému panošovi, aby ho očistil.

Arya úkosem pohlédla na Jehlu zastrčenou v pochvě na boku plešatějícího zbrojnoše s černým vousem, kterému říkali Polliver. Je dobře, že mně ji vzali, pomyslela si. Jinak by se určitě pokusila bodnout sera Gregora a on by ji za to rozsekl vpůli a taky by tam její tělo nechal pro vlky.

Polliver nebyl tak špatný jako někteří z ostatních, i když jí sebral Jehlu. Té noci, kdy je chytili, pro ni lannisterští muži byli bezejmennými cizinci s obličeji stejně podobnými jako jejich polopřilby s nánosníky, ale teď už je všechny znala. Bylo prospěšné vědět, který z nich je líný a který je krutý, který je chytrý a který hloupý. Museli jste vědět, že přestože ten, kterému říkali Sprostohubý a používal ty nejstrašlivější nadávky, jaké kdy slyšela, vám dal kus chleba navíc, když jste ho požádali, zatímco bodrý starý Chiswyck a tichý Raff by vám dali jen štulec hřbetem dlaně.

Arya se dívala, naslouchala a leštila svoji nenávist stejným způsobem, jakým Gendry leštíval svoji rohatou přilbici. Ty býčí rohy teď nosil Dunsen a ona ho za to nenáviděla. Nenáviděla Pollivera za to, že jí sebral Jehlu, a nenáviděla starého Chiswycka, který se považoval za zábavného. A Sladkého Raffa, který prohnal oštěp Lommyho hrdlem, toho nenáviděla ještě víc. Nenáviděla sera Amoryho Lorche za Yorena a nenáviděla sera Meryna Tranta za Syria a Ohaře za to, že zabil řeznického chlapce Mycaha, a sera Ilyna a prince Joffreyho a královnu kvůli svému otci, Tlustému Tomovi, Desmondovi a ostatním, ba dokonce kvůli Lady, Sansině vlčici, Lechtač byl příliš strašlivý, než aby se dal nenávidět. Někdy téměř zapomínala, že je tam s nimi, když zrovna nekladl otázky, byl jen dalším vojákem, tišším než většina, s obličejem stejným jako mělo tisíc jiných mužů.

Každé nocí si Arya opakovala jejich jména. „Ser Gregor,“ šeptala svému kamennému polštáři. „Dunsen, Polliver, Chiswyck, Sladký Raff, Lechtač a Ohař. Ser Amory, ser Ilyn, ser Meryn, král Joffrey, královna Cersei.“ Tam na Zimohradu se modlívala se svou matkou v septu a se svým otcem v božím háji, ale na cestě do Harrenova žádní bohové nebyli a ta jména byla jedinou modlitbou, kterou se namáhala zapamatovat si.

Každého dne pochodovali a každého večera si opakovala jejich jména, dokud nakonec stromy neprořídly a neuvolnily místo skládance zvlněných kopců, vinoucích se potoků a sluncem ozářených polí, kde jako vyhnilé zuby čněly k obloze slupky vypálených pevností. Po dalším dlouhém dni pochodu v dálce před sebou spatřili věže Harrenova, ostře vykreslené vedle modrých vod jezera.

Zajatci sami sebe navzájem přesvědčovali, že jakmile se dostanou do Harrenova, bude to lepší, ale Arya si tím tak jistá nebyla. Vzpomínala si na vyprávěnky staré chůvy o hradu postaveném na strachu. Harren Černý do malty přidával lidskou krev, říkávala chůva, a vždycky přitom ztišila hlas, aby se děti musely naklonit blízko k ní, ale Aegonovi draci Harrena a všechny jeho syny v jejich obrovitých zdech z kamene upekli zaživa. Arya šla na svých chodidlech se ztvrdlou kůží plnou puchýřů dál a kousala se přitom do rtu. Už to nebude trvat dlouho, říkala si v duchu; ty věže nemohou být víc než pár mil vzdálené.

Přesto šli celý den a ještě další, než konečně dorazili k okrajům armády lorda Tywina, utábořené na západ od hradu, mezi vypálenými zbytky města. Harrenov byl zdálky klamný, protože byl tak obrovský. Jeho kolosální parkánové zdi se zvedaly vedle jezera, příkré jako horské srázy, zatímco řady škorpionů ze dřeva a železa na vrcholu jeho hradeb vypadaly maličké jako hmyz, po kterém byly pojmenovány.

Zápach lannisterské armády Aryu udeřil do nosu dlouho předtím, než rozlišila znaky na praporcích, které vlály podél břehu jezera, na vrcholech altánů západních lordů. Arya z pachu usoudila, že lord Tywin je zde již delší čas. Latríny, které lemovaly tábor, přetékaly a hemžily se mouchami a na mnoha z naostřených kůlů, které chránily obvod tábora, viděla slabé nazelenalé chmýří mechu a plísně.

Strážnice u brány Harrenova, stejně obrovská jako Velká věž na Zimohradu, byla děsivá a masivní a její kameny byly plné prasklin a vybledlé. Zvenčí byly za hradbami vidět jenom vrcholky pěti mohutných věží. Nejmenší z nich byla opět o polovinu větší než nejvyšší věž Zimohradu, ale zvedaly se do výše způsobem odlišným od všech ostatních řádných věží. Arya si říkala, že vyhlížejí jako pokroucené, kloubnaté prsty starého muže namířené k ubíhajícím mrakům… Opět si vzpomněla na chůvu, která jim vyprávěla, jak se kámen tavil a stékal jako vosková svíce dolů po schodech a okny a valil před sebou strašlivou žhnoucí červeň, která vyhledala Harrena tam, kde se skrýval. Arya jí to věřila; každá věž byla grotesknější a znetvořenější než ta vedlejší, nemotorná, křivá a popraskaná.

„Já tam jít nechci,“ vyjekl Horký koláč, když pro ně Harrenov otevřel svoje brány. „Straší tam duchové.“

Chiswyck ho slyšel, ale pro tentokrát se jenom usmál. „Pekařský chlapče, máš jen dvě možnosti. Buď se připojíš k duchům, nebo se staneš jedním z nich.“

Horký koláč šel dovnitř s ostatními.

V rozléhající se lázni z kamene a dřeva byli zajatci nuceni svléknout se, vydrhnout se a odřít doruda ve vanách plných vody, která byla tak horká, že z ní stoupala pára. Na celý proces dohlížely dvě vzteklé staré ženštiny, které s nimi hovořily tak neurvale, jako by byli nově přihnaným stádem oslů. Když přišla řada na Aryu, hospodyně Amabel zhnuseně zamlaskala při pohledu na její chodidla, zatímco hospodyně Harra ohmatávala mozoly na jejích prstech, způsobené dlouhými hodinami cvičení s Jehlou. „Vsadila bych se, že tohle máš od stloukání másla,“ řekla. „Farmářský fakan, co? Nu, nevadí, děvče, teď máš šanci dostat se v tomto světě na vyšší místo, když budeš tvrdě pracovat. Když pracovat nebudeš, budeš bita. Jak ti vůbec říkají?“

Arya se neodvážila říci jim svoje pravé jméno, ale Arry také nebylo dobré, bylo to chlapecké jméno, a ony přece viděly, že chlapcem není. „Lasička,“ vyhrkla jméno prvního děvčete, na které si vzpomněla. „Lommy mně říkal Lasička.“

„Chápu proč,“ začichala hospodyně Amabel. „Ty její vlasy jsou strašné a taky jsou hnízdem vší. Oholíme je a pak tě pošleme do kuchyně.“

„Raději bych se starala o koně.“ Arya měla koně ráda, a kdyby byla ve stájích, možná by se jí podařilo ukrást některého z nich a utéci.

Hospodyně Harra ji pleskla tak prudce, že se její napuchlý ret opět celý rozevřel. „A příště drž ten svůj jazyk za zuby, nebo to bude ještě horší. Na tvůj názor se nikdo neptal.”

Krev na jejích ústech měla slanou kovovou pachuť. Arya sklopila oči a mlčela. Kdybych u sebe měla svoji Jehlu, neodvážila by se uhodit mě, pomyslela si zachmuřeně.

„Lord Tywin a jeho rytíři mají svoje čeledíny a panoše, kteří se jim o koně starají a takové jako ty nepotřebují,“ řekla hospodyně Amabel. „Kuchyň je útulná a čistá, vždycky je tam teplý oheň, kde se můžeš vyspat, a taky spousta jídla. Mohla sis tam vést dobře, ale vidím, že nejsi moc chytré děvče. Harro, myslím, že tuhle bychom měli poslat Weesovi.“

„Když myslíš, Amabel.“ Dali jí šaty z šedivé, hrubě tkané vlny a pár špatně padnoucích dřeváků a poslali ji pryč.

Weese byl nižším majordomem Věže nářků, přičaplým mužem s masitým karbunklem na nose a hnízdem zářivě červených nežitů blízko koutku svých otylých rtů. Arya byla jednou z šesti, které za ním poslali. Prohlížel si je jednu po druhé pronikavým zrakem. „Lannisterové jsou k těm, kteří jim dobře slouží, štědří, což je pocta, kterou si žádná z vás nezasluhuje, ale ve válce se člověk musí spokojit s tím, co je po ruce. Pracujte tvrdě, hleďte si svého a možná se jednoho dne pozvednete tak vysoko, jako jsem já. Ale pokud si myslíte, že budete zneužívat laskavosti jeho lordstva, zjistíte, že tu čekám, až lord odejde, a pak běda vám.“ Rázoval před nimi sem a tam, říkal jim, že se nikdy nesmějí podívat urozenému pánovi do očí, ani mluvit, pokud k tomu nebudou vyzvány, ani svému pánovi překážet v cestě. „Můj nos nikdy nelže,“ vychloubal se. „Cítím vzdorovitost, cítím pýchu, cítím neposlušnost. Zachytím jen pouhý závan takového pachu a pak se z toho budete zodpovídat. Jediné, co chci cítit, když k vám přičichnu, je strach.“

DAENERYS

Muži na hradbách Qarthu začali bít do gongů, aby oznámili její příchod, zatímco jiní foukali do podivných rohů, které měli obtočené kolem těl jako velké bronzové hady. Z města se vynořil zástup mužů na velbloudech, kteří tvořili její čestnou stráž. Jezdci na sobě měli zbroj z bronzových šupin a přilbice s protáhlou obličejovou částí, s měděnými kly a dlouhými hedvábnými chocholy černé barvy a seděli vysoko v sedlech vykládaných rubíny a granáty. Jejich velbloudi na sobě měli čabraky ve stovce odlišných barev.

„Qarth je tím největším městem, jaké kdy bylo nebo bude,“ řekl jí Pyat Pree tam mezi kostmi Vaes Tolorra. „Je středem světa, bránou mezi severem a jihem, mostem mezi východem a západem, starší než paměť člověka a tak úchvatné, že Saathos Moudrý si poté, co Qarth poprvé uzřel, vydloubl oči, protože věděl, že všechno, na čem by spočinul zrakem poté, by ve srovnání s tímto městem vypadalo uboze a ošklivě.“

Dany čarodějova slova považovala za přehnaná, avšak velkolepost a nádheru města nešlo popřít. Qarth obklopovaly troje silné zdi, důmyslně dekorované. Vnější byla z rudého pískovce, třicet stop vysoká a ozdobená zvířaty: klouzajícími hady, létajícími draky, plovoucími rybami, vším se proplétajícími vlky rudé pustiny, pruhovanými zebrami a obrovitými slony. Prostřední zeď, čtyřicet stop vysoká, byla z šedé žuly, oživlá válečnými výjevy, hrdiny bitev, čtvrcenými dětmi a hranicemi mrtvol. Vnitřní zeď byla padesát stop vysoká, z černého mramoru, a byly na ní výjevy, při pohledu na které se Dany musela červenat, dokud si neuvědomila, že se chová jako blázen. Nebyla už přece pannou; když se mohla dívat na výjevy vraždění, proč by měla odvracet oči od pohledu na muže a ženy vzájemně si poskytující rozkoš?

Vnější brána byla pobitá mědí, prostřední železem a ta vnitřní byla ozdobena zlatýma očima. Jakmile se k nim Dany přiblížila, všechny se otevřely. Když na své stříbrné vjížděla do města, rozběhly se k ní malé děti, aby cestu, po které se ubírala, posypaly květinami. Na nohou měly zlaté sandály, byly pestře pomalované, ale jinak na sobě neměly nic.

Všechny barvy, které se vytratily z Vaes Tolorra, našly cestu sem do Qarthu; budovy se tísnily kolem ní, fantastické jako v horečnatém snu, ve všech možných odstínech růžové, fialové a žlutohnědé. Projížděla pod bronzovým obloukem utvářeným do podoby dvojice pářících se hadů, jejichž kůži tvořily jemné šupinky z nefritu, obsidiánu a lazuritu. Do výše kolem ní se tyčily štíhlé věže, vyšší, než Dany kdy viděla, a náměstí zdobily nádherné fontány, vytvarované do podoby ptáků nohů, draků a mantikorů.

Qarthéňané plnili ulice a dívali se na ně z krásných balkonů, které zdánlivě vypadaly až příliš křehce, než aby unesly jejich váhu. Byli to vysocí bledí lidé ve lnu, zlatem protkávaném aksamitu a tygřích kůžích, a každý v jejích očích vyhlížel jako urozený pán nebo dáma. Ženy na sobě měly šaty, ve kterých jedno ňadro zůstávalo odhalené, zatímco muži upřednostňovali hedvábné suknice pošité korálky. Dany, která mezi jejich zástupy projížděla ve své lví kůži a s Černým Drogonem na rameni, si vedle nich připadala ošuntěle a barbarsky. Její Dothrakové Qarthéňanům říkali „Mléční lidé“, a sice kvůli jejich bledé kůži, a khal Drogo snil o dni, kdy si toto velké město východu podmaní. Pohlédla na svoje pokrevní jezdce, z jejichž mandlově tvarovaných očí se nedalo vyčíst nic o myšlenkách, které se honily za nimi. Vidí kolem sebe jen město, které by šlo vydrancovat? říkala si. Jakými divochy musíme být v očích těchto Qarthéňanů.

Pyat Pree provedl její malý khalasar středem velkého klenutého podloubí, kde v trojnásobné nadživotní velikosti stáli na sloupech z bílého a zeleného mramoru pradávní hrdinové města. Projížděli bazarem v obrovité budově, jejíž mřížovaný strop byl domovem tisíce vesele zbarvených ptáků. Na terasovitých zdech nad stánky kvetly stromy a nejrůznější rostliny, zatímco pod nimi jako by se nalézalo všechno, co bohové dali tomuto světu na prodej.

Přijel k ní princ Xaro Xhoan Daxos a její stříbrná se začala nepokojně vzpínat; Dany zjistila, že koně přílišnou blízkost velbloudů nesnášejí. „Pokud spatříš něco, po čem toužíš, ó, nejkrásnější z žen, stačí slovo a je to tvé,“ zavolal na ni Xaro dolů ze svého zdobeného sedla s rohy.

„Patří jí celý Qarth, žádné cetky nepotřebuje,“ zazpíval svými modrými rty Pyat Pree z její druhé strany. „Dám ti vše, co jsem ti slíbil, khaleesi. Pojeď se mnou do Domu neumírajících a budeš pít z pravdy a moudrosti.“

„Proč by potřebovala Palác prachu, když já jí mohu nabídnout sluneční svit, sladkou vodu a hedvábí, ve kterém bude spát?“ řekl Xaro čaroději. „Třináct na její půvabnou hlavu položí korunu z černého jadeitu a ohnivých opálů.“

„Jediný palác, po kterém toužím, je rudý hrad v Králově přístavišti, můj lorde Pyate.“ Dany měla z čaroděje strach; to maegi Mirri Maz Duur byla příčinou její nedůvěry a zatrpklosti vůči těm, kdož si zahrávali s kouzly a čarami. „A pokud mi velcí Qarthu chtějí dát dary, Xaro, ať mi dají lodě a meče, se kterými získám zpět to, co mi po právu náleží.“

Pyatovy modré rty se zkroutily do zdvořilého úsměvu. „Stane se, jak poroučíš, khaleesi.“ Poodjel od ní, houpaje se na svém velbloudu, s dlouhou, korálky pošitou róbou vlající za ním.

„Mladá královna je moudřejší, než naznačují její léta,“ poznamenal Xaro Xhoan Daxos z vysokého sedla. „Tady v Qarthu máme rčení. Čarodějův dům je postaven na kostech a lžích.“

„Proč v tom případě lidé ztišují hlas, když mluví o čarodějích Qarthu? Po celém východě si jejich moci a moudrosti váží.“

„Kdysi byli mocní,“ připustil Xaro, „ale nyní jsou stejně směšní jako slabí staří vojáci, kteří se vychloubají svojí udatností dlouho poté, co je síla a obratnost opustily. Čtou z těch svých drobivých svitků, pijí stín večera, dokud jim nezmodrají rty, a dělají tajemné narážky na strašlivou moc, kterou mají, ale ve skutečnosti jsou ve srovnání s těmi, kdož byli před nimi, jen prázdnými skořápkami. Varuji tě, dary Pyata Pree se ve tvých rukou promění v prach.“ Jemně švihl bičem svého velblouda a odjel pryč.

„Vrána nazývá havrana černým,“ zamumlal ser Jorah ve společném jazyce Západozemí. Exilový rytíř jel po její pravici, jako vždy. Při příležitosti jejich vjezdu do Qarthu odložil svůj dothracký oděv a znovu si oblékl plátovou a kroužkovou zbroj a vlnu Sedmi království, která byla půl světa vzdálená. „Podle mne by ses měla vyhýbat oběma těm mužům, Tvoje Výsosti.“

„Ti muži mi pomohou získat moji korunu,“ řekla. „Xaro má nezměrné bohatství a Pyat Pree -“

„Předstírá, že má nezměrnou moc,“ řekl rytíř strohým hlasem. Na jeho temně zelené bojové suknici stál na zadních medvěd rodu Mormontů, černý a divoký. Jorah, mračící se na dav, který plnil bazar, nevypadal o nic méně divoce. „Já bych se zde dlouho nezdržoval, moje královno. Nelíbí se mi už jen pach tohoto místa.“

Dany se usmála. „Možná ti páchnou velbloudi. Qarthéňané sami mému nosu připadají až příliš sladcí.“

„Sladké vůně někdy bývají používány k zakrytí odporných pachů.“

Můj velký medvěd, pomyslela si Dany, jsem jeho královna, ale vždycky budu taky jeho medvídětem a on mne vždy bude chránit. Navozovalo jí to pocit bezpečí, ale také z toho byla smutná. Přála si, aby ho mohla milovat víc než jen takto.

Xaro Xhoan Daxos Dany nabídl na dobu jejího pobytu ve městě pohostinnost svého domu. Očekávala něco velkolepého. Neočekávala palác větší než leckteré tržní město. Palác magistra Illyria v Pentosu by vedle něho vypadal jako prasečí chlév, pomyslela si. Xaro ji ujistil, že jeho příbytek pohodlně pojme všechny její lidi a také jejich koně; vskutku, vešli se do něho. Dostala k dispozici celé jedno křídlo. Měla tam svoje vlastní zahrady, skvostný bazén ke koupání, jasnovidcovu věž a čarodějův labyrint. Otroci se měli postarat o každou její potřebu. V jejích soukromých komnatách byly podlahy ze zeleného mramoru a stěny byly ověšené barevnými hedvábnými závěsy, které se leskle třepetaly při sebemenším závanu větru. „Jsi až příliš štědrý,“ řekla Xarovi Xhoan Daxovi.

„Pro Matku draků není žádný dar příliš velký.“ Xaro byl unylým elegantním mužem s holou hlavou a velkým zobanem nosu pokrytým rubíny, opály a vločkami nefritu. „Zítra budeš jíst pávy a skřivaní jazýčky a uslyšíš hudbu hodnou té nejkrásnější z žen. Dostaví se Třináct, aby ti složili slib věrnosti a s nimi všichni velcí Qarthu.“

Všichni velcí Qarthu se přijdou podívat na moje draky, pomyslela si Dany, ale přesto Xarovi za jeho laskavost poděkovala a dovolila mu jít si po svém. Pyat Pree také odešel, se slibem, že pro ni požádá o audienci u Neumírajících. „Což je pocta zřídkavá jako letní sněhy,“ dodal. Než odešel, políbil ji svými bledě modrými rty na bosá chodidla a vnutil jí darem nádobku s mastí, o které tvrdil, že jakmile se jí natře, její duch se bude vznášet. Jako poslední ze tří hledačů draků odešla Quaithe, poutačka stínů. Od ní Dany dostala jenom varování. „Střež se,“ řekla jí žena v lakované rudé masce.

„Koho?“

„Všech. Budou přicházet ve dne v noci, aby spatřili div znovu zrozený do tohoto světa, a jakmile ho uvidí, budou po něm toužit. Protože draci jsou ohněm s tělem a v ohni je moc.“

Když Quaithe také odešla, ser Jorah řekl: „Mluví pravdu, moje královno… Třebaže se mi nelíbí nic víc než ti dva.“

„Já jí nerozumím.“ Pyat a Xaro Dany od okamžiku, kdy spatřili její draky, zahrnovali sliby a prohlašovali se za její věrné služebníky ve všech ohledech, ale od Quaithe se jí dostávalo jen občasného tajemného slova. A znepokojovalo ji také to, že nikdy nespatřila ženin obličej. Vzpomeň si na Mirri Maz Duur, říkala si v duchu. Vzpomeň si na zradu. Otočila se ke svým pokrevním jezdcům. „Dokud budeme zde, musíme držet svoji vlastní stráž. Postarejte se o to, aby bez mého svolení nikdo nevkročil do této části paláce, a dbejte o to, aby draci byli vždy dobře střeženi.”

„Vykonáme, co si přeješ, khaleesi,“ ujistil ji Aggo. „Viděli jsme jenom ty části Qarthu, které Pyat Pree chce, abychom viděli,“ pokračovala. „Rakharo, jeď a prohlédni si zbytek. Pak mi povíš, co jsi viděl. Vezmi s sebou dobré muže - a také ženy, aby se mohly podívat na místa, kam mají muži vstup zakázaný.“

„Udělám, jak pravíš, krvi mojí krve,“ řekl Rakharo.

„Sere Jorahu, ty najdi zdejší přístav a podívej se, jaké lodě v něm kotví. Je to již půl roku, co jsem naposledy slyšela zprávy ze Sedmi království. Možná sem bohové přiváli nějakého dobrého kapitána ze Západozemí, s lodí, která by nás mohla odvézt domů.“

Rytíř se zamračil. „To by nebylo moudré. Uchvatitel tě zabije, tak jistě, jako slunce znovu vyjde.“ Mormont si zahákl palce za opasek s mečem. „Moje místo je zde po tvém boku.“

„Jhogo mne uhlídá. Znáš víc jazyků než moji pokrevní jezdci a Dothrakové moři a těm, kdo se po něm plaví, nedůvěřují. Jenom ty mně v této věci můžeš posloužit. Jdi mezi lodě, promluv si s posádkami, zjisti, odkud jsou, kam mají namířeno a jací muži jim velí.“

Rytíř v exilu neochotně přikývl. „Jak si přeješ, moje královno.“

Když všichni muži odešli, její služebné ji svlékly z hedvábí znečištěného cestováním a Dany vyšla ven, tam, kde se ve stínu skrytého sloupoví skvěl mramorový bazén. Voda byla nádherně chladivá a bazén samotný byl plný drobných zlatých rybek, které zvědavě oždibovaly její pokožku a nutily ji do smíchu. Bylo jí dobře. Zavřela oči a vznášela se, vědomá si skutečnosti, že takto může odpočívat, jak dlouho bude chtít. Říkala si, zda Aegonova Rudá bašta má stejný bazén jako tento palác a také vonné zahrady plné levandule a máty. Určitě je má. Viserys vždycky říkal, že Sedm království je krásnějších než jakékoli jiné místo na světě.

Pomyšlení na domov ji znepokojilo. Kdyby žil khal Drogo, její slunce a hvězdy, převedl by svůj khalasar přes jedovatou vodu a smetl by její nepřátele, ale jeho síla svět opustila. Jeho pokrevní jezdci zůstali, odpřísáhli, že budou chránit její život, a byli zkušení v zabíjení, ale jenom po způsobu pánů koní. Dothrakové města plenili a království drancovali, nevládli jim. Dany si nepřála proměnit Královo přístaviště ve zčernalou ruinu plnou nepokojných duchů. Slz již musela spolykat dost. Chci svoje království učinit krásným, zaplnit je silnými muži, půvabnými ženami a rozesmátými dětmi. Chci, aby se moji lidé usmívali, když mne uvidí jet kolem, tak jak se podle Viseryse usmívali na mého otce.

Než toho však dosáhne, musí město dobýt.

Uchvatitel tě zabije, tak jistě, jako slunce znovu vyjde, řekl Mormont. Robert zabil jejího statečného bratra Rhaegara a jeden z jeho mužů překročil Dothracké moře, aby otrávil ji a jejího nenarozeného syna. Říkali, že Robert Baratheon je silný jako býk a nebojácný v bitvě, muž, který nic nemiluje víc než válku. Za ním stáli velcí lordi, které její bratr nazýval Uchvatitelovými psy, chladný Eddard Stark s jeho zmrzlým srdcem a zlatí Lannisterové, otec a syn, tak bohatí, tak mocní a tak zrádní.

Jak by mohla doufat, že se jí podaří přemoci takové muže? Když ještě žil khal Drogo, muži se před ním chvěli a dávali mu dary, aby udrželi na uzdě jeho hněv. Pokud to neudělali, zmocnil se jejich měst, bohatství, žen a všeho ostatního. Jenomže jeho khalasar byl silný a početný, zatímco její je pouze ubohou hrstkou lidí. Následovali ji přes rudou pustinu, když se hnala za svou kometou, a půjdou za ní i přes jedovatou vodu, ale není jich dost. Dokonce ani její draci možná nebudou stačit. Viserys věřil, že říše povstane za svého právoplatného krále… Jenomže Viserys byl blázen a blázni věří v pošetilé věci.

Pochybnosti ji přiměly zachvět se. Voda jí najednou připadala chladná a malé zlaté rybky šimrající ji po těle ji znervózňovaly. Dany vstala a vyšla z bazénu. „Irri,“ zvolala. „Jhigui.“

Když ji její služebné otřely dosucha a zahalily ji do róby z písečného hedvábí. Danyiny myšlenky opět zalétly k těm třem, kteří ji vyhledali ve Městě kostí. Krvácející hvězda mne do Qarthu přivedla za nějakým účelem. Zde naleznu to, co potřebuji, když budu mít sílu, abych si vzala, co mi bude nabídnuto, a moudrost, abych se vyhnula pastem a nástrahám. Pokud bohové chtějí, abych dobývala, pomohou mi, pošlou mi znamení, a když ne… když ne…

Byl již takřka soumrak a Dany krmila svoje draky, když skrze hedvábné závěsy vešla Irri, aby jí řekla, že ser Jorah se vrátil z doků… a nepřišel sám. „Pošli ho za mnou, s kýmkoli, koho s sebou přivedl,“ řekla, zvědavá.

Když vstoupili, seděla na hromadě polštářů, se všemi svými draky kolem sebe. Muž, kterého s sebou rytíř přivedl, měl přes ramena přehozený plášť ze zelených a žlutých per a kůži měl temnou jako leštěný černý jantar. „Tvoje Výsosti,“ řekl rytíř, „přivedl jsem ti Quhura Mo, kapitána Skořicového větru z Města vysokých stromů.“

Černý muž poklekl. „Je mi velkou ctí, moje královno,“ řekl, nikoli jazykem Letních ostrovů, který Dany neznala, ale plynnou valyrijštinou devíti svobodných měst.

„Čest je na mé straně, Quhuru Mo,“ odvětila Dany stejným jazykem. „Připlul jsi z Letních ostrovů?“

„Ano, Tvoje Výsosti, ale předtím, před necelým půlrokem, jsme zavítali do Starého města. Odtamtud ti přináším cenný dar.“

„Dar?“

„Dar zpráv. Matko draků, za bouře zrozená, podle pravdy ti zvěstuji, že Robert Baratheon je mrtev.“

Za zdmi jejích komnat se na Qarth snášel soumrak, ale v Danyině srdci jako by najednou vyšlo slunce. „Mrtev?“ opakovala nevěřícně. Černý Drogon na její klíně zasyčel a před její obličej se jako závoj zvedl bledý kouř. „Jsi si tím jistý? Uchvatitel je mrtev?“

„Tak se to říká ve Starém městě, v Dorne, Lysu a všech ostatních přístavech, kam jsem zavítal.”

On mne poslal otrávené víno, a já přesto žiju, zatímco on sám je mrtev. Bledý Viserion na jejím rameni zamával křídly krémové barvy, rozvířil jimi vzduch.

„Byl roztrhán obrovitým kancem při lovu v jeho královském lese, jak jsem alespoň slyšel ve Starém městě. Jiní říkají, že ho zradila jeho královna nebo jeho bratr nebo lord Stark, který byl jeho pobočníkem. Ale všechny příběhy se shodují v jednom: král Robert je mrtvý a leží v hrobě.“

Dany Uchvatitelův obličej nikdy neviděla, ale zřídkakdy minul den, kdy na něho nemyslela. Jeho velký stín přes ni padl v hodinu jejího narození, když v krvi a bouři přišla na svět, kde pro ni už nebylo místo. A tento ebenový cizinec z ní ten stín nyní sňal.

„Na Železném trůně teď sedí chlapec,“ řekl ser Jorah.

„Král Joffrey sedí na trůně,“ souhlasil Quhuru Mo, „ale vládnou Lannisterové. Robertovi bratři uprchli z Králova přístaviště. Povídá se, že mají v úmyslu získat korunu pro sebe. A pobočník, lord Stark, který byl přítelem krále Roberta, padl. Byl sťat za zradu.“

„Ned Stark zrádcem?“ zavrtěl hlavou ser Jorah. „Něco takového je nemyslitelné. To by spíš znovu přišlo Dlouhé léto, než by ten poskvrnil tu svoji drahocennou čest.“

„Jakou čest mohl mít?“ zeptala se Dany. „Zradil svého pravého krále, stejně jako Lannisterové.“ Těšilo ji, když slyšela, že Uchvatitelovi psi se rvou mezi sebou, třebaže ji to nijak zvlášť nepřekvapilo. Ke stejné věci došlo, když zemřel její Drogo a jeho velký khalasar sám sebe roztrhal na kusy. „Můj bratr Viserys, který byl skutečným králem, je také mrtvý,“ řekla muži z Letních ostrovů. „Khal Drogo, můj manžel, ho zabil korunou z roztaveného zlata.“ Byl by její bratr alespoň o maličko moudřejší, kdyby věděl, že pomsta, o kterou se modlil, je tak blízko?

„V tom případě za tebe truchlím, Matko draků, a také za krvácející Západozemí, zbavené svého právoplatného krále.“

Zelený Rhaegal pod Danyinými něžnými prsty na cizince hleděl očima barvy roztaveného zlata. Když otevřel tlamu, zaleskly se mu v ní zuby jako černé jehly. „Kdy se tvoje loď vrací do Západozemí, kapitáne?“

„Obávám se, že ne dříve než za rok. Odsud se Skořicový vítr plaví dál na východ, aby učinil obchodní okružní cestu kolem Nefritového moře.“

„Chápu,“ řekla Dany zklamaně. „V tom případe ti přeji příznivé větry a dobré obchody. Přinesl jsi mi skutečně cenný dar.“

„Byl jsem za něj bohatě odměněn, velká královno.“

Jeho odpověď ji zmátla. „Čím?“

Cizinci se zaleskly oči. „Viděl jsem draky.“

Dany se zasmála.

„Jednoho dne z nich uvidíš víc, jak doufám. Přijď za mnou do Králova přístaviště, až budu sedět na trůnu svého otce, a dostaneš velkou odměnu.“

Muž z Letních ostrovů slíbil, že to udělá, a na odchodu jí zlehka políbil prsty ruky. Jhiqui ho vyprovodila ven, zatímco ser Jorah Mormont zůstal.

„Khaleesi,“ řekl rytíř, když se ocitli o samotě, „kdybych byl na tvém místě, nehovořil bych o svých plánech tak otevřeně. Ten muž tvůj příběh rozhlásí na všech místech, kam zavítá.“

„Ať to udělá,“ řekla. „Ať se celý svět dozví o tom, co mám v úmyslu. Uchvatitel je mrtvý, co na tom záleží?“

„Ne každá námořnická povídačka je pravdivá,“ varoval ji ser Jorah, „a dokonce i kdyby Robert skutečně byl mrtev, na jeho místě nyní vládne jeho syn. Což na věci ve skutečnosti nic nemění.“

„Mění to všechno.“ Dany prudce vstala. Její draci se se sykotem rozvinuli a roztáhli křídla. Drogon jimi zamával a zachytil se drápy o překlad římsy. Druzí dva letěli těsně nad podlahou, křídly se dotýkali mramoru. „Předtím bylo Sedm království silných jako khalasar mého Droga, stovka tisíc sjednocená jeho silou. Nyní se rozpadá na kusy, tak jako khalasar poté, co můj khal zemřel.”

„Urození pánové spolu bojovali odjakživa. Řekni mi, kdo vyhrál, a já ti povím, co to znamená. Khaleesi, Sedm království ti nespadne do rukou jako přezrálá broskev. Potřebuješ flotilu, zlato, armády, spojence -“

„To všechno vím.“ Vzala jeho ruce do svých a pohlédla mu do podezřívavých tmavých očí. Někdy o mně uvažuje jako o dítěti, které musí chránit, a jindy jako o ženě, se kterou by rád léhal, ale vidí ve mně skutečně svoji královnu? „Já už nejsem to vystrašené malé děvče, které jsi poznal v Pentosu. Pravda, napočítala jsem zatím jen patnáct dnů svého jména, ale jsem stejně stará jako stařeny dosh khaleenu a stejně mladá jako moji draci, Jorahu. Porodila jsem dítě, spálila jsem khala a přešla jsem rudou pustinu a Dothracké moře. Moje krev je krví draka.“

„Tak jako u tvého bratra,“ řekl tvrdohlavě.

„Já nejsem Viserys.“

„Ne,“ připustil. „Myslím, že v tobě je víc z Rhaegara, ale dokonce i Rhaegar byl zabit. Robert to dokázal tam na Trojzubci, s ničím víc než jen s válečným kladivem. Dokonce i draci umírají.“

„Draci umírají.“ Natáhla se na špičky, aby ho zlehka políbila na oholenou tvář. „Jenomže umírají také drakobijci.“

BRAN

Meera opatrně obcházela v kruhu kolem něho, se sítí volně jí visící v levé ruce a štíhlým žabím oštěpem se třemi bodci přichystaným v pravé. Léto ji sledoval svýma zlatýma očima, otáčel se, ocas držel zvednutý vysoko nad hřbetem. Díval, se, díval…

„Jaj!“ vykřikla dívka a oštěp jí vyletěl z ruky. Vlk se otočil na levou stranu, a než stačila oštěp stáhnout zpět, skočil. V tom okamžiku po něm Meera hodila svoji síť, jejíž oka se roztáhla ve vzduchu před ní. Léto se svým skokem ocitl přímo v ní. Začal síť táhnout za sebou, ale to už narazil do dívčina hrudníku a převalil ji na záda. Oštěp jí vyletěl z ruky. Vlhká tráva zmírnila její pád, ale i tak jí vlk v hlasitém heknutí vyrazil dech. Léto se krčil nad ní.

„Prohrála jsi,“ zaburácel Bran.

„Vyhrála,“ řekl její bratr Jojen. „Léto se chytil.“

Bran viděl, že má pravdu. Léto, který se zmítal, vrčel na síť a snažil se dostat na svobodu, se do sítě zaplétal čím dál tím víc. Ani se z ní nemohl prokousat ven. „Pusť ho.“

Reedova dcera polapeného vlka se smíchem objala a překulila se s ním dokola. Léto žalostně zakňučel, zmítaje nohama v provazech, kterými je měl spoutané. Meera poklekla, uvolnila smyčku, zručně tu a tam zatáhla za provaz a najednou byl vlk volný.

„Léto, ke mně.“ Bran roztáhl ruce. „Dívejte se,“ řekl v okamžiku těsně předtím, než do něho vlk narazil. Držel se ho vší silou, zatímco vlk ho táhl po trávě, zápasili spolu, kutáleli se, přitisknutí k sobě, jeden vrčící a jemně dorážející, druhý rozesmátý. Nakonec Bran ležel roztažený nahoře, se zabláceným vlkem pod sebou. „Hodný vlk,“ oddychoval. Léto mu olízl ucho.

Meera zavrtěla hlavou. „Copak se nikdy nerozčílí?“

„Se mnou ne.“ Bran vlka popadl za uši a Léto po něm divoce chňapl, ale to všechno byla jenom hra. „Někdy mi trhá šaty, ale nikdy nekousl do krve.“

„Tvojí krve, chceš říct. Kdyby se mu podařilo dostat se přes moji síť…“

„Neublížil by ti. Ví, že se mi líbíš.“ Všichni ostatní urození pánové a rytíři odjeli během dne či dvou po skončení hostiny na oslavu sklizně, ale Reedovi zůstali a stali se Branovými nerozlučnými společníky. Jojen byl tak vážný, že mu stará chůva říkala „malý dědeček“, ale Meera Branovi připomínala jeho sestru Aryu. Neměla strach, že se ušpiní, a uměla běhat, bojovat a vrhat oštěp stejně dobře jako kluk. Byla však starší než Arya; téměř šestnáctiletá, již dospělá žena. Oba byli starší než Bran, i když jeho devátý den jména konečně přišel a odešel, ale nikdy se k němu nechovali jako k dítěti.

„Kéž byste tak byli našimi svěřenci místo Walderových.“ Pracně zamířil k nejbližšímu stromu. Jeho svíjení a kroucení, když tělo táhl po rukou, nebylo příjemné na pohled, ale když se k němu Meera rozběhla, aby ho zvedla, řekl jí: „Ne, nepomáhej mi.“ Používaje sílu svých rukou, neohrabaně se překulil, dokud neseděl zády opřený o kmen vysokého jasanu. „Vidíte, zvládl jsem to sám.“ Léto si lehl na zem a položil hlavu Branovi do klína. „Nikdy předtím jsem neviděl nikoho, kdo by bojoval se sítí,“ řekl Meeře, zatímco škrábal vlka mezi ušima. „To váš zbrojmistr tě učil boji se sítí?“

„Můj otec mne to naučil. V Šedé vodě žádné rytíře nemáme. Žádné zbrojmistry ani žádné mistry.“

„A kdo se stará o vaše havrany?“

Usmála se. „Havrani Šedou vodu neumějí najít o nic víc, než to umějí naši nepřátelé.“

„Proč ne?“

„Protože se pohybuje,“ odpověděla mu. Bran nikdy předtím neslyšel o pohyblivém hradu. Nejistě se na ni podíval, ale nebyl schopen říci, zda si z něho utahuje, či ne. „Kéž bych ji tak někdy spatřil. Myslíš, že tvůj lord otec mně dovolí navštívit vás, až válka skončí?“

„Budeš u nás vřele vítán, můj princi. Potom nebo teď.“

„Teď?“ Bran celý svůj dosavadní život strávil na Zimohradu. Toužil vidět vzdálená místa. „Mohl bych se na to zeptat sera Rodrika, až se vrátí.“ Starý rytíř odjel na východ, kde se snažil urovnat spory, které tam vznikly. Začal je bastard Roosea Boltona, který se zmocnil lady Hornwood, když se vracela z hostiny na Zimohradu, a téže noci se s ní proti její vůli oženil, přestože byl tak mladý, že by mohl být jejím synem. Pak lord Manderly obsadil její hrad. Prý aby majetek Hornwoodů chránil před Boltonovými, jak napsal, ale ser Rodrik na něho měl téměř stejný vztek jako na bastarda. „Ser Rodrik mně možná dovolí odjet, ale mistr Luwin to nedovolí nikdy.“

Jojen, který se zkříženýma nohama seděl pod čarostromem, ho vážně pozoroval. „Bylo by dobré, kdybys odjel ze Zimohradu, Brane.“

„Bylo by?“

„Ano, a čím dříve, tím lépe.“

„Můj bratr má dar zeleného vidění.“ řekla Meera. „Zdá se mu o věcech, které se zatím nestaly, ale někdy k nim dojde.“

„Žádné někdy není, Meero.“ Podívali se jeden na druhého, on smutně, ona vzdorovitě.

„Pověz mi, co se má stát,“ vybídl ho Bran.

„Povím,“ řekl Jojen, „když mně ty řekneš o svých snech.“

Boží háj ztichl. Bran slyšel ševelení listoví a Hodorovo vzdálené šplouchání z horkých jezírek. Pomyslel na zlatého muže a tříokou vránu, vzpomněl si na kosti křupající mu mezi zuby a na měďnatou chuť krve. „Já žádné sny nemívám. Mistr Luwin mně dává nápoje na spaní.“

„Pomáhají ti?“

„Někdy.“

„Všichni na Zimohradu vědí, že za nocí se probouzíš s křikem, zalitý potem, Brane,“ řekla Meera. „Mluví o tom ženy u studny, stejně jako strážní na hradbách.“

„Pověz nám, co tě tolik děsí,“ vybídl ho Jojen.

„Já nechci. Kromě toho, jsou to jenom sny. Mistr Luwin říká, že noční sen nemusí znamenat vůbec nic.“

„Mému bratrovi se také zdávají sny stejné jako ostatním chlapcům, a ty sny mohou a nemusí něco znamenat,“ řekla Meera, „jenomže zelené sny jsou jiné.“

Jojen měl oči barvy mechu a někdy, když se na člověka podíval, zdálo se, jako by viděl něco jiného. Jako například teď. „Zdálo se mi o vlku s křídly, připoutaném k zemi šedivými kamennými řetězy,“ řekl. „Byl to zelený sen, proto vím, že byl pravdivý. Řetězy se pokoušela rozklovat vrána, ale kámen byl příliš tvrdý a ona z něj zobákem odsekávala jen maličké úlomky.“

„Měla ta vrána tři oči?“

Jojen přikývl.

Léto zvedl hlavu z Branova klína a podíval se na chlapce z mokřad svýma temně zlatýma očima.

„Když jsem byl malý, málem jsem zemřel na bahenní horečku. Tehdy taková vrána přišla ke mně.“

„Za mnou přišla poté, co jsem spadl,“ vyhrkl Bran. „Dlouhou dobu jsem jenom spal. Řekla mi, že musím buď letět, nebo zemřít, a pak jsem se probudil, jenomže jsem byl celý rozlámaný a vůbec jsem nemohl létat.“

„Můžeš létat, když budeš chtít.“ Meera sebrala svoji síť, vytřepala poslední spletence a začala ji skládat do volných záhybů.

„To ty jsi tím okřídleným vlkem, Brane,“ řekl Jojen. „Když jsme sem přišli, nebyl jsem si tím jistý, ale teď to vím. Ta vrána nás sem poslala, abychom ti pomohli rozbít tvoje řetězy.“

„Ta vrána je v Šedé vodě?“

„Ne. Vrána je na severu.“

„Na Zdi?“ Bran vždycky toužil vidět Zeď. Teď na ní byl jeho nevlastní bratr, jako muž Noční hlídky.

„Za Zdí.“ Meera si síť pověsila k pasu. „Když Jojen řekl našemu otci, o čem se mu zdálo, poslal nás na Zimohrad.“

„Jak se mám osvobodit ze svých řetězů, Jojene?“ zeptal se Bran.

„Otevři oko.“

„Mám je otevřená. Copak nevidíš!“

„Otevřená jsou jen dvě,“ ukázal Jojen. „Jedno, dvě.“

„Ale já mám jenom dvě oči.”

„Máš tři. Vrána ti dala třetí, ale ty jsi ho zatím neotevřel,“ Měl pomalý způsob mluvy. „Se dvěma očima vidíš můj obličej. Se třema bys uviděl moje srdce. Se dvěma vidíš tamten dub. Se třema bys viděl žalud, ze kterého dub vyrostl, a pahýl, kterým se jednoho dne stane. Se dvěma nevidíš dál než za zdi hradu. Se třema bys dohlédl k Letnímu moři a na sever za Zeď.“

Léto vstal. „Já tak daleko vidět nepotřebuju.“ Bran se nervózně usmál. „Už mě unavuje mluvit o vránách. Povídejme si o vlcích. Nebo o ještěrkolvech. Ulovila jsi někdy nějakého, Meero? Tady u nás je nemáme.“

Meera vytáhla z křoví svůj žabí oštěp. „Žijí ve vodě. V pomalých tocích a hlubokých bažinách -“

„Zdálo se ti někdy o ještěrkolvu?“ přerušil ji její bratr.

„Ne,“ odpověděl Bran. „Už jsem ti řekl, že se nechci -“

„Zdálo se ti o vlkovi?“

Už Brana rozčiloval. „Já ti o svých snech povídat nemusím. Jsem princ. Jsem Stark ze Zimohradu.“

„Bylo to o Létovi?“

„Buď zticha.“

„Té noci po hostině se ti zdál sen o tom, že jsi Léto a že jsi v božím háji, je to tak?“

„Nech toho!“ vykřikl Bran. Léto popošel směrem k čarostromu a obnažil svoje bílé zuby.

Jojen Reed si toho nevšímal. „Když jsem se Léta dotkl, cítil jsem tě v něm. Stejně jako jsi v něm teď.“

„To není možné. Byl jsem přece v posteli. Spal jsem.“

„Byl jsi tady v božím háji, celý v šedém.“

„Byl to jenom zlý sen…“

Jojen vstal. „Cítil jsem tě. Cítil jsem tě padat. Tohle tě děsí, padání?“

Padání, pomyslel si Bran, a zlatý muž, královnin bratr, ten mě děsí taky, ale nejvíc ze všeho padání. Neřekl to však nahlas. Jak by mohl? Nebyl schopen říci to seru Rodrikovi ani mistru Luwinovi a nemůže to říci ani Reedovým. Když o tom nebude mluvit, možná na to zapomene. Nechtěl si to pamatovat. Možná to ani nebylo opravdové pamatování. „Ty padáš každou noc, Brane?“ zeptal se Jojen tiše.

Z Létova hrdla se ozvalo tiché zavrčení. Nezaznívala z něho žádná hravost. Kradl se kupředu, s vyceněnými zuby a žhnoucíma očima. Meera se mezi vlka a svého bratra postavila s oštěpem v ruce. „Zavolej si ho zpátky, Brane.“

„To Jojen v něm probouzí hněv.“

Meera roztáhla svou síť.

„To je tvůj hněv, Brane,“ řekl její bratr. „Tvůj strach.“

„Ne, není. Já nejsem vlk.“ Přesto s nimi v noci vyl a ve svých vlčích snech ochutnal krev.

„Část z tebe je Léto a část z Léta jsi ty. Ty to víš, Brane.“

Léto se vyřítil kupředu, ale Meera ho zastavila, bodla po něm svým tříhrotým oštěpem. Vlk uskočil stranou, kroužil, kradl se kolem. Meera se k němu otočila obličejem. „Zavolej si ho, Brane.“

„Léto!“ vykřikl Bran. „Ke mně, Léto!“ Otevřenou dlaní se silně plácl do stehna. Dlaň ho zapálila, ale v mrtvé noze necítil nic.

Zlovlk znovu skočil kupředu a Meera po něm zaútočila svým oštěpem. Zlovlk uskočil dozadu, v kruhu odběhl stranou. Vtom zašustily keře, rozdělily se a zpoza čarostromu vyběhl štíhlý černý tvar s obnaženými zuby. Pach byl silný; jeho bratr vycítil jeho hněv. Bran si uvědomil, že mu vstávají vlasy vzadu na krku. Meera stála vedle svého bratra, s vlky z obou jejich stran. „Brane, zavolej si je.“

„Já nemohu!“

„Jojene, vylez na strom.“

„To není zapotřebí. Dnes není den, kdy zemřu.“

„Udělej to!“ vykřikla a její bratr se vyškrábal po kmeni čarostromu, používaje vybouleniny jeho obličeje jako úchytky. Zlovlci popošli ještě blíž. Meera upustila oštěp a síť, vyskočila nahoru a popadla větev nad svojí hlavou. Chundeláčovy čelisti se pod jejím kotníkem sevřely právě v okamžiku, kdy se vyhoupla nahoru přes větev. Léto se posadil a zavyl, zatímco Chundeláč popadl do zubů síť a začal ji rvát.

Teprve tehdy si Bran uvědomil, že tam nejsou sami. Zvedl si ruce k ústům. „Hodore!“ vykřikl, „Hodore! Hodore!“ Byl hrozně vystrašený a také se trochu styděl. „Hodorovi neublíží,“ ujišťoval svoje přátele na stromě. Uplynulo pár okamžiků, než uslyšeli tiché broukání bez melodie. Hodor k nim přišel napolo oblečený a potřísněný blátem ze své návštěvy horkých jezírek, ale Bran nikdy nebyl tak rád, že ho vidí. „Hodore, pomoz mi. Zažeň ty vlky. Zažeň je pryč.“

Hodor se rozradostněně jal plnit svůj úkol, mával rukama, dupal svými obrovitými chodidly, křičel: „Hodor! Hodor!“ a rozbíhal se nejdřív proti jednomu vlkovi a pak proti druhému. Chundeláč utekl jako první, s posledním zavrčením se odplížil zpátky do křoví. Když toho měl dost i Léto, přeběhl zpátky k Branovi a lehl si na zem vedle něho.

Teprve pak Meera slezla ze stromu a okamžitě sebrala svůj oštěp a síť. Jojen ani na chvíli nespustil oči z Léta. „Ještě si o tom promluvíme,“ slíbil Branovi.

To byli vlci, to jsem nebyl já. Nechápal, co je tak rozdivočilo. Možná byl mistr Luwin v právu, když je nechal zavřít v božím háji. „Hodore,“ řekl, „odnes mě k mistru Luwinovi.”

Mistrova vížka pod havraním hnízdištěm byla jedním z Branových oblíbených míst. Luwin byl beznadějně nepořádný, ale jeho hromady knih, starých svitků a lahviček byly pro Brana stejně povědomé a utěšující jako holé místečko na temeni jeho hlavy a pleskající rukávy jeho volných šedivých rób. Také měl rád havrany.

Našel Luwina usazeného na vysoké židličce, kde psal. Teď, když ser Rodrik odjel, břímě správy celého hradu padlo na jeho ramena. „Můj princi,“ řekl, když Hodor vstoupil, „dnes jsi na vyučování přišel brzy.“ Mistr trávil několik hodin každého odpoledne tím, že Brana, Rickona a Waldery Freye vyučoval.

„Hodore, stůj klidně.“ Bran oběma rukama uchopil svícen zasazený ve stěně a vytáhl se s jeho pomocí z koše. Chvíli tam visel zavěšený, dokud ho Hodor neuchopil a neodnesl k židli. „Meera říká, že její bratr má dar zeleného vidění.“

Mistr Luwin se poškrábal brkem na boční straně nosu. „Je si tím jistá?“

Přikývl. „Vzpomínám si, jak jsi mi říkal, že děti lesa měly zelené vidění.“

„Někteří tvrdí, že tuto moc měly. Jejich moudrým mužům se říkalo zelenověštci.“

„Bylo to kouzlo?“

„Říkej si tomu tak, pokud nemáš výstižnější slovo. V podstatě se jednalo jenom o jiný druh vědění.“

„Co to bylo?“

Luwin odložil svůj brk. „To nikdo ve skutečnosti neví, Brane. Děti lesa z tohoto světa odešly a svoji moudrost si vzaly s sebou. Myslím, že to mělo něco společného s obličeji na stromech. První lidé věřili, že zelenověštci vidí očima čarostromu. Proto stromy poráželi, když s dětmi lesa válčili. Zelenověštci údajně měli moc také nad lesními zvířaty a ptáky na stromech. Dokonce i nad rybami. Tvrdí ten Reedův hoch, že má takovou moc?“

„Ne. Myslím, že ne. Ale Meera říká, že mívá sny, které se někdy vyplní.“

„Všichni máme sny, které se občas splní. Vzpomínáš, jak se ti zdálo o tvém lordu otci dole v kryptě, ještě než jsme věděli, že je mrtvý?“

„Rickonovi se to zdálo taky. Oba jsme měli stejný sen.“

„Říkej si tomu zelené vidění, jestli chceš, ale vzpomeň si taky na desítky tisíc snů, které jste ty a Rickon měli a které se nesplnily. Nevzpomínáš si náhodou, co jsem tě učil o řetězu z článků, který každý mistr nosí kolem krku?“

Bran se na okamžik zamyslel, snažil se vzpomenout si. „Mistr ková svůj řetěz v Citadele ve Starém městě. Je to řetěz, protože přísaháte, že budete sloužit, a je ukován z odlišných kovů, protože sloužíte říši, a říši obývají různé druhy lidí. Pokaždé, když se něčemu naučíte, získáváte další článek. Černé železo je za umění starat se o havrany, stříbro za ranhojičské umění, zlato za znalost čísel a počtů. Všechny si je nepamatuju.“

Luwin zajel prstem pod svůj nákrčník a začal jej otáčet, palec po palci. Na tak malého muže měl silný krk a řetěz byl těsný, ale pár tahy se mu podařilo otočit jej dokola. „Toto je valyrijská ocel,“ řekl, když se proti ohryzku jeho krku zaleskl temně šedý kov. „Takový článek nosí jenom jeden mistr ze sta. Znamená to, že studoval to, čemu v Citadele říkají vyšší tajemství - magii, chceš-li lepší slovo. Fascinující studium, ale v praktickém životě málo platné, proto se tak málo mistrů obtěžuje zabývat se jím.

Všichni, kteří studují vyšší tajemství, se dříve nebo později pokusí čarovat. Musím přiznat, že já jsem tomu pokušení podlehl také. Nu což, byl jsem ještě chlapec, a který chlapec si tajně nepřeje najít v sobě skrytou moc? Nedostal jsem za svoje úsilí o nic víc než tisíc chlapců přede mnou a tisíc dalších po mně. Je smutné, že to musím říct, ale kouzla nefungují.“

„Někdy ano,“ protestoval Bran. „Měl jsem ten sen a Rickon ho měl taky. A na východě jsou mágové a černokněžníci…“

„Jsou tam především lidé, kteří jim říkají mágové a černokněžníci,“ řekl mistr Luwin. „Měl jsem v Citadele přítele, který ti dokázal vytáhnout růži z ucha, ale neuměl čarovat o nic víc než já. Och jistě, je toho hodně, čemu nerozumíme. Léta míjejí po stovkách a tisícovkách, a co ze života člověk vidí než pár lét a pár zim? Díváme se na hory a považujeme je za věčné, protože nám takové připadají… Ale v průběhu času se i hory zvětšují a zmenšují, řeky mění svá koryta, hvězdy padají z oblohy a velká města klesají pod moře. Myslím, že dokonce i bohové umírají, všechno se mění.

Možná magie na tomto světě kdysi byla mocnou silou, ale už déle ne. To málo, co nám zůstalo, není ničím víc než jen pramínkem kouře, který setrvává ve vzduchu poté, co velký oheň dohořel, a dokonce i ten se pomalu vytrácí v nic. Valyrie byla tím posledním uhlíkem a Valyrie je pryč. Už nejsou žádní draci, obři jsou mrtví a děti lesa zapomenuté i s celým jejich odkazem.

Ne, můj princi, Jojen Reed možná měl sen či dva, o kterých věří, že se splnily, ale dar zeleného vidění nemá. Žádný živý člověk takovou mocí neoplývá.“

Bran to řekl Meeře, která za ním přišla za soumraku, když seděl ve svém okenním sedátku a díval se, jak se v hradu postupně rozsvěcují světla. „Moc mě mrzí, co se dnes přihodilo s vlky. Léto se neměl pokoušet ublížit Jojenovi, ale Jojen zas neměl říkat ty věci o mých snech. Vrána lhala, když mně říkala, že můžu létat, a tvůj bratr lhal taky.“

„Nebo se možná mýlí váš mistr“

„Nemýlí. Na jeho rady spoléhal dokonce i můj otec.“

„Tvůj otec jeho radám naslouchal, o tom nepochybuji. Ale nakonec se vždycky rozhodl sám za sebe. Brane, dovolíš mi povědět ti sen, který se Jojenovi zdál o tobě a tvých bratrech svěřencích?“

„Walderové nejsou mými bratry.“

Nevěnovala jeho poznámce pozornost. „Seděl jsi u večeře, ale místo sluhy ti jídlo přinesl mistr Luwin. Odkrojil ti královskou porci z pečeně, maso bylo polosyrové a krvavé, ale vonělo tak nádherně, že se všem sbíhaly sliny. Maso, které naservíroval Freyům, bylo staré, šedivé a mrtvé. Přesto jim jejich večeře chutnala lépe než tobě ta tvoje.“

„Nerozumím tomu.“

„Můj bratr říkal, že porozumíš. Až to pochopíš, promluvíme si znovu.“

Bran měl téměř strach zasednout toho dne k večeři, ale když to udělal, položili před něho koláč plněný holubím masem. Všichni ostatní dostali to samé a nevšiml si, že by s jídlem, které naservírovali Freyům, nebylo něco v pořádku. Mistr Luwin mluvil pravdu, říkal si. Zimohradu se nic zlého nestane, bez ohledu na to, co Jojen tvrdil, Branovi se ulevilo, ale byl také zklamaný. Pokud existovaly čáry a kouzla, mohlo se přihodit cokoli. Po světě chodili duchové, stromy mluvily a ze zlámaných chlapců se mohli stát rytíři. „Jenomže žádná kouzla nejsou,“ řekl nahlas v temnotě své ložnice. „Nejsou kouzla a příběhy jsou jenom příběhy.“

A on nikdy nebude chodit či létat ani se nestane rytířem.

TYRION

Rohože pod bosýma nohama ho škrábaly do chodidel. „Můj bratranec si k návštěvě vybírá vskutku podivné hodiny,“ stěžoval si Tyrion spánkem zmámenému Podricku Payneovi, který nepochybně očekával patřičné pokárání za to, že ho probudil. „Uveď ho do mého soláru a řekni mu, že tam za ním hned přijdu.“

Z černi před oknem usuzoval, že je hodně po půlnoci. Myslí si snad Lancel, že mne v tuto hodinu najde ospalého a mdlého rozumu? divil se v duchu. Ne. Lancel zřídkakdy vůbec přemýšlí, což znamená, že tohle je Cerseino dílo. Jeho sestra bude zklamaná. Dokonce i v posteli často pracoval dlouho do noci - četl si v mihotavém světle svíce, studoval zprávy od Varysových našeptávačů a byl zabrán do Malíčkových účetních knih, dokud se mu sloupce nezačaly rozmazávat před očima a nezačala ho pálit víčka.

Opláchl si obličej vlažnou vodou z mísy vedle postele a dřepl si do svojí soukromé místnůstky, kde si dával načas. Noční vzduch ho chladil na holé pokožce. Lancelovi bylo šestnáct a nebyl znám svou trpělivostí. Jen ať si počká a ať čekání jen zvýší jeho nervozitu. Když měl střeva prázdná, Tyrion si oblékl noční háv a prsty si rozcuchal svoje řídké vlasy v barvě lnu, aby to vypadalo, že se pravě probral ze spánku.

Lancel chodil sem a tam před vychladlým popelem v krbu. Byl oblečený v rudém sametu s rozparky a černými hedvábnými rukávci pod nimi, z opasku mu visela drahokamy vykládaná dýka a pozlacená pochva s mečem. „Bratranče,“ uvítal ho Tyrion. „Tvoje návštěvy bývají tak zřídkavé. Čemu vděčím za toto nezasloužené potěšení?“

„Její Výsost královna regentka mne poslala, abych ti nařídil, že máš okamžitě propustit velmistra Pycelleho.“ Ser Lancel Tyrionovi ukázal šarlatovou stuhu, na které byla ve zlatém vosku otištěna Cerseina pečeť se lvem. „Zde je její plná moc.“

„Ať si je.“ Tyrion mávl rukou, aby stuhu dal pryč. „Doufám, že moje sestra nepřepíná svoje síly, tak záhy po nemoci. Velice by mne mrzelo, kdyby se jí to mělo vrátit.“

„Její Výsost je zcela zdráva,“ odsekl Lancel stroze.

„To je hudba pro moje uši.“ Třebaže ne zrovna melodie, která by se mi líbila. Měl jsem jí dát větší dávku. Tyrion doufal, že získá dalších pár dnů bez Cerseina vměšování, ale její brzké zotavení ho zas tak nepřekvapilo. Konec konců, byla Jaimeho dvojčetem. Přinutil se mile se na Lancela usmát. „Pode, rozdělej nám oheň, vzduch je na můj vkus příliš mrazivý. Dáš si se mnou pohár vína, Lanceli? Zjistil jsem, že svařené víno mi pomáhá lépe spát.“

„Já nic na spaní nepotřebuju,“ řekl ser Lancel. „Dostavil jsem se na rozkaz Její Výsosti, ne s tebou pít, Skřete.“

Rytířství chlapce obdařilo troufalostí, říkal si Tyrion - to, a ta neblahá role, kterou sehrál v zavraždění krále Roberta. „Víno má svá nebezpečí.“ Když naléval, usmíval se. „Co se týče velmistra Pycelleho, myslím, že kdyby si o něho moje drahá sestra dělala až takové starosti, přišla by sama. Místo toho poslala tebe. Co si o tom mám myslet?“

„Mysli si, co chceš, pokud svého vězně necháš okamžitě propustit. Velmistr je oddaným přítelem královny regentky a je pod její osobní ochranou.“ Na mladíkových rtech byl patrný jemný náznak úšklebku; vyžíval se v tom. Učí se od Cersei. „Její Výsost s tímto potupným činem nesouhlasí. Připomíná ti, že ona je Joffreyho regentkou.“

„A já jsem Joffreyho pobočníkem.“

„Pobočník slouží,“ informoval ho mladý rytíř prostořece. „Regent vládne, dokud král nedosáhne patřičného veku.“

„Možná bys mi to měl napsat, abych si to zapamatoval.“ Oheň vesele praskal. „Můžeš odejít, Pode,“ řekl Tyrion svému panošovi. Jakmile byl chlapec pryč, otočil se zpátky k Lancelovi. „Ještě něco?“

„Ano. Její Výsost mi přikázala, abych tě informoval, že ser Jacelyn Bywater odmítl vykonat příkaz vydaný v králově jménu.“

Což znamená, že Cersei Bywaterovi nařídila propustit Pycelleho, a ten odmítl. „Rozumím.“

„Trvá na tom, aby ten muž byl odstraněn ze svého Úřadu a uvržen do žaláře za zradu. Varuji tě -“

Tyrion odložil svůj pohár. „Od tebe žádná varování slyšet nechci, chlapče.“

„Sere,“ opravil ho Lancel škrobeně. Dotkl se svého meče, možná aby Tyrionovi připomněl, že ho nosí. „Dávej si pozor, jak se mnou mluvíš, Skřete.“ Nepochybně chtěl znít výhružně, ale to absurdní chmýří jeho knírku celý efekt kazilo.

„Och, sundej tu ruku ze svého meče. Stačí, abych vykřikl a vtrhne sem Šagga, který tě zabije. Sekerou, ne vinným měchem.“

Lancel zrudl; byl takovým bláznem, aby věřil, že jeho účast na smrti krále Roberta projde nepovšimnuta? „Jsem rytíř -“

„To jsem si všiml. Pověz mi - pasovala tě Cersei na rytíře předtím nebo potom, co si tě vzala do postele?“

Jiskřička v Lancelových zelených očích byla veškerým přiznáním, které Tyrion potřeboval. Takže Varys měl pravdu. Alespoň nikdo nemůže tvrdit, že moje sestra nemiluje svou rodinu. „Nu, nemáš mi na to co říct? Nemáš pro mě žádná další varování, sere?“

„Ihned tahle špinavá obvinění odvoláš, nebo -“

„Prosím. Pomyslel jsi někdy na to, co by udělal Joffrey, kdybych mu prozradil, že jsi zabil jeho otce, abys mohl spát s jeho matkou?“

„Takhle to nebylo!“ protestoval Lancel zděšeně.

„Ne? A jak to tedy bylo?“

„To královna mně dala to víno. Když jsem byl jmenován královým panošem, tvůj vlastní otec, lord Tywin, mi nařídil, abych ji ve všem poslechl.”

„Nařídil ti taky, abys s ní šukal?“ Jen se na něho podívejme. Není sice tak vysoký, jeho rysy nejsou tak jemné a jeho vlasy mají barvu písku namísto zlata, a přesto… Domnívám se, že dokonce i ubohá kopie Jaimeho je sladší než prázdná postel. „Ne, to si nemyslím.“

„Nikdy jsem nechtěl… Dělal jsem jenom to, co mi přikázala…“

„… a hnusil se ti přitom každý okamžik, že ano? To ti mám věřit? Teplé místo u dvora, rytířství, roztažené nohy mojí sestry po nocích, ach ano, to musí být hrozné.“ Tyrion se zvedl. „Počkej tady. Jeho Výsost o tom bude chtít slyšet víc.“

Lancela okamžitě opustila jeho vzdorovitost. Mladý rytíř padl na kolena jako vystrašený malý kluk. „Milost, můj pane, prosím tě o slitování.“

„Tohle si nech pro Joffreyho. Miluje žebrání o milost.“

„Můj pane, jen jsem plnil příkazy tvé sestry královny, jak jsi řekl, ale Jeho Výsost… nikdy by nepochopil…“

„Chceš, abych tajil pravdu před králem?“

„Prosím tě kvůli svému otci. Odjedu z města a bude to, jako by se nikdy nic nestalo. Přísahám. Skončí to…“

Bylo obtížné nedat se do smíchu. „Ne, já myslím, že neskončí.”

Zdálo se, že chlapec je v koncích. „Můj pane?“

„Slyšel jsi mne. Můj otec ti přikázal poslouchat moji sestru. Dobrá, poslouchej ji. Zdržuj se v její blízkosti, těš se z její důvěry, utěšuj ji tak často, jak to po tobě bude vyžadovat. Nikdo se to nedozví… Pokud zachováš věrnost i mně. Chci vědět, co Cersei dělá. Kam chodí, s kým se vídá, o čem si spolu povídají, jaké plány kuje. Všechno. Osobně mi to vždycky přijdeš říct, ano?“

„Ano, můj pane.“ Lancel odpověděl bez sebemenšího zaváhání, a to se Tyrionovi líbilo. „Udělám to. Přísahám. Jak poroučíš.“

„Vstaň.“ Tyrion naplnil druhý pohár a vtiskl mu ho do dlaně. „Pij na naši dohodu. Ujišťuji tě, že v hradu není žádný další kanec, o kterém bych věděl.“ Lancel zvedl pohár a pil, i když neochotně. „Úsměv, bratranče. Moje sestra je krásná žena a všechno děláš pro dobro říše. Můžeš z toho jen získat. Rytířství není ničím. Když budeš šikovný, dostaneš ode mne titul lorda, než spolu skončíme.“ Tyrion zatočil vínem ve svém poháru. „Chceme, aby ti Cersei bezvýhradně důvěřovala. Jdi za ní a pověz jí, že prosím o její odpuštění. Řekni jí, že jsi mne vyděsil, že nechci, aby mezi námi byly nějaké rozbroje, a proto už neudělám nic bez jejího souhlasu.“

„Ale… ona nařídila…“

„Ach ano, Pycelleho jí dám.“

„Dáš?“ Lancelův hlas zněl udiveně.

Tyrion se usmál. „Propustím ho zítra ráno. Mohl bych odpřísáhnout, že jsem mu nezkřivil ani vlásek na hlavě, ale nebyla by to zas tak úplně pravda. V každém případě je v pořádku, třebaže za jeho zdraví se zaručit nemohu. Černé cely nejsou právě vhodným místem pro muže jeho věku. Cersei si ho může nechat na hraní nebo ho může poslat na Zeď, to je mi jedno, ale v radě už ho nechci.“

„A ser Jacelyn?“

„Řekni mé sestře, že se domníváš, že časem přijde přiježitost odstranit ho. To by ji mělo na čas uspokojit.“

„Jak si přeješ.“ Lancel dopil svoje víno.

„Ještě jedna věc. Teď, když je král Robert mrtvý, bylo by nanejvýš trapné, kdyby jeho vdova měla náhle otěhotnět.“

„Můj pane, já… my… Královna mně poručila, abych…“ Uši mu zrudly do barvy lannisterského purpuru. „Vylévám semeno na její břicho, můj pane.“

„Na půvabné břicho, o tom nepochybuji. Zavlažuj je tak často, jak si přeješ, ale dbej na to, aby tvoje rosa nepadla nikam jinam. Já o žádné další synovce nestojím, je ti to jasné?“

Ser Lancel se strnule uklonil a odešel.

Tyrion si dovolil okamžik lítosti nad tím chlapcem. Další blázen, a taky slaboch, ale to, co s ním Cersei a já děláme, si nezasluhuje. Ještě že jeho strýc Kevan měl dva syny; tento pravděpodobně nepřežije rok. Cersei ho dá zabít v okamžiku, kdy se dozví, že ji zrazuje, a pokud to z nějaké milosti bohů neudělá, Lancel nepřežije den, kdy se do Králova přístaviště vrátí Jaime. Jedinou otázkou bylo, zda ho ve výbuchu žárlivosti setne Jaime, nebo zda to udělá Cersei ve snaze zabránit tomu, aby se to Jaime dozvěděl, Tyrion se přikláněl spíš ke druhé možnosti.

Byl nepokojný a věděl, že dnes v noci už se nevyspí. V žádném případě ne tady. Podricka Paynea našel spát v křesle přede dveřmi soláru. Zatřásl jím. „Pošli ke mně Bronna a pak seběhni dolů do stájí a nech osedlat dva koně.“ Chlapec měl oči zakalené spánkem. „Koně.“

„Ta velká hnědá zvířata, co mají ráda jablka, jsem si jistý, že už jsi je viděl. Čtyři nohy a ocas. Ale nejdřív sežeň Bronna.“

Žoldákovi to trvalo jen chvíli, než se dostavil. „Kdo se ti zas vymočil do polévky?“ zeptal se.

„Cersei, jako vždy. Možná si myslíš, že jsem si na tu chuť doteďka už měl zvyknout, ale není tomu tak. Zdá se, že moje laskavá sestra si mě spletla s Nedem Starkem.“

„Slyšel jsem, že byl vyšší.“

„Ne poté, co ho Joffrey nechal o hlavu zkrátit. Měl by ses obléknout tepleji, noc je chladná.“

„My někam jedeme?“

„To jsou všichni žoldáci tak bystří jako ty?“

Městské ulice nebyly bezpečné, ale s Bronnem po svém boku neměl Tyrion strach. Strážní je nechali vyjet zadní bránou v severní zdi, odkud jeli Černostínovou ulicí k úpatí Aegonova vysokého kopce a pak do Prasečí uličky, kolem řad oken zavřených okenicemi a vysokých budov ze dřeva a kamene, jejichž horní podlaží se nad ulicí nakláněla tak blízko k sobě, že to vypadalo, jako by se líbala. Měsíc jako by je cestou sledoval, hrál si s nimi na schovávanou mezi komíny. Nepotkali nikoho, kromě jakési osamělé stařeny, táhnoucí za ocas mrtvou kočku. Vystrašeně se na ně podívala, jako by se bála, že by se mohli pokusit ukrást jí večeři, a beze slova se odplížila do stínů.

Tyrion přemýšlel o mužích, kteří byli pobočníkem před ním a kteří nedokázali tančit podle toho, jak Cersei pískala. Jací jen byli? Muži jako oni… Příliš čestní, než aby mohli žít, příliš vznešení, než aby se mohli jen tak vykálet. Takové blázny Cersei hltá každé ráno k snídani. Jediným způsobem, jak moji sestru porazit, je hrát její vlastní hru, což bylo něco, na co by lordi Stark a Arryn nikdy nepřistoupili. Nebylo divu, že oba byli mrtví, zatímco Tyrion Lannister si nikdy nepřipadal živější. Jeho zakrnělé nohy z něj možná činily komickou figurku na plese na oslavu sklizně, ale tento tanec znal.

Navzdory pozdní hodině byl nevěstinec plný. Chataya je mile přivítala a odvedla je do společenské místnosti. Bronn odešel nahoru s černookou dívkou z Dorne, ale Alayaya právě bavila zákazníka. „Bude potěšena, až se dozví, že jsi přišel,“ řekla Chataya. „Postarám se o to, aby pro tebe byla připravena místnost ve věži. Dá si můj pán pohár vína, aby si zkrátil čekání?“

„Dám,“ odpověděl.

Víno bylo ubohým nápojem ve srovnání s víny ze Stromoviny, která v domě obvykle podávali. „Musíš mně odpustit, můj pane,“ omlouvala se Chataya, „poslední dobou nejsem schopná najít dobré víno, za žádnou cenu.“

„Obávám se, že nejsi sama.“

Chataya si s ním chvíli povídala, pak se omluvila a ladnou chůzí odešla. Půvabná žena, říkal si Tyrion, když se díval, jak odchází. Taková elegance a důstojnost byly u děvky vidět zřídkakdy. I když, a tím si byl jistý, ona sama sebe považovala spíš za něco jako kněžku. Možná právě to je tím tajemstvím. Nezáleží na tom, co děláme, ale proč to děláme. To pomyšlení ho zvláštním způsobem uklidnilo.

Pár dalších zákazníků si ho měřilo postranními pohledy. Když si takto vyjel posledně, jakýsi muž na něho plivl… či spíš snažil se o to. Místo toho plivl na Bronna a příště už bude plivat bez zubů.

„Můj pán si připadá nemilovaný?“ Na klín mu usedla Dancy a něžně ho štípla do ucha. „Znám na to lék.“

Tyrion s úsměvem zavrtěl hlavou. „Jsi příliš krásná, než aby to šlo popsat slovy, drahá, ale já už jsem si zvykl na Alayayin lék.“

„Nikdy jsi nevyzkoušel můj. Můj pán si nikdy nevybere nikoho jiného než Yayu. Je dobrá, ale já jsem lepší. Nechceš se o tom přesvědčit?“

„Možná příště.“ Tyrion nepochyboval o tom, že Dancy je opravdu tak dobrá, jak o sobě tvrdí. Měla nos jako knoflík a hřívu hustých rusých vlasů, které jí spadaly až k pasu. Jenomže na něho ve svém domě čekala Šae.

S chichotáním mu zajela rukou mezi stehna a stiskla ho přes kalhoty. „Já si nemyslím, že on chce čekat na příště,“ prohlásila. „Myslím, že chce jít se mnou a spočítat mně pihy.“

„Dancy.“ Alayaya stála ve dveřích, tmavá a nádherná ve vzdušném zeleném hedvábí. „Jeho lordstvo přišlo navštívit mě.“

Tyrion se něžně vymanil z objetí druhé dívky a vstal. Zdálo se, že Dancy to nevadí. „Příště,“ připomněla mu. Strčila si prst do úst a začala ho sát. Když si ho dívka s černou kůží odváděla nahoru, řekla: „Ubohá Dancy. Má čtrnáct dní na to, aby mého pána přiměla vybrat si ji. Jinak prohraje svoje černé perly a bude je muset dát Marei.“

Marei byla krásná, bledá, jemná dívka, které si Tyrion jednou či dvakrát všiml. Zelené oči a porcelánová plet, dlouhé rovné stříbřité vlasy, velmi půvabná, ale na jeho vkus příliš vážná. „Nesnáším pomyšlení, že to ubohé dítě by kvůli mně mělo přijít o svoje perly.“

„Vezmi si ji příště nahoru.“

„Možná to udělám.“

Usmála se. „Já myslím, že ne, můj pane.“

Má pravdu, pomyslel si Tyrion, neudělám to. Šae je možná jenom děvka, ale já jsem jí svým vlastním způsobem věrný.

Když ve věžní místnosti otevíral dveře skříně, zvědavě pohlédl na Alayayu. „Co děláváš, zatímco jsem pryč?“

Zvedla ruce a protáhla se jako pružná černá kočka. „Spím. Od té doby, co jsi nás začal navštěvovat, jsem mnohem odpočatější, můj pane. A Marei nás učí číst, takže možná brzy budu moct trávit čas s knihou.“

„Spánek je dobrý,“ řekl. „A knihy jsou ještě lepší.“ Letmo ji políbil na tvář. Pak už následoval sestup dolů šachtou a tunelem.

Když na svém strakatém valachovi vyjížděl ze stáje, uslyšel zvuk hudby doléhající k němu přes vrcholky střech. Bylo příjemné vědět, že lidé si stále zpívají, dokonce i uprostřed jatek a hladomoru. Hlavu mu zaplnily tóny, které si stále pamatoval, a na okamžik téměř slyšel Tyšu, jak mu kdysi dávno zpívávala. Zastavil, aby se zaposlouchal. Melodie byla falešná, slova příliš slabá, než aby je slyšel. Takže je to jiná píseň, a proč ne? Jeho sladká nevinná Tyša byla lží začatou proto, aby skončila, pouhou děvkou, kterou jeho bratr koupil, aby z něho udělala muže.

Od Tyši už mám pokoj, pomyslel si. Pronásledovala mne polovinu života, ale teď už ji nepotřebuju, o nic víc než potřebuju Alayayu, Dancy, Marei nebo stovky dalších jako ony, se kterými jsem léhal za ta léta. Teď mám Šae. Šae.

Brána byla zamčená a zavřená na závoru. Tyrion do ní bušil, dokud se neotevřelo zdobené bronzové oko. „To jsem já.“ Muž který ho pustil dovnitř, byl jedním z Varysových nejlepších úlovků, braavoský rváč se zaječím pyskem trpící tupozrakostí. Tyrion chtěl, aby se kolem Šae ve dne v noci nezdržovali žádní pohlední strážní. „Najdi mně staré, ošklivé, zjizvené muže, nejraději impotentní,“ řekl eunuchovi. „Muže, kteří jsou na chlapce nebo třebas takové, kteří dávají přednost ovcím.“ Žádné milovníky ovcí se Varysovi najít nepodařilo, zato našel eunušského škrtiče a pár odporně páchnoucích Ibbeňanů, kteří svoje sekery milovali stejně jako jeden druhého. Ostatní byli sebrankou žoldnéřů ošklivých jako hnojiště, z nichž každý byl odpornější než ten před ním. Když mu je Varys předváděl, Tyrion měl obavy, že zašel příliš daleko, ale Šae si nikdy ani slůvkem nepostěžovala. A proč by měla? Nikdy si nestěžovala na mě a já jsem ošklivější než všichni její strážci dohromady. Možná dokonce jejich ošklivost ani nevnímá.

Dokonce i přesto by Tyrion raději použil svoje horaly, aby dům hlídali; možná Chellyny Černé uši nebo Měsíční bratry. Důvěřoval jejich železné věrnosti a cti mnohem víc než sebrance žoldáků. Riziko však bylo příliš velké. Všichni v Králově přístavišti věděli, že ti divoši jsou jeho. Kdyby sem poslal Černé uši, bylo by jen otázkou času, než by se celé město dozvědělo, že králův pobočník si vydržuje konkubínu.

Jeden z Ibbeňanů vzal jeho koně. „Probudili jste ji?“ zeptal se ho Tyrion.

„Ne, můj pane.“

„Dobře.“

Oheň v ložnici dohořel na uhlíky, ale v místnosti stále bylo teplo, Šae ze sebe ve spánku odkopala pokrývky. Ležela nahá na péřové posteli, ve slabé záři linoucí se z krbu se rýsovaly hebké křivky jejího mladého těla. Tyrion stál ve dveřích a opíjel se pohledem na ni. Mladší než Marei, sladší než Dancy, krásnější než Alayaya, je vším, co potřebuju a ještě víc. Říkal si, jak může být děvka tak čistá, sladká a nevinná?

Neměl v úmyslu budit ji, ale pohled na ni stačil, aby mu ztvrdl úd. Nechal svůj oděv spadnout na podlahu, pak si tiše lehl na postel, něžně jí rozevřel nohy a políbil ji mezi stehna. Šae zamumlala ze spánku. Políbil ji znovu a olízl její tajemnou sladkost, a dál a dál, dokud nebyl mokrý jeho vous i její přirození. Když tiše zasténala a zachvěla se, lehl si na ni, vnikl do ní a téměř v okamžiku dosáhl vyvrcholení.

Měla otevřené oči. Usmála se na něho, pohladila ho po hlavě a zašeptala: „Právě jsem měla krásný sen, můj pane.“

Tyrion ji štípl do malé tvrdé bradavky a položil si hlavu na její rameno. Nevytáhl z ní úd; přál si, aby ho nemusel vytáhnout nikdy. „Tohle není sen,“ ujistil ji. Je to skutečné, tohle všechno, pomyslel si, války, intriky, ta velká krvavá hra, a já jsem v jejím středu… Já, trpaslík, zrůda, ten, kterým opovrhují a smějí se mu, ale teď mám všechno, moc, město, svou dívku. K tomu jsem byl stvořen a bohové odpusťtě mi, já to miluji…

A ji taky. Ji taky.

ARYA

Jakákoli jména měl Harren černý v úmyslu dát svým věžím, byla dávno zapomenuta. Říkali jim Věž strachu, Vdovina věž, Věž nářků, Věž duchů a Věž spáleného krále. Arya spala v mělkém výklenku v rozložitých sklepeních pod Věží nářků, na hromadě slámy. Měla vodu, aby se umyla, kdykoli to potřebovala, a dokonce kus mýdla. Práce byla tvrdá, ale ne namáhavější než každý den ujít několik mil. Lasička nemusela hledat červy a brouky k jídlu, tak jako musel Arry; každý den měla chléb a kroupovou dušeninu s kousky mrkve a tuřínu a jednou za čtrnáct dní dokonce kus masa.

Horký koláč se najedl ještě lépe; byl tam, kam patřil, v hradní kuchyni, kulaté kamenné budově s kupolí na střeše, která byla světem sama pro sebe. Arya jedla u stolu na kozách v podzemí s Weesem a jeho dalšími svěřenci, ale někdy ji vybrali, aby jejich jídlo pomohla přinést, a tehdy se s Horkým koláčem pokaždé snažili ukrást chvilku, ve které by si popovídali. Stále si nebyl schopný zapamatovat, že teď je Lasička a pořád jí říkal Arry, dokonce i když věděl, že je děvče. Jednou jí zkusil strčit do ruky horký jablečný koláč, ale byl přitom tak neobratný, že si jich všimli dva z kuchařů. Vzali si koláč a zbili ho velkou dřevěnou naběračkou.

Gendryho poslali do kovárny; Arya ho vídala zřídkakdy. Co se týkalo těch, se kterými sloužila, nechtěla dokonce ani znát jejich jména. Bylo by to pro ni tím horší, kdyby je pak viděla zemřít. Většina jich byla starší než ona, a také ji nechávali na pokoji.

Harrenov byl obrovitý, ale většina z jeho staveb byla zchátralá a ve stadiu úpadku. Lady Whent hrad obývala jako vazalka rodu Tullyů, ale používala jenom dolní třetiny dvou z pěti věží a zbytek hradu nechala chátrat. Nyní, když utekla pryč, nepočetné služebnictvo, které nechala za sebou, nestačilo k tomu, aby se postaralo o potřeby všech rytířů, lordů a urozených zajatců, které s sebou přivedl lord Tywin, a tak lannisterští jezdci museli vyjíždět na lovy na služebnictvo, stejně jako plundrovat a shánět zásoby. Povídalo se, že lord Tywin má v úmyslu obnovit Harrenov do jeho původní velkoleposti a udělat si z něho svoje nové sídlo, jakmile válka skončí.

Weese Aryu zaměstnával doručováním zpráv, nošením vody a přepravováním jídla a někdy také obsluhovala u stolu v Kasárenské síni nad zbrojnicí, kde jídávali zbrojnoši. Většinu její práce však tvořil úklid. Přízemní podlaží ve Věži nářků bylo proměněno ve skladiště a sýpku a dvě podlaží nad ním hostila posádku, ale horní podlaží nebyla obývána osmdesát let. Nyní lord Tywin nařídil, aby opět byla připravena k obývání. Byly tam podlahy, které bylo třeba drhnout, špína, kterou bylo nutno čistit z oken, polámané židle a shnilé postele, které musely být odneseny. Nejvyšší podlaží bylo zamořeno hnízdy velkých černých netopýrů, které měl rod Whentů ve svém znaku, a ve sklepeních žily krysy… a přízraky, jak říkali někteří, duchové krále Harrena Černého a jeho synů.

Arya si říkala, že to je hloupé. Harren a jeho synové zemřeli ve Věži spáleného krále, proto se tak jmenovala, tak proč by měli přecházet nádvoří, aby ji strašili? Věž nářků naříkala pouze tehdy, když vál vítr ze severu, a byl to jenom zvuk, který vydával vzduch profukující mezi prasklinami v kameni, které se v něm vytvořily žárem. Pokud v Harrenově opravdu byli duchové, nikdy ji neobtěžovali. To živých mužů se bála, Weeseho, sera Gregora a lorda Tywina Lannistera samotného, který se ubytoval ve Věži spáleného krále, stále nejvyšší a nejmocnější ze všech, třebaže nakloněné nakřivo pod tíhou zestruskovatělého kamene, v důsledku čehož vyhlížela jako obří poloroztavená černá svíce. Říkala si, co by asi lord Tywin udělal, kdyby šla za ním a přiznala se mu, že je Arya Stark, ale věděla, že nikdy by se k němu nedostala tak blízko, aby s ním mohla mluvit, a on by jí stejně nevěřil, i kdyby to udělala, a nakonec by dostala krvavý nářez od Weeseho.

Weese byl svým vlastním nadutým způsobem téměř stejně děsivý jako ser Gregor. Hora kosil lidi jako mouchy, ale po většinu času jako by ani nevěděl, že tam nějaká moucha je. Weese vždycky věděl, kde jste, co děláte a někdy dokonce i co si myslíte. Rozdával rány při té sebemenší provokaci a měl psa, který byl téměř stejně zlý jako jeho pán, ošklivou skvrnitou fenu, která páchla hůř než jakýkoli jiný pes, kterého Arya kdy poznala. Jednou viděla, jak Weese svého psa poštval na chlapce, co čistil záchody. Utrhla chlapci velký kus masa z lýtka, zatímco Weese se tomu smál.

Trvalo jenom tři dny, než si vysloužil vážené místo v jejích nočních modlitbách. „Weese,“ šeptávala jeho jméno jako první. „Dunsen, Chiswyck, Polliver, Sladký Raff, Lechtač a Ohař. Ser Gregor, ser Amory, ser Ilyn, ser Meryn, král Joffrey, královna Cersei.“ Pokud sama sobě dovolí zapomenout dokonce jen jedno z těch jmen, jak toho člověka pak najde, aby ho mohla zabít?

Na cestě si Arya připadala jako ovce, ale Harrenov ji proměnil v myš. Ve svém škrábavém oděvu byla šedivá jako myš a jako myš se držela skulin, prasklin a temných děr hradu a utíkala z cesty mocným.

Někdy si říkala, že v těch silných černých zdech jsou všichni myši, dokonce i rytíři a urození lordi. Ve srovnání s čirou velikostí hradu vypadal dokonce i Gregor Clegane malý. Harrenov pokrýval třikrát tak velkou rozlohu jako Zimohrad a jeho budovy byly o tolik větší, že se stěží daly vzájemně srovnávat. Jeho stáje hostily tisícovku koní, jeho boží háj pokrýval dvacet akrů, jeho kuchyně byla stejně velká jako velká síň na Zimohradu a jeho vlastní velká síň, vznešeně pojmenovaná Síň stovky krbů, přestože jich tam bylo jenom něco přes třicet (Arya se dvakrát snažila spočítat je, ale poprvé jí vyšlo třicet tři a podruhé třicet pět), byla tak rozlehlá, že lord Tywin by tam mohl hostit celou svoji armádu, třebaže to nikdy neudělal. Stěny, dveře, síně, schodiště, všechno bylo postaveno v nelidském měřítku, jež Aryu nutilo vzpomínat na příběhy, které jim stará chůva vypravovala o obrech, co žili za Zdí.

A protože urození pánové a dámy si malé šedivé myši pod svými chodidly nevšímali, Arya slyšela všechna možná tajemství. Stačilo mít uši otevřené a plnit si svoje povinnosti. Pěkná Pia z máselnice byla coura, která si našla cestu ke každému rytíři v hradu. Manželka žalářníka byla těhotná, ale skutečným otcem byl buď ser Alyn Stackspeer, nebo zpěvák, kterému říkali Bělozubý Wat. Lord Lefford u stolu pokaždé urážel duchy, ale u postele si vždy nechával hořet svíci. Panoš sera Dunavera, Jodge, se ve spánku pomočoval. Kuchaři opovrhovali serem Harysem Swyftem a plivali mu do všech jídel. Jednou dokonce zaslechla služebnou mistra Tothmura, jak se svému bratrovi svěřuje s jakousi zprávou, podle které byl Joffrey bastard, a proto vůbec nebyl právoplatným králem. „Lord Tywin mu přikázal, aby dopis okamžitě spálil a už nikdy tak špinavé pomluvy neříkal,“ šeptala dívka.

Slyšela, že k válce se připojili bratři krále Roberta Stannis a Renly. „A oba jsou to teď králové,“ řekl Weese. „V říši je víc králů než krys v tomto hradě.“ Dokonce i lannisterští muži se dotazovali, jak dlouho asi Joffrey udrží Železný trůn. „Ten chlapec nemá jinou armádu než zlaté pláště a vládne mu eunuch, trpaslík a žena,“ slyšela jakéhosi mladého lorda mumlat do poháru s vínem. „K čemu budou užiteční, až přijde k bitvě?“ Stále se mluvilo o Beriku Dondarrionovi. Tlustý lučištník jednou řekl, že ho zabili Krvaví drancíři, ale ostatní se jen smáli. „Lorch toho muže zabil u Řítivých vodopádů a Hora ho zabil dvakrát. Dej mi stříbrňák, říkám, že nezůstane mrtvý ani tentokrát.“

Arya nevěděla, kdo jsou to Krvaví drancíři, dokud o čtrnáct dní později do Harrenova nepřijela ta nejpodivnější společnost mužů, jakou kdy viděla. Pod korouhví s černou kozou s krvavými rohy jeli mědění muži se zvonečky ve vlasech; kopiníci na pruhovaných černo-bílých koních; lučištníci s napudrovanými tvářemi; podsadití zarostlí muži s chlupatými štíty; muži s hnědou kůží v péřových pláštích; starý blázen v zeleno-růžovém šaškovském hávu; šermíři s fantasticky rozvětvenými vousy obarvenými zeleně, purpurově a stříbrně; kopiníci s barevnými jizvami, které jim pokrývaly tváře; štíhlý muž v róbě septona, jeden otcovsky vyhlížející v šedi mistra a jeden podle vzhledu nemocný, jehož kožený plášť lemovaly dlouhé světlé vlasy.

V jejich čele jel muž vyzáblý jako hůl a velmi vysoký, s protáhlým hubeným obličejem, který byl ještě prodloužen jeho provazcovitým černým vousem, vyrůstajícím mu ze špičaté brady a sahajícím mu téměř k pasu. Přilbice, která mu visela ze sedla, byla z černé oceli, vytvarovaná do podoby kozí hlavy. Kolem krku měl řetěz vytvořený ze spojených mincí mnoha různých velikostí a tvarů a z odlišných kovů a jeho kůň byl jedním z těch podivných černo-bíle pruhovaných zvířat.

„Tu chásku raději nechtěj znát, Lasičko,“ řekl jí Weese, když viděl, jak s otevřenými ústy hledí na muže s kozí přilbicí. Byli s ním dva z jeho pijáckých kumpánů, zbrojnoši ve službách lorda Lefforda.

„Kdo je to?“ zeptala se.

Jeden ze zbrojnošů se zasmál. „Vrahouni, děvče. Kozí pazoury. Krvaví drancíři lorda Tywina.“

„Nech si ty řeči pro sebe. Sedřou z ní kvůli tobě kůži a pak budeš ty drhnout ty zatracené schody,“ pokáral ho Weese. „Jsou to žoldáci, Lasičko. Říkají si Chrabří kumpáni. Nemluv o nich jinými jmény, když by tě mohli slyšet, jinak se ti zle povede. Ten s tou kozí přilbicí je jejich kapitán, lord Vargo Hoat.“

„Vždyť to žádný zatracený lord není,“ namítl druhý voják. „Slyšel jsem sera Amoryho, jak to říkal. Je to jenom další žoldák s uslintanou hubou a vysokým míněním o sobě samém.“

„To ano,“ přitakal Weese, „ale lépe bude, když mu bude říkat lord, pokud chce zůstat celá.“

Arya se znovu podívala na Varga Hoata. Kolik takových oblud lord Tywin má?

Chrabří kumpáni byli ubytováni ve Vdovině věži, a tak je Arya neobsluhovala. Byla ráda; té samé noci, kdy přijeli, se mezi žoldáky a pár lannisterskými muži strhla rvačka. Panoš sera Haryse Swyfta byl ubodán k smrti a dva z Krvavých drancířů byli zraněni. Příštího rána lord Tywin nechal oba pověsit ze zdi strážnice, společně s jedním z lučištníků lorda Lyddena. Weese řekl, že právě lučištník vyprovokoval celý spor tím, že žoldáky urážel ohledně Berika Dondarriona. Jakmile se oběšenci přestali zmítat na provazech, Vargo Hoat a ser Harys se vzájemně objali, políbili se a přísahali jeden druhému, že se budou mít rádi, zatímco lord Tywin se na to díval. Arya si říkala, že je to směšné, jak Vargo Hoat šišlá a slintá, ale byla natolik moudrá, že se raději nesmála.

Krvaví drancíři se v Harrenově nezdrželi dlouho, ale než znovu vyjeli, Arya slyšela jednoho z nich říci, že seveřanská armáda pod vedením Roosea Boltona obsadila rubínový brod Trojzubce. „Jestli přejde, lord Tywin ho znovu rozdrtí, tak jako to udělal na Zeleném bodci,“ řekl jeden lannisterský lučištník, ale jeho druhové se mu vysmáli. „Bolton nepřejde, dokud z Řekotočí nepřitáhne Mladý vlk se svými divokými seveřany a všemi svými vlky.“

Arya netušila, že její bratr je tak blízko. Řekotočí bylo mnohem blíž než Zimohrad, třebaže si nebyla jistá, kterým směrem přesně se nachází od Harrenova. Mohla bych to nějak zjistit, vím, že bych mohla, jenom kdybych se dostala pryč. Když pomyslela na to, že by znovu mohla spatřit Robbův obličej, musela se kousnout do rtu. A taky bych chtěla vidět Jona, Brana, Rickona a matku, dokonce i Sansu… Políbila bych ji a poprosila bych ji za odpuštění jako pravá dáma, to by se jí líbilo.

Z řečí na nádvoří se dozvěděla, že v horních komnatách Věže strachu jsou ubytovány tři tucty zajatců z nějaké bitvy na Zeleném bodci Trojzubce. Většina jich dostala svobodu volně se pohybovat po hradě výměnou za slib, že se nepokusí uprchnout. Přísahali, že neuprchnou, říkala si Arya, ale nikdy neslíbili, že nepomohou uprchnout mně.

Zajatci jedli u svého vlastního stolu v Síni stovky srdcí a často je vídala na různých místech po hradě. Čtyři bratři spolu každý den cvičili, bojovali s klacky a dřevěnými štíty na Kamenitém nádvoří. Tři z nich byli Freyové z Přechodu, čtvrtý jejich nevlastní bratr. Pobyli tam však jen krátce; jednoho rána přijeli pod mírovou zástavou a s truhlicí zlata dva další bratři a vykoupili je od rytířů, kteří je zajali. Šest Freyů odjelo společně.

Nikdo však nepřijel vykoupit seveřany. Horký koláč jí řekl, že v kuchyni neustále šmejdí jeden obtloustlý mladý lord, který hledá, co by kde snědl dobrého. Má prý tak huňatý knír, že mu zakrývá celé rty, a spona ze stříbra a safírů, která drží na místě jeho plášť, má tvar trojzubce. Zajatec patřil lordu Tywinovi, ale vousatý mladý muž divokého vzhledu v černém plášti vzorovaném bílými slunci, který se rád sám procházel po hradbách, byl zajat nějakým potulným rytířem, jenž si dělal naděje, že díky němu zbohatne. Sansa by věděla, kdo je to, i toho tlustého by poznala, ale Arya se nikdy příliš nezajímala o tituly a erby. Kdykoli je septa Mordane začala vyučovat historii toho rodu či onoho, byla jako duchem nepřítomná, snila s otevřenýma očima a přemýšlela, kdy hodina skončí.

Pamatovala si však lorda Cerwyna. Jeho pozemky se nacházely blízko Zimohradu a on i jeho syn Cleos je často navštěvovali. Osud tomu však chtěl, že to byl jediný zajatec, kterého nikdy neviděla; byl upoután na lůžko ve věžní cele, kde se zotavoval ze svého zranění. Celé dny se snažila přijít na způsob, jak se proplížit kolem strážných u dveří a navštívit ho. Pokud by ji poznal, považoval by si za čest pomoci jí. A jako lord by určitě měl zlato, všichni je měli; možná by mohl podplatit nějaké žoldáky lorda Tywina, aby ji bezpečně doprovodili do Řekotočí. Otec vždycky říkával, že žoldáci by pro zlato zradili kohokoli.

Pak jednoho rána zahlédla tři ženy v šedivých hábitech tichých sester, jak do svého povozu nakládají tělo. Mrtvola byla zašita do pláště z nejjemnějšího hedvábí, ozdobeného znakem bitevní sekery. Když se Arya zeptala, kdo to je, jeden ze strážných jí řekl, že zemřel lord Cerwyn. Ta slova byla horší než kopanec do žaludku. Stejně by ti nikdy nemohl pomoci, pomyslela si, když sestry projížděly s povozem přes bránu. Nemohl pomoci dokonce ani sobě, ty hloupá myši.

Pak se zase musela vrátit k drhnutí, myšímu cupitání a naslouchání u dveří. Slyšela, že lord Tywin má brzy vyrazit směrem na Řekotočí. Spíš by prý měl jet do Vysoké zahrady, to by dokonce nikdo ani nepředvídal. Ne, musí bránit Královo přístaviště, protože tou největší hrozbou zůstává Stannis. Poslal prý Gregora Clegana a Varga Hoata, aby zničili Roosea Boltona a tím mu odstranili dýku ze zad. Vyslal havrany do Orlího hnízda, protože má v úmyslu oženit se s lady Lysou Arryn a získat pro sebe Údolí. Nakoupil tunu stříbra, aby z něho nechal vykovat kouzelné meče, které pozabíjejí Starkovy válečníky. Napsal lady Stark, aby s ní dohodl mír, a Králokat brzy bude propuštěn. Třebaže havrani přilétali a odlétali každý den, lord Tywin sám trávil většinu času za zavřenými dveřmi své válečné sněmovní komnaty. Arya ho tu a tam zahlédla, ale vždycky jen zdálky - jednou kráčel po hradbách ve společnosti tří mistrů a toho tlustého zajatce s huňatým knírem, jednou vyjel se svými lordy vazaly navštívit tábor, ale většinou stál pod obloukem krytého ochozu a díval se, jak se muži dole na nádvoří procvičují v boji. Stál tam s oběma rukama položenýma na zlaté hrušce svého meče. Říkalo se, že lord Tywin má zlato nejraději ze všeho; prý dokonce i kadí zlato, jak slyšela zažertovat jednoho z panošů. Pán Lannisterů vypadal na svůj věk statně, měl husté zlaté kotlety a holou hlavu. Na jeho obličeji bylo něco, co Arye připomínalo jejího vlastního otce, třebaže jinak se jeden druhému vůbec nepodobali. Má prostě jen obličej lorda, to je všechno, říkala si. Vzpomínala si, jak jednou slyšela svoji matku říci otci, aby si nasadil obličej lorda a šel vyřešit jakousi záležitost. Otec se tomu tehdy smál. Nedokázala si představit, že by se něčemu smál lord Tywin.

Jednoho odpoledne, zatímco čekala, až na ni přijde řada, aby vytáhla vědro vody ze studny, slyšela zasténat řetězy u východní brány. Pod padací mříž krokem vjela skupina mužů. Když spatřila mantikora lezoucího po štítu jejich velitele, projelo jí bodnutí nenávisti.

Na denním světle ser Amory Lorch vypadal méně děsivě než tehdy ve světle pochodní, ale stále měl prasečí očka, na která si vzpomínala. Jedna z žen řekla, že jeho muži jeli celou cestu kolem jezera, kde honili Berika Dondarriona a zabíjeli rebely. My jsme nebyli rebelové, pomyslela si Arya. My jsme byli Noční hlídka; Noční hlídka se na ničí stranu nepřidává. Ser Amory měl méně mužů, než si pamatovala, a mnozí z nich byli zranění. Doufám, že se jim jejich rány zanítí. Doufám, že všichni zemřou.

Pak uviděla ty tři na konci jejich kolony.

Rorge měl na hlavě nasazenou černou polopřilbu s širokým nánosníkem, pod kterým téměř nebylo vidět, že nemá nos. Kousač jel těžkopádně vedle něho, na koni, který vypadal, že se pod jeho vahou každou chvíli zhroutí. Jeho tělo pokrývaly napolo zhojené popáleniny, které ho činily ještě ošklivějším, než byl předtím. Jaqen H’ghar se však stále usmíval. Šaty, které měl na sobě, byly otrhané a špinavé, ale našel si čas umýt se a učesat si vlasy. Splývaly mu dolů po ramenou, rudé, bílé a lesklé a Arya slyšela, jak se služky plny obdivu chichotají jedna na druhou.

Měla jsem je nechat shořet, Gendry to říkal, měla jsem ho poslechnout. Kdyby jim nebyla hodila tu sekeru, byli by všichni mrtví. Na okamžik měla strach, že ji poznají, ale oni projeli kolem bez sebemenší jiskřičky zájmu. Jenom Jaqen H’ghar pohlédl jejím směrem, ale jeho oči přelétly nad ní. Nepoznal mě, pomyslela si, Arry byl divoký malý kluk s mečem, zatímco já jsem jen šedivá myší holka s vědrem.

Zbytek toho dne strávila drhnutím schodů ve Věži nářků. Do večera měla dlaně rozedřené a krvácely jí a paže měla tak rozbolavělé, že se jí třásly, když vědro táhla zpátky do sklepa. Příliš unavená, než aby se dokonce jen najedla, Arya se Weesovi omluvila a odplížila se na svoji slámu spát. „Weese,“ zívala, „Dunsen, Chiswyck, Polliver, Sladký Raff. Lechtač a Ohař. Ser Gregor, ser Amory, ser Ilyn, ser Meryn, král Joffrey, královna regentka.“ Říkala si, že by ke své modlitbě mohla přidat další tři jména, ale byla příliš unavená, než aby o tom rozhodla dnes večer.

Zdálo se jí o vlcích pobíhajících lesem, když tu jí ústa sevřela silná dlaň, jako by na ně padl hladký, teplý kámen, pevný a nepouštějící. Okamžitě se probudila, začala sebou mrskat a svíjet se. „Děvče nemluví,“ zašeptal hlas blízko jejího ucha. „Děvče drží zavřenou pusu, nikdo neslyší a přátelé si mohou tajně promluvit. Ano?“

Se srdcem splašeně jí bušícím v hrudi se jí podařilo sotva znatelně kývnout.

Jaqen H‘ghar ruku sundal. Ve sklepení byla tma jako v hrobě a jeho obličej, třebaže byl jen pár palců vzdálený, nebyl vidět. Cítila ho však; jeho pokožka byla čistá a vymydlená a navoněl si vlasy. „Chlapec se stal dívkou,“ zamumlal.

„Vždycky jsem byla dívkou. Myslela jsem, žes mě neviděl.”

„Člověk vidí. Člověk pozná.“

Tehdy si uvědomila, že ho nenávidí. „Vyděsil jsi mne. Teď jsi jedním z nich. Měla jsem tě nechat shořet. Co tady děláš? Jdi pryč, nebo zavolám Weeseho.“

„Člověk splácí svoje dluhy. Člověk dluží tři životy.“

„Tři životy?“

„Rudý bůh má svoje právo, sladké děvče, a jenom smrt může zaplatit za život. Dívka vzala tři, co patřili jemu. Tato dívka musí dát tři namísto nich. Řekni jména a člověk zařídí zbytek.“

On mně chce pomoci, uvědomila si Arya s návalem naděje, ze kterého se jí málem začala točit hlava. „Odveď mě do Řekotočí, není to moc daleko, kdybychom ukradli nějaké koně, mohli bychom -“

Položil jí prst na ústa. „Dostaneš ode mě tři životy. Nic víc, nic méně. Tři a jsme vyrovnaní. Teď děvče musí přemýšlet.“ Zlehka ji políbil do vlasů. „Ale nesmí to trvat moc dlouho.“

Než Arya stačila zapálit oharek své svíčky, zbyla po něm jenom slabá vůně, závan zázvoru a hřebíčku prodlévající ve vzduchu. Žena ve vedlejším výklenku se na slámě překulila a začala si stěžovat na světlo, a tak Arya svíčku sfoukla. Když zavřela oči, viděla obličeje vznášející se před ní. Joffrey a jeho matka. Ilyn Payne, Meryn Trant a Sandor Clegane… Jenomže ti všichni byli v Králově přístavišti stovky mil vzdáleném a ser Gregor zde pobyl jen pár nocí, než odjel na další lupičskou výpravu a odvedl s sebou i Raffa, Chiswycka a Lechtače. Byl tu však ser Amory Lorch a toho nenáviděla téměř stejně. Opravdu? Nebyla si tím jistá. A kromě toho tu byl Weese.

Vzpomněla si na Jaqena příštího rána, když ji nedostatek spánku přiměl v jednom kuse zívat. „Lasičko,“ zlobil se Weese, „až tě příště uvidím otevřít ústa, vyříznu ti jazyk a nakrmím jím svoji fenu.“ Zakroutil jí uchem, aby se ujistil, že ho slyšela, a řekl jí, aby se vrátila zpátky na schody, že je do večera chce mít vydrhnuté až ke třetí podestě.

Při práci Arya přemýšlela o lidech, které chtěla mít mrtvé. Předstírala, že jejich obličeje vidí na schodech, a drhla je tím prudčeji, aby je vymazala. Starkové byli ve válce s Lannistery a ona byla Stark, takže by měla zabít tolik Lannisterů, kolik jen mohla, tak se to přece ve válce dělávalo. Jenomže nevěděla, jestli Jaqenu H‘gharovi může důvěřovat. Měla bych je pozabíjet sama. Kdykoli její otec odsoudil člověka k smrti, sám ho popravil svým velkým obouručním mečem, Ledem. „Když bereš jinému člověku život, jsi povinován pohlédnout mu do očí a vyslechnout si jeho poslední slova,“ slyšela ho jednou říkat Robbovi a Jonovi. Příštího dne se Jaqenu H‘gharovi vyhýbala a dalšího taky. Nebylo to obtížné. Byla velmi malá a Harrenov byl velmi velký, plný míst, kde se myš jako ona snadno schovala.

A pak se vrátil ser Gregor, dřív než ho očekávali, tentokrát před sebou ženoucí stádo koz namísto zajatců. Slyšela, že při jednom z nočních nájezdů lorda Berika přišel o čtyři muže, ale ti, které Arya nenáviděla, se vrátili nezranění a ubytovali se na druhém podlaží Věže nářků. Weese se staral o to, aby byli dobře zásobeni vínem. „Vždycky mají velkou žízeň, tahle cháska,“ stěžoval si. „Lasičko, jdi nahoru a zeptej se, jestli mají nějaké šaty, co potřebují vyspravit. Dohlédnu na to, aby to ženy udělaly.“

Arya běžela nahoru po vydrhnutých schodech. Když vstoupila, nikdo jí nevěnoval pozornost. Chiswyck seděl u ohně s rohem piva v ruce a vyprávěl jednu ze svých legračních historek. Neodvažovala se vyrušit ho, protože nestála o rozbitý ret.

„Bylo to po pobočníkově turnaji, ještě před válkou,“ říkal Chiswyck. „Byli jsme na cestě zpátky na západ, sedm nás bylo, se serem Gregorem. Byl se mnou Raff a mladý Joss Stilwood, co serovi dělal panoše na kolbišti. Nu, přijeli jsme k jakési podělané řece, co měla rozvodněné koryto, protože předtím hodně pršelo. Nešla přebrodit, ale poblíž byl hostinec, a tak jsme tam zastavili. Ser zavolal hostinského a řekl mu, aby nám naléval plné rohy, dokud voda neopadne, a to jste měli vidět, jak se tomu chlapíkovi při pomyšlení na stříbro zaleskla ta jeho prasečí očka. A tak nám on a jeho dcera nalévali pivo. Byla to hnusná slabá břečka, o nic lepší než prasečí chcánky, což neudělalo radost ani mně, ani serovi. Po celou tu dobu ten hostinský blábolil, jak je rád, že jsme přišli, že zákazníků je prý kvůli dešťům málo. Ten blázen nezavřel hubu, třebaže ser neřekl ani slovo, pořád musel myslet na toho Maceškového rytíře a ten jeho hnusný koňský trik. Bylo vidět, jak má stažená ústa, a já i ostatní chlapi jsme věděli, že je lepší nevšímat si ho, jenomže ten hostinský pořád mlel hubou, až se nakonec zeptal, jak si prý můj pán vedl na turnaji. Ser se na něho jen podíval tím svým pohledem.“ Chiswyck se uchechtl, položil roh a otřel si hřbetem ruky pěnu z knírů. „Mezitím nám jeho dcera pořád nosila další pivo a nalévala, tlustá malá holka, osmnáctiletá či tak nějak.“

„Spíš třináctiletá,“ řekl sladký Raff.

„Nu, to je jedno, nebyla moc pohledná, ale Eggon byl opilý a začal ji osahávat a já jsem si možná sáhl taky a Raff mladého Stilwooda popichoval, že by si ji měl odvléct nahoru a udělat ze sebe chlapa, a pořád klukovi dodával kuráž. Nakonec jí Joss sáhl pod sukně a ona vyjekla, upustila džbán a rozběhla se do kuchyně. Nu, tam to mohlo skončit, zrovna tam, jenomže co ten starý blázen neudělal, než že šel za serem a požádal ho, abychom tu holku nechali na pokoji, že je přece pomazaný rytíř a takové ty žvásty.

Ser Gregor si našich legrácek dosud vůbec nevšímal, jenomže teď se podíval, však víte, jak on to umí, a poručil, aby tu holku přivedl před něho. Ten starý ji musel přitáhnout z kuchyně a mohl si za to sám. Ser si ji prohlédl a řekl: „Takže tohle je ta děvka, o kterou se bojíš?“ a ten hloupý starý blázen na to: „Moje Laya není děvka, sere,“ přímo Gregorovi do obličeje. Ser ani nemrkl, jenom řekl: „Teď už je.“ Hodil chlapovi stříbrňák, serval té holce šaty a vzal si ji rovnou na stole před jejím taťkou, ona se přitom svíjela a kroutila jako zjančený králík a pořád jen ječela. Když jsem viděl výraz na obličeji toho starého, musel jsem se chechtat, až mně pivo teklo z nosu. Pak nás uslyšel ten kluk, myslím, že to byl hostinského syn. Přiřítil se ze sklepa, a tak ho Raff musel bodnout do břicha. To už s ní ser skončil, vrátil se ke svému pivu a byla řada na nás. Tobbot, však víte, jaký on je, ji na stole převrátil a udělal jí to zezadu. Než jsem ji dostal já, holka už neměla sílu bránit se nebo si možná uvědomila, že se jí to konec konců líbí, třebaže abych pravdu řekl, mně by trocha toho kroucení nevadila. A teď přijde to nejlepší, když jsme se všichni vystřídali, ser řekl tomu starému, že chce nazpátek. Ta holka prý za stříbrňák nestála… A představte si, že ten starý hlupák přinesl hrst plnou měďáků, poprosil mého pána o odpuštění a poděkoval mu za to, že jsme se zastavili v jeho hostinci!“

Muži kolem něho řvali smíchy, nikdo hlasitěji než Chiswyck sám, který se svému vlastnímu příběhu smál tak, že mu teklo z nosu na jeho rozcuchanou šedivou bradu. Arya stála ve stínu schodiště a pozorovala ho. Pak se beze slova odplížila zpátky do sklepa. Když Weese zjistil, že se jich na ty šaty nezeptala, stáhl jí kalhoty a nasekal jí rákoskou, až jí po stehnech tekla krev, ale Arya zavřela oči a myslela na všecho, co ji učil Syrio, takže to sotva cítila.

O dva večery později ji Weese poslal do Kasárenské síně, aby obsluhovala u stolu. Držela džbán vína a nalévala, když tu si všimla Jaqena H’ghara sedícího u stolu přes uličku. Weeseho nebylo nikde vidět. Strach seká hlouběji než meče, řekla si v duchu.

Udělala krok, pak další a při každém se cítila lehká jako myška. Postupovala dál podél lavice, plnila poháry vínem. Rorge seděl po Jaqenově pravici, pil jak duha a nevšímal si jí. Arya se naklonila blíž a pošeptala: „Chiswyck,“ rovnou Jaqenovi do ucha. Loraťan nedal ani v nejmenším najevo, že ji slyšel.

Když byl její džbán prázdný, Arya pospíchala dolů do sklepení, aby ho naplnila. Pak se rychle vrátila k nalévání. Zatímco byla pryč, nikdo nezemřel žízní ani si nevšiml její krátké nepřítomnosti.

Příštího dne se nestalo nic, ani dalšího, ale třetího dne Arya šla s Weesem do kuchyně, aby dolů odnesli večeři. „Jeden z Horových mužů spadl v noci z ochozu a zlomil si vaz, ten blázen,“ slyšela Weeseho říkat kuchařce.

„Byl opilý?“ zeptala se žena.

„Ne víc než obvykle. Někteří říkají, že ho shodil dolů Harrenův duch.“ Ušklíbl se, aby dal najevo, co si o takových povídačkách myslí on.

To nebyl Harren, chtěla říci Arya, to jsem byla já. To ona zabila Chiswycka, pouhým šepotem, a zabije dva další, než tady skončí. Já jsem duchem Harrenova, pomyslela si. Toho večera si ze své řady jmen mohla odříkávat o jedno méně.

CATELYN

Místem setkání byla travnatá mýtina tečkovaná světle šedými houbami a čerstvými pařezy poražených stromů.

„Jsme zde první, moje paní,“ řekl Hallis Mollen, když zastavili uprostřed pařezů, sami mezi armádami. Praporec se zlovlkem rodu Starků se třepetal ve větru a mrskal sebou na vrcholu kopí, které třímal v ruce. Catelyn odsud moře neviděla, ale cítila jeho blízkost. Vítr vanoucí v poryvech od moře ve svém dechu přinášel těžký pach soli.

Průzkumníci Stannise Baratheona stromy porazili na stavbu obléhacích věží a katapultů. Catelyn si říkala, jak dlouho tady ten les stál a zda tu Ned odpočíval, když vedl svoji armádu na jih, aby prolomil obléhání Bouřlivého konce. Toho dne vyhrál velké vítězství, tím větší, že bylo nekrvavé.

Bohové dopřejte, ať se mi podaří to samé, modlila se Catelyn. Její vlastní vazalové si mysleli, že je šílená, když sem chce jít. „Toto není náš boj, moje paní,“ zrazoval ji ser Wendel Manderly. „Jsem si jistý, že král by si nepřál, aby jeho matka takto riskovala.“

„Všichni riskujeme,“ řekla mu, možná až příliš ostře. „Ty myslíš, že jsem si přála být zde, sere?“ Patřím do Řekotočí, ke svému umírajícímu otci, a na Zimohrad, kde jsou moji synové. „Robb mě poslal na jih, abych za něho hovořila, a já za něho budu hovořit.“ Catelyn věděla, že nebude snadné dosáhnout smíru mezi dvěma bratry, ale pro dobro říše se o to musela alespoň pokusit.

Za deštěm nasáklou hlínou polí a kamenitými hřebeny viděla velký hrad Bouřlivý konec zvedající se vzhůru k obloze, stojící zády k neviděnému moři. Armáda lorda Stannise Baratheona pod masou světle šedého kamene vypadala malá a bezvýznamná jako stádo myší s korouhvemi.

V písních se pravilo, že Bouřlivý konec postavil v dávných časech Durran, první Bouřlivý král, který si získal lásku krásné Elenei, dcery mořského boha a bohyně větru. V jejich svatební noc Elenei přišla o panenství se smrtelníkem, a tím sama sebe odsoudila ke smrtelnému životu. Její žalem schvácení rodiče popustili uzdu svému hněvu a poslali na Durranovu pevnost větry a vody, kterým vládli. Jeho přátelé, bratři i svatební hosté zahynuli pod zborcenými zdmi nebo byli smeteni do moře, ale Durrana Elenei ochránila svým objetím, takže se mu nic nestalo, a když nakonec přišlo svítání, Durran bohům vyhlásil válku a přísahal, že hrad postaví znovu.

Postavil jich dalších pět, každý větší a mocnější než ten předchozí, jen aby viděl, jak jsou jeden po druhém roztrženy vedví, když ze Zálivu ztroskotání přivanuly skučící bouřlivé vichry ženoucí před sebou obrovité hradby vln. Jeho vazalové na něj naléhali, aby stavěl raději ve vnitrozemí; jeho knězi mu radili, aby bohy uspokojil tím, že Elenei vrátí moři; dokonce i jeho lid ho prosil, aby to vzdal. Durran o tom nechtěl ani slyšet. Postavil sedmý hrad, nejmocnější ze všech. Někteří říkali, že mu ho pomáhaly stavět děti lesa, které očarovaly stavební kameny; jiní tvrdili, že mu jeden malý chlapec poradil, co musí udělat, chlapec, který vyrostl a stal se Branem Stavitelem. Bez ohledu na to, jak ten příběh byl vyprávěn, konec byl stejný. Třebaže rozhněvaní bohové proti němu vrhali bouři za bouří, sedmý hrad zůstal stát, a Durran, co rmoutil bohy, a krásná Elenei tam šťastně žili, dokud nezemřeli.

Bohové nezapomínají a z úzkého moře se dál hnaly zuřivé vichry a divoké bouře. Avšak Bouřlivý konec přežíval, skrze staletí a desítky staletí, hrad, jemuž nebylo rovno. Jeho velká parkánová zeď byla sto stop vysoká, nenarušena jediným průřezem pro lukostřelce nebo brankou, všude zakulacená, hladká, s kameny tak šikovně spasovanými do sebe, že nikde nebyla sebemenší skulinka, roh ani průrva, kterými by mohl vstoupit vítr. Říkalo se, že ta zeď je čtyřicet stop silná ve svém nejužším místě a téměř osmdesát stop na přímořské straně, dvojitá stěna z kamenů s vnitřním jádrem z písku a suti. Tímto mocným valem byly kuchyně, stáje a nádvoří chráněné před větrem a vlnami. Z věží tam byla jenom jedna, kolosální bubnová věž bez oken na přímořské straně, tak velká, že byla sýpkou, kasárnami, hodovní síní a příbytkem pána zároveň. Byla korunovaná masivním cimbuřím, se kterým zdálky vypadala jako pěst s bodci na vrcholu k nebi namířené paže.

„Moje paní,“ zvolal Hal Mollen. Z úhledného malého tábora před hradem vyjeli dva jezdci a pomalou chůzí zamířili k nim. „To bude král Stannis.“

„Nepochybně.“ Catelyn se dívala, jak přijíždějí. Určitě to bude Stannis, ale to přece není zástava Baratheonů. Byla jasně žlutá, ne hutné zlato Renlyho korouhví, a znak na ní byl rudý, třebaže jeho tvar nerozlišila.

Renly přijede jako poslední. Řekl jí to, než se sama vydala na cestu. Nevysedne na koně, dokud neuvidí přijíždět svého bratra. První, kdo se dostaví, bude muset čekat na druhého, a Renly čekat nehodlá. Prostě jen hra králů, řekla si. Ona králem nebyla, takže ji hrát nemusela. Byla v čekání zběhlá.

Když se k ní blížil, uviděla, že Stannis má na hlavě korunu z rudého zlata s hroty utvářenými do podoby plamenů. Opasek měl zdobený granáty a žlutým topasem a v jílci meče, který mu visel u pasu, měl vsazený do čtverce opracovaný velký rubín. Jinak byl jeho šat prostý: kožená vesta s cvočky přes prošívaný kabátec, ošoupané boty, kalhoty z hrubého sukna. Znakem na jeho jasně žlutém praporci bylo rudé srdce obklopené plamenem oranžového ohně. Korunovaný jelen tam byl taky, pravda… scvrklý a zavřený uvnitř srdce. Ještě podivnější byl jeho vlajkonoš - žena oděná celá v červeném, s obličejem tonoucím ve stínu kápě šarlatového pláště. Rudá kněžka, pomyslela si Catelyn udiveně. Ta sekta byla početná a mocná ve Svobodných městech daleko na východě, ale zde v Sedmi královstvích jich bylo jen pár.

„Lady Stark,“ řekl Stannis Baratheon s mrazivou zdvořilostí, když zastavil. Sklonil hlavu, která byla plešatější, než si pamatovala.

„Lorde Stannisi,“ pozdravila ho.

Všimla si, jak pod svým přísně zastřiženým vousem pevně stiskl těžkou čelist, ale přesto se s ní o titulech hádat nezačal. Byla mu za to vděčná. „Neočekával jsem, že tě naleznu zde v Bouřlivém konci.“

„Nemyslela jsem si, že tady budu.“

Jeho hluboko zasazené oči ji upřeně pozorovaly. Navozovalo jí to nepříjemný pocit. Stannis nebyl mužem, se kterým by se dalo snadno vyjít pomocí zdvořilosti. „Je mi líto smrti tvého manžela,“ řekl, „i když Eddard Stark mým přítelem nebyl.”

„Nikdy nebyl tvým nepřítelem, můj pane. Když tě lordi Tyrell a Redwyne drželi tamhle v tom hradu, byl to Eddard Stark, kdo prolomil jejich obléhání.“

„Na příkaz mého bratra, ne z lásky ke mně,“ odpověděl Stannis. „Lord Eddard konal svou povinnost, to nepopírám. Copak jsem já někdy dělal méně? To já jsem se měl stát Robertovým pobočníkem.“

„Byla to vůle tvého bratra. Ned o to místo nestál.“

„Přesto je přijal. To, co mělo být moje. Nicméně, dávám ti svoje slovo, že se dočkáš spravedlnosti za jeho vraždu.“

Jak rádi slibují hlavy, ti muži, co touží být králi. „Tvůj bratr mně slíbil totéž. Ale mám-li být upřímná, já bych raději dostala zpět svoje dcery a spravedlnost bych ponechala bohům. Cersei stále má mojí Sansu a po Arye není nikde ani vidu, ani slechu ode dne Robertovy smrti.“

„Pokud tvoje děti budou nalezeny, až se města zmocním, pošlu ti je.“ Živé, či mrtvé, naznačoval jeho tón.

„A kdy to bude, lorde Stannisi? Královo přístaviště je blízko tvému Dračímu kameni, ale já tě místo toho našla zde.“

„Hovoříš upřímně, lady Stark. Nuže, i já ti odpovím upřímně. Abych se mohl zmocnit města, potřebuji sílu těch jižanských lordů, které vidím přes pole. Teď je má můj bratr. Já si je od něho hodlám vzít.“

„Muži přísahají věrnost tomu, komu chtějí, můj pane. Ti lordové odpřísáhli věrnost Robertovi a rodu Baratheonů. Ty a tvůj bratr byste měli odložit stranou svůj spor -“

„Já s Renlym žádný spor nemám, pokud mne poslechne. Jsem jeho starší bratr a jeho král. Chci jenom to, co mi po právu náleží. Renly je mi povinován věrností a poslušností. Mám v úmyslu získat je, od něho i od jeho lordů.“ Stannis pozoroval její obličej. „A jaký důvod přivádí na toto pole tebe, moje paní? Přidal se snad Stark se svou armádou k mému bratrovi?“

Ten se nikdy nepoddá, pomyslela si. Přesto se o to musela pokusit. Bylo toho v sázce příliš mnoho. „Můj syn vládne jako Král severu, z vůle našich lordů a lidu. Neohne koleno před žádným mužem, ale všem je ochotný podat přátelskou ruku.“

„Král nemá přátele,“ vyhrkl Stannis bez obalu. „Jenom poddané a nepřátele.“

„A bratry,“ ozval se veselý hlas za ní. Catelyn se ohlédla přes rameno a spatřila jezdeckého koně lorda Renlyho, opatrně našlapujícího mezi pařezy. Mladší Baratheon byl nádherný ve svém zeleném sametovém kabátci a rozmařile nařaseném saténovém plášti. Spánky mu zdobila koruna ze zlatých růží, nad čelem se mu zvedala nefritová jelení hlava a zpod koruny mu spadaly dlouhé černé vlasy. Opasek měl zdobený nepravidelnými kousky černého démantu a kolem krku se mu houpal řetěz ze zlata a smaragdů.

Renly si také vybral ženu, aby mu nesla zástavu, třebaže Brienne měla obličej a tělesné tvary skryté pod plátovým brněním, které neprozrazovalo sebemenší náznak o jejím pohlaví. Na vrcholku jejího dvanáct stop dlouhého kopí tančil ve větru vanoucím od moře korunovaný jelen, černý na zlatém pozadí.

Jeho bratr ho stroze pozdravil. „Lorde Renly.“

„Králi Renly. Jsi to opravdu ty, Stannisi?“

Stannis se zamračil. „Kdo jiný by to měl být?“

Renly nenuceně pokrčil rameny. „Když jsem viděl ten praporec, nebyl jsem si jistý. Čí korouhev to neseš?“

„Svou vlastní.“

„Král si za svůj znak vybral ohnivé srdce Pána světla,“ promluvila rudá kněžka.

Zdálo se, že Renly je tím pobaven. „To je jen dobře. Kdybychom oba měli stejné praporce, bitva by byla pěkně zmatená.“ „Doufejme, že k žádné bitvě nedojde,“ řekla Catelyn. „My tři máme společného nepřítele, který má v úmyslu zničit nás všechny.“

Stannis ji bez úsměvu pozoroval. „Železný trůn je po právu můj. Všichni, kteří to popírají, jsou mými nepřáteli.“

„Popírá to celá říše, bratře,“ řekl Renly. „Staří muži to popírají chřestěním svých kostí a nenarozené děti to popírají v lůnech svých matek. Popírají to v Dorne a popírají to i u Zdi. Nikdo tě za svého krále nechce, Stannisi. Je mi to líto.“

Stannis zaťal zuby a jeho obličej se napjal. „Přísahal jsem, že dokud budeš nosit tu zrádcovskou korunu, nikdy s tebou vyjednávat nebudu. Kéž bych jen tuto přísahu byl dodržel.”

„Tohle je šílenství,“ zasáhla Catelyn ostře. „Lord Tywin sedí v Harrenově s dvaceti tisíci muži. Zbytek Králokatovy armády se znovu houfuje ve Zlatém zubu, další lannisterská armáda roste ve stínu Casterlyovy skály a Cersei a její syn drží Královo přístaviště a ten váš drahocenný Železný trůn. Každý sám sebe zvete králem, jenomže království krvácí a nikdo kromě mého syna nepozvedl meč na jeho obranu.“

Renly pokrčil rameny. „Tvůj syn vyhrál pár bitev. Já vyhraju válku. Jen ať si Lannistrové počkají.“

„Pokud máš nějaké návrhy, sem s nimi,“ řekl Stannis příkře, „jinak odjíždím.“

„Dobrá tedy,“ řekl Renly. „Navrhuju ti, abys sesedl, ohnul koleno a odpřísáhl mi poslušnost.“

Stannis se málem zalkl hněvem. „To ode mě nikdy nedostaneš.“

„Sloužil jsi Robertovi, proč ne mne?“

„Robert byl mým starším bratrem. Ty jsi mladší.“

„Mladší, odvážnější a mnohem pohlednější…“

„A kromě toho jsi zloděj a uchvatitel.”

Renly znovu pokrčil rameny. „Targaryenové nazývali uchvatitelem Roberta. Zdálo se, že se s tou hanbou dokázal vyrovnat. Stejné to bude se mnou.“

Takhle to nejde. „Jen si poslechněte sami sebe! Kdybyste byli mými syny, srazila bych vám hlavy dohromady a zamkla bych vás v ložnici, dokud byste si nevzpomněli, že jste bratři!“

Stannis se na ni zamračil. „Troufáš si příliš, lady Stark. Jsem právoplatným králem a tvůj syn není o nic menším zrádcem než tady můj bratr. I na něho přijde.”

Ta nepokrytá hrozba ji rozčílila. „Jen si druhé nazývej zrádci a uchvatiteli, můj pane, jenomže lišíš se snad od nich? Říkáš, že ty jediný jsi právoplatným králem, ale já mám dojem, že Robert měl dva syny. Podle všech práv Sedmi království je zákonným dědicem princ Joffrey a po něm Tommen… a my všichni jsme zrádci, jakkoli dobré jsou naše důvody.“

Renly se dal do smíchu. „Musíš lady Stark prominout, Stannisi. Přijela sem až z Řekotočí, celou tu dlouhou cestu na koni. Obávám se, že ten tvůj milý dopis nečetla.“

„Joffrey není ze semene mého bratra,“ vyhrkl Stannis neomaleně. „Ani Tommen. Jsou to bastardi. To děvče taky. Všechno jsou to nemanželské děti narozené z krvesmilstva.“

Že by Cersei byla takový blázen? Catelyn byla ohromena do němoty.

„Není to sladký příběh, moje paní?“ zeptal se Renly. „Tábořil jsem na Parožnatém vrchu, když lord Tarly obdržel tento jeho dopis, a musím říct, že mi vyrazil dech.“ Usmál se na svého bratra. „Nikdy jsem si nemyslel, že jsi tak mazaný, Stannisi. Kdyby to byla pravda, skutečně bys byl Robertovým dědicem.“

„Kdyby to byla pravda? Chceš říct, že jsem lhář?“

Stannis zaskřípal zuby.

Robert to určité netušil, říkala si Catelyn v duchu, jinak by Cersei přišla o hlavu. „Lorde Stannisi,“ zeptala se, „když jsi věděl, že královna se dopustila tak strašlivých zločinů, proč jsi mlčel?“

„Nemlčel jsem,“ prohlásil Stannis, „svěřil jsem se se svým podezřením Jonu Arrynovi.“

„Raději než svému bratrovi?“

„Můj bratr se se mnou stýkal pouze na takové úrovni, jak mu velela povinnost,“ řekl Stannis. „Ode mne by taková obvinění považoval za akt vzdoru a prospěchářství, za prostředek, s pomocí kterého bych se dostal na první místo v nástupnické linii. Věřil jsem, že Robert by byl ochoten vyslechnout si je spíš od lorda Arryna, kterého měl rád.“

„Ach,“ řekl Renly, „takže tu máme slovo mrtvého muže.“

„Ty myslíš, že zemřel jen tak, ty slepý blázne? Cersei ho nechala otrávit ze strachu, že ji odhalí. Lord Jon shromažďoval určité důkazy -“

„- které nepochybně zemřely s ním. Jaká škoda!“

Catelyn se rozpomínala. Kousky skládačky zapadaly do sebe. „Moje sestra Lysa obvinila královnu z vraždy svého manžela v dopise, který mně poslala na Zimohrad,“ připustila. „Později na Orlím hnízdě tu vraždu hodila na královnina bratra Tyriona.“

Stannis si odfrkl. „Když vstoupíš do hnízda zmijí, záleží na tom, která tě kousne první?“

„Všechny ty řeči o hadech a krvesmilstvu jsou směšné, ale na věci nic nemění. Možná máš na trůn větší nárok, Stannisi, jenomže já mám větší armádu.“ Renly zajel rukou do svého pláště. Stannis to uviděl a okamžitě sáhl po jílci svého meče, ale než stačil tasit ocel, jeho bratr vytáhl… broskev. „Nechceš jednu, bratře?“ zeptal se Renly s úsměvem.

„Já jsem sem nepřijel proto, abych jedl ovoce.“ Stannis pěnil.

„Moji lordi,“ řekla Catelyn. „Měli bychom se domlouvat na podmínkách spojenectví, ne si vyměňovat urážky.“

„Člověk by nikdy neměl odmítnout ochutnat broskev,“ řekl Renly, když odhodil pecku. „Další šanci už možná mít nebude. Život je krátký, Stannisi, vzpomeň si, co říkají Starkové. Zima se blíží.“ Otřel si ústa hřbetem ruky.

„A nepřijel jsem ani proto, aby mně někdo vyhrožoval.”

„Nikdo ti nevyhrožuje,“ odsekl Renly. „Kdybych ti vyhrožoval, poznal bys to. Mám-li být upřímný, Stannisi, nikdy jsem tě neměl rád, ale jsi moje krev a já tě nechci zabít. Pokud tedy chceš Bouřlivý konec, vezmi si ho… jako dar od bratra. Tak jako mně ho kdysi dal Robert, nyní ho já dávám tobě.“

„Není tvůj, abys ho někomu dával. Je po právu můj.“

Renly si povzdechl a napolo se otočil v sedle. „Co s tímhle svým bratrem mám dělat, Brienne? Odmítá moji broskev, odmítá můj hrad, dokonce mi ani nepřišel na svatbu…“

„Oba víme, že ta tvoje svatba byla fraška. Před rokem jsi měl v úmyslu udělat z té dívky jednu z Robertových děvek.“

„Před rokem jsem měl v úmyslu udělat z té dívky Robertovu královnu,“ řekl Renly, „ale co na tom záleží? Kanec dostal Roberta a já jsem dostal Margaery. Možná budeš potěšen, když ti řeknu, že ke mně přišla jako panna.“

„Ve tvé posteli jako panna i zemře.“

„Och, předpokládám, že do roka mi porodí syna. A vůbec, kolik synů máš ty, Stannis!? Ach ano - žádného.“ Renly se nevinně usmál. „Co se týče tvé dcery, chápu. Kdyby moje žena vypadala tak jako tvoje, taky bych za ní poslal svého šaška, aby ji obsloužil.”

„Dost!“ zařval Stannis. „Já se nenechám urážet do očí, slyšíš! Nenechám!“ Tasil z pochvy svůj dlouhý meč. Ocel zvláštním způsobem zazářila v bezbarvém slunečním světle, chvilku červeně, chvilku žlutě, potom bíle. Vzduch kolem ní se chvěl, jakoby žárem.

Catelynin kůň zaržál a ustoupil o krok dozadu, ale Brienne vjela mezi bratry se svým vlastním mečem v ruce. „Zvedni svoji ocel!“ křikla na Stannise.

Cersei se směje, až se za břicho popadá, pomyslela si Catelyn znaveně.

Stannis svůj zářivý meč namířil na svého bratra. „Nejsem bez soucitu,“ hřímal ten, o kterém bylo notoricky známo, že neoplývá ani kapkou milosrdenství. „Ani si nepřeji poskvrnit Světlonoš bratrovou krví. Kvůli matce, která nás oba porodila, ti dávám dnešní noc, abys o své pošetilosti mohl přemýšlet, Renly. Spusť svoje praporce a já ti dám Bouřlivý konec a tvoje staré místo v radě a dokonce tě jmenuji svým dědicem, pokud se mi nenarodí syn. Jinak tě zničím.“

Renly se zasmál. „Stannisi, ujišťuji tě, že sice máš pěkný meč, ale obávám se, že jeho lesk ti zničil oči. Podívej se přes pole, bratře. Vidíš všechny ty korouhve?“

„Ty myslíš, že pár štůčků plátna z tebe dělá krále?“

„Tyrellovy meče ze mne dělají krále. Rowan a Tarly a Caron ze mě dělají krále, sekerou, palcátem a válečným kladivem. Tarthovy šípy a Penroseova kopí. Fossowayové, Cuyové, Mullendorové, Estermontové, Selmyové, Highmerové, Oakheartové, Craneové, Caswellové, Blackbarové, Morrigenové, Beesburyové, Shermerové, Dunnové, Footlyové… dokonce i rod Florentů, bratři a strýcové tvé vlastní ženy, ti všichni ze mě dělají krále. Jede se mnou všechno rytířstvo jihu, a to je to nejmenší z mé síly. Za nimi jsou moji pěšáci, stovky tisíc mečů, kopí a oštěpů. A ty mě chceš zničit? Čím, modlitbou? Tou mizernou chátrou, kterou vidím skrčenou pod zdmi mého hradu? Když je odhadnu na pět tisíc, přeženu to. Tresčí lordové, cibuloví rytíři a žoldnéři. Než bitva začne, polovina jich přeběhne na moji stranu. Moji průzkumníci mně hlásili, že máš necelých čtyři sta koní - svobodné jezdce ve vařené kůži, kteří ani chvíli neobstojí proti těžkooděným kopiníkům. Nezáleží na tom, jak zkušeným válečníkem jsi, Stannisi, ta tvoje armáda nepřežije ani první výpad mého předvoje.“

„Uvidíme, bratře.“ Když Stannis svůj meč zasunul zpátky do pochvy, denního světla jako by ubylo. „Uvidíme, až přijde úsvit.“

„Doufám, že ten tvůj nový bůh je milosrdný, bratře.“

Stannis se ušklíbl a znechuceně odcválal pryč. Rudá kněžka se ještě chvíli zdržela. „Zamysli se nad svými hříchy, lorde Renly,“ řekla, když svého koně otáčela dokola.

Catelyn a lord Renly se společně vraceli do tábora, kde jeho tisíce a jejích pár čekaly na jejich návrat. „To bylo zábavné, když už ne prospěšné,“ poznamenal. „Říkám si, kde asi vzal ten svůj meč? Nepochybuji, že Loras mně ho daruje, až bude po bitvě. Rmoutí mne, že to muselo zajít tak daleko.“

„Máš veselý způsob zármutku,“ řekla Catelyn, která nezastírala svoji úzkost.

„Opravdu?“ Renly pokrčil rameny. „Aťsi tomu tak je. Uznávám, že Stannis nikdy nebyl tím nejmilovanějším z bratrů. Myslíš, že ten jeho příběh je pravdivý? Pokud je Joffrey Králokatovým bas -“

„- pak je tvůj bratr zákonným dědicem,“ skočila mu Catelyn do řeči.

„Dokud bude žít,“ připustil Renly. „Třebaže to je bláznivý zákon, nemyslíš? Proč nejstarší syn a ne ten, který se ke kralování nejvíc hodí? Koruna mně sluší, tak jako nikdy neslušela Robertovi a nebude slušet Stannisovi. Mám to v sobě, abych byl velkým králem, silným, ale štědrým, spravedlivým, moudrým, pilným, laskavým ke svým přátelům a strašlivým ke svým nepřátelům, a přesto schopným odpouštět, trpělivým -“

„- skromným?“ dodala Catelyn.

Renly se zasmál. „Musíš králi dovolit mít nějaké chyby, moje paní.“

Catelyn se cítila velmi unavená. Bratři Baratheonové se navzájem utopí v krvi, zatímco její syn sám čelí Lannisterům, a nic, co řekla nebo udělala, tomu nemohlo zabránit. Je nejvyšší čas, abych se vrátila do Řekotočí zatlačit svému otci oči, pomyslela si. Alespoň to mohu udělat. Možná jsem ubohým vyslancem, ale truchlit umím, bohové, spaste mne.

Jejich tábor byl dobře situován na vrcholku nízkého kamenitého hřebene, který běžel od severu k jihu. Byl mnohem uspořádanější než roztahující se tábořiště na Klikatici, třebaže byl o celé tři čtvrtiny menší. Když se Renly dozvěděl, že jeho bratr zaútočil na Bouřlivý konec, rozdělil svoje síly, podobně jako to Robb udělal ve Dvojčatech. Jeho velká masa pěšáků zůstala v Drsném mostu s jeho mladou královnou, jeho povozy, tažnými zvířaty a všemi těžkopádnými obléhacími stroji, zatímco Renly sám vedl svoje rytíře a svobodné jezdce v rychlém výpadu na východ.

Je přesně takový, jaký byl jeho bratr Robert, dokonce i v tomto ohledu… Jenomže Robert vždycky měl Eddarda Starka, aby krotil jeho chrabrost opatrností. Ned by na Roberta jistě naléhal, aby s sebou přivedl celou svoji sílu, aby Stannise objel z obou stran a obklíčil obléhatele. Tuto možnost Renly odmítl v bezhlavém spěchu na setkání se svým bratrem. Předjel svoje zásobovací linie, nechal jídlo a píci celé dny za sebou, se všemi svými povozy, mulami a osly. Buď musí brzy zaútočit, nebo vyhladoví.

Catelyn poslala Hala Mollena, aby se postaral o jejich koně, a sama následovala Renlyho zpátky do královského altánu v srdci tábora. Za stěnami ze zeleného hedvábí již čekali jeho kapitáni a lordi vazalové, dychtiví vyslechnout si zprávy o průběhu vyjednávání. „Můj bratr se nezměnil,“ řekl jim mladý král, zatímco Brienne mu rozepínala plášť a sundávala zlatou a nefritovou korunu z hlavy. „Hrady a zdvořilosti ho neuspokojí. Lační po krvi. Nu, mám v úmyslu splnit mu jeho přání.“

„Tvoje Výsosti, podle mého mínění není bitvy zapotřebí,“ ozval se lord Mathis Rowan. „Hrad má silnou posádku a je dobře zásobený, ser Cortnay Penrose je zkušeným velitelem a nikdy nebyl postaven vrhací stroj, který by dokázal rozbořit hradby Bouřlivého konce. Ať si lord Stannis hrad obléhá. Neshledá v tom žádné potěšení, a zatímco tady bude mrznout, hladovět a bez užitku sedět, my se zmocníme Králova přístaviště.“

„Aby lidé říkali, že jsem měl strach postavit se Stannisovi?“

„To by říkali jenom blázni,“ namítl lord Mathis.

Renly se rozhlédl po ostatních. „Co vy na to?“

„Já říkám, že Stannis pro tebe znamená nebezpečí.“ prohlásil lord Randyll Tarly. „Pokud mu trochu nepustíš žilou, jenom zesílí, zatímco tvoje vlastní armáda bude oslabena bitvou. Lannistery neporazíš během dne. Než s nimi skoncuješ, lord Stannis může být stejně silný jako ty… nebo silnější.“

Ostatní souhlasně přitakávali. Král se tvářil potěšeně. „V tom případě budeme bojovat.“

Zklamala jsem Robba, stejně jako jsem zklamala Neda, pomyslela si Catelyn. „Můj pane,“ řekla, „pokud ses rozhodl pro bitvu, moje mise zde skončila. Žádám tě o svolení vrátit se do Řekotočí.“

„Nedostaneš ho.“ Renly se posadil na táborovou židli.

Catelyn ztuhla. „Doufala jsem, že mi pomůžeš dosáhnout míru, můj pane. Já ti ve tvém válčení pomáhat nebudu.“

Renly pokrčil rameny. „Řekl bych, že nás je víc než tvých pětadvacet mužů, moje paní. Nechci, aby ses zúčastnila bitvy, jenom aby ses dívala.“

„Byla jsem v Šeptajícím lese, můj pane. Řezničiny jsem viděla až dost. Přišla jsem sem jako vyslanec -“

„A jako vyslanec odejdeš,“ řekl Renly, „ale moudřejší, než jsi přišla. Na vlastní oči spatříš, co se stává rebelům, aby to tvůj syn slyšel ze tvých úst. Neměj strach, o tvoje bezpečí se postaráme.“ Otočil se zpátky ke svým lordům. „Lorde Mathisi, ty během hlavní bitvy povedeš střed. Bryce, ty budeš velet levoboku. Pravobok je můj. Lorde Estermonte, tobě svěřím velení záloze.“

„Nezklamu tě, Tvoje Výsosti,“ odpověděl lord Estermont.

„A kdo bude velet předvoji?“ zeptal se lord Mathis Rowan.

„Tvoje Výsosti,“ ozval se Jon Fossoway, „prosím tě o tu čest.“

„Pros si, jak chceš,“ řekl ser Guyard Zelený, „podle práva by měl první úder zasadit jeden ze sedmi.“

„Velet štítové hradbě si vyžaduje víc než jen pěkný plášť,“ prohlásil Randyll Tarly. „Já jsem velel předvoji Maceho Tyrella, když ty jsi ještě sál mléko z prsu své matky, Guyarde.“

Altán zaplnilo hlasité dohadování, když se ostatní muži vehementně hlásili o svoje práva. Král léta, pomyslela si Catelyn. Renly zvedl ruku. „Dost, moji pánové. Kdybych měl tucet předvojů, každý z vás by jeden dostal, ale tato největší pocta podle práva náleží největšímu rytíři. První úder zasadí ser Loras.“

„S radostí, Tvoje Výsosti.“ Rytíř květin poklekl před králem. „Dej mi své požehnaní a rytíře, který pojede vedle mne s tvou korouhví. Ať jelen a růže vyrazí do bitvy bok po boku.“

Renly se rozhlédl kolem sebe. „Brienne.“

„Tvoje Výsosti?“ Stále byla oděná ve své modré zbroji, třebaže si již sundala přilbici z hlavy. V přeplněném stanu bylo dusno a pot jí přilepil zplihlé žluté vlasy k širokému prostoduchému obličeji. „Moje místo je po tvém boku. Přísahala jsem, že tě budu ochraňovat…“

„Jeden ze sedmi,“ připomněl jí král. „Neměj strach, čtyři z tvých druhů budou v bitvě při mně.“

Brienne klesla na kolena. „Pokud se musím odloučit od Tvojí Výsosti, uděl mi alespoň čest vyzbrojit tě do bitvy.“

Catelyn slyšela, jak se někdo za ní uchechtl. Ona ho miluje, to ubohé stvoření, pomyslela si smutně. Chce si hrát na jeho panoše, jen aby se ho mohla dotýkat, a vůbec se nestará o to, za jakého blázna ji považují.

„Máš ji mít,“ řekl Renly. „Nyní odejděte, všichni. Dokonce i král si před bitvou musí odpočinout.“

„Můj pane,“ řekla Catelyn, „v poslední vesnici, kterou jsme míjeli, bylo malé septum. Pokud mi nedovolíš odjet ihned do Řekotočí, dovol mi alespoň odebrat se tam a pomodlit se.“

„Jak si přeješ. Sere Robare, poskytni lady Stark bezpečný doprovod do septa, ale postarej se o to, aby byla do svítání zpět.“

„Ty by ses také mohl pomodlit,“ dodala Catelyn.

„Za vítězství?“

„Za moudrost.“

Renly se zasmál. „Lorasi, zůstaň a pomoz mi pomodlit se. Je to už tak dlouho, že jsem zapomněl, jak se do dělá. Co se týče vás ostatních, chci, aby každý muž byl do prvního kuropění na svém místě, ozbrojený a na koni. Dáme Stannisovi svítání, na které hned tak nezapomene.“

Když Catelyn vyšla z altánu, snášel se soumrak. Ser Robar Royce vyšel s ní. Trochu ho znala - byl to jeden ze synů Bronzového Yohna, pohledný, s ostře řezanými rysy, pověstný turnajový bojovník. Renly ho obdařil duhovým pláštěm a krvavě rudou zbrojí a jmenoval ho jedním ze svých sedmi. „Jsi daleko od Údolí, sere,“ řekla mu.

„A ty jsi daleko od Zimohradu, moje paní.“

„Já vím, co mne sem zaválo, ale proč jsi sem přišel ty? Tahle bitva není tvoje o nic víc, než je moje.“

„Udělal jsem ji svojí bitvou, když jsem Renlyho udělal svým králem.“

„Royceové jsou vazaly rodu Arrynů.“

„Věrností lady Lyse je povinován můj lord otec, stejně jako jeho dědic. Druhý syn si může hledat slávu, kde chce.“ Ser Robar pokrčil rameny. „Turnaje už mě unavují.“

Catelyn si uvědomila, že mu nemůže být víc než jedenadvacet, stejně jako jeho králi, ale její král, její Robb, měl v patnácti letech víc rozumu, než kdy poznal tento mladík. Anebo se o to alespoň modlila.

V Catelynině malém rohu tábora Šadd házel mrkve do kotlíku, Hal Mollen hrál kostky se třemi ze svých mužů ze Zimohradu a Lucas Blackwood tam seděl a ostřil si dýku. „Lady Stark,“ řekl Lucas, když ji uviděl, „Mollen říká, že za svítání dojde k bitvě.“

„Hal má pravdu,“ odpověděla. A zdá se, že taky neukázněný jazyk.

„Budeme bojovat, nebo uprchneme?“

„Budeme se modlit, Lucasi,“ odpověděla mu. „Budeme se modlit.“

SANSA

„Čím déle ho necháš čekat, tím to pro tebe bude horší,“ varoval ji Sandor Clegane. Sansa se snažila pospíchat, ale její prsty neobratně zápolily se zapínáním a šněrováním. Ohař měl vždycky drsné způsoby, avšak dnes ji něco na pohledu, kterým si ji měřil, přímo plnilo hrůzou. Že by se Joffrey dozvěděl o jejích setkáních se serem Dontosem? Prosím ne, modlila se, když si narychlo kartáčovala vlasy. Ser Dontos byl její jedinou nadějí. Musím vypadat půvabně, Joff má rád, když jsem krásná, v oblečení této barvy jsem se mu vždycky líbila. Uhladila si záhyby hedvábných šatů, jejichž látka těsně obepínala její hrudník.

Vyšla ze své komnaty a zaujala místo po Ohařově levici, dál od spálené strany jeho obličeje. „Pověz mi, co jsem zase provedla?“

„Ty ne. Tvůj královský bratr.“

„Robb je zrádce.“ Sansa ta slova znala nazpaměť. „Na tom, co udělal, jsem se nijak nepodílela.“ Bohové, buďte dobří, ať nejde o Králokata. Pokud Robb jakkoli ublížil Jaimemu Lannisterovi, bude to její konec. Vzpomněla si na sera Ilyna a na jeho strašlivé bledé oči, nemilosrdně hledící z vyzáblého, od neštovic poďobaného obličeje.

Ohař se ušklíbl. „Vycvičili tě dobře, ptáčku.“ Odvedl ji na dolní nádvoří, kde se kolem střelnice lučištníků shromáždil dav mužů, kteří ustupovali stranou, aby je nechali projít. Slyšela kašlání lorda Gylese. Lelkující štolbové si ji nestydatě prohlíželi, ale když míjela sera Horase Redwyna, mladík odvrátil pohled stranou a jeho bratr Hobber předstíral, že ji nevidí. Na zemi s žalostným mňoukáním umírala pískově žlutá kočka, které ze žeber vyčnívala šipka vystřelená z kuše. Sansa, které se při pohledu na ni zvedl žaludek, ji obloukem obešla.

Přiblížil se k ní ser Dontos na koni vyrobeném z násady od koštěte; od té doby, co byl příliš opilý, než aby byl schopen vysednout na svého koně při turnaji, musel na příkaz krále jezdit na koštěti. „Buď statečná,“ pošeptal jí a krátce jí stiskl paži.

Joffrey byl ve středu davu a svíral v ruce ozdobnou kuš. Vedle něho stáli ser Boros se serem Merynem. Stačilo podívat se na ně a sevřely se jí vnitřnosti.

„Tvoje Výsosti.“ Padla před ním na kolena.

„To tě teď nezachrání,“ řekl král. „Vstaň. Zavolal jsem tě sem proto, aby ses zodpovídala z nejnovějšího zločinu svého bratra.“

„Tvoje Výsosti, na čemkoli, co provedl můj zrádcovský bratr, jsem se nijak nepodílela. Ty to přece víš, prosím tě, smiluj -“

„Zvedněte ji!“

Ohař ji vytáhl na nohy, ale neučinil to hrubě.

„Sere Lanceli,“ řekl Joff, „pověz jí o tom urážlivém a podlém činu.“

Sansa Lancela Lannistera vždy považovala za milého mladíka jemných mravů, ale v pohledu, kterým ji obdařil dnes, nebyla ani lítost, ani špetka laskavosti. „Tvůj bratr za pomoci jakýchsi hanebných čar napadl s armádou vlkodlaků sera Stafforda Lannistera, necelé tři dny jízdy od Lannisportu. Tisíce dobrých mužů byly brutálně povražděny ve spánku, bez šance pozvednout svoje meče. Po této řezničině seveřané hodovali na mase a krvi povražděných.“

Hrůza stiskla svoje chladné ruce Sanse kolem krku.

„Nemáš mi k tomu co říct?“ otázal se Joffrey.

„Tvoje Výsosti, to ubohé dítě oněmělo šokem,“ zamumlal ser Dontos.

„Mlč, blázne!“ Joffrey zvedl svoji kuš a namířil ji Sanse do obličeje. „Vy Starkové jste stejně nepřirození jako ti vaši vlci. Nikdy nezapomenu na to, jak mě ta tvoje obluda pokousala.“

„To byl Aryin vlk,“ namítla. „Lady ti neublížila, ale tys ji stejně zabil.“

„Ne, udělal to tvůj otec,“ odsekl Joff, „ale já jsem zabil tvého otce. Kéž jsem to tak mohl udělat vlastní rukou. Dnes v noci jsem zabil muže, který byl ještě větší než tvůj otec. Přišli k bráně, volali moje jméno a prosili o chléb, jako bych byl nějaký pekař, ale já jsem jim dal pořádně za vyučenou. Toho nejhlasitějšího z nich jsem střelil rovnou do hrdla.“

„A zemřel?“ Bylo obtížné vymyslet si něco jiného, co by na to řekla, když jí do obličeje mířila strašlivá železná hlavice šípu. „Samozřejmě že zemřel, měl přece v hrdle můj šíp. Taky tam byla jakási ženština, co po nás házela kameny, i tu jsem trefil, třebaže jenom do ramene.“ Zamračeně kuš sklonil k zemi. „I tebe bych nejraději zastřelil, ale matka říká, že kdybych to udělal, zabili by mého strýce Jaimeho. Místo toho budeš jen potrestána a pošleme tvému bratrovi vzkaz, co se s tebou stane, když se nevzdá. Ohaři, udeř ji.“

„Dovol, abych ji mohl zbít já!“ Kupředu se za řinčení své plechové zbroje protlačil ser Dontos. Byl ozbrojen bijákem, jehož hlavice byla z melounu. Můj Florian. Nejraději by zlíbala jeho skvrnitou pokožku i červené žilky na nose. Klusal kolem ní na svém koni z koštěte, volal: „Zrádkyně, zrádkyně!“ a mával po ní melounem. Sansa, která si přikryla hlavu rukama, se zapotácela pokaždé, když ji plod udeřil. Už při druhém zásahu měla vlasy slepené sladkou šťávou. Meloun se rozletěl na kusy a muži kolem se dali do smíchu. Směj se, Joffreyi, modlila se, zatímco šťáva jí stékala po obličeji a dolů po šatech z modrého hedvábí. Směj se a buď spokojen. Joffrey se jen krutě uchechtl. „Borosi. Meryne.“ Ser Meryn uchopil Dontose za paži a prudce jím smýkl stranou. Rudolící blázen se i se svým koštětem, melounem a vším ostatním natáhl na zem. Ser Boros popadl Sansu. „Vynech obličej,“ nařídil mu Joffrey. „Líbí se mi, když je hezká.“ Boros vrazil pěst Sanse do břicha a vyrazil jí dech z plic. Ohnula se vpůli bolestí, ale rytíř ji popadl za vlasy a vytáhl svůj meč a ona si v jednom strašlivém okamžiku byla jistá, že má v úmyslu podříznout jí hrdlo. Když čepel meče naplocho dopadla přes její stehna, měla pocit, jako by jí silou úderu přerazila nohy. Nahlas vykřikla a z očí jí vytryskly slzy. Brzy to skončí. Za chvíli raději přestala údery počítat.

„To stačí,“ slyšela zaskřípat Ohařův hlas.

„Ne, nestačí,“ odpověděl král. „Borosi, sundej jí šaty.“

Boros sáhl svou masitou rukou po předku Sansina živůtku a prudce za něj škubl. Hedvábí se roztrhlo a Sansa byla náhle až do pasu nahá. Přikryla si ňadra dlaněmi. Slyšela posměšky, vzdálené a kruté. „Zbij ji do krve,“ řekl Joffrey, „uvidíme, jak se to jejímu bratrovi bude líbit.“

„Co to má znamenat?“

Skřetův hlas zapráskal jako bič a Sansa byla najednou volná. S rukama zkříženýma na hrudi padla na kolena, žalostně lapajíc po dechu. „Toto je tvoje představa rytířskosti, sere Borosi?“ ptal se Tyrion Lannister hlasem plným hněvu. Provázel ho jeho oblíbený žoldnéř a jeden z jeho divokých, ten s vypáleným okem.

„Je to rytířskost, která vyhovuje tvému králi, Skřete.“ Ser Boros zvedl meč a ser Meryn popošel k němu a jal se vytahovat z pochvy svůj meč.

„Opatrně s nimi,“ varoval je trpaslíkův žoldnéř. „Přece nechcete mít ty svoje krásné bílé pláště od krve.“

„Dejte tomu děvčeti něco, aby se mohla přikrýt,“ řekl Skřet. Sandor Clegane si rozepjal plášť, hodil ho k ní a Sansa si ho přitiskla k nahé hrudi, s pěstmi pevně zaťatými v bílé vlně. Hrubá látka ji škrábala do holé kůže, ale Sansa si v tu chvíli říkala, že žádný samet nikdy nebyl cítit jemněji.

„To děvče se má stát tvou královskou chotí,“ řekl Skřet Joffreymu. „Copak ji vůbec nemáš v úctě?“

„Trestám ji.“

„Za jaký zločin? Ona v bitvě svého bratra nebojovala.“

„V jejích žilách koluje vlčí krev.“

„A ty máš rozum husy.“

„Takto se mnou mluvit nesmíš. Král si může dělat, co se mu zlíbí.“

„Aerys Targaryen si také dělal, co chtěl. Pověděla ti matka, jak to s ním dopadlo?“

Ser Boros Blount si odkašlal. „V přítomnosti Královské gardy nebude Jeho Výsosti nikdo vyhrožovat.“ Tyrion Lannister zvedl obočí. „Já nevyhrožuji králi, sere, já poučuji svého synovce. Bronne, Timette, až ser Boros příště otevře ústa, zabte ho.“ Trpaslík se usmál. „Tohle byla výhrůžka, sere. Chápeš ten rozdíl?“

Obličej sera Borose zrudl jako rajské jablko. „Královna se o tom dozví!“

„O tom nepochybuji. A vůbec, nač čekat? Joffrey, pošleme pro tvoji matku hned?“

Král se začervenal.

„Nemáš mi na to co říct, Tvoje Výsosti?“ pokračoval jeho strýc. „Dobrá. Nauč se víc používat uši a méně ústa, jinak tvoje vláda bude ještě kratší, než jsem já. Svévolná brutalita rozhodně není dobrým způsobem, jak si získávat lásku svého lidu… nebo své královny.“

„Matka říká, že strach je lepší než láska.“ Joffrey ukázal na Sansu. „Ona se mě bojí.“

Skřet si povzdechl. „Ano, to vidím. Škoda že Stannis a Renly taky nejsou dvanáctiletými děvčaty. Bronne, Timette, odveďte ji.“

Sansa se pohybovala jako ve snu. Myslela si, že Skřetovi muži ji odvedou zpátky do její komnaty v Maegorově pevnosti, ale oni s ní místo toho zamířili k Pobočníkově věži. Nevkročila do ní od té doby, co její otec upadl v nemilost, a když nyní opět měla vystupovat po těch známých schodech, málem omdlela.

Ujaly se jí služebné, brebentící bezvýznamná slova útěchy, aby ji přiměly přestat se konečně třást. Jedna jí svlékla potrhané šaty a prádlo a druhá jí začala smývat lepkavou šťávu z obličeje a vlasů. Jediné, co měla před očima, když ji drhly mýdlem a nalévaly jí teplou vodu na hlavu, byly obličeje na nádvoří. Rytíři přece přísahají, že budou bránit slabé, ochraňovat ženy a bojovat za spravedlnost, ale žádný z nich nic takového neudělal. Jenom ser Dontos se jí snažil pomoci, ale ten už nebyl rytířem, stejně jako jím nebyli Skřet ani Ohař… Ohař rytíře nenáviděl… Já je nenávidím taky, pomyslela si Sansa. Nejsou to skuteční rytíři, žádný z nich.

Jakmile byla čistá, přišel se na ni podívat Frenken, mistr se zavalitými prsty a ryšavou hlavou. Přiměl ji lehnout si na břicho na matraci a začal natírat mastí ošklivé rudé šrámy, které se jí zezadu táhly přes stehna. Potom jí namíchal snové víno oslazené medem, aby jí snáz klouzalo do hrdla. „Vyspi se trochu, dítě. Až se probudíš, všechno ti to bude připadat jenom jako zlý sen.“

Ne, nebude, ty hloupý muži, pomyslela si Sansa, ale přesto snové víno vypila a usnula po něm.

Byla již tma, když se probudila, zmatená a nevědoucí, kde se nalézá, v místnosti, která jí připadala jak cizí, tak zvláštním způsobem povědomá. Když vstala, nohama jí projela ostrá bolest a na všechno si vzpomněla. Oči se jí zalily slzami. Někdo pro ni vedle postele přichystal šaty. Vklouzla do nich a otevřela dveře. Venku stála žena s tvrdým obličejem a pergamenovitou hnědou kůží, které se kolem vyhublého krku houpaly tři náhrdelníky. Jeden byl zlatý, druhý stříbrný a třetí z lidských uší. „Kam si myslí, že jde?“ zeptala se žena opřená o vysoký oštěp.

„Do božího háje.“ Musí najít sera Dontose a poprosit ho, aby ji domů odvedl ihned, dřív než bude příliš pozdě.

„Polomuž přikázal, že nemáš nikam chodit,“ řekla žena. „Pomodli se tady, bohové tě uslyší.“

Sansa pokorně sklopila oči a vrátila se do místnosti. Najednou si uvědomila, proč jí připadá tak povědomá. Oni mě zavřeli do Aryiny komnaty, kde bydlela v době, kdy byl otec ještě pobočníkem krále. Všechny její věcí jsou pryč a nábytek byl přestavěn, ale jinak je to stejná místnost…

O chvíli později jí služebná přinesla tác se sýrem, chlebem a olivami a džbán chladné vody. „Odnes to,“ poručila jí Sansa, ale dívka jídlo nechala na stole. Sansa si uvědomila, že má žízeň. Při každém kroku jako by jí stehny projížděly nože, ale přesto se přiměla přejít místnost. Vypila dva poháry vody a uždibovala z oliv, když tu se ozvalo zaklepání.

Vystrašeně se otočila ke dveřím a uhladila si záhyby šatů. „Ano?“

Dveře se otevřely a dovnitř vešel Tyrion Lannister. „Moje paní. Doufám, že tě nevyrušuji?“

„Jsem tvým vězněm?“

„Mým hostem.“ Měl na sobě odznak svého úřadu, řetěz ze spojených zlatých ručiček. „Říkal jsem si, že bychom si spolu mohli promluvit.“

„Jak můj pán poroučí.“ Sansa zjistila, že je obtížné nehledět na něho s málem otevřenými ústy; jeho obličej byl tak ošklivý, že ji podivným způsobem fascinoval,

„Vyhovuje ti jídlo a oblečení?“ zeptal se. „Pokud bys potřebovala cokoli jiného, stačí říct.“

„Jsi na mne moc hodný. A dnes dopoledne… bylo od tebe velmi laskavé, že jsi mi pomohl.“

„Máš právo vědět, proč Joffrey tak zuřil. V noci před šesti dny tvůj bratr přepadl mého strýce Stafforda, který se svojí armádou tábořil u vesnice zvané Volský brod, necelé tři dny jízdy od Casterlyovy skály. Vaši seveřané s drtivou převahou vyhráli. Dozvěděli jsme se to teprve dnešního rána.“

Robb vás zabije všechny, pomyslela si a v duchu zajásala radostí. „To je… strašné, můj pane. Můj bratr je odporný zrádce.“

Trpaslík se pousmál. „Nu, svým posledním vítězstvím nám dal jasně najevo, že to není žádný koloušek.“

„Ser Lancel řekl, že Robb vedl armádu vlkodlaků…“

Skřet se pohrdavě zasmál. „Ser Lancel je bojovníkem, jehož zbraní je vinný měch a který nerozezná vlkodlaka od pytláka. Tvůj bratr s sebou sice měl svého zlovlka, ale předpokládám, že to bylo všechno. Seveřané se vplížili do tábora mého strýce, přeřezali provazy, kterými byli přivázaní koně, a lord Stark mezi ně poslal svého vlka. Dokonce i ti nejdisciplinovanější váleční oři šíleli. Mnoho rytířů bylo udupáno k smrti ve svých altánech a pěšácká chátra se s hrůzou probudila a rozutekla se, odhazujíc cestou zbraně, aby mohla utíkat rychleji. Ser Stafford byl zabit, když honil svého koně. Lord Rickard Karstark mu prohnal kopí hrudníkem. Ser Rubert Brax je také mrtvý, společně se serem Lymondem Vikarym, lordem Crakehallem a lordem Jastem. Polovina stovky dalších byla zajata včetně Jastových synů a mého synovce Martyna Lannistera. Ti, co přežili, šíří strašlivé historky a přísahají, že v armádě tvého bratra bojují staří bohové severu.“

„V tom případě… to nebyly žádné čáry?“

Lannister se ušklíbl. „Čáry? To je omáčka, kterou blázni polévají neúspěch, aby jí zamaskovali chuť své vlastní neschopnosti. Zdá se, že můj strýc, ta hlava skopová, se dokonce ani nenamáhal tím, aby rozestavil hlídky. Jeho armáda byla čerstvě naverbovaná - tovaryši, horníci, zemědělští nádeníci, rybáři, špína z Lannisportu. Jedinou záhadou je to, jak se k němu tvůj bratr dostal. Naše armáda stále drží pevnost ve Zlatém zubu a všichni přísahají, že tamtudy neprošel.“ Trpaslík podrážděně pokrčil rameny. „Nu, Robb Stark je prokletím mého otce. Mým prokletím je Joffrey. Pověz mi, co k mému královskému synovci cítíš.“

„Miluji ho celým svým srdcem,“ odpověděla Sansa bez váhání.

„Skutečně?“ Nezdálo se, že by ho její odpověď přesvědčila. „Dokonce i nyní?“

„Moje láska k Jeho Výsosti je větší, než byla kdy předtím.“

Skřet se nahlas zasmál. „Vidím, že tě naučili dobře lhát. Jednoho dne jim za to možná budeš vděčná, dítě. Jsi stále dítě, ne snad? Nebo jsi už měla první krvácení?“

Sansa se začervenala. Byla to nestoudná otázka, ale ve srovnání s hanbou, když z ní strhali šaty před polovinou hradu, neznamenala nic. „Ne, můj pane.“

„To je jen dobře. Bude-li ti to alespoň trochu útěchou, nemám v úmyslu provdat tě za Joffreyho. Obávám se, že po všem, co se stalo, nemůže žádný sňatek vést ke smíření mezi Starky a Lannistery. Je to škoda. Ten sňatek byl jedním z lepších nápadů krále Roberta, kdyby to ovšem Joffrey nebyl tak pokazil.“

Věděla, že by měla něco říci, ale slova jí uvízla v hrdle.

„Nějak jsi ztichla,“ poznamenal Tyrion Lannister. „Chtěla bys to? Ukončit svoje zasnoubení?“

„Já…“ Sansa nevěděla, co na to říci. Je to lest? Potrestá mě, když mu řeknu pravdu? Hleděla na trpaslíkovo ohyzdné vyboulené obočí, na tvrdé černé oko a vychytralé zelené, na jeho křivé zuby a drátovitý vous. „Chci jenom být loajální.“

„Loajální,“ opakoval trpaslík, „a co nejdál od Lannisterů. Sotva tě mohu z něčeho vinit. Když já byl ve tvém věku, přál jsem si totéž.“ Usmál se. „Řekli mi, že každý den chodíváš do božího háje. Za co se modlíš, Sanso?“

Modlím se za Robbovo vítězství a za Joffreyho smrt… a za domov. Za Zimohrad. „Modlím se za to, aby už přestali válčit.“

„Myslím, že se toho brzy dočkáš. Dojde ještě k jedné bitvě mezi tvým bratrem Robbem a mým lordem otcem, a ta celou záležitost rozhodne.“ Robb ho porazí, pomyslela si Sansa. Porazil tvého strýce a tvého bratra Jaimeho a porazí taky tvého otce.

Její obličej jako by byl otevřenou knihou, tak snadno v něm trpaslík dokázal číst o jejích nadějích. „Nenech se vítězstvím u Volského brodu příliš oblouznit, moje paní,“ řekl jí, ne nelaskavě. „Bitva není válka a můj lord otec rozhodně není můj strýc Stafford. Až boží háj navštívíš příště, modli se za to, ať má tvůj bratr tolik rozumu, aby ohnul koleno. Jakmile na severu opět zavládne králův mír, mám v úmyslu poslat tě domů.“ Odkolébal se k okennímu sedátku a posadil se na ně. „Můžeš dnes v noci spát tady. Dám ti některé ze svých vlastních mužů jako osobní stráž, možná nějaké Kamenné vrány -“

„Ne,“ vyhrkla Sansa. Pokud bude zavřená v Pobočníkové věži a hlídaná trpaslíkovými muži, jak může jít do božího háje za serem Dontosem?

„Nebo bys raději dala přednost Černým uším? Dám ti Chellu, pokud se budeš cítit pohodlněji se ženou.“

„Ne, můj pane, já mám z divokých strach.“

Usmál se. „Já taky. Ovšem co je důležitější, má z nich strach i Joffrey a to hnízdo slizkých zmijí a patolízalských psů, které nazývá svou Královskou gardou. S Chellou nebo Timettem po tvém boku se žádný z nich neodváží ublížit ti.“

„Raději bych se vrátila do své vlastní postele.“ Náhle ji napadla lež, ale připadala jí tak pravdivá, že ji vyhrkla bez váhání. „V této věži byli popraveni muži mého otce. Jejich duchové by mně mohli přinést strašlivé sny, a kamkoli bych se podívala, viděla bych jejich krev.“

Tyrion Lannister pozoroval její obličej. „Noční můry mi nejsou cizí, Sanso. Možná jsi moudřejší, než tuším. Dovol, abych tě tedy alespoň mohl doprovodit do bezpečí tvých komnat.“

CATELYN

Než našli vesnici, již se úplně setmělo. Catelyn zjistila, že přemýšlí o tom, zda to místo má nějaké jméno. Pokud ano, jeho obyvatelé si vědomost o něm vzali s sebou, když prchali, společně se vším, co vlastnili, až po svíce v septu. Ser Wendel zapálil pochodeň a provedl ji nízkými dveřmi.

Sedmero zdí uvnitř stavby bylo popraskaných a pokroucených. Bůh je jeden, učil ji septon Osmynd, když ještě byla malým děvčetem, se sedmi aspekty, tak jako je septum jedinou budovou se sedmi stěnami. Bohatá septa ve městech měla sochy Sedmi a pro každou z nich samostatný oltář. Na Zimohradu septon Chayle pověsil na každou stěnu vyřezanou masku. Zde Catelyn nalezla na zdech jen hrubé kresby uhlem. Ser Wendel zasadil pochodeň do držáku blízko dveří a odešel, aby počkal venku s Robarem Roycem.

Catelyn si prohlížela obličeje. Otec byl vousatý, jako vždy. Matka se usmívala, milující a ochranitelská. Válečník měl pod obličejem přimalovaný svůj meč. Kovář kladivo. Panna byla krásná, Stařena scvrklá a moudrá.

A sedmý obličej… Cizinec nebyl ani mužem, ani ženou, ale obojím, věčný vyvrhel, poutník z dalekých míst, méně a více než člověk, neznámý a nepoznatelný. Zde byl obličej jen černým stínem s hvězdami místo očí. Catelyn se při pohledu na něj cítila nepříjemně. Od něho by se jí stěží dostalo útěchy.

Poklekla před Matku. „Moje paní, shlédni dolů na tuto bitvu mateřskýma očima. Každý je něčím synem, všichni do jednoho. Ušetři je, jestli můžeš, a ušetři též moje syny. Dávej pozor na Robba, Brana a Rickona. Kéž by tady byli se mnou.“

Přes Matčino levé oko se táhla puklina. Vypadala s ní, jako by plakala. Catelyn slyšela dunivý hlas sera Wendela a tu a tam tichou odpověď sera Robara, když spolu hovořili o nadcházející bitvě. Jinak byla noc tichá. Odpovídali někdy tví staří bohové tobě, Nede? divila se. Když jsi poklekl před svým stromem srdce, slyšeli tě?

Mihotavé světlo pochodně tančilo po zdech, napůl obličeje oživovalo, křivilo je a měnilo. Sochy ve velkých septech ve městech měly obličeje, které jim dali kameníci, ale tyto uhlové kresby byly tak hrubé, že tváře mohly patřit komukoli. Otcův obličej ji přiměl myslet na vlastního otce, který ležel na smrtelném loži v Řekotočí. Válečník byl Renlym, Stannisem, Robbem i Robertem, Jaimem Lannisterem a Jonem Sněhem. Dokonce v těch čarách zahlédla i Aryu, ale jen na okamžik. Pak dovnitř dveřmi zalétl vítr, pochodeň zaprskala a ta podoba náhle zmizela, smytá oranžovou září.

Z kouře ji začaly štípat oči. Mnula si je klouby svých zjizvených prstů. Když znovu pohlédla na Matku, viděla před sebou svoji vlastní matku. Lady Minisa Tully skonala na porodním loži, když se snažila dát lordu Hosterovi druhého syna. Dítě zemřelo s ní a poté jako by vyprchal život i z jejího otce. Vždycky bývala tak klidná, pomyslela si Catelyn, vzpomínajíc na matčiny hebké ruce a na její laskavý úsměv. Kdyby ještě žila, jak odlišné mohly naše životy být. Říkala si, co by asi lady Minisa řekla své starší dceři klečící zde před ní. Urazila jsem tolik tisícovek mil, a proč? Čemu jsem tím posloužila? Ztratila jsem svoje dcery, Robb mě u sebe nechce a Bran s Rickonem si o mne určité myslí, jakou jsem chladnou a nepřirozenou matkou. Dokonce jsem ani nebyla s Nedem, když umíral.

Měla pocit, jako by její hlava plavala a septum kolem ní jako by se otáčelo dokola. Stíny se hýbaly a posouvaly, po popraskaných bílých stěnách se honily kradmé stíny zvířat. Catelyn celý den nejedla. Možná to nebylo moudré. Říkala si, že na to není čas, ale pravda byla taková, že veškeré pokrmy pro ni ve světě bez Neda ztratily chuť. Když mu sťali hlavu, zabili tím také mne. Pochodeň za ní opět zaprskala a Catelyn se najednou zdálo, že na zdi před sebou vidí obličej své sestry, třebaže její oči byly tvrdší, než si je vybavovala, ne Lysiny, ale Cerseiny. Cersei je také matkou. Bez ohledu na to, kdo ty děti zplodil, cítila, jak se v ní hýbou, přivedla je na svět v bolestech a krvi a kojila je ze svých prsou. Pokud jsou opravdu Jaimeho…

„Modlí se k tobě i Cersei, moje paní?“ zeptala se Catelyn Matky. Na zdi před sebou viděla vykreslené hrdé, chladné, půvabné rysy královny z rodu Lannisterů, i s prasklinou přes oko; dokonce i Cersei byla schopná plakat pro svoje děti. „Každý ze Sedmi ztělesňuje všechno ze Sedmi,“ řekl jí jednou septon Osmynd. Ve Stařeně bylo tolik krásy jako v Panně a Matka dokázala být zuřivější než Válečník, pokud se ocitly v nebezpečí její děti. Ano…

Tam na Zimohradu toho z Roberta Baratheona viděla dost, aby pochopila, že král se k Joffreymu nechová obzvlášť vřele. Kdyby chlapec skutečně byl z Jaimeho semene a Robert se to dozvěděl, nechal by ho popravit i s jeho matkou a málokdo by ho za to mohl odsuzovat. Nemanželské děti byly běžným jevem, ovšem krvesmilstvo bylo strašlivým hříchem v očích bohů starých i nových a děti zplozené z tak nepřirozeného spojení byly potupeny jak v septu, tak v božím háji. Když ještě panovali dračí králové, bratři se ženili se sestrami, jenomže ti byli z krve staré Valyrie, kde takové praktiky byly obvyklé, a Targaryenové se za svoje činy stejně jako jejich draci nezodpovídali ani bohům, ani lidem.

Ned to určitě věděl a lord Arryn před ním taky. Není divu, že královna je oba nechala zabít. Zachovala bych se na jejím místě stejně kvůli svým vlastním dětem? Catelyn zaťala pěsti tak silně, až ucítila bolest ve zjizvených prstech, tam, kde do kostí zajelo ostří čepele vrahovy dýky, když s ním bojovala, aby zachránila svého syna. „Bran to ví taky,“ zašeptala se skloněnou hlavou. Bohové, buďte dobří, ten chlapec musel něco vidět, nebo něco slyšel, proto se pokoušeli zabít ho v jeho posteli.

Ztracená a unavená, Catelyn Stark se modlila ke svým bohům. Poklekla před Kovářem, který opravoval rozbité věci, a požádala ho, ať ochraňuje jejího sladkého Brana. Pak šla k Panně a úpěnlivě ji prosila, aby dodala odvahu Arye a Sanse a ochránila je v jejich nevinnosti. K Otci se modlila o spravedlnost, o sílu hledat ji a o moudrost rozpoznat ji, pak požádala Válečníka, aby Robbovi dodával sílu a ochraňoval ho v bitvách. Jako k poslední se obrátila ke Stařeně, která často bývala zobrazována s lampou v ruce. „Veď mě, moudrá paní,“ modlila se. „Ukaž mi cestu, po níž musím jít, a nenech mne klopýtat na temných místech, která leží přede mnou.“

Nakonec se za ní ozvaly kroky a hluk u dveří. „Moje paní,“ řekl laskavým hlasem ser Robar, „odpusť mi, ale čas již vypršel. Do rozbřesku se musíme vrátit.“

Catelyn strnule vstala. Kolena ji bolela a mnoho by v tu chvíli dala za péřovou postel a polštář. „Děkuji ti, sere. Jsem připravená.“

Mlčky jeli řídce zalesněnou krajinou, kde se stromy opilecky skláněly pryč od moře. Nervózní ržání koní a řinčení oceli je bezpečně vedly zpět k Renlyho táboru. Dlouhé řady ozbrojených mužů na koních byly oděny v temnotě, tak černé, jako by Kovář překoval samotnou noc v ocel. Viděla praporce po své pravici, praporce po levici a řadu za řadou praporců před sebou, ale v šeru předcházejícím úsvitu bylo nemožné rozlišit jejich barvy a znaky na nich. Šedá armáda, pomyslela si Catelyn. Šedí muži na šedých koních pod šedými korouhvemi. Zatímco Renlyho stínoví rytíři seděli na koních, čekali a měli hroty kopí namířené k obloze, Catelyn měla pocit, jako by projížděla lesem vysokých holých stromů, zbavených listoví a bez života. Tam, kde stál Bouřlivý konec, byla ještě hlubší prázdnota, stěna černi, kterou neprosvítily žádné hvězdy, ale za poli, na místě, kde si Stannis zřídil svůj tábor, viděla pohybující se pochodně.

Hedvábné stěny Renlyho altánu jako by ve světle svící žhnuly, měnily velký stan v magický hrad, oživlý smaragdovým svitem. U dveří královského altánu stáli na stráži dva z rytířů Královské gardy. Zelenkavá záře podivným způsobem barvila purpurové švestky na bojové suknici sera Parmena a dodávala nezdravý odstín slunečnicím, které pokrývaly každou píď emailované žluté zbroje sera Emmona. Z vrcholů jejich přilbic vlály dlouhé hedvábné chocholy a kolem ramen měli nařasené duhově barevné pláště.

Uvnitř Catelyn nalezla Brienne, která krále oblékala do bitvy, zatímco lordi Tarly a Rowan spolu hovořili o rozmístění armády a bojových taktikách. V několika malých železných koších rudě žhnulo dřevěné uhlí a ve stanu bylo příjemně teplo. „Musím s tebou mluvit, Tvoje Výsosti,“ řekla, pro tentokrát ho oslovujíc královským titulem, jen aby jí milostivě věnoval pozornost.

„Za okamžik, lady Catelyn,“ odpověděl Renly. Brienne mu na prošívanou tuniku připínala hrudní plát. Králova zbroj byla temně zelená jako listy v letním lese, tak tmavá, že pohlcovala světlo svící. Zlatem vykládané rytiny a pozlacené spony se blyštivě leskly, jako vzdálené ohně venku za poli, mihotaly se při každém Renlyho pohybu. „Pokračuj, prosím, lorde Mathisi.“

„Tvoje Výsosti,“ řekl Mathis Rowan s postranním pohledem na Catelyn, „jak jsem již říkal, naši muži jsou připraveni. Nač čekat na úsvit? Dej zatroubit do útoku.“

„Aby se říkalo, že jsem vyhrál pomocí zrady, nerytířského úskoku? Jako hodina útoku bylo určeno svítání.“

„Bylo určeno Stannisem,“ poznamenal Randyll Tarly. „Budeme proti jeho armádě muset vyjet tváří v tvář vycházejícímu slunci, které nás napolo oslepí.“

„Jen do prvního úderu,“ řekl Renly sebejistě. „Ser Loras prolomí jejich linie a pak bude následovat chaos.“ Brienne utáhla zelené kožené řemeny a zapnula pozlacené spony. „Až můj bratr padne, postarejte se o to, aby nikdo nezmrzačil jeho tělo. Je z mé krve a nechci, aby se mi tu promenádovali s jeho hlavou nabodnutou na kopí.“

„A když se vzdá?“ zajímal se lord Tarly.

„Vzdá?“ Lord Rowan se zasmál. „Když Mace Tyrell obléhal Bouřlivý konec, Stannis raději jedl krysy, než by otevřel brány.“

„Na to si vzpomínám.“ Renly zvedl bradu, aby mu Brienne mohla připevnit kolem krku límec. „Bylo to už ke konci, když se ser Gawen Wylde a tři z jeho rytířů pokusili vykrást ven z hradu boční bránou, aby se vzdali. Stannis je chytil a nařídil, aby byli vrženi z hradeb katapulty. Stále před sebou vidím Gawenův obličej, když ho tam uvazovali. Byl naším zbrojmistrem.“

Lord Rowan se tvářil zmateně. „Žádné muže z hradeb nikdo nevystřelil. Na něco takového bych si určitě vzpomínal.“

„Mistr Cressen Stannisovi řekl, že možná budeme muset jíst naše mrtvé, a nemělo tedy smysl zbavovat se dobrého masa.“ Renly si rukama stáhl vlasy dozadu. Brienne mu je svázala sametovou stuhou a nasadila mu přes uši prošívanou pokrývku hlavy, na které měla spočinout tíha přilbice. „Díky Cibulovému rytíři jsme se naštěstí nikdy nemuseli snížit až k tomu, že bychom jedli mrtvoly, ale bylo to o vlásek. Jen tak tak pro sera Gawena, který nakonec zemřel v cele.“

„Tvoje Výsosti.“ Catelyn trpělivě čekala, ale čas se nemilosrdně krátil. „Slíbil jsi, že mne vyslechneš.“

Renly přikývl. „Běžte se postarat o své muže, moji lordi… ach, a pokud by se po boku mého bratra objevil Barristan Selmy, chci, abyste ho ušetřili.“

„O seru Barristanovi nikdo neslyšel od té doby, co ho Joffrey vyhodil,“ namítl lord Rowan.

„Já toho starce znám. Potřebuje krále, kterého by mohl ochraňovat. K čemu by jinak byl? Za mnou ale nepřišel a lady Catelyn tvrdí, že není ani s Robbem Starkem v Řekotočí. Kde jinde může být než se Stannisem?“

„Jak si přeješ, Tvoje Výsosti. Nic se mu nestane.“ Lordi se hluboce uklonili a odešli.

„Řekni mi, co máš na srdci, lady Stark,“ vybídl ji Renly. Brienne mu rozprostřela plášť přes široká ramena. Byl z brokátu, těžký, s korunovaným jelenem Baratheonů vyvedeným z vloček černého jantaru.

„Lannisterové se pokoušeli zabít mého syna Brana. Tisíckrát jsem se sama sebe tázala proč. Tvůj bratr mi dal odpověď. V den, kdy spadl, se konal hon. Robert s Nedem a většinou ostatních mužů vyjeli lovit kance, ale Jaime Lannister zůstal v hradu, a stejně tak královna.“

Renly rychle pochopil, kam míří. „Takže ty se domníváš, že chlapec je viděl při krvesmilstvu…“

„Prosím tě, můj pane, dovol mi odjet k tvému bratru Stannisovi a říct mu, jaké mám podezření.“

„A k čemu to poslouží?“

„Robb odloží svou korunu a tvůj bratr udělá totéž,“ odpověděla s nadějí, že říká pravdu. Postarám se o to, aby to byla pravda, když budu muset, Robb mne poslechne, i kdyby s tím jeho lordi nesouhlasili. „Všichni tři společně svoláte Velkou radu, takovou, jaká se v říši nekonala již sto let. Pošleme pro Brana na Zimohrad, aby mohl vypovědět svůj příběh, a všichni lidé se dozvědí, že skutečnými uchvatiteli jsou Lannisterové. Ať pak shromáždění lordi Sedmi království sami rozhodnou, kdo jim bude vládnout.“

Renly se zasmál. „Pověz mi, paní, copak vlci někdy hlasují o tom, kdo povede jejich smečku?“ Brienne králi přinesla rukavice a velkou přilbici, korunovanou pozlaceným parožím, která Renlymu přidávala stopu a půl na výšce. „Čas projevů vypršel. Nyní uvidíme, kdo je silnější.“ Renly si na levou ruku natáhl zelenozlatou rukavici z překládané oceli, zatímco Brienne poklekla, aby mu zapnula opasek, těžký vahou jeho meče a dýky.

„Prosím tě ve jménu Matky,“ začala Catelyn, když tu náhlý poryv větru nadzvedl plentu vchodu do stanu. Zdálo se jí, že zahlédla pohyb, ale když otočila hlavu, viděla jen králův stín posouvající se na pozadí hedvábných stěn. Slyšela, jak Renly pronáší jakýsi žert, viděla, jak se jeho stín pohybuje, jak zvedá svůj meč, černý na zeleni. Svíce jedna po druhé zhasínaly, jejich plamínky se třepetaly ve větru. Dělo se něco divného, něco nebylo v pořádku. Pak si najednou všimla, že Renlyho meč je stále v pochvě na jeho boku, zatímco stínový meč…

„Je tu zima,“ řekl Renly tichým, zmateným hlasem, pouhý okamžik předtím, než se ocel jeho límce rozjela vedví jako obyčejná fáčovina pod úderem čepele, která tam ve skutečnosti nebyla. Měl ještě čas tiše zalapat po dechu, než se mu z hrdla vyřinula krev.

„Tvoje Výs – ne!“ vykřikla zděšeným hlasem malého děvčátka Modrá Brienne, když ten strašlivý gejzír spatřila. Král se jí zhroutil do náruče. Dolů po hrudním plátu jeho zbroje se valila clona krve, temně rudý příliv, který pohlcoval zeleň a zlato. Zhasly další svíce. Renly se snažil promluvit, ale dusil se vlastní krví. Podlomily se mu nohy a nebýt Brienne, zhroutil by se na zem. Zvrátila hlavu dozadu a beze slov vykřikla hrůzou.

Ten stín. Catelyn věděla, že se tam stalo něco temného a zlého, něco, co ani nebyla schopná začít chápat. Renly ten stín nevrhal. Vchodem do stanu přišla smrt a zhasla jeho život tak náhle, jako vítr sfoukl plameny svící.

Než do altánu vtrhli Robar Royce a Emmon Cuy, uplynulo jen pár okamžiků, třebaže Catelyn to připadalo jako polovina noci. Za nimi se s pochodněmi v rukou shlukl pár zbrojnošů. Když uviděli Renlyho v Briennině náručí, s oděvem prosáklým královou krví, ser Robar zařval hrůzou. „Proklatá ženo!“ vykřikl ser Emmon v slunečnicové zbroji. „Jdi od něho pryč, ty odporný tvore!“

„Bohové, buďte dobří, Brienne, proč?“ zeptal se ser Robar.

Brienne k nim vzhlížela zpod těla svého krále. Duhový plášť, který jí visel z ramen, se na místech, kde do něj vsákla Renlyho krev, proměnil v rudý. „Já… já…“

„Za tohle zemřeš.“ Ser Emmon popadl z hromady polštářů nakupených vedle vchodu bitevní sekeru s dlouhou rukojetí. „Zaplatíš za králův život svým vlastním.“

„NE!“ vykřikla Catelyn Stark, která konečně našla hlas, ale bylo již příliš pozdě, všech se zmocnila krvavá posedlost a její slova zanikla v jejich šílených výkřicích.

Brienne se pohybovala rychleji, než by Catelyn byla věřila, že je možné. Svůj vlastní meč neměla po ruce, a tak z pochvy tasila králův a bleskurychle ho zvedla, aby prudkým mávnutím odrazila útok Emmonovy sekery. Objevila se modrobílá jiskra, ocel se střetla s ocelí v ohlušujícím třeskotu. Brienne bezohledně odhodila stranou tělo mrtvého krále a vyskočila. Ser Emmon o něj zakopl, když se snažil dostat k ní, a Briennina čepel narazila do dřevěné rukojeti a vyrazila mu sekeru z ruky. Další muž začal útočit zapálenou pochodní na její záda, ale duhový plášť byl tak nasáklý krví, že nehořel. Brienne se otočila na patě, sekla, a pochodeň i s rukou vylétly do vzduchu. Po koberci se plazily jazyky plamenů. Zmrzačený muž se dal do křiku. Ser Emmon zbavený sekery zatápal po meči. Kupředu se vrhl druhý zbrojnoš. Brienne jeho útok odrazila a jejich meče chvíli tančily a řinčely o sebe. Pak se po ní vrhl Emmon Cuy a Brienne byla nucena začít couvat, ale stále se jí dařilo odrážet jejich útoky. Hlava Renlyho mrtvoly na zemi se převalovala sem a tam a na krku zela doširoka otevřená druhá ústa, ze kterých nyní v pomalých pulzech vytékala krev.

Ser Robar se dosud držel vzadu, nejistý, ale nyní sahal po jílci meče. „Robare, ne, poslouchej!“ Catelyn ho popadla za paži. „Neubližuj jí, ona to neudělala. Pomoz jí! Poslouchej mne, byl to Stannis.“ To jméno bylo na jejích rtech dřív, než stačila pochopit, jak se tam dostalo, ale vyslovila je a věděla, že říká pravdu. „Přísahám ti, znáš mě přece, zabil ho Stannis.“

Mladý duhový rytíř na ni hleděl bledýma, vystrašenýma očima. „Stannis? Jak?“

„Já nevím. Byly to čáry, nějaká temná magie, ale viděla jsem stín, stín.“ Její vlastní hlas jí v uších zněl divoce a pološíleně, ale ta slova se z ní hrnula jako příliv, zatímco za ní dál třeskaly meče o sebe. „Stín s mečem, přísahám, viděla jsem ho. Copak jsi slepý, ta dívka ho milovala. Pomoz jí!“ Ohlédla se za sebe, uviděla, jak se k zemi hroutí druhý zbrojnoš, jemuž vypadl meč z necitlivých prstů. Venku někdo křičel. Věděla, že během okamžiku dovnitř vtrhnou další rozezlení muži. „Je nevinná, Robare. Dávám ti na to svoje slovo a přísahám na hrob svého manžela a na svou čest Starka!“

To ho přesvědčilo. „Zadržím je,“ řekl ser Robar. „Odveď ji pryč.“ Otočil se a vyšel ven.

Oheň se doplazil ke stěně a šplhal po boční straně stanu. Ser Emmon na Brienne prudce dorážel, on ve své emailované žluté oceli, ona ve vlně. Na Catelyn zapomněl, dokud neutržil zásah do temene hlavy železným košem. Měl na hlavě přilbici, takže úder ho nijak vážně nezranil, ale i tak se zhroutil na kolena. „Brienne, pojď se mnou!“ nařídila jí Catelyn. Dívka rychle pochopila, že má šanci zachránit se. Mávla mečem a zelené hedvábí stanu se rozdělilo. Vystoupily spolu do tmy a do chladu úsvitu. Z druhé strany altánu zaznívaly hněvivé hlasy. „Tudy,“ naléhala na ni Catelyn, „a hezky pomalu. Nesmíme utíkat, jinak se nás začnou vyptávat. Jdi zvolna, jako by se nic nestalo.“

Brienne si meč strčila za opasek a přidala se ke Catelyn. Noční vzduch voněl deštěm. Královský altán za nimi již celý hořel a plameny na pozadí temnoty šlehaly vysoko do oblohy. Nikdo neučinil sebemenší pokus zastavit je. Muži pobíhali kolem nich, vykřikovali cosi o ohni, o vraždě a o temných čárech. Ostatní spolu stáli v malých skupinkách a rozmlouvali tichými hlasy. Pár se jich modlilo a jeden mladý panoš klečel na kolenou a nepokrytě vzlykal.

Slovo se šířilo od úst k ústům a Renlyho armáda se již začínala rozpadat. Noční ohně hořely nízko při zemi, a s tím, jak se východ začínal prosvětlovat, v dálce se jako kamenný sen vynořila nezměrná masa Bouřlivého konce, zatímco přes pole uháněly prsty bledé mlhy prchající před sluncem na křídlech větru. Ranní přízraky, slyšela jednou, jak je pojmenovala stará chůva, duchové vracející se do hrobů. A Renly je nyní jedním z nich, odešel stejně jako jeho bratr Robert, jako její drahý Ned.

„Ve chvíli, kdy zemřel, jsem ho nedržela,“ řekla Brienne tiše, když spolu kráčely šířícím se chaosem. Její hlas jako by se měl každou chvíli zlomit. „V jednom okamžiku se smál, a najednou byla všude krev… Moje paní, já tomu nerozumím. Viděla jsi něco? viděla jsi…“

„Viděla jsem stín. Zpočátku jsem si myslela, že patří Renlymu, ale byl to stín jeho bratra.“

„Lorda Stannise?“

„Cítila jsem ho. Vím, že to nedává smysl…“

Brienne to smysl dávalo. „Já ho zabiju,“ prohlásila vysoká, prostoduchá dívka. „Přísahám, že ho zabiju vlastním mečem mého pána. Přísahám to. Přísahám.“

Hal Mollen a ostatní muži její družiny na ni čekali u koní. Ser Wendel Manderly byl zvědavost sama. „Moje paní, tábor se zbláznil,“ vyhrkl, když ji spatřil. „Lord Renly, je -“ Najednou se zarazil, protože spatřil Brienne v jejím krví zbroceném šatu.

„Je mrtvý, ale ne našima rukama.“

„Bitva -“ začal Hal Mollen.

„Žádná bitva nebude.“ Catelyn vysedla na koně a její doprovod se rozestoupil kolem ní, se serem Wendelem po její levici a serem Perwynem Freyem po pravici. „Brienne, máme s sebou dvakrát tolik koní, než je nás. Vyber si jednoho a pojeď s námi.“

„Mám svého vlastního koně, moje paní. A svoji zbroj -“

„Nech je tady. Musíme odjet, než je napadne začít nás hledat. Obě jsme byly s králem ve chvíli, kdy byl zabit. Na to nikdy nezapomenou.“ Brienne se beze slova otočila a udělala, co jí Catelyn přikázala. „Jedeme,“ poručila Catelyn, když všichni muži z její družiny byli na koních. „Pokud se kdokoli pokusí zastavit nás, zabte ho.“

Přes pole se rozevíraly dlouhé prsty úsvitu a do světa se vracela barva. Tam, kde předtím na šedých koních seděli šedí muži s šedými oštěpy, se nyní stříbřitě leskly hroty desítek tisíců kopí a na myriádách plápolajících praporců Catelyn viděla červenou, růžovou a oranžovou, bohatství odstínů modři, zelené a hnědi, záblesky zlata a žluti. Veškerou sílu Bouřlivého konce a Vysoké zahrady, sílu, která ještě před hodinou byla Renlyho. Všichni teď patří Stannisovi, uvědomila si, i když to sami ještě nevědí. Kam jinam by se měli obrátit, když ne k poslednímu Baratheonovi? Stannis všechno vyhrál jediným strašlivým zásahem.

Jsem právoplatným králem, prohlásil se zaťatou čelistí tvrdou jako kámen, a tvůj syn není o nic menším zrádcem než tady můj bratr. I na něho dojde.

Proběhlo jí zamrazení.

JON

Kopec vyčníval nad hustý propletenec lesa, zvedal se nad krajinou osamělý a neočekávaný a jeho větrem ošlehávaný vrchol byl viditelný ze vzdálenosti mnoha mil. Průzkumníci říkali, že divocí mu dali název Pěst prvních lidí. Vypadá jako pěst, pomyslel si Jon, pěst vystrčená skrze zemi a les, s holými hnědými svahy posetými balvany.

Vyjel na vrchol s Mormontem a ostatními důstojníky, ale Ducha nechal dole pod stromy. Když vystupovali nahoru, zlovlk mu třikrát utekl a dvakrát se na Jonovo zapískání neochotně vrátil. Potřetí už lord velitel ztratil trpělivost a vyštěkl. „Nech ho jít, chlapče. Chci se tam dostat před setměním. Vlka si najdeš později.“

Cesta nahoru byla příkrá a kamenitá a vrchol kopce byl korunovaný po hrudník vysokou polorozpadlou zídkou z kamenů. Museli se vydat kus cesty na západ, než našli průrvu dost velkou na to, aby na druhou stranu mohli projít jejich koně. „Tohle je dobrá poloha, Thorene,“ prohlásil Starý medvěd, když se konečně dostali na vrchol. „Stěží bychom mohli doufat, že najdeme lepší. Utáboříme se zde a budeme čekat na Půlrukého.“ Lord velitel se zhoupl dolů ze svého koně a smetl z ramene havrana. Pták si hlasitě postěžoval, zamával křídly a vylétl do vzduchu.

Pohled na krajinu kolem nich byl skutečně působivý, ale Jonův zrak přesto nejvíc ze všeho přitahovala kruhová zeď, zvětralé šedivé kameny s bílými skvrnami lišejníků a s vousy zeleného mechu. Říkalo se, že Pěst byla v Čase úsvitu kruhovou pevností Prvních lidí. „Staré místo a odolné,“ poznamenal Thoren Smallwood.

„Staré,“ vykřikl Mormontův havran, který jim hlučně v kruzích přelétal nad hlavami. „Staré, staré, staré.“

„Tiše,“ zavrčel Mormont na ptáka. Starý medvěd byl příliš hrdý, než aby dal najevo únavu, ale Jon se nedal tak snadno zmást. Úsilí udržet tempo s mladšími muži si na něm vybíralo svoji daň.

„Tyhle výšiny bychom v případě potřeby snadno ubránili,“ poznamenal Thoren, který vedl svého koně podél prstence kamenů a jeho sobolinou lemovaný plášť se za ním vlnil ve větru.

„Ano, toto místo nám bude stačit.“ Starý medvěd zvedl ruku do vzduchu. Havran mu přistál na předloktí a jeho pařáty zaškrábaly o černou kroužkovou zbroj.

„Co voda, můj pane?“ zeptal se Jon.

„U úpatí kopce jsme přebrodili potok.“

„K napití je to dlouhý sestup,“ poznamenal Jon, „a navíc, ten potok je mimo kamenný prstenec.“

„Jsi příliš líný, než aby se ti chtělo šplhat do kopce, chlapče?“ ušklíbl se Thoren.

„Další dobré místo jako tohle nenajdeme,“ řekl lord velitel Mormont. „Vodu si sem přineseme a postaráme se o to, abychom zde byli dobře zásobení.“ Jon věděl, že nemá smysl dohadovat se s ním. A tak byl vydán příkaz a bratři Noční hlídky rozbili tábor za kamennou zdí, kterou kdysi dávno postavili První lidé. Jako houby po dešti tam vyrostly černé stany a zem pokryly houně a rozvinuté pokrývky. Majordomové uvázali koně do dlouhých řad a dohlédli na to, aby byli nakrmeni a napojeni. Lesníci se odebrali se sekerami ke stromům, aby v ubývajícím odpoledním světle nasekali dříví, které jim mělo vystačit na celou noc. Skupina stavitelů začala kácet keře, vykopávat latríny a rozvazovat svazky kůlů s hroty zpevněnými ohněm. „Chci, aby do setmění byl každý otvor v kruhové hradbě zahrazen výkopem a naostřenými kůly,“ nařídil Starý medvěd.

Jakmile Jon vztyčil stan lorda velitele a postaral se o jejich koně, sešel dolů z kopce a jal se hledat Ducha. Zlovlk k němu přiběhl okamžité, v naprosté tichosti. V jednom okamžiku Jon kráčel pod stromy, volal a pískal, sám uprostřed zeleně, s jehličím a spadaným listím pod nohama; v příštím velký bílý vlk ťapal po jeho boku, bledý jako ranní mlha.

Když však přišli ke kruhové hradbě, Duch se zarazil. Opatrné popošel kupředu, očichal průrvu mezi kameny a pak odběhl dozadu, jako by se mu to, co ucítil, nelíbilo. Jon se pokoušel popadnout ho za kůži na krku a odtáhnout ho za kruhovou hradbu násilím, což rozhodně nebylo snadným úkolem; zlovlk byl stejně těžký jako on a byl mnohem silnější. „Duchu, co se to s tebou děje?“ Zlovlk obvykle nebýval tak nepokojný. Nakonec to Jon musel vzdát. „Jak si přeješ,“ řekl vlkovi. „Jdi si lovit.“ Rudé oči ho pozorovaly, když sám prolézal průrvou mezi mechem obrostlými kameny.

Měli by tam být v bezpečí. Z vrcholu kopce bylo vidět široko daleko do všech stran. Na severu a na západě byly svahy strmé a na východě jen o něco málo mírnější. A přesto, jak se snášel soumrak a do mezer mezi stromy se vkrádala temnota, Jonův pocit neblahé předtuchy sílil. Je to začarovaný hvozd, říkal si v duchu. Možná jsou tady přízraky, duchové Prvních lidí. Tohle místo kdysi patřilo jim.

„Přestaň si hrát na malého kluka,“ pokáral sám sebe. Vyšplhal na hromadu kamení a zahleděl se směrem k zapadajícímu slunci. Viděl, jak se sluneční paprsky odrážejí od hladiny Mléčné vody, která se daleko od kopce stáčela k jihu. Zdálky řeka vypadala jako úzký plíšek tepaného zlata. Kolem horního toku řeky byla krajina drsnější, hustý les tam ustupoval řadě holých kamenitých kopců, které se vysoké a divoce rozeklané zvedaly na severu a na západě. Na obzoru bylo vidět hory, tyčící se k nebi jako obří stín, hřeben za hřebenem ustupující do modrošedých dálav, s rozježenými vrcholy věčně oděnými ve sněhu. Dokonce i zdálky ty končiny vypadaly rozlehlé, chladné a nehostinné.

Krajině blíž ke kopci, na kterém stál, vládly stromy. Na jihu a na východě se lesy táhly tak daleko, kam až dohlédl, nezměrná zelená plocha jen tu a tam narušená rudou skvrnou na místě, kde bok po boku s borovicemi a strážními stromy rostl čarostrom, nebo žlutou tam, kde začínaly žloutnout listnáče. Když zafoukal vítr, slyšel skřípot a sténání větví mnohem starších, než byl sám. Tisíce listů se zatřepetaly a les na okamžik vypadal jako hluboké zelené moře, zmítané bouří a vzedmuté, věčné a nepoznatelné.

Pomyslel si, že Duch tam dole mezi stromy určitě není sám. Pod hladinou toho moře se může pohybovat cokoli, co se možná schované pod stromy právě teď plíží temnotou lesa ke kruhové hradbě. Dlouho tam takto stál, dokud slunce nezmizelo za horami s vrcholky ježatými jako zuby pily a les nezačala pohlcovat temnota.

„Jone?“ zvolal Samwell Tarly. „Říkal jsem si, že to asi budeš ty. Je ti dobře?“

„Docela to ujde.“ Jon seskočil dolů. „Jak se ti dnes vedlo?“

„Hmm. Dobře. Opravdu.“

Jon neměl v úmyslu dělit se o svůj neblahý pocit se svým přítelem, zvlášť když Samwell Tarly konečně začal nalézat odvahu. „Starý medvěd má v úmyslu počkat tady na Qhorina Půlrukého a na muže ze Stínové věže.“

„Zdá se, že to je dobré místo,“ přitakal Sam. „Kruhová pevnost Prvních lidí. Myslíš, že se tady bojovaly nějaké bitvy?“

„Nepochybně. Měl bys jít připravit ptáka. Mormont bude chtít odeslat vzkaz do Černého hradu.“

„Kéž bych je tak mohl poslat všechny. Nelíbí se jim, když jsou zavření v klecích.“

„Já bych letěl taky, kdybych mohl,“

„Kdybych já mohl létat, byl bych teď v Černém hradu a jedl bych koláč s vepřovým masem,“ posteskl si Sam.

Jon ho svou spálenou rukou poplácal po rameni. Společně se vrátili do tábora. Průzkumníci všude kolem nich zapalovali varné ohně a nad hlavami jim vycházely hvězdy. Dlouhý rudý chvost Mormontovy pochodně zářil jasně jako měsíc. Jon havrany uslyšel ještě předtím, než je zahlédl. Někteří volali jeho jméno. Co se křiku týkalo, ptáci se vůbec neostýchali.

Oni to cítí taky. „Asi bych měl jít za Starým medvědem,“ řekl. „Když nedostane včas svoje jídlo, taky se začne nahlas vztekat.“

Našel Starého medvěda, jak hovoří s Thorenem Smallwoodem a polovinou tuctu dalších důstojníků. „Tady jsi,“ řekl starý muž nabručeně. „Přines nám svařené víno, když budeš tak laskavý. Noc je chladná.“

„Ano, můj pane.“ John rozdělal varný oheň, vyžádal si ze zásob malý soudek Mormontova oblíbeného silného červeného vína a nalil je do kotlíku. Zavěsil kotlík nad plameny a začal dávat dohromady ostatní přísady. Co se jeho svařeného vína týkalo, Starý medvěd byl velký puntičkář. Vyžadoval přesné množství skořice i muškátového oříšku a stejně přesné odměřené množství medu, ani o špetku víc. Rozinky, ořechy a sušené brusinky, ovšem bez citronu, s ním by to byl ten nejhrubší druh jižanského kacířství - což bylo podivné, protože do svého ranního piva si citron přidával vždycky. Lord velitel trval na tom, že nápoj musí být tak horký, aby člověka zahřál, ovšem víno se nikdy nesmělo dostat až do bodu varu. Jon bedlivým okem sledoval kotlík.

Při práci naslouchal hlasům zevnitř stanu, kde Jarman Buckwell právě říkal: „Nejschůdnější cesta k Mrazoklům vede podél toku Mléčné vody až k jejímu prameni. Jenomže když po ní půjdeme, Nájezdník se o našem postupu brzy dozví, tak jistě, jako že slunce znovu vyjde.“

„Mohli bychom jít po Obrových schodech,“ navrhl ser Madador Locke, „nebo Křivolakým průsmykem, pokud bude průchodný.“

Z vína se kouřilo. Jon sundal kotlík z ohně, naplnil osm pohárů a odnesl je do stanu. Starý medvěd byl skloněný nad mapou, kterou Sam namaloval té noci v Krasterově baště. Vzal si z Jonova tácu pohár, polkl doušek vína a stroze přikývl na souhlas. Jeho havran mu shopkal dolů po paži. „Zrní,“ zakrákal. „Zrní, Zrní.“

Ser Ottyn Wythers mávl rukou na znamení, že víno nechce. „Já bych do hor nešel vůbec,“ řekl slabým, unaveným hlasem. „Mrazokly jsou kruté dokonce i v létě, a teď… Kdyby nás tam měla zastihnout vichřice…“

„Nemám v úmyslu riskovat pochod do Mrazoklů, pokud to nebude vysloveně nutné,“ řekl Mormont. „Divocí nemohou na sněhu a kameni žít o nic lépe, než to dokážeme my. Brzy ze svých výšin sestoupí, a pro armádu jakékoli velikosti je jedinou cestou na jih stezka podél Mléčné vody. Pokud se jí vydají, jsme tady dobře situovaní, takže nemohou doufat, že by se jim kolem nás podařilo proklouznout bez povšimnutí.“

„Možná nebudou chtít projít nepovšimnutě. Jsou jich tisíce, zatímco nás budou pouhé tři stovky, až se k nám přidá Půlruký.“ Ser Mallador si od Jona vzal pohár.

„Pokud dojde k bitvě, nemůžeme doufat v lepší pozici, než máme tady,“ prohlásil Mormont. „Zpevníme kruhovou zeď. Chci, abyste vykopali jámy, nastražili kopí, rozestavěli po svazích ježky z naostřených kůlů, opravili každou skulinu. Jarmane, za pozorovatele vyber svoje nejlepší muže, ty, co mají nejbystřejší oči. Rozmísti je všude kolem nás a taky podél řeky, aby nás upozornili na jakýkoli pohyb. Ať se ukryjí ve stromech. A také bychom sem měli začít nosit vodu, víc, než potřebujeme. Vykopeme nádrže. Muži se alespoň budou mít čím zabývat a možná se později ukáže, že jsme udělali dobře.“

„Moji průzkumníci -“ začal Thoren Smallwood.

„Tvoji průzkumníci omezí svoje výpravy na tuto stranu řeky, a to až do té doby, než k nám dorazí Půlruký. Pak uvidíme. Nechci zbytečně přijít o další muže.“

„Mance Nájezdník se svou armádou možná táboří na den jízdy odsud, a my o tom nevíme,“ protestoval Smallwood.

„My přece víme, kde divocí táboří,“ namítl Mormont. „Dozvěděli jsme se to od Krastera. Nemám toho muže rád, ale nemyslím, že by nám v tomto ohledu lhal.“

„Jak si přeješ.“ Smallwood zamračeně vyšel ze stanu. Ostatní dopili svoje víno a mnohem zdvořileji ho následovali.

„Mám ti přinést večeři, můj pane?“ zeptal se Jon.

„Zrní,“ zakrákal havran znovu. Mormont ihned neodpověděl. Po chvíli se jen zeptal: „Našel dnes tvůj vlk nějakou zvěřinu?“

„Ještě se nevrátil.“

„Čerstvé maso by se nám hodilo.“ Mormont hrábl rukou do pytle a nabídl svému havranovi hrst plnou zrní. „Myslíš, že dělám dobře, když chci, aby se průzkumníci zdržovali v naší blízkosti?“

„Nepřísluší mi, abych říkal svůj názor na něco takového, můj pane.“

„Zeptal jsem se tě a chci slyšet odpověď.“

„Pokud průzkumníci mají zůstat na dohled od Pěsti, nevím, jak mohou najít mého strýce,“ připustil Jon.

„To nemohou.“ Havran zobal do zrníček na dlani Starého medvěda. „Dvě stovky mužů nebo deset tisíc, tohle území je příliš rozlehlé.“ Když bylo zrní pryč, Mormont dlaň obrátil.

„Můj pane, ty bys pátrání po něm přece jen tak nevzdal, že ne?“

„Mistr Aemon tě považuje za chytrého.“ Mormont si havrana zvedl na rameno. Pták naklonil hlavu na stranu, černá očka se mu zaleskla. „Přemýšlej chvíli, Jone.“

Odpověď byla nasnadě. „Myslím… myslím, že jeden člověk snáz najde dvě stě jiných než dvě stovky najdou jednoho.“

Havran hlasitě zakrákal, ale Starý medvěd se skrze šediny svého vousu usmál. „Takové množství mužů a koní zanechává stopu, kterou by mohl sledovat dokonce i slepý mistr Aemon. Ohně z vrcholu tohoto kopce by měly být viditelné až k úpatím Mrazoklů. Pokud je Ben Stark naživu a na svobodě, nepochybuji o tom, že sem za námi přijde.“

„Ano,“ řekl Jon, „ale… co když…“

„…je mrtvý?“ dořekl to Mormont za něho, ne nelaskavě.

Jon neochotně přikývl.

„Mrtvý,“ opakoval havran. „Mrtvý, mrtvý.“

„Možná k nám přijde tak či tak,“ řekl Starý Medvěd. „Tak jako Othor a Jafer Flowers. Obávám se toho tak jako ty Jone, ale musíme s tou možností počítat.“

„Mrtvý,“ krákoral jeho havran dál, načechrávaje si peří. Jeho hlas náhle zesílil a zdrsněl. „Mrtvý.“

Mormont ptáka pohladil po černém peří a hřbetem ruky potlačil náhlé zívnutí. „Myslím, že dnes večeři vynechám. Odpočinek mi udělá lépe. Probuď mne za prvního světla.“

„Spi dobře, můj pane.“ Jon posbíral prázdné poháry a vyšel ven ze stanu. Slyšel vzdálený smích a kvílivý tón dud. Uprostřed tábora vesele praskal velký oheň a ve vzduchu se vznášela vůně připravované dušeniny. Starý medvěd možná hlad neměl, ale Jon ano. Zamířil k ohni.

Slovo měl zrovna Dywen, který tam stál se lžící v ruce. „Znám tento les lépe než kterýkoli živý člověk a povídám vám, že bych jím nechtěl jet samotný za noci. Vy to necítíte?“ Grenn na něho hleděl s rozšířenýma očima, ale Bolestínský Edd řekl jen: „Jediné, co cítím já, jsou sračky dvou stovek koní. A tahle dušenina. Což je smrad skoro stejný, když k tomu tak čichám.“

„Dej si pozor, abys nesmrděl taky, až si tě podám.“ Hake poklepal na svoji dýku a s mručením naplnil Jonovi misku dušeninou z kotlíku.

Pokrm byl hustý kroupami, mrkví a cibulí a tu a tam vláknitým kouskem nasoleného hovězího, změklého vařením.

„Co to cítíš, Dywene?“ zeptal se Grenn.

Lesník chvíli olizoval lžíci. Svoje dřevěné zuby měl pro tentokrát vyndané. Jeho kožnatý obličej byl plný vrásek a ruce měl pokroucené jako staré kořeny. „Já bych řekl, že to je cítit, jako… inu… jako chlad.“

„Máš hlavu stejně dřevěnou jako ty svoje zuby,“ řekl mu na to Hake. „Chlad přece nijak cítit není.“

Ale je, pomyslel si Jon, který si vzpomněl na noc v komnatách lorda velitele. Je cítit jako smrt. Najednou ho hlad přešel. Dal svoji dušeninu Grennovi, který vypadal, že potřebuje porci navíc, aby ho zahřála během noci.

Když odcházel, foukal silný vítr. Do rána zemi pokryje jinovatka a provazy stanů ztuhnou mrazem. Na dně kotlíku šplouchalo pár loků kořeněného vína. Jon na oheň přihodil čerstvé dříví a postavil kotlík nad plameny, aby se víno ohřálo. Zatímco čekal, protahoval si prsty, svíral je a roztahoval, dokud ho dlaň nezačala svědit. První hlídka se již rozestavila na pozice podél obvodu tábora a všude kolem kruhové hradby blikaly pochodně. Noc byla bezměsíčná, ale nad hlavou mu zářily tisíce hvězd.

Z temnoty náhle zazněl zvuk, slabý a vzdálený, ale s ničím nezaměnitelný: vytí vlků. Jejich hlasy se zvedaly a klesaly v děsivé osamocené písni. Jon cítil, jak se mu ježí vlasy vzadu na krku. Zpoza ohně ho ze stínů pozoroval pár rudých očí, které žhnuly ve světle plamenů.

„Duchu,“ vydechl Jon překvapeně. „Takže ty jsi přece jen nakonec přišel dovnitř, co?“ Bílý vlk často lovil celou noc, a tak neočekával, že ho uvidí dřív než za svítání. „To byl dnes lov tak neúspěšný?“ zeptal se. „Sem. Ke mně, Duchu.“

Zlovlk oběhl oheň, očichal Jona, zavětřil ve vzduchu, stále podivně neklidný. Nezdálo se, že by mu právě teď šlo o maso. Když přišly oživlé mrtvoly, Duch to věděl. Probudil mě, varoval mě. Jon celý vyplašený vstal. „Je něco tam venku? Duchu, máš stopu?“ Dywen řekl, že cítí chlad.

Zlovlk odběhl stranou, zastavil se, ohlédl se zpět. Chce, abych šel za ním. Natáhl si na hlavu kápi pláště a zamířil pryč od stanů, od tepla svého ohně, za řady chundelatých malých koní. Když Duch běžel kolem, jeden z nich nervózně zaržál. Jon ho uklidnil slovem a zastavil se, aby ho pohladil po hlavě. Přiblížili se ke kruhové hradbě, Jon uslyšel vítr profukující štěrbinami mezi kameny a zakrátko k němu dolehl hlas muže na stráži, který na něj zavolal výzvu. Vstoupil do světla pochodně. „Musím přinést vodu pro lorda velitele.“

„Tak jdi,“ řekl strážný. „Ale pospěš si s tím.“ Schoulený pod svým černým pláštěm, s kápí staženou do obličeje na ochranu proti větru, ani nevzhlédl, aby se podíval, zda s sebou vůbec má vědro.

Jon bokem proklouzl kolem dvou zašpičatělých kůlů, zatímco Duch proběhl mezi nimi. Do štěrbiny tam byla vražená pochodeň, jejíž plameny se v poryvech větru rozvíjely jako oranžové praporce na pozadí černi. Jon ji popadl a protlačil se průrvou mezi kameny. Duch se rozběhl dolů po úbočí kopce. Jon ho s pochodní nataženou před sebe mnohem pomaleji následoval. Zvuky tábora za ním pozvolna odumíraly. Noc byla černá, svah příkrý, kamenitý a nerovný. Byl si jistý, že stačí okamžik nepozornosti a zlomí si kotník… nebo vaz. Co tu vůbec dělám? ptal se sám sebe v duchu, když se ubíral dolů po svahu.

Všude kolem něj stály na stráži stromy, bojovníci odění v kůře a listoví, seřazení v tichých liniích, čekající na příkaz začít ztékat kopec. Byly celé černé… Jenom když je osvětlily plameny jeho pochodně, Jon spatřil záblesk zeleni. Nakonec uslyšel zvuk vody zurčící přes kameny. Duch zmizel v podrostu. Jon se prodíral za ním, naslouchal šumu potoka a ševelení listoví ve větru. Za plášť ho tahaly šlahouny, zatímco silné větve nad jeho hlavou se proplétaly dohromady a zakrývaly mu výhled na oblohu posetou hvězdami.

Našel Ducha, jak chlemtá vodu z potoka. „Duchu,“ zvolal, „ke mně. Hned.“ Když zlovlk zvedl hlavu, zasvítily mu oči, rudě a zlověstně a z čelistí mu jako sliny odkapávala voda. V tom okamžiku na něm bylo cosi divokého a strašlivého. A pak najednou byl pryč, rozběhl se kolem Jona rovnou mezi stromy. „Duchu, ne, zůstaň!“ vykřikl, ale zlovlk mu nevěnoval pozornost. Po chvíli štíhlý bílý tvar pohltila temnota a Jon měl na výběr dvě možnosti - buď samotný začít šplhat zpátky do kopce, nebo ho následovat.

Následoval ho, celý rozezlený. Držel pochodeň nízko nad zemí, aby viděl kameny, o které se málem přerazil při každém kroku, silné kořeny, které jako by se natahovaly po jeho chodidlech, a díry, kde si člověk snadno mohl zvrtnout kotník. Každých pár stop znovu volal Ducha, ale mezi stromy rejdil noční vítr, který jeho slova pohlcoval. Tohle je šílenství, pomyslel si, prodíraje se stále hlouběji mezi stromy. Už už se chtěl vrátit, když tu před sebou po pravici, směrem zpátky ke kopci, zahlédl záblesk běloby. S klením se rozběhl za ním.

Ve čtvrtině cesty kolem Pěsti vlka dohonil, ale vzápětí ho zase ztratil z očí. Nakonec se zastavil mezi keři, trnitými šlahouny a skutálenými kameny při úpatí kopce, aby popadl dech. Hned za kruhem světla z pochodně se k němu tiskla temnota.

Tichý škrábavý zvuk ho přiměl otočit se. Jon postupoval po zvuku, opatrně našlapoval mezi balvany a trnitými keři. Za vyvráceným stromem opět spatřil Ducha. Zlovlk hrabal v zemi tak zuřivě, až mu od tlap létala hlína.

„Co jsi to našel?“ Jon spustil ruku s pochodní a spatřil zaoblenou mohylu z měkké zeminy. Hrob, pomyslel si. Ale čí?

Klekl si a zarazil pochodeň do země vedle sebe. Hlína byla sypká, písčitá. Jon ji odhrabával po plných hrstech. Nebyly tam žádné kameny ani kořeny. Cokoli bylo uvnitř, bylo to tam položeno nedávno. V hloubce dvou stop jeho prsty narazily na látku. Pln strachu očekával mrtvolu, ale bylo tam něco jiného. Zašmátral po látce a nahmatal pod ní malé pevné tvary. Necítil žádný pach, neviděl sebemenší stopy po červech. Duch odběhl stranou, posadil se a díval se.

Jon odhrabal uvolněnou hlínu stranou a odkryl kulatý ranec, který měl možná dvě stopy v průměru. Zajel do země prsty a nadzvedl jej z hlíny. Když se mu podařilo vytáhnout jej, cokoli bylo uvnitř, přesouvalo se to a cinkalo to. Poklad, pomyslel si, ale ty tvary byly jiné, než aby to byly mince, a zvuk byl také jiný, než aby to mohl být kov.

Ranec byl svázaný kusem roztřepeného provazu. Jon vytáhl z pochvy dýku a přeřízl jej, sáhl po cípech látky, nadzvedl je a otočil ranec. Jeho obsah se vysypal do hlíny a temně se zaleskl ve světle pochodně. Jon spatřil tucet čepelí, listovitě tvarované hlavice oštěpů, množství hrotů k šípům. Zvedl čepel dýky, lehkou jako peříčko a leskle černou, bez jílce. Světlo pochodně tančilo podél jejího okraje v tenké oranžové křivce, která vypovídala o tom, že čepel je ostrá jako břitva. Dračí sklo. To, kterému mistři říkají obsidián. Že by Duch objevil starou zásobu dětí lesa, ukrytou zde po tisíce let? Pěst Prvních lidí byla starým místem, jenomže…

Pod dračím sklem byl starý válečný roh, vyrobený z rohu pratura, zpevněný obručemi z bronzu. Když z něj Jon vytřepával hlínu, vysypaly se z něj další hlavice k šípům. Nechal je spadnout na zem, zvedl cíp látky, ve které byly zbraně zabaleny, a zamnul ji mezi prsty. Dobrá vlna, dvojitě tkaná, vlhká, ale ne shnilá. Nemohla být v zemi dlouho. A byla tmavá. Sevřel ji v dlani a přitáhl ji blízko k pochodni. Ne tmavá. Černá.

Ještě předtím, než Jon vstal a vytřepal látku, věděl, co to našel: černý plášť bratra Noční hlídky.

BRAN

Pivní břich ho našel v kovárně, kde obsluhoval měchy pro Mikkena. „Mistr tě žádá, aby ses dostavil do jeho vížky, můj pane princi. Přiletěl pták od krále.“

„Od Robba?“ Bran, celý vzrušený, ani nečekal na Hodora, ale dovolil, aby ho po schodech vynesl Pivní břich. Byl to velký muž, třebaže ne tak obrovitý jako Hodor a ani zpoloviny tak silný. Než přišli k mistrově vížce, byl rudý v obličeji a sám funěl jako kovářský měch. Rickon se tam dostavil před ním a taky oba Walderové.

Mistr Luwin poslal Pivního břicha pryč a zavřel za ním dveře. „Moji lordi,“ oznámil jim vážným hlasem. „Dostali jsme psaní od Jeho Výsosti, jak s dobrou zprávou, tak se špatnou. Král dosáhl velkého vítězství na západě, kde porazil lannisterskou armádu u místa zvaného Volský brod a také se zmocnil několika hradů. Píše nám z Jasanohradu, bývalé pevnosti rodu Marbrandů.“

Rickon mistra zatahal za róbu. „Vrátí se už Robb domů?“

„Obávám se, že ještě ne,“ odpověděl mistr. „Nepřátelské armádě velel ser Stafford Lannister, který byl v bitvě zabit.“

Bran o seru Staffordu Lannisterovi nikdy neslyšel. Zjistil, že v duchu dává za pravdu Velkému Walderovi, který prohlásil: „Jediným, na kom záleží, je lord Tywin.“

„Napiš Robbovi, že chci, aby se vrátil domů,“ řekl Rickon. „Taky sem může přivést svého vlka a matku s otcem.“ Třebaže Rickon věděl, že lord Eddard je mrtvý, někdy zapomínal… Schválně, jak Bran předpokládal. Jeho malý bratr byl tak umíněný, jak jen čtyřletý chlapec může být.

Bran měl z Robbova vítězství radost, ale také ho to znepokojilo. Pamatoval si, co Oša řekla v den, kdy jeho bratr odvedl svou armádu ze Zimohradu. Pochoduje špatným směrem, trvala tehdy na svém divoká žena.

„Bohužel, to vítězství si vybralo svoji oběť.“ Mistr Luwin se otočil k Walderovým. „Moji lordi, váš strýc ser Stevron Frey byl mezi těmi, kdo u Volského brodu přišli o život. Robb píše, že byl zraněn v bitvě. Domnívali se, že to není nic vážného, ale po třech dnech zemřel uprostřed noci ve svém stanu.“

Velký Walder pokrčil rameny. „Byl už velice starý. Myslím, že mu bylo padesát šest let. To je na válčení hodně. Stále tvrdil, jak je unavený.“

„Nejspíš byl unavený z toho čekání, až náš dědeček zemře, zahulákal Malý Walder. „Znamená to, že teď je dědicem ser Emmon?“

„Nebuď hloupý,“ okřikl ho jeho bratranec. „Synové prvního syna jsou na řadě před druhým synem. Jako další je v nástupnické linii ser Ryman, pak Edwyn a Černý Walder a taky Petyr Uher. A po něm Aegon a všichni jeho synové.“

„Ryman už je taky moc starý,“ namítl Malý Walder. „Vsadil bych se, že překročil čtyřicítku. A má špatný žaludek. Myslíš, že bude lordem?“

„Jednou budu lordem já. Je mně jedno, jestli jím teď bude on.“

„Za takové řeči byste se měli stydět, pánové,“ pokáral je ostře mistr Luwin. „Kde je váš zármutek? Váš strýc je mrtvý.“

„Ano,“ řekl Malý Walder, „jsme z toho velmi zarmoucení.“

Ve skutečnosti nebyli. Bran z toho začal mít nepříjemný pocit kolem žaludku. Takže tohle je ten pokrm, jehož chuť se jim zamlouvá víc než mně. Požádal mistra Luwina o svolení odejít.

„Jak si přeješ.“ Mistr zazvonil o pomoc. Hodor byl zřejmě zaneprázdněn ve stájích, protože pro Brana přišla Oša. Byla silnější než Pivní břich a bez problémů ho zvedla do náruče a snesla ho dolů po schodišti.

„Ošo,“ zeptal se Bran, když přecházeli nádvoří, „ty znáš cestu na sever? Ke Zdi… a ještě dál?“

„Cesta je snadná. Stačí najít na obloze Ledového draka a jít za modrou hvězdou v oku jezdce.“ Prošla dveřmi a vydala se vzhůru po točitých schodech.

„A jsou tam stále obři a… ti druzí… Jiní a taky děti lesa?“

„Obry jsem viděla, o dětech lesa jsem slyšela a bílí chodci… Proč to chceš vědět?“

„Viděla jsi někdy tříokou vránu?“

„Ne.“ Zasmála se. „A nemohu říct, že bych o to stála.“ Oša kopnutím otevřela dveře jeho komnaty a posadila ho na okenní sedátko, odkud se mohl dívat na nádvoří dole pod věží.

Zdálo se, jako by uplynul pouhý okamžik od té doby, co Oša odešla, než se dveře otevřely znovu a do Branovy komnaty nezván vstoupil Jojen Reed se svou sestrou Meerou. „Slyšeli jste o ptákovi?“ zeptal se jich Bran. Chlapec přikývl. „Nebyla to večeře, jak jsi říkal. Šlo o ten dopis od Robba a nejedli jsme ho, ale -“

„Zelené sny na sebe někdy berou podivné tvary,“ připustil Jojen. „Nebývá vždy snadné pochopit pravdu ukrytou v nich.“

„Pověz mi o té zlé věci, co se ti o ní zdálo,“ vybídl ho Bran. „O zlé věci, která má potkat Zimohrad.“

„Teď už mi můj princ věří? Bude důvěřovat mým slovům, bez ohledu na to, jak divně budou znít jeho uším?“

Bran přikývl.

„Přijde sem moře.“

„Moře?“

„Zdálo se mi o tom, že všude kolem Zimohradu pleskají vody moře. Viděl jsem černé vlny tříštící se o brány a věže a pak slaná voda přetekla přes hradby a zaplnila celý hrad. Na nádvoří plavali utonulí muži. Když se mi ten sen zdál poprvé, ještě ve Stráži u Šedé vody, neviděl jsem jejich obličeje, ale teď je vidím. Jedním z nich je Pivní břich, ten strážný, který vyvolával naše jména na hostině. Dalším je váš septon. A taky váš kovář.“

„Mikken?“ Bran byl rovným dílem zmatený a vyděšený. „Jenomže moře je přece stovky a stovky lig odsud a zdi Zimohradu jsou tak vysoké, že by se voda přes ně nedostala, dokonce i kdyby sem moře přišlo.“

„Slaná voda se v temnotě noci převalí přes hradby,“ opakoval Jojen. „Viděl jsem mrtvoly, nafouklé a utonulé.“

„Budeme jim to muset říct,“ vyhrkl Bran. „Pivnímu břichovi, Mikkenovi i septonovi Chaylemu. Řekneme jim… že si musí dávat pozor.“

„To je nezachrání,“ odpověděl chlapec v zeleném.

Meera přešla k okennímu sedátku a položila mu ruku na rameno. „Nebudou ti věřit, Brane. O nic víc, než jsi tomu zpočátku věřil ty.“

Jojen se posadil na Branovu postel. „Pověz mi, o čem se zdává tobě.“

Stále byl vyděšen, ale slíbil, že jim bude důvěřovat, a Stark ze Zimohradu plní svoje slovo. „Zdává se mi o různých věcech,“ začal pomalu. „Mívám vlčí sny, ale ty nejsou tak hrozné jako ty ostatní. Běhám v nich, lovím a zabíjím veverky. A taky mívám sny, ve kterých ke mně přichází vrána a říká mi, abych létal. Někdy je v mých snech také strom, který volá moje jméno. To mě děsí. Ale nejhorší sny jsou ty, ve kterých padám.“ S žalostným pocitem pohlédl dolů na nádvoří. „Nikdy předtím jsem při šplhání odnikud nespadl. Dostal jsem se všude, kam jsem chtěl, nahoru na střechy a na hradby a krmíval jsem vrány ve Spálené věži. Matka měla strach, že spadnu, ale já jsem věděl, že nic takového se nestane. Jenomže jsem spadl, a teď, když spím, padám stále znovu.“

Meera mu stiskla rameno. „To je všechno?“

„Myslím, že ano.“

„Vlkodlak,“ řekl Jojen Reed.

Bran na něj pohlédl s vytřeštěnýma očima. „Cože?“

„Vlkodlak. Měnič. Polozvíře. Tak by ti říkali, kdyby se dozvěděli o tvých vlčích snech.“

Ta jména v něm znovu probudila strach. „Kdo mně tak bude říkat?“

„Tvoji vlastní lidé. Ze strachu. Někteří tě budou nenávidět, když se dozvědí, čím jsi. Někteří se tě dokonce budou snažit zabít.“

Stará chůva jim někdy vypravovala děsivé příběhy o polozvířatech a měničích. V jejích vyprávěnkách byli všichni zlí. „Já takový nejsem,“ namítl Bran. „Nejsem. Jsou to jenom sny.“

„Vlčí sny nejsou opravdové sny. Když jsi vzhůru, máš oko pevně zavřené, ale když odpluješ do spánku, oko se otevírá a tvoje duše hledá svoji druhou polovinu. Tato moc je v tobě velmi silná.“

„Já to nechci. Já chci být rytířem.“

„Rytíř je to, čím chceš být. Vlkodlak je to, čím jsi. Nemůžeš to změnit, Brane, nemůžeš to popřít a nemůžeš tomu uniknout. Jsi okřídlený vlk, ale nikdy nebudeš létat.“ Jojen vstal a přešel k oknu. „Dokud neotevřeš svoje třetí oko.“ Dal dva prsty k sobě a tvrdě jimi Brana dloubl do čela.

Když Bran na to místo zvedl ruku, cítil jen hladkou, ničím nenarušenou kůži. Žádné oko tam nebylo, dokonce ani zavřené. „Jak ho mám otevřít, když tam není?“

„Prsty to oko nikdy nenajdeš, Brane. Musíš je hledat srdcem.“ Jojen pozoroval Branův obličej svýma podivnýma zelenýma očima. „Nebo máš strach?“

„Mistr Luwin říká, že ve snech není nic, čeho by se člověk musel bát.“

„Je,“ řekl Jojen.

„Co?“

„Minulost. Budoucnost. Pravda.“

Nechali ho tam ještě zmatenějšího, než byl kdy předtím. Když se ocitl o samotě, snažil se otevřít svoje třetí oko, ale nevěděl, jak to má udělat. Bez ohledu na to, jak vraštil čelo a bodal se do něj, neviděl o nic odlišněji než předtím. Ve dnech, které následovaly, se pokoušel varovat ostatní před tím, co Jojen viděl, ale nedařilo se mu to tak, jak si přál. Mikkenovi to připadalo zábavné. „Moře, říkáš? Já náhodou vždycky chtěl vidět moře. Nikdy jsem ale nemohl jít tam, kam jsem chtěl. Takže ono teď přijde sem ke mně, je to tak? Bohové jsou dobří, když se tak namáhají kvůli obyčejnému kováři.“

„Bohové si mě vezmou ve chvíli, kdy to uznají za vhodné,“ řekl septon Chayle klidným hlasem, „třebaže si nemyslím, že bych mohl utonout, Brane. Víš, vyrůstal jsem na březích Bílého nože a jsem docela zdatným plavcem.“

Pivní břich byl jediným, kdo si jeho varování vzal k srdci. Osobně si šel promluvit s Jojenem a potom se přestal koupat a odmítal přiblížit se ke studni. Nakonec páchl tak strašlivě, že ho ostatní strážní hodili do kádě plné horké vody a vydrhli ho doruda, zatímco on křičel, že se utopí, jak mu to předpověděl žabí chlapec. Potom se mračil pokaždé, když někde na hradě spatřil Brana nebo Jojena, a mumlal si cosi pod fousy.

Pár dní po koupeli Pivního břichu se na hrad vrátil ser Rodrik se svým vězněm, statným mladíkem s odulými vlhkými rty a dlouhými vlasy, který páchl jako latrína, ještě hůř než předtím Pivní břich. „Říkají mu Smraďoch,“ odpověděl Senohlávek, když se Bran ptal, kdo to je. „Jeho pravé jméno jsem nikdy neslyšel. Sloužil Bastardovi z Hrůzova a říkají, že mu pomáhal zavraždit lady Hornwood.“

Bastard samotný byl mrtvý, jak se Bran dozvěděl toho dne u večeře. Muži sera Rodrika ho chytili na pozemcích Hornwoodů, kde dělal cosi strašného (Bran si nebyl zcela jistý, co to bylo, ale zdálo se, že šlo o něco, co člověk dělá bez šatů), a zastřelili ho šípy, když se pokoušel uprchnout. Pro lady Hornwood tam však dorazili již příliš pozdě. Bastard ji po svatbě zamkl do věže a nedával jí žádné jídlo. Bran slyšel, jak si muži povídají, že když ser Rodrik vyrazil těžké dveře, našli ji tam s ústy plnými krve a ukousanými prsty.

„To monstrum nám to ale pěkně zavařilo,“ řekl starý rytíř mistru Luwinovi. „Ať je to, jak chce, lady Hornwood byla jeho manželkou. Přinutil ji odříkat manželský slib jak před septonem, tak před stromem srdce a ještě téže noci ji před svědky vzal na lože. Podepsala poslední vůli ustavující ho dědicem a opatřila ji svou pečetí.“

„Přísahy učiněné pod nátlakem neplatí,“ namítl mistr.

„Roose Bolton s tebou v tomto ohledu zřejmě nebude souhlasit. Ne, když jde o pozemky.“ Ser Rodrik se tvářil nešťastně. „Kéž bych tak mohl utít hlavu i tomu sluhovi. Je stejně zlý jako jeho pán. Obávám se však, že ho musím nechat naživu, dokud se Robb nevrátí ze svých válek. Je jediným svědkem těch nejhorších z Bastardových zločinů. Až si lord Bolton vyslechne jeho příběh, možná ustoupí od svého nároku, ale mezitím se v lesích Hornwoodů vzájemně zabíjejí Manderlyovi rytíři a muži z Hrůzova, a já postrádám zbrojnoše, abych tomu učinil přítrž.“ Starý rytíř se otočil na své židli a přísně se podíval na Brana. „A co jsi tu dělal ty, můj lorde princi, zatímco já jsem byl pryč? Nařizoval jsi našim strážným, aby se nemyli? Chceš, aby všichni páchli jako ten Smraďoch?“

„Přijde sem moře,“ řekl Bran. „Jojen to viděl v zeleném snu. Pivní břich se utopí.“

Mistr Luwin se zatahal za svůj řetěz z článků. „Ten Reedův chlapec věří, že ve svých snech vidí budoucnost, sere Rodriku. Mluvil jsem s Branem o nedůvěryhodnosti takových předpovědí, ale mám-li být upřímný, máme určité problémy podél Kamenitého pobřeží. Nájezdníci ve válečných veslicích tam plundrují rybářské vesnice. Znásilňují a vypalují. Leobald Tallhart tam poslal svého synovce Benfreda, aby tomu učinil přítrž. Předpokládám, že nasednou do svých lodí a uprchnou v okamžiku, kdy spatří jeho ozbrojence.“

„Ano, a zaútočí někde jinde. Takové zbabělce ať vezmou Jiní. Nikdy by se toho neodvážili, stejně jako ten Boltonův nemanželský spratek, kdyby naše hlavní síla nebyla tisíc lig odsud, daleko na jihu.“ Ser Rodrik pohlédl na Brana. „Co ještě ti ten chlapec řekl?“

„Řekl, že voda se převalí přes naše hradby. Viděl Pivního břicha utopeného, a taky Mikkena a septona Chayleho.“

Ser Rodrik se zamračil. „Nu, kdyby mělo dojít k tomu, že proti těm nájezdníkům budu muset vyjet, raději s sebou Pivního břicha nevezmu. Mě snad utopeného neviděl, co? Ne? To je dobře.“

Brana jeho slova povzbudila. Možná se neutopí, pomyslel si, když zůstanou daleko od moře.

Meera, která později toho večera přišla s Jojenem do Branova pokoje, aby si ve třech zahráli v kostky, si to myslela taky, ale její bratr zavrtěl hlavou. „Věci, které vidím v zelených snech, nelze změnit.“

Jeho sestru to rozčílilo. „Proč by v tom případě bohové sesílali varování, když nemůžeme změnit to, co má přijít?“

„Já nevím,“ odpověděl Jojen smutně.

„Kdybys byl Pivním břichem, pravděpodobně bys skočil do studny, abys to měl odbyté, co? Měl bys bojovat, a Bran taky.“

„Já?“ Bran najednou dostal strach. „Proti čemu bych měl bojovat? Copak se taky utopím?“

Meera se na něho provinile podívala. „Neměla jsem to říkat…“

Poznal, že před ním něco skrývá. „Viděl jsi v zeleném snu mě?“ zeptal se nervózně Jojena. „Utopil jsem se?“

„Neutopil,“ Jojen mluvil, jako by mu každé slovo působilo bolest. „Zdálo se mi o tom muži, který sem dnes přišel, o tom, co mu říkají Smraďoch. Ty a tvůj bratr jste leželi mrtví u jeho nohou a on vám dlouhým zakrváceným nožem stahoval kůži z obličejů.“

Meera vstala. „Kdybych šla do žaláře, mohla bych mu vrazit oštěp rovnou do srdce. Jak by pak mohl zavraždit Brana, kdyby byl mrtvý?“

„Žalářníci tě zastaví,“ namítl Jojen. „Strážní. A když jim povíš, proč ho chceš zabít, neuvěří ti.“

„Já mám taky strážné,“ připomněl jim Bran. „Pivního břicha, Zjizveného Tyma, Senohlávka a ostatní.“

Jojenovy mechové oči byly plné lítosti. „Oni mu v tom nezabrání, Brane. Netuším, proč tomu tak je, ale vím, jak to dopadne. Taky jsem viděl tebe a Rickona ve vašich kryptách, dole ve tmě, se všemi těmi mrtvými králi a jejich kamennými vlky.“

Ne, pomyslel si Bran. Ne. „Kdybych odsud odjel… do Stráže u Šedé vody, nebo se schoval na nějaké místo daleko odsud, kde by mě nenašli…“

„Na tom nezáleží. Ten sen byl zelený, Brane, a zelené sny nelžou.“

TYRION

Varys stál nad železným košem a nahříval si svoje měkké dlaně. „Zdá se, že Renly byl zavražděn tím nejchladnokrevnějším způsobem přímo uprostřed své armády. Otevřeli mu hrdlo od ucha k uchu čepelí, která projela ocelí a kostí, jako by to byl měkký sýr.“

„Zavražděn čí rukou?“ zeptala se Cersei.

„Uvažovala jsi někdy o tom, že příliš mnoho odpovědí znamená totéž jako žádná odpověď, Tvoje Výsosti? Moji informátoři se bohužel ne vždy nacházejí na tak vysokých místech, jak bychom si mohli přát. Když zemře král, povídačky raší jako houby po dešti. Štolba říká, že Renly byl zavražděn rytířem jeho vlastní královské gardy. Jakási pradlena tvrdí, že do srdce armády svého bratra se vkradl Stannis se svým kouzelným mečem. Několik zbrojnošů věří, že ten strašlivý čin spáchala žena, ovšem nemohou se shodnout na tom, která žena to byla. Podle jednoho to byla jakási dívka, kterou Renly zavrhl. Následovnice tábora přivedená k němu, aby mu poskytla rozkoš v předvečer bitvy, říká druhý. Třetí se odvažuje tvrdit, že to mohla být dokonce lady Catelyn Stark.“

Královna tím nebyla potěšena. „Musíš mařit náš čas každou povídačkou, kterou ti blázni rozšiřují?“

„Dobře mne za to platíš, moje vznešená královno.“

„Platím tě za pravdu, lorde Varysi. Na to nezapomínej, nebo malá rada bude ještě menší.“ Varys se nervózně zahihňal. „Pokud v tom ty a tvůj vznešený bratr hodláte pokračovat, Jeho Výsost za chvíli nebude mít vůbec žádnou radu.“

„Troufám si říct, že říše by se bez několika dalších rádců obešla,“ poznamenal Malíček s úsměvem.

„Drahý, drahý Petyre,“ řekl Varys, „ty nemáš strach, že tvoje jméno by se mohlo ocitnout jako další na pobočníkově malém seznamu?“

„Před tvým, Varysi? To by mě ani ve snu nenapadlo.“

„Možná zakrátko budeme společně sloužit jako černí bratři na Zdi,“ Varys se znovu zahihňal.

„Pokud nepřestaneš plácat nesmysly, bude to dřív, než by se ti líbilo, eunuchu,“ řekla královna. Podle pohledu, kterým si Varyse změřila, byla připravená znovu ho vykastrovat.

„Myslíte, že by mohlo jít o lest?“ zeptal se Malíček.

„Pokud ano, pak je to lest opravdu chytře vymyšlená,“ řekl Varys. „Já jsem na ni skočil okamžitě.“

Tyrion už toho slyšel dost. „Joff bude tak zklamaný,“ řekl. „Šetřil si pro Renlyho hlavu jedno pěkné kopí. Ovšem ať ten čin spáchal kdokoli, musíme předpokládat, že za tím byl Stannis. Všechno, co po sobě Renly zanechal, nyní připadne jemu.“ Neměl z té zprávy radost; spoléhal na to, že bratři se navzájem zničí v krvavé bitvě. Cítil, jak mu v místě, kde mu jej rozevřel biják, bolestivě pulzuje loket. Občas se mu to ve vlhkém počasí stávalo. S nepříjemným pocitem si loket zamnul a zeptal se: „Co Renlyho armáda?“

„Větší část jeho pěšáků zůstává v Drsném mostu.“ Varys odešel od koše a zaujal svoje místo u stolu. „Většina z lordů, kteří jeli s lordem Renlym do Bouřlivého konce, přešla ke Stannisovi, se vším jejich rytířstvem.“

„Vsadil bych se, že je vedli Florentové,“ poznamenal Malíček.

Varys se na něho uculil. „Vyhrál bys svou sázku, můj pane. Lord Alester byl skutečně prvním, kdo ohnul koleno. Mnozí další ho následovali.“

„Mnozí.“ řekl Tyrion ostře, „ale ne všichni?“

„Ne všichni,“ souhlasil eunuch. „Nebyl mezi nimi ani Loras Tyrell, ani Randyll Tarly, ani Mathis Rowan. A také se ještě nevzdal Bouřlivý konec. Ser Cortnay Penrose stále drží hrad v Renlyho jménu a nevěří, že jeho pán je mrtev. Než prý otevře brány hradu, chce vidět jeho tělesné ostatky, jenomže se zdá, že Renlyho mrtvola záhadným způsobem zmizela. Pravděpodobně ji někam odnesli. Pětina Renlyho rytířů raději odjela se serem Lorasem, než by poklekli před Stannisem. Povídá se, že když Rytíř květin spatřil mrtvolu svého krále, zešílel a v hněvu zabil tři z Renlyho strážných včetně Emmona Cuye a Robara Roycea.“

Škoda že přestal u tří, pomyslel si Tyrion.

„Ser Loras pravděpodobně míří k Drsnému mostu,“ pokračoval Varys. „Je tam jeho sestra, Renlyho královská choť, a také velké množství vojáků, kteří se najednou ocitli bez krále. Na čí stranu se nyní přidají? Ožehavá otázka. Mnozí slouží lordům, kteří zůstali v Bouřlivém konci, a ti nyní náležejí Stannisovi.“

Tyrion se naklonil kupředu. „Zdá se, že právě v tom spočívá naše šance. Získejme Lorase Tyrella pro naši věc a lord Mace Tyrell a jeho vazalové se k nám možná připojí také. Byť svoje meče na čas odpřísáhli Stannisovi, určitě toho muže nemají rádi, jinak by s ním byli od samého začátku.“

„Je snad jejich láska k nám o něco větší?“ zeptala se Cersei.

„To sotva,“ odpověděl Tyrion. „Očividně milovali Renlyho, jenomže Renly je mrtvý. Snad bychom jim mohli nabídnout stravu a dostatečně pádné důvody, aby dali přednost Joffreymu před Stannisem… Kdybychom ovšem jednali rychle.“

„Jaký druh důvodů máš v úmyslu nabídnout jim?“

„Zlaté důvody,“ navrhl Malíček bez přemýšlení.

Varys zamlaskal rty. „Drahý Petyre, jistě nemáš v úmyslu přesvědčovat nás zde o tom, že ti mocní lordové a vznešení rytíři by se dali koupit jako kuřata na tržišti.“

„Zavítal jsi poslední dobou na některé z našich tržišť, lorde Varysi?“ zeptal se Malíček. „Odvažuji se říct, že snáz najdeš lorda, který by se dal koupit, než kuře. Samozřejmě, takoví lordi kvokají nadutěji než kuřata a mohli by si to vyložit jako urážku, kdybys jim nabídl peníze jako nějaký obchodník, ale zřídkakdy se odvracejí od darů… titulů, pozemků, hradů…“

„Úplatky by mohly nalákat některé z menších lordů,“ řekl Tyrion, „ale nikdy ne Vysokou zahradu.“

„To je pravda,“ připustil Malíček. „Klíčem je Rytíř květin. Mace Tyrell má tři syny, ale nejmladší Loras vždycky byl jeho oblíbencem. Získej jeho a Vysoká zahrada bude naše.“

Ano, pomyslel si Tyrion. „Mám dojem, že v této záležitosti bychom si měli vzít lekci od zesnulého lorda Renlyho. Můžeme Tyrellovo spojenectví získat stejným způsobem jako on. Sňatkem.“

Varys to pochopil ze všech nejrychleji. „Máš v úmyslu oženit krále Joffreyho s Margaery Tyrell.“

„Ano.“ Renlyho mladá královna nebyla víc než patnáctiletá či šestnáctiletá dívka, jak si vzpomínal… Starší než Joffrey, ale pár let nic neznamenalo. Bylo to tak chytře vymyšlené a tak sladké, že to téměř cítil na jazyku.

„Joffrey je zasnouben se Sansou Stark,“ namítla Cersei.

„Zásnubní smlouvu lze zrušit. Co získáme tím, že krále oženíme s dcerou mrtvého zrádce?“

Promluvil Malíček. „Odvažuji se Její Výsost upozornit na skutečnost, že Tyrellové jsou mnohem bohatší než Starkové a navíc o Margaery se říká, že je půvabná… a kromě toho je již v plodném věku.“

„Ano,“ přitakal Tyrion, „myslím, že to by se Joffovi líbilo.“

„Můj syn je ještě příliš mladý, než aby se zajímal o takové věci.“

„Myslíš?“ zeptal se Tyrion. „Je mu třináct, Cersei. Stejný věk, ve kterém jsem se já oženil.“

„Tou smutnou epizodou jsi nás všechny jen zahanbil. Joffrey je jemnějšího zrna.“

„Tak jemného, že nařídil seru Borosovi, aby ze Sansy strhal šaty?“

„Měl na to děvče vztek.“

„Měl vztek i na toho kuchaře, který včera večer rozlil jeho polévku, a toho do naha svléknout nenechal.“

„Tam nešlo o nějakou rozlitou polévku -“

Ne, tam šlo o pěkná malá ňadra. Po té události na nádvoří se Tyrion radil s Varysem, jak by se to dalo zařídit, aby Joffrey mohl navštívit Chatayin dům. Říkal si, že chuť medu by mohla osladit chlapcovu povahu. Dokonce by mu za to mohl být vděčný, bohové odpusťte, a Tyrion by si od svého vladaře vysloužil alespoň špetku náklonnosti. Nejobtížnější bude oddělit jej od Ohaře. „Pes se nikdy nevzdaluje daleko od pat svého pána,“ poznamenal k Varysovi, „ale každý musí spát. A někdo taky karbaní, děvkaří a chodí pít do hospod.“

„Ohař dělá všechny tyhle věci, pokud ti jde o tohle.“

„Ne,“ řekl Tyrion. „Mně jde o to, kdy to dělá.“

Varys si položil prst na tvář a tajuplně se usmál. „Můj pane, podezřívavý člověk by si mohl myslet, že si přeješ zjistit dobu, kdy Sandor Clegane nehlídá krále Joffreyho, ba dokonce, že chlapci chceš nějak ublížit.“

„Jistě mě znáš natolik, abys pochopil, že něco takového nemám v úmyslu, lorde Varysi,“ řekl Tyrion. „Mně jde jen o to, aby mě Joff měl rád.“

Eunuch mu slíbil, že se nad celou věcí zamyslí. Válka si však kladla svoje vlastní požadavky; Joffreyho zasvěcení do tajů lásky muselo počkat. „Nepochybně svého syna znáš lépe než já,“ přinutil se nyní říci Cersei, „ovšem i tak toho zůstává hodně, co lze říct ve prospěch sňatku s Margaery. Je to jediný způsob, jak Joffreymu zajistit, že bude žít dostatečně dlouho, aby se dočkal své svatební noci.“

Malíček s ním souhlasil. „To Starkovic děvče Joffreymu nemůže nabídnout nic než své tělo, třebaže je přesladké. Margaery Tyrell mu věnem přinese padesát tisíc vojáků a všechnu sílu Vysoké zahrady.“

„To je pravda.“ Varys položil svoji měkkou dlaň na královnin rukáv. „Máš srdce matky a já vím, že Jeho Výsost svou snoubenku miluje. Ovšem král se musí naučit klást požadavky říše před svoje vlastní tužby. Osobně jsem toho názoru, že tuto nabídku je třeba učinit.“

Královna eunuchovu ruku smetla. „Nemluvili byste takto, kdybyste byli ženami. Říkejte si, co chcete, ale Joffrey je příliš hrdý, než aby se spokojil se zbytky po Renlym. Nikdy s tím nebude souhlasit.“

Tyrion pokrčil rameny. „Až král za tři roky dosáhne dospělého věku, může svůj sňatek potvrdit nebo ho může zrušit, když si to bude přát. Do té doby jsi jeho regentkou a já jsem jeho pobočníkem, a on se ožení s kýmkoli, s kým mu poručíme, ať jde o zbytky či ne.“

Cersei už neměla čím střílet, její toulec byl prázdný. „V tom případě jim tu nabídku učiňte, ale bohové chraňte vás, pokud se Joffreymu ta dívka nebude líbit.“

„Tolik mne těší, že jsme se konečné dohodli,“ řekl Tyrion. „Otázkou zůstává, kdo z nás se vydá do Drsného mostu? Musíme seru Lorasovi naši nabídku předložit dřív, než mu stačí vystydnout ta jeho horká krev.“

„Ty máš v úmyslu poslat tam jednoho ze členů rady?“

„Sotva mohu očekávat, že Rytíř květin bude jednat s Bronnem nebo Šaggou, že ano? Tyrellové jsou příliš hrdí.“

Jeho sestra tentokrát kupodivu nemařila čas pokusy zvrátit situaci ve svůj prospěch. „Ser Jacelyn Bywater je urozeného původu. Pošli tam jeho.“

Tyrion zavrtěl hlavou. „Potřebujeme někoho, kdo dokáže víc než jen opakovat naše slova a přinést zpátky odpověď. Náš vyslanec musí hovořit za krále a radu a vyřešit tu záležitost co nejrychleji.“

„Pobočník mluví královým hlasem.“ V Cerseiných očích se jako divoký oheň zeleně zalesklo sluneční světlo. „Když tam pošleme tebe, Tyrione, je to stejné, jako by tam jel Joffrey sám. Kdo by mohl být lepší? Umíš se slovy zacházet stejně obratně, jako Jaime vládne mečem.“

To tolik dychtíš dostat mne pryč z města, Cersei? „Jsi příliš laskavá, sestro, ale já osobně mám dojem, že matka chlapce je k vyjednání sňatku vhodnější než jeho strýc. Navíc máš přirozený dar získávat si přátele, ve kterém se ti žádný z nás ani zpoloviny nevyrovná.“

Cersei přimhouřila oči. „Joff mne potřebuje tady vedle sebe.“

„Tvoje Výsosti, můj lorde pobočníku,“ ozval se Malíček, „král vás tu potřebuje oba. Nechte místo vás jet mne.“

„Tebe?“ Co tím sleduje? podivil se Tyrion.

„Jsem členem královy rady, ovšem nikoli královské krve, takže bych byl bezcenným rukojmím. Sera Lorase jsem znal poměrně dobře, když pobýval zde u dvora, a nezavdal jsem mu sebemenší příčinu, aby mne neměl rád. Mace Tyrell ke mně také nechová nepřátelství, o kterém bych věděl, a mohu se pochlubit tím, že nejsem nezkušený ve vyjednávání.“

Dostal nás. Tyrion Petyrovi Baelišovi nedůvěřoval a ani toho muže nechtěl ztratit z očí, ale co mohl dělat? Buď musel jet Malíček, nebo Tyrion sám, a on si dobře uvědomoval, že kdyby na sebekratší čas opustil Královo přístaviště, všechno, čeho se mu podařilo dosáhnout, by bylo zmařeno. „Mezi Královým přístavištěm a Drsným mostem zuří boj,“ řekl opatrně. „A můžeš si být víc než jistý, že lord Stannis vyšle svoje vlastní pastýře, aby sehnali stádo umíněných beránků jeho bratra.“

„Pastýřů jsem se nikdy nebál. To spíš ovce mně dělají starosti. Proto předpokládám, že budu potřebovat silný doprovod.“

„Mohu postrádat stovku zlatých plášťů,“ řekl Tyrion.

„Pět set.“

„Tři stovky.“

„A čtyřicet k tomu - dvacet rytířů a stejné množství panošů. Když přijedu bez rytířské družiny, Tyrellové se sotva sníží k tomu, aby se mnou vyjednávali.“

Měl pravdu. „Souhlasím.“

„Vezmu s sebou Hrůzáka a Slintáka a poté je pošlu k jejich otci. Na znamení dobré vůle. Paxtera Redwyna potřebujeme, je to nejstarší přítel Maceho Tyrella a významný lord.“

„A zrádce,“ dodala královna, která se jako vždy snažila oponovat. „Stromovina by se dávno přidala k Renlymu společně s ostatními, ale Redwyne ví, že ti jeho fakani by to odnesli.“

„Renly je mrtvý, Tvoje Výsosti,“ poznamenal Malíček, „a ani Stannis, ani lord Paxter nezapomněli na to, jak Redwynovy galéry obléhaly Bouřlivý konec z přímořské strany. Propusť dvojčata a možná se nám podaří získat si Redwynovu přízeň.“

Cersei stále nebyla přesvědčena. „Jeho přízeň ať si nechají Jiní, já chci jeho meče a plachty. Držet ta jeho dvojčata hezky pod krkem je nejjistějším způsobem, jak si zaručit, že je dostaneme.“

Tyrion měl odpověď i na tohle. „V tom případě pošleme sera Hobbera zpátky do Stromoviny a sera Horase si ponecháme zde. Myslím, že lord Paxter by měl být dost chytrý, aby pochopil, co mu tím chceme naznačit.“

Jeho návrh byl přijat bez protestů, ale Malíček ještě neskončil. „Budeme potřebovat koně. Rychlé a silné. Kvůli bojůvkám sotva budeme moct měnit koně cestou. Také bude zapotřebí slušné zásoby zlata, na dary, o kterých jsme spolu hovořili.“

„Vezmi si ho tolik, kolik potřebuješ. Pokud město padne, Stannis si stejně všechno zabere pro sebe.“

„Chci mít svoje pověření sepsané na pergamenu. Dokument, který Maceho Tyrella nenechá na pochybách ohledně mojí autority, zaručující mi plnou moc vyjednávat s ním ohledně plánovaného sňatku a všech dalších věcí, které by mohly přijít v potaz, jakož i zmocnění přijímat sliby věrnosti v králově jménu. Měl by být podepsán Joffreym a každým členem této rady a opatřen pečetí každého z nás.“

Tyrion se nepohodlně zavrtěl. „Máš jej mít. Bude to všechno? Připomínám ti, že odsud do Drsného mostu je daleká cesta.“

„Vyrazím před úsvitem.“ Malíček vstal. „Věřím, že po mém návratu se král postará o to, abych za svoje plodné úsilí v jeho zájmu byl dobře odměněn.“

Varys se zahihňal. „Joffrey je přece tak vděčný vladař. Jsem si jistý, že nebudeš mít důvod stěžovat si, můj dobrý a statečný pane.“

Královna byla přímočařejší. „Co bys chtěl, Petyre?“

Malíček s úlisným úsměvem pohlédl na Tyriona. „Budu o tom ještě muset popřemýšlet. Nepochybně na něco přijdu.“ Vysekl jim hlubokou poklonu a zamířil ke dveřím, tak nenuceně, jako by byl na cestě do jednoho ze svých nevěstinců.

Tyrionův pohled zalétl k oknu. Mlha byla tak hustá, že nerozlišil dokonce ani parkánovou zeď za nádvořím. Skrze šeď matně zářilo pár mdlých světel. Ošklivý den k cestování, pomyslel si. Nezáviděl Petyru Baelišovi. „Měli bychom se pustit do sepisování toho dokumentu. Lorde Varysi, pošli pro pergamen a brk. A někdo bude muset probudit Joffreyho.“

Když se zasedání rady konečně rozešlo, stále ještě bylo šedivo a temno. Varys se s nimi rozloučil a pospíchal pryč, jeho měkké trepky tiše pleskaly o podlahu. Lannisterové se ještě chvíli zdrželi u dveří. „Jak pokračuje výroba tvého řetězu, bratře?“ zeptala se královna, když jí ser Preston upevňoval kolem ramen popelčinou lemovaný plášť ze stříbrného brokátu.

„Článek po článku narůstá do délky. Měli bychom děkovat bohům, že ser Cortnay je tak tvrdohlavý. Stannis se nikdy nevydá na pochod severním směrem s nedobytým Bouřlivým koncem v zádech.“

„Tyrione, já vím, že se ne vždy shodneme na taktice, ale zdá se mi, že jsem se ohledně tebe mýlila. Nejsi tak velký blázen, za jakého jsem tě považovala. Ve skutečnosti jsem si nyní uvědomila, že jsi mi velmi nápomocný. Děkuji ti za to. Musíš mi odpustit, pokud jsem s tebou někdy v minulosti hovořila hrubě.“

„Musím?“ Pokrčil rameny a usmál se. „Sladká sestro, neřekla jsi nic, co by si žádalo odpuštění.“

„Myslíš dnes?“ Oba se zasmáli… a pak se k němu Cersei naklonila a zlehka ho políbila na čelo.

Ohromený do němoty, Tyrion nebyl schopen ničeho jiného než se jen dívat, jak odchází síní, se serem Prestonem po boku. „Přišel jsem o rozum, nebo mě moje sestra opravdu políbila?“ zeptal se Bronna, když byla pryč.

„To to bylo tak sladké?“

„Bylo to… neočekávané.“ Cersei se poslední dobou chovala divně. Tyriona to znepokojovalo. „Snažím se vzpomenout si, kdy mne políbila naposledy. Nemohlo mně být víc než šest či sedm let. Jaime jí k tomu tehdy dodával kuráž.“

„Možná si konečně všimla, jak jsi neodolatelný.“

„Ne,“ řekl Tyrion. „Spíš kuje nějaké pikle. A my bychom měli zjistit jaké, Bronne. Dobře víš, jak nemám rád překvapení.“

THEON

Theon si hřbetem ruky otřel slinu z tváře. „Robb tě vykuchá zaživa, Greyjoyi,“ křičel na něho Benfred Tallhart. „Nakrmí tím tvým zrádcovským srdcem svého vlka, ty kuse ovčích hoven.“

Hlas Aerona Mokrého vlasu projel vzduchem jako meč skrze sýr. „Za tohle ho musíš zabít!“

„Nejdřív se ho chci na něco zeptat,“ řekl Theon.

„Ty svoje otázky si sežer.“ Benfred, celý zakrvácený, bezmocně visel mezi Styggem a Werlagem. „Spíš se jimi zadusíš, než ze mě dostaneš odpovědi, ty zbabělce. Zrádče.“

Strýc Aeron byl neústupný. „Když plivne na tebe, plive na nás všechny. Plive na Potopeného boha. Proto musí zemřít.“

„Můj otec svěřil velení mně, strýče.“

„A mne poslal, abych ti radil.“

A hlídal mě. Co se strýce týkalo, Theon se neodvažoval zacházet příliš daleko. Velení sice připadlo jemu, to ano, ale jeho muži měli v Potopeného boha víru, kterou nevkládali v něho, a z Aerona Mokrého vlasu měli hrůzu. Z čehož je nelze vinit.

„Za tohle přijdeš o hlavu, Greyjoyi. Vrány ti vyklovou bělmo z očí.“ Benfred se znovu pokusil plivnout na něho, ale z úst mu vytekla jen trocha krve. „Toho tvého boha ať ošoustají Jiní.“

Tallharte, právě jsi nad sebou vyřkl rozsudek smrti, pomyslel si Theon. „Styggu, umlč ho,“ nařídil.

Hrubě Benfreda zvedli. Werlag utrhl kus králičí kůže z jeho opasku a nacpal mu jej mezi zuby, aby nemohl křičet. Stygg zvedl svoji sekeru.

„Ne!“ zvolal Aeron Mokrý vlas. „Musíme ho předat bohu. Starým způsobem.“

Co to má znamenat? Na tom, jak zemře, přece nesejde. „V tom případě si ho odveďte.“

„Ty půjdeš taky. Ty tady poroučíš. Ten rozkaz musí vzejít od tebe.“

To bylo víc, než Theon dokázal strávit. „Jsi kněz, strýče, a já všechno, co se týče boha, přenechávám tobě. Prokaž mi stejnou laskavost a přenech mně bitvy.“ Mávl rukou a Werlag a Stygg zamířili se zajatcem k pobřeží. Aeron Mokrý vlas se na svého synovce káravě podíval a vydal se za nimi. Scházeli po pláži pokryté oblázky k moři, aby Benfreda Tallharta utopili ve slané vodě. Takový byl starý způsob.

Možná mu tím prokazují laskavost, říkal si Theon, který zamířil opačným směrem. Stygg byl sotva zkušeným popravčím a Benfred měl krk silný jako kanec, mohutné svaly pokryté vrstvou tuku. Vždycky jsem si ho kvůli tomu dobíral, jen abych viděl, jak se vzteká, vzpomněl si. To bylo kdy, před třemi lety? Když Ned Stark jel to Torrhenova dvora na návštěvu k seru Helmanovi, Theon ho provázel a strávil tehdy čtrnáct dní v Benfredově společnosti.

Slyšel drsné hlasy svých mužů linoucí se zpoza ohybu cesty, kde došlo k bitvě… Pokud se tomu vůbec dalo říkat bitva. Mám-li být upřímný, spíš to připomínalo porážku ovcí. Ovcí oděných v oceli, ale přesto ovcí.

Theon vyšplhal na kamenitý výběžek a pohlédl dolů na mrtvé muže a umírající koně. Těch koní byla škoda. Tymor a jeho bratři shromáždili zvířata, která boj přežila nezraněná, zatímco Urzen a Černý Lorren dorazili ta, jež byla příliš zraněná, než aby mohla být zachráněna. Zbytek jeho mužů obíral mrtvoly. Gevin Harlaw klečel na hrudi jednomu mrtvému muži a odřezával mu prst, aby si mohl vzít jeho prsten. Platí železnou měnou. Můj lord otec by s tím souhlasil. Theon si říkal, že by měl vyhledat těla dvou mužů, které osobně zabil, aby se podíval, zda také nemají nějaké šperky, které by stálo za to si vzít, ale při pouhém pomyšlení na něco takového se mu zvedal žaludek. Dokázal si představit, co by na to asi řekl Eddard Stark. Rozčílilo ho to. Stark je mrtvý, hnije v zemi a nic pro mě neznamená, připomněl si v duchu.

Starý Botley, kterému říkali Rybí knír, zamračeně seděl vedle hromady své kořisti, zatímco jeho synové ji stále zvětšovali, jeden z nich od sebe právě odstrkoval otylého muže jménem Todrik, který se motal mezi povražděnými s rohem piva v jedné ruce a sekerou ve druhé, oděný v plášti z kožešiny bílé lišky, jenom nepatrně potřísněném krví jejího bývalého majitele. Opilec, pomyslel si Theon, který ho pozoroval seshora. Říkalo se, že železní muži ze starých dob často bývali při bitvách zpití krví, tak zběsilí, že necítili bolest a nebáli se žádného nepřítele, ale tohle byla obyčejná opilost pivem.

„Wexi, můj luk a toulec.“ Chlapec se rozběhl pryč, aby mu je přinesl. Zatímco Todrik Botleyova syna shodil na zem a vychrstl mu pivo mezi oči, Theon napjal luk a přiložil k tětivě šíp. Rybí knír s klením vyskočil od své hromady, ale Theon byl rychlejší. Mířil na ruku, ve které Todrik svíral pijácký roh, s úmyslem poskytnout jim něco, o čem by si mohli ještě dlouho povídat, ale Todrik mu to překazil tím, že zavrávoral a naklonil se na stranu právě ve chvíli, kdy vystřelil. Šíp ho zasáhl rovnou do břicha.

Všichni přestali dělat to, co právě dělali, a zděšeně na něj pohlédli. Theon sklonil luk. „Řekl jsem, že tu nestrpím žádné opilce ani rvačky kvůli kořisti.“ Todrik klečel na kolenou a za hlasitého nářku umíral. „Botleyi, doraz ho.“ Rybí knír a jeho synové rychle poslechli jeho rozkaz. Podřízli Todrikovi hrdlo, zatímco ten se jen chabě bránil, a ještě než zemřel, už ho obírali o jeho plášť, prsteny a zbraně.

Teď alespoň vědí, že to, co řeknu, myslím vážně. Lord Balon mu sice svěřil velení, ale Theon věděl, že někteří z jeho mužů v něm vidí jen změkčilého chlapce ze zelených zemí. „Ještě někdo tu má žízeň?“ Nikdo neodpověděl. „Dobrá.“ Kopl do Benfredova praporce, který svíral v ruce mrtvý panoš, jenž ho předtím tak hrdě nesl. Pod praporcem byla k žerdi uvázaná králičí kůže. Proč králičí kožky? měl v úmyslu zeptat se ho, ale když na něj Benfred začal plivat, zapomněl na svoje otázky. Hodil luk zpátky Wexovi a odkráčel pryč. Vzpomínal přitom na to, jak povzneseně se cítil tam v šeptajícím lese, a divil se, proč tu sladkou chuť vítězství necítí teď. Tallharte, ty zatracený hrdý blázne, vždyť ty jsi ani neposlal muže na obhlídku terénu.

Když se k nim blížili, žertovali mezi sebou, ba dokonce zpívali. Nad jejich hlavami plápolaly ve větru tři stromy Tallhartů a na vrcholech jejich kopí se třepetaly ty hloupé králičí kožky. Lučištníci ukrytí za hlodášovými keři jejich píseň překazili deštěm šípů a Theon sám pak vedl své zbrojnoše, aby tu řezničinu ukončili dýkami, meči a válečnými kladivy. Nařídil, aby jejich velitel byl ušetřen k výslechu.

Jenomže neočekával, že to bude Benfred Tallhart.

Když se Theon vrátil ke své Mořské bestii, jeho utonulé tělo právě vytahovali z vln přílivu. Stěžně válečných veslic čněly vykreslené na pozadí oblohy podél oblázky pokryté pláže. Z rybářské vesnice nezůstalo nic než vychladlý popel, který za deště páchl. Všichni muži byli zabiti, kromě hrstky, které Theon dovolil uprchnout, aby tu zvěst odnesli do Torrhenova dvora. Jejich manželky a dcery, ty mladé a pohledné, byly prohlášeny za solné ženy. Ty staré a ošklivé byly jednoduše znásilněny a zabity, nebo vzaty do otroctví, pokud uměly něco užitečného a nezdálo se, že by mohly působit nějaké problémy.

Ten útok také naplánoval Theon. V mrazivé temnotě před svítáním přivedl svoje lodě k pobřeží a seskočil z přídě s dlouhou sekerou v ruce, aby svoje muže odvedl do spící vesnice. Nelíbilo se mu to, ale jinou možnost neměl.

Jeho třikrát proklatá sestra se plavila se svým Černým větrem na sever, přesvědčená o tom, že tam pro sebe získá svůj vlastní hrad. Lord Balon nedopustil, aby se rozšířilo byť jen slovo o armádě vyplouvající z Železných ostrovů, a Theonova krvavá práce podél Kamenitého pobřeží bude přičítána plundrování mořských nájezdníků. Seveřané nebudou o skutečném nebezpečí vědět, dokud železní muži nezaútočí na Pahorek v Hlubokém lese a Kailinskou držbu. A až bude po všem a vítězství bude naše, budou skládat písně o té mrše Aše, zatímco na mě si ani nevzpomenou. Tak tomu bude, pokud to dovolí.

Dagmer Rozseklý stál na vysoké vyřezávané přídi své válečné veslice zvané Piják pěny. Theon ho pověřil úkolem dávat pozor na lodě; jinak by to muži považovali za Dagmerovo vítězství, ne za jeho. Namyšlenější muž by si to mohl vyložit jako urážku, ale Rozseklý se tomu jen smál.

„Vítězství je naše,“ volal na něj Dagmer dolů. „A ty se přesto neusmíváš, chlapče. Živí by se měli smát, protože mrtví nemohou.“ Sám se na něho usmál, aby mu ukázal, jak se to dělá. Byl to ošklivý úsměv. Pod sněhobílou hřívou vlasů měl Dagmer Rozseklý tu nejstrašlivější jizvu, jakou kdy Theon na člověku viděl, památku na zásah ostřím dlouhé sekery, který ho jako chlapce málem zabil. Ten zásah mu rozštípl čelist, vyrazil mu přední zuby a zanechal čtyři rty tam, kde jiní lidé mají dva. Bradu a krk mu pokrýval rozježený vous, ale na místě jizvy nerostlo nic, a jeho obličej byl jako prasklinou v ledovcovém poli rozdělen lesklým švem zkrabatělého pokrouceného masa. „Slyšeli jsme je zpívat,“ řekl starý válečník. „Byla to dobrá píseň a zpívali ji chrabře.“

„Zpívali lépe, než bojovali. Drželi svoje oštěpy, jako by to byly harfy.“

„Kolik mužů přišlo o život?“

„Našich?“ Theon pokrčil rameny. „Todrik. Zabil jsem ho, protože se opil a pral se kvůli kořisti.“

„Někteří muži se rodí k tomu, aby byli zabiti.“ Méně významný muž by se možná obával ukázat tak strašlivý úsměv, jako byl jeho, ale Dagmer se usmíval mnohem častěji a vřeleji, než se kdy usmál lord Balon.

Přestože byl ošklivý, jeho úsměv mu přinášel na mysl stovku vzpomínek. Theon jej často vídal jako chlapec, když skočil na koni přes mechem obrostlou zídku nebo hodil sekerou a zasáhl čtvercovitý terč. Vídal jej, když odrazil úder Dagmerova meče, když sestřelil racka, kterého zasáhl šípem do křídla, když vzal do ruky kormidlo a bezpečně loď provedl skrze skaliska pokrytá bílou pěnou. Dal mi víc úsměvů než můj otec a Eddard Stark dohromady. Ba dokonce než Robb - od něho si měl zasloužit úsměv toho dne, kdy Brana zachránil před divokým tam v lese, ale místo toho se mu dostalo jen pokárání, jako by byl nějakým kuchtíkem, co spálil dušeninu.

„Musíme si spolu promluvit, strýče,“ řekl Theon. Dagmer nebyl jeho skutečný strýc, jenom muž, který odpřísáhl věrnost jeho otci a v jehož žilách kolovala špetka greyjoyovské krve zpřed čtyř či pěti generací, a to ještě nemanželské, nicméně Theon mu odjakživa říkal strýče.

„V tom případě pojď sem nahoru.“ Od Dagmera se mu nikdy nedostávalo oslovení můj pane, ne když stál na palubě. Na Železných ostrovech byl každý kapitán králem své vlastní lodi.

Čtyřmi dlouhými kroky vyšel po lodní lávce na palubu Pijáka pěny a nechal se Dagmerem odvést do úzké kajuty na zádi, kde si starý muž nalil roh kyselého piva a nabídl jeden taky jemu. Odmítl ho. „Nechytili jsme dost koní. Pár ano, ale… Nu, předpokládám, že nám budou muset stačit ti, co máme. Méně mužů znamená větší slávu.“

„Na co potřebujeme koně?“ Dagmer jako většina železných mužů dával přednost boji muže proti muži na vlastních nohou nebo z paluby lodi. „Koně nám jen budou kálet na palubu a překážet nám v cestě.“

„Pokud vyplujeme, tak ano,“ připustil Theon. „Já mám ale jiný plán.“ Obezřetně toho druhého pozoroval, aby viděl, jak to přijme. Věděl, že bez Rozseklého se mu to nemůže podařit. Ať byl pověřen velením či ne, muži by ho nikdy nenásledovali, kdyby se proti němu postavil jak Aeron, tak Dagmer, a přemluvit toho kněze s kyselým obličejem bylo beznadějné.

„Tvůj lord otec nám nařídil plundrovat pobřeží, nic víc.“ Zpod rozježeného bílého obočí Theona pozorovaly oči bledé jako mořská pěna. Byl to nesouhlas, co v nich viděl, nebo jiskřička zájmu? To druhé, říkal si… doufal…

„Jsi mužem mého otce.“

„Jeho nejlepším mužem, a vždycky jsem byl.“

Pýcha, pomyslel si Theon. Je hrdý. Toho musím využít… jeho hrdost bude klíčem. „Na Železných ostrovech není muže ani zpoloviny tak zběhlého v zacházení s kopím nebo mečem.“

„Byl jsi dlouho pryč, chlapče. Když jsi odcházel, bylo tomu tak, jak říkáš, ale ve službách lorda Greyjoye jsem zestárl. Podle zpěváků je teď nejlepší Andrik. Říkají mu Andrik Neusměvavý. Je to prý hotový obr. Slouží lordu Drummovi ve Starém Wyku. A Černý Lorren a Šílený Qarl jsou téměř stejně hrozní.“

„Ten Andrik je možná velkým bojovníkem, ale muži se ho neobávají tak jako tebe.“

„Jo, to je pravda,“ souhlasil Dagmer. Jeho prsty, které svíraly pijácký roh, byly obtěžkané prsteny, zlatými, stříbrnými a bronzovými, ozdobenými kusy safírů, granátů a dračího skla. Theon věděl, že za každý z nich zaplatil železnou měnou.

„Kdyby v mých službách byl muž jako ty, neplýtval bych jeho umem na tak dětinské záležitosti jako drancování a vypalování. Tohle není práce pro nejlepšího muže lorda Balona…“

Úsměv Dagmerovi zkroutil rty a odhalil hnědé zbytky jeho roztříštěných zubů. „Ani pro jeho syna?“ Dal se do smíchu. „Znám tě až moc dobře, Theone. Viděl jsem tě, jak jsi dělal první krůčky, pomáhal jsem ti napnout tvůj první luk. To nejsem já, kdo se tady cítí nevyužitý.“

„Správně jsem měl velet lodím, které dostala moje sestra,“ připustil, vědom si toho, jak podrážděně mluví.

„Bereš si to příliš k srdci, chlapče. To je jenom proto, že tvůj lord otec tě nezná. Tvoji bratři jsou mrtví a tebe odvlekli vlci, a tak se přirozené upnul na tvoji sestru. Naučil se spoléhat na ni a ona ho nikdy nezklamala.“

„Já jsem také nikdy nikoho nezklamal, Starkové moc dobře znali moji cenu. Byl jsem jedním z vybraných průzkumníků Bryndena Černé ryby a útočil jsem v první linii v Šeptajícím lese. Byl jsem takhle blízko k tomu, abych tam zkřížil meč se samotným Králokatem.“ Theon podržel dlaně dvě stopy od sebe. „Připletl se mezi nás Daryn Hornwood a zaplatil za to životem.“

„Proč mně to říkáš?“ zeptal se Dagmer. „Byl jsem to já, kdo ti poprvé vložil meč do ruky. Já vím, že nejsi zbabělec.“

„Ví to i můj otec?“

Šedivý starý válečník se tvářil, jako by kousl do kyselého jablka. „To je jenom tím, Theone, že ten Vlčí chlapec je tvůj přítel a Starkové tě měli deset let.“

„Já Stark nejsem.“ Lord Eddard se o to postaral. „Jsem Greyjoy a mám v úmyslu být dědicem svého otce. Jak jinak to mohu dokázat než nějakým velkým dnem?“

„Jsi ještě mladý. Přijdou jiné války a ty budeš moct konat velké činy. Pro tentokrát jsme dostali příkaz plundrovat Kamenité pobřeží.“

„O to už se postará můj strýc Aeron. Dám mu šest lodí. Všechny kromě Pijáka pěny a Mořské bestie. Může si tu pálit a topit, až z toho bude tomu jeho bohu špatně.“

„Ten příkaz byl vydán tobě, ne Aeronovi Mokrému vlasu.“

„Pokud budou dál plenit, co na tom záleží? Žádný kněz by nedokázal udělat to, co mám v úmyslu, ani to, co žádám od tebe. Mám úkol, který dokáže vykonat jenom Dagmer Rozseklý.“

Dagmer se zhluboka napil piva ze svého rohu. „Pověz mi, co je to.“

Láká ho to, pomyslel si Theon. Jemu se tahle drancířská práce nelíbí o nic víc než mne. „Pokud pro sebe může dobýt hrad moje sestra, dokážu to i já.“

„Aša má čtyřikrát či pětkrát tolik mužů než my.“

Theon si dovolil vychytralý úsměv. „Jenomže my máme čtyřikrát tolik rozumu a pětkrát tolik odvahy.“

„Tvůj otec -“

„- mně poděkuje, až mu dám jeho království. Mám v úmyslu vykonat čin, o kterém budou harfeníci zpívat po tisíc let.“

Věděl, že nad tímhle se Dagmer bude muset zamyslet. Jakýsi zpěvák kdysi složil píseň o sekeře, která mu rozsekla tvář vpůli, a starý muž ji rád poslouchal. Kdykoli byl v náladě, chtěl slyšet hrdinskou píseň, nějakou hlučnou, co vypravovala o mrtvých recích a velkých činech. Jeho vlasy jsou bílé a zuby má vyhnilé, ale stále lační po slávě.

„Jaká by byla má role v tom tvém plánu, chlapče?“ zeptal se Dagmer Rozseklý po dlouhém mlčení a Theon v tu chvíli věděl, že starý muž je jeho.

„Udeřit do samotného srdce nepřítele, tak jak to dokáže jenom muž tvého jména. Vezmeš si větší část naší síly a vytáhneš na Torrhenův dvůr. Helman Tallhart odvedl svoje nejlepší muže na jih a Benfred zemřel zde s jejich syny. Zůstal tam jeho strýc Leobald s malou posádkou.“ Kdybych jen měl možnost vyslechnout Benfreda, věděl bych přesně, jak je malá. „Svůj postup nijak neutajujte. Zpívejte všechny hrdinské písně, které znáte. Chci, aby před vámi zavřeli brány.“

„Je Torrhenův dvůr silným hradem?“

„Dost silným. Stěny jsou kamenné, třicet stop vysoké, se čtvercovitými věžemi v každém rohu a čtvercovitou baštou uprostřed.“

„Kamenné zdi nelze zdolat pomocí ohně. Jak je máme dobýt? Není nás dost, abychom vzali útokem dokonce jen malý hrad.“

„Rozbijete tábor před jejich hradbami a začnete stavět katapulty a obléhací věže.“

„Tohle není starý způsob. Copak jsi zapomněl? Železní muži bojují meči a sekerami, ne pomocí kamenů. Ve vyhladovění nepřítele není žádná čest a sláva.“

„Leobald to ví. Když uvidí, že stavíte obléhací věže, začne mu v žilách tuhnout ta jeho babská krev a bude mečet o pomoc. Pouč svoje lučištníky, ať havrana nechají odletět. Kastelán na Zimohradu je statečný muž, ale věk mu zeslabil rozum i končetiny. Když se dozví, že jeden z králových vazalů byl napaden chrabrým Dagmerem Rozseklým, svolá svoje muže a vyrazí Tallhartovi na pomoc. Je to jeho povinnost a ser Rodrik si svoje povinnosti plní svědomitě.“

„Jakákoli síla, kterou povolá, bude početnější než moje,“ namítl Dagmer, „a ti staří rytíři jsou mazanější, než si myslíš, jinak by se nedožili svých prvních šedin. Posíláš nás do bitvy, kterou nemůžeme vyhrát, Theone. Torrhenův dvůr nikdy nepadne.“

Theon se usmál. „Já nemám v úmyslu dobýt Torrhenův dvůr.“

ARYA

Na hradě zavládl zmatek a shon. Muži stáli v povozech a nakládali do nich sudy s vínem, pytle mouky a svazky nově opeřených šípů. Kováři rovnali meče, vyklepávali promáčklé části hrudních plátů a přibíjeli nové podkovy jak válečným ořům, tak mulám. Kroužkové košile byly nořeny do sudů s vodou a pískem, jež byly kutáleny po nerovném povrchu Kamenitého nádvoří, aby se tímto způsobem košile vydrhly dočista. Weeseho ženy dostaly dvacet plášťů k vyspravení a další stovku k vyprání. Muži urození i prostého původu se společně tísnili v septu, aby se pomodlili. Venku před hradbami byly strhávány stany a altány. Panoši hasili vědry plnými vody varné ohně, zatímco vojáci se chápali brousků, aby jimi naposledy přejeli čepele svých mečů. Hluk byl jako narůstající příliv: všude ržáli a řehtali koně, lordi vykřikovali povely, zbrojnoši si vyměňovali kletby a následovnice tábora se mezi sebou hádaly.

Lord Tywin Lannister se konečně vydával na pochod. Prvním z kapitánů, kteří odjeli o celý den před ostatními, byl ser Addam Marbrand. Sedě na ohnivém rudém oři, jehož srst měla stejnou měděnou barvu jako dlouhé vlasy, které splývaly seru Addamovi po ramennou, proměnil svůj odjezd ve velkolepé představení. Kůň byl oděn v čabrace obarvené dobronzova, aby odpovídala barvě jezdcova pláště, a ozdobené hořícím stromem. Některé z žen plakaly, když ho viděly odjíždět. Weese tvrdil, že je tím nejlepším šermířem a jezdcem ze všech, nejodvážnějším velitelem lorda Tywina.

Doufám, že zemře, pomyslela si Arya, když se dívala, jak vyjíždí ven bránou, se svými muži následujícími ho v dvojitém zástupu. Doufám, že zemřou všichni. Věděla, že jedou bojovat proti Robbovi. Naslouchajíc při své práci řečem kolem sebe, dozvěděla se, že Robb dosáhl nějakého velkolepého vítězství kdesi na západě. Někteří říkali, že vypálil Lannisport, nebo alespoň měl v úmyslu vypálit ho. Zmocnil se prý Casterlyovy skály a všechny tam pozabíjel nebo začal obléhat Zlatý zub… ale něco se stalo, tím si byla jistá.

Weese ji od svítání do soumraku nechával doručovat vzkazy. Některé pochůzky ji dokonce zavedly za zdi hradu, do bahna a šílenství tábora. Mohla bych utéct, pomyslela si, když kolem ní s hlasitým rachocením projížděl povoz. Mohla bych skočit dozadu na vůz a schovat se nebo se ztratit mezi těmi ženštinami, co se táhnou za armádou, a nikdo by mě nezastavil. Snad by to i udělala nebýt Weeseho. Nejednou jim opakoval, co by provedl s těmi, kteří by se pokusili uprchnout. „Nedostali byste obyčejný výprask, to ne. Prostě bych vás nechal tomu Qohořanovi, ano, to bych udělal, poslal bych vás Mrzačiteli. Jmenuje se Vargo Hoat, a až se dostane zpátky, uřízne vám chodidla.“ Možná kdyby Weese byl mrtvý, říkala si Arya… ale ne když byla s ním. Kdykoli se na vás podíval, věděl, co si myslíte, či alespoň to vždycky tvrdil.

Weeseho však nikdy nenapadlo, že by uměla číst, a tak se ani nenamáhal s tím, aby dopisy zapečeťoval, než jí je předal, Arya si je všechny přečetla, ale nebylo v nich nic zajímavého, jenom hloupé vzkazy, aby ten vůz poslali do zbrojnice a tamten do sýpky. Jeden po jistém rytíři žádal, aby splatil dluh, který nadělal v karbanu, ale rytíř, kterému ho předala, neuměl číst. Když mu pověděla, co v něm stojí, pokusil se ji udeřit, ale Arya před úderem uhnula, popadla stříbrem obroubený pijácký roh z jeho sedla a utekla. Rytíř řval a pronásledoval ji, ale Arya proklouzla mezi dvěma povozy, propletla se davem lučištníků a přeskočila výkop s latrínami. Ve své kroužkové zbroji neměl šanci ji dohonit. Když roh předala Weesemu, pochválil ji a řekl, že chytrá malá Lasička si zasluhuje odměnu. „Mám dnes zálusk na tlusťoučkého vypečeného kapouna k večeři. Rozdělíme se o něj, ty a já. Uvidíš, jak ti bude chutnat.“

Všude, kam Arya šla, dívala se po Jaqenu H‘gharovi, kterému chtěla pošeptat další jméno, než se všichni, které nenáviděla, ocitnou pryč z jejího dosahu, ale uprostřed toho chaosu a zmatku nemohla lorathského žoldnéře najít. Stále jí dlužil dvě smrti a ona si dělala starosti, že svůj dluh nikdy nesplatí, pokud odjede do bitvy s ostatními. Nakonec sebrala odvahu a zeptala se na něj jednoho ze strážných u brány. „To je jeden z Lorchových vojáků, že ano?“ zeptal se strážný. „Tak ten ani neodjede. Jeho lordstvo jmenovalo sera Amoryho kastelánem Harrenova. Všichni jeho muži zůstávají tady, aby hrad bránili. Krvaví drancíři tady zůstanou taky a budou vyjíždět shánět zásoby. Ten kozí lord Vargo Hoat se určitě naštve, protože on a Lorch jeden druhého odjakživa nenávidí.“

Hora však odjede s lordem Tywinem. Bude v bitvě velet předvoji, což znamenalo, že Dunsen, Polliver a Raff jí proklouznou mezi prsty, pokud včas nenajde Jaqena a neřekne mu, aby jednoho z nich zabil, ještě než odjedou.

„Lasičko,“ řekl jí Weese toho odpoledne, „jdi do zbrojnice a vyřiď Lukanovi, že ser Lyonel si při výcviku nadělal na meči vruby a potřebuje nový. Tady je dopis s jeho znakem.“ Podal jí kus papíru. „Pospěš si s tím, má odjet se serem Kevanem Lannisterem.“

Arya papír vzala a odběhla pryč. Zbrojnice byla připojená k hradní kovárně, dlouhému tunelu podobnému stavení s vysokou střechou, dvaceti kovářskými výhněmi zabudovanými do stěn a dlouhými kamennými koryty s vodou na kalení oceli. Když vstoupila, dobrá polovina z výhní byla v činnosti. Od stěn se odrážela ozvěna tuctu zvonících kladiv a statní muži v kožených zástěrách, zpocení v dusivém horku, se skláněli nad měchy a kovadlinami. Gendryho našla snadno. Nahý hrudník měl lesklý potem a modré oči pod bujnou hřívou černých vlasů byly stejně vzdorovité, jak si je pamatovala. Arya nevěděla, zda s ním vůbec chce mluvit. Koneckonců, byla to jeho chyba, že je chytili. „Který z nich je Lukan?“ Natáhla před sebe ruku s papírem. „Mám přinést nový meč pro sera Lyonela.“

„Na sera Lyonela se vykašli.“ Odtáhl ji za paži stranou. „Včera večer se mě Horký koláč ptal, jestli prý jsem slyšel, jak jsi tam v pevnosti křičela: ‚Zimohrad!', když jsme všichni bojovali na hradbách.“

„To jsem nikdy nevolala!“

„Ale ano, volala. Já tě taky slyšel.“

„Každý něco křičel,“ bránila se Arya. „Horký koláč křičel: ,Horký koláč!' Vykřikl to nejmíň stokrát.“

„Tady záleží na tom, co jsi volala ty. Řekl jsem Horkému koláči, aby si vyčistil špínu z uší, protože jediné, co jsi volala bylo ‚Nakopat!' Jestli se tě na to zeptá, měla bys mu říct to samé.“

„Udělám to,“ přikývla, třebaže si říkala, že křičet v boji Nakopat! je pěkně hloupé. Zatím se Horkému koláči neodvážila říci, kým ve skutečnosti je. Možná bych jméno Horkého koláče měla pošeptat Jaqenovi.

„Seženu Lukana,“ řekl Gendry.

Lukan chvíli bručel nad dopisem (třebaže podle Aryi neuměl číst) a nakonec přinesl těžký dlouhý meč. „Pro to nemehlo je až příliš dobrý a ty mu to povíš, ano?“ řekl jí, když jí meč podával.

„Povím,“ zalhala. Kdyby něco takového udělala, Weese by ji zbil do krve. Ať si mu Lukan jde vynadat sám.

Meč byl mnohem těžší, než byla Jehla, ale Arye se to líbilo. Tíha oceli v rukou jí navozovala pocit, že je jaksi silnější. Možná ještě nejsem vodním tanečníkem, ale nejsem ani myší. Myš by neuměla používat meč, ale já to umím. Brána byla otevřená, vojáci jí procházeli sem a tam, valníky vjížděly dovnitř prázdné a ven vyjížděly praskající a kolébající se pod tíhou nákladů. Říkala si, že by mohla jít do stájí a říci jim, že ser Lyonel potřebuje nového koně. Měla papír, štolbové by nebyli schopní přečíst si ho o nic víc, než to dokázal Lukan. Mohla bych si vzít koně a meč a prostě jen vyjet ven. Kdyby se mě strážní pokusili zastavit, ukázala bych jim papír a řekla bych jim, že to všechno mám doručit seru Lyonelovi. Neměla však ponětí, jak ten ser Lyonel vypadá nebo kde by ho měla hledat. Kdyby se jí začali vyptávat, zjistili by to, a pak by Weese… Weese…

Kousala se do rtu a snažila se nemyslet na to, jak by to asi bolelo, až by jí odřezávali chodidla, když tu kolem procházela skupina lučištníků v kožených kabátcích a železných přilbicích na hlavách, s luky přes ramena. Arya slyšela útržky jejich hovoru.

… obři, to vám povídám, má obry dvacet stop vysoké, kteří přišli dolů zpoza Zdi a táhnou za ním jako psi…“

… nepřirozené, dostal se k nim tak rychle, v noci a vůbec. Je to víc vlk než člověk, všichni ti Starkové jsou takoví…“

… na ty vaše vlky a obry kašlu. Kdyby ten kluk tušil, co se na něho chystá, nadělal by si do kalhot. Neměl ani tolik odvahy, aby vytáhl proti Harrenovu, ne snad? Utekl na opačnou stranu, že jo? Teď by udělal nejlíp, kdyby utekl znovu.“

„To říkáš ty, jenomže možná ten kluk ví něco, co my nevíme. Možná bychom měli utéct spíš my…“

Ano, pomyslela si Arya. Ano, měli byste utéct, vy a lord Tywin a Hora a ser Addam a ser Amory a ten pitomý ser Lyonel, ať je to kdokoli, všichni byste měli utéct, nebo vás můj bratr zabije, je to Stark, je víc vlkem než člověkem, a stejná jsem i já.

„Lasičko!“ Weeseho hlas zapráskal jako bič. Neviděla, odkud se vynořil, ale najednou stál přímo před ní. „Dej mi to. Trvalo ti to nějak dlouho.“ Vyrval jí meč z prstů a vyťal jí palčivý políček hřbetem dlaně. „Příště se snaž být rychlejší.“

Na pouhý okamžik byla opět vlkem, ale Weeseho políček ji vrátil zpět do reality a zanechal ji tam s chutí vlastní krve v ústech. Když ji udeřil, kousla se do jazyka. Nenáviděla ho za to.

„Chceš ještě?“ zeptal se Weese. „Klidně ti nafackuju znovu. Už mám těch tvých zakaboněných pohledů dost. Jdi dolů do pivovaru a vyřiď Kuželovi, že pro něho mám dva tucty sudů. Ať pro ně co nejrychleji pošle svoje pomocníky, nebo najdu někoho jiného, komu se budou hodit.“ Arya se rozběhla pryč, ale pro Weeseho to stejně nebylo dost rychle. „Utíkej, jestli chceš dnes večeřet,“ křičel za ní. Na svůj slib, že jí dá kus vypečeného kapouna, již zapomněl. „A neztrať se znovu, nebo přísahám, že tě zbiju do krve.“

Nezbiješ, pomyslela si Arya. Už nikdy mě nezbiješ. Přesto utíkala. Její kroky zřejmě vedli staří bohové severu. Napůl cesty do pivovaru, právě když procházela pod kamenným obloukem mostu, který se klenul mezi Vdovinou a Spálenou věží, uslyšela drsný, hrubý smích. Zpoza rohu vyšel Rorge se třemi dalšími kumpány. Všichni měli na prsou vyšitého mantikora sera Amoryho. Když ji uviděl, zastavil se a zašklebil se na ni, odhalil ústa plná křivých hnědých zubů pod kouskem kůže, který někdy nosil, aby jím zakryl díru ve svém obličeji. „Hádej, jestli víme, proč tě ten černý bastard chtěl mít na Zdi, co?“ Znovu se zasmál a ostatní se dali do smíchu s ním. „Kde máš ten svůj klacek?“ zeptal se Rorge najednou a jeho úsměv zmizel tak náhle, jako se předtím objevil. „Mám dojem, že jsem ti slíbil, že tě s ním ošoustám.“ Udělal krok směrem k ní. Arya před ním začala couvat. „Teď už nejsi tak statečná, jako když jsem byl v řetězech, co?“

„Zachránila jsem ti život.“ Udržovala mezi nimi dobrý yard, připravená vyklouznout mu rychle jako had, kdyby po ní chňapl.

„Jo, zdá se, že za to ti dlužím další ošoustání. Pumpoval ti to Yoren do kundičky, nebo se mu víc líbil ten tvůj těsný malý zadeček?“

„Hledám Jaqena,“ vyhrkla. „Mám pro něho vzkaz.“

Rorge se zarazil. V jeho očích se objevilo něco… že by to byl strach z Jaqena H’ghara? „Je v lázni. A teď se mi kliď z očí.“

Arya se otočila jako na obrtlíku a dala se do běhu, rychlá jako laň letěla nad dlažebními kameny celou cestu až k lázni. Našla tam Jaqena ponořeného v kádi. Všude kolem něho stoupala ke stropu bílá pára, zatímco služebná mu lila horkou vodu na hlavu. Dlouhé vlasy, na jedné straně rudé a na druhé bílé, mu spadaly přes ramena, mokré a těžké.

Vplížila se dovnitř tiše jako stín, ale on přesto otevřel oči. „Krade se sem na svých tichých myších nožkách, ale člověk slyší,“ řekl. Jak mě mohl slyšet? podivila se v duchu, ale zdálo se, jako by Jaqen slyšel dokonce i to. „Šoupání kůže o kámen zní hlasitěji než troubení válečných rohů, když má člověk otevřené uši. Chytrá dívka chodí bosá.“

„Mám vzkaz.“ Arya nejistě pohlédla na služebnou. Když se dívka neměla k odchodu, naklonila se k němu, dokud se ústy téměř nedotýkala jeho ucha. „Weese,“ pošeptala mu.

Jaqen H’ghar znovu apaticky zavřel oči, napolo spící se vznášeje ve vodě. „Vyřiď jeho lordstvu, že člověk ho navštíví, až bude mít volnou chvíli.“ Najednou pohnul rukou, šplíchl po ní horkou vodu a Arya musela uskočit, aby ji celou nepromáčel. Vyřídila Kuželovi, co mu vzkazuje Weese, a sládek hlasité zaklel. „Pověz Weesemu, že moji chlapci tady mají svoje povinnosti, a taky mu řekni, že je od neštovic poďobaný bastard a že spíš zamrzne sedm pekel, než ode mě dostane další roh mého piva. Do hodiny tady ty sudy chci mít, jinak se o tom dozví lord Tywin.“

Weese taky klel, když mu Arya vzkaz vyřídila, třebaže z něho vynechala to o od neštovic poďobaném bastardovi. Pěnil a vyhrožoval, ale nakonec přece jen sehnal šest mužů a s reptáním je poslal, aby sudy odvalili dolů do pivovaru.

Večeře toho dne sestávala z dušeniny z krup, cibule a mrkve a krajíce okoralého starého chleba. Jedna žena, která s Weesem spávala v jeho posteli, dostala navíc kus modrými žilkami protkaného zralého sýra a křídlo z kapouna, o kterém Weese hovořil toho rána. Do zbytku se pustil sám, až mu šťáva stékala v mastné stružce dolů po bradě, mezi nežity, které se mu podebíraly v koutku úst. Pták byl již téměř snědený, když vzhlédl od svého tácu a uviděl, jak se na něho Arya dívá. „Lasičko, pojď sem ke mně.“

Na jednom stehně stále ještě bylo pár soust tmavého masa. Zapomněl na mě, ale teď si vzpomněl, pomyslela si Arya. Najednou si začala dělat výčitky, že Jaqenovi řekla, aby ho zabil. Vstala z lavice a zamířila k čelu stolu.

„Viděl jsem, jak se na mě díváš.“ Weese si otřel prsty o předek její zástěry. Pak ji jednou rukou popadl pod krkem a druhou ji pleskl. „Co jsem ti říkal?“ Udeřil ji znovu hřbetem dlaně. „Nech si ty svoje zamračené pohledy pro sebe, nebo ti příště vydloubnu oko lžící a nakrmím jím svoji fenu.“ Pak do ní strčil tak prudce, že se natáhla na podlahu. Lem její zástěry se zachytil o uvolněný hřebík ve staré dřevěné lavici a při pádu se utrhl. „To opravíš, než půjdeš spát,“ nařídil jí Weese, který zuby rval poslední kus masa z kapouna. Jakmile dojedl, hlučně si oblízl prsty a kosti hodil svému ošklivému skvrnitému psovi.

„Weese,“ šeptala Arya toho večera, když se skláněla nad trhlinou v zástěře. „Dunsen, Polliver, Sladký Raff,“ řekla, vyslovujíc jedno z jmen pokaždé, když prostrkovala kostěnou jehlu obarvenou vlnou. „Lechtač a Ohař. Ser Gregor, ser Amory, ser Ilyn, ser Meryn, král Joffrey, královna Cersei,“ Říkala si, jak dlouho ještě bude muset ve své modlitbě opakovat Weesovo jméno, a do spánku odplula snící o tom, že až se ráno probudí, bude již mrtvý.

Ráno ji však jako vždy probudila ostrá špička Weesovy boty. Když snídali ovesné placky, řekl jim, že toho dne odjíždí hlavní síla armády lorda Tywina. „Nemyslete si, že vás čeká snadný život, jakmile můj pan Lannister odjede,“ varoval je. „Ujišťuju vás, že hrad nebude o nic menší, jenom v něm teď bude méně rukou, které se o něj budou muset starat. Teprve teď ta vaše povalečská cháska pozná, co je to opravdová práce, to jo.“

Ne od tebe. Arya ukusovala ze své ovesné placky. Weese se na ni zamračil, jako by cítil její tajemství. Rychle sklopila zrak ke svému jídlu a už se neodvážila znovu k němu zvednout oči.

Když lord Tywin Lannister odjížděl z Harrenova, nádvoří bylo zalito bledým ranním světlem. Arya se na to dívala z lomeného okna napůl cesty k Věži nářků. Jeho oř na sobě měl čabraku z emailovaných šarlatových šupin s pozlacenými ozdobami, zatímco z ramen lorda Tywina splýval silný hermelínový plášť. Jeho bratr, ser Kevan, vypadal téměř stejně nádherně. Před nimi jeli čtyři vlajkonoši, kteří nesli velké šarlatové praporce se zlatým lvem uprostřed. Za Lannistery jeli významní lordi a kapitáni. Jejich praporce plápolaly a zářily v ranním vzduchu, ve směsici mnoha různých barev: rudý vůl a zlatá hora, purpurový jednorožec a liliputí kohout, naježený kanec a jezevec, stříbrná fretka a žongléř ve strakatém hávu, hvězdy a východ slunce, páv a panter, krokvice a dýka, černá kukla, modrý brouk a zelený šíp.

Jako poslední odjížděl ser Gregor Clegane ve své šedivé plátové oceli, sedící na oři stejně zlé povahy, jakou měl jeho jezdec. Vedle něho jel Polliver s praporcem s černými psy v ruce a v Gendryho rohaté přilbici na hlavě. Byl to vysoký muž, ale ve stínu svého pána vypadal jako napůl vzrostlý chlapec.

Arya se dívala, jak projíždějí pod velkou padací mříží Harrenova, a najednou jí přejel mráz po zádech. Uvědomila si, že udělala strašnou chybu. Jsem tak hloupá, pomyslela si. Na Weesovi nezáleželo o nic víc než na Chiswyckovi. Tohle byli muži, na kterých záleželo a které měla nechat zabít. Včera večer mohla Jaqenovi pošeptat, že chce mít kteréhokoli z nich mrtvého, jen kdyby neměla takový vztek na Weeseho za to, že ji bil a lhal jí o tom kapounovi. Lord Tywin, proč jsem jen neřekla lord Tywin?

Možná ještě není příliš pozdě na to, aby si to rozmyslela. Weese zatím nebyl mrtvý. Kdyby našla Jaqena a řekla mu…

Rázem zapomněla na svoje povinnosti a rozběhla se dolů po točitém schodišti. Slyšela rachot řetězů, když byla spouštěna dolů padací mříž, jejíž hroty zajely hluboko do země… a pak další zvuk, výkřik bolesti a strachu.

Před ní se tam dostal už celý tucet lidí, třebaže nikdo se neodvážil jít blíž. Arya se protlačila mezi nimi. Weese ležel natažený na dlažebních kamenech, z hrdla mu zbyly rudé cáry a jeho oči slepě zíraly vzhůru na šedivá mračna. Jeho ošklivý skvrnitý pes mu stál na hrudi, chlemtal krev, která mu prýštila z krku, a tu a tam si urval plnou tlamu masa z obličeje mrtvého.

Nakonec kdosi přinesl kuš a psa zastřelil, zrovna když ožíral jedno z Weesových uší.

„Zatracené stvoření,“ slyšela říkat jednoho muže. „Měl tu fenu od té doby, co byla štěně.“

„Tohle místo je proklaté,“ poznamenal muž s kuší.

„Já vám povídám, že to byl Harrenův duch,“ vyjekla hospodyně Amabel. „Přísahám, že už tady nebudu spát ani jednu noc.“

Arya zvedla pohled od mrtvého muže a jeho zastřeleného psa. Jaqen H’ghar se opíral o zeď Věže nářků. Když uviděl, že se na něho dívá, zvedl si ruku k obličeji a nenuceně si položil dva prsty na tvář.

CATELYN

Dva dny jízdy od Řekotočí, když napájeli své koně u rozvodněného potoka, zpozoroval je průzkumník. Catelyn nikdy tak ráda nespočinula zrakem na znaku s dvojitou věží rodu Freyů.

Když ho požádala, aby je odvedl k jejímu strýci, řekl: „Černá ryba odjel na západ s králem, moje paní. Průzkumníkům místo něho nyní velí Martyn Řeka.“

„Ach tak.“ S Řekou se setkala ve Dvojčatech; nemanželským synem lorda Waldera Freye, nevlastním bratrem sera Perwyna. Nepřekvapilo ji, když se dozvěděla, že Robb zaútočil do srdce lannisterské moci; podle všech známek o tom uvažoval již tehdy, když ji posílal pryč, aby vyjednávala s Renlym. „Kde je Řeka teď?“

„Táboří dvě hodiny jízdy odsud, moje paní.“

„Odveď nás k němu,“ poručila mu. Brienne jí pomohla znovu vysednout na koně a neprodleně vyrazili.

„Přijela jsi z Drsného mostu, moje paní?“ zeptal se průzkumník.

„Ne.“ Neodvážila se tam. Teď, když byl Renly po smrti, Catelyn si nebyla jistá ohledně přijetí, kterého by se jí mohlo dostat od mladé vdovy a jejích ochránců. Místo toho projížděla rovnou srdcem války, přes dříve úrodné a bohaté říční krajiny proměněné v důsledku zuřivosti Lannisterů v černou pustinu, a každou noc jí její průzkumníci přinášeli zvěsti, ze kterých se jí dělalo zle. „Lord Renly byl zavražděn,“ dodala. „Doufali jsme, že to je nějaká lannisterská povídačka nebo -“

„Kéž by tomu tak bylo. Můj bratr velí mužům v Řekotočí?“

„Ano, moje paní. Jeho Výsost sera Edmura ponechala zde, aby bránil Řekotočí a kryl mu záda.“

Bohové, dejte mu sílu, ať to zvládne, pomyslela si Catelyn, a taky moudrost. „Obdrželi jste nějakou zprávu od Robba ze západu?“

„Ty jsi to neslyšela?“ Zdálo se, že muž je překvapen. „Jeho Výsost dosáhla velkého vítězství u Volského brodu. Ser Stafford Lannister je mrtvý a jeho armáda rozprášená.“

Ser Wendel Manderly zapískal překvapením, ale Catelyn jenom přikývla. Víc než včerejší výhry ji zajímaly zítřejší zkoušky.

Martyn Řeka se utábořil ve skořepině rozbořené pevnosti, vedle stájí bez střechy a stovky čerstvých hrobů. Když Catelyn sesedla, poklekl před ní. „Vítám tě zde, moje paní. Tvůj bratr nás pověřil úkolem postarat se o tvoji bezpečnost a doprovodit tě co nejrychleji do Řekotočí.“

Catelyn jeho slova znepokojila. „Je to kvůli mému otci?“

„Ne, moje paní. Stav lorda Hostera se nezměnil.“ Řeka byl zdravě vyhlížející mladík, který se jen málo podobal svým nevlastním bratrům. „To jenom proto, že jsme měli strach, abys nenarazila na lannisterské průzkumníky. Lord Tywin vyjel z Harrenova a táhne se vší svou silou na západ.“

„Vstaň,“ řekla Řekovi zachmuřeně. Stannis Baratheon se také brzy vydá na pochod, bohové, pomozte jim všem. „Jak dlouho to potrvá, než sem lord Tywin dorazí?“

„Tři dny, možná čtyři, to je těžké říct. Hlídáme všechny cesty, ale lépe bude nezdržovat se zde ani o chvíli déle, než je zapotřebí.“

A tak se i stalo. Řeka nechal rychle strhnout tábor, vysedl na koně vedle ní a vyrazili na cestu, nyní v počtu téměř padesáti mužů uhánějících pod praporci se zlovlkem, z vody vymrštěným pstruhem a dvojitou věží.

Její muži chtěli slyšet víc o Robbově vítězství u Volského brodu a Řeka jim samozřejmě vyšel vstříc. „Do Řekotočí zavítal zpěvák, říká si Rymund Veršotepec, a ten o boji složil píseň. Nepochybně dnes večer uslyšíš, jak ji zpívá, moje paní. Ten Rymund ji nazval ,Vlk noci'.“ Mluvil dál, aby jim pověděl, že zbytky Staffordovy armády utekly do Lannisportu. Bez obléhacích strojů neexistoval způsob, jak Casterlyovu skálu zdolat, a tak se Mladý vlk alespoň rozhodl oplatit Lannisterům všechno to plundrování a pálení v říčních krajinách. Lordi Karstark a Glover vyrazili podél pobřeží, lady Mormont přihnala do Řekotočí tisíce kusů dobytka, zatímco Velký Jon se zmocnil zlatých dolů v Kastameru, Klášterní hlubině a v kopcích Pendriku. Ser Wendel se dal do smíchu. „Nic Lannistera nepřiměje dát se na pochod rychleji než hrozba, že přijde o své zlato.“

„Jak král vůbec dobyl Zub?“ zeptal se ser Perwyn Frey svého nevlastního bratra. „Je to silná pevnost, a kdo ji má, ten ovládá průchod horami.“

„Nedobyl ho. Proklouzl kolem během noci. Říká se, že cestu mu ukazoval zlovlk, jeho Šedý vítr. To zvíře vyčenichalo kozí stezku, která vedla dolů průsmykem a pak nahoru podél hřebene, křivolakou a kamenitou, ale přesto dost širokou, aby po ní muži mohli jet v řadě za sebou. Lannisterští neměli šanci zpozorovat je ze svých strážních věží.“ Řeka ztišil hlas. „Někteří muži říkají, že král po bitvě vyřízl Staffordu Lannisterovi srdce z těla a dal ho sežrat svému vlkovi.“

„Takovým povídačkám bych nevěřila,“ zasáhla Catelyn ostře. „Můj syn není žádný barbar.“

„Jak pravíš, moje paní. To zvíře by si to přesto zasluhovalo. Není to obyčejný vlk. Velký Jon se dal slyšet, že ty zlovlky tvým dětem seslali sami staří bohové severu.“

Catelyn si vzpomněla na den, kdy její chlapci našli vlčata v pozdně letním sněhu. Bylo jich pět, tři psi a dvě fenky, pro pět dětí z rodu Starků… a šesté, s bílou srstí a červenýma očima pro Nedova nemanželského syna Jona Sněha. Opravdu to nejsou obyčejní vlci, pomyslela si. Opravdu nejsou.

Toho večera, když rozbili tábor, Brienne ji vyhledala v jejím stanu. „Moje paní, jsi v bezpečí mezi svými, na den jízdy od hradu tvého bratra. Dovol mi nyní odjet.“

Catelyn to mohla očekávat. Nehezká mladá žena se po celou cestu stranila jejich společnosti a většinu času trávila s koňmi, kartáčovala jim srst a vytahovala jim kamínky z kopyt. Pomáhala Šaddovi vařit a také čistit zvěřinu a brzy se ukázalo, že umí lovit stejně dobře jako muži. Jakýkoli úkol, kterým ji Catelyn pověřila, Brienne vykonala zručně a beze slůvka stížnosti, a když ji někdo oslovil, zdvořile odpověděla, ale nikdy si s nikým jen tak nepovídala, nikdy neplakala ani se nesmála. Jela s nimi každý den a spala mezi nimi každou noc, aniž se ve skutečnosti stala jednou z nich.

Stejné to bylo, když byla s Renlym, pomyslela si Catelyn. Na hostině, při pranici, dokonce i v Renlyho altánu se svými bratry z Duhové gardy. Vystavěla kolem sebe zdi vyšší, než byly ty na Zimohradu.

„Jestliže nás opustíš, kam se vydáš?“ zeptala se jí.

„Zpátky,“ odpověděla Brienne. „Do Bouřlivého konce.“

„Sama.“ Nebyla to otázka.

Dívčin široký obličej jako by byl jezírkem stojaté vody, bez sebemenšího náznaku toho, co by se mohlo skrývat v hlubinách pod hladinou. „Ano.“

„Máš v úmyslu zabít Stannise.“

Brienne sevřela silnými mozolnatými prsty jílec svého meče. „Ten meč patřil jemu. Složila jsem přísahu. Přísahala jsem třikrát. Sama jsi mě slyšela.“

„Slyšela,“ připustila Catelyn. Věděla, že přestože se dívka zbavila zbytků svého krví potřísněného oblečení, duhový plášť si ponechala. Brienniny vlastní věci zůstaly při jejich útěku v Bouřlivém konci a dívka byla nucena vzít zavděk nesourodými kusy nadbytečného oblečení sera Wendela, protože nikdo jiný z jejich skupiny nenosil oděv dost velký na to, aby jí padl. „Souhlasím s tím, že přísahy je třeba dodržovat, ale Stannis kolem sebe má početnou armádu a taky svoje vlastní strážné, kteří přísahali, že budou ochraňovat jeho život.“

„Já se jeho strážných nebojím. Jsem stejně dobrá jako kterýkoli z nich. Neměla jsem odtamtud utíkat.“

„Tak tohle tě trápí, že by tě nějaký blázen mohl nazvat zbabělcem?“ Povzdechla si. „Renlyho smrt nebyla tvoje chyba. Sloužila jsi mu odvážně, ale pokud máš v úmyslu následovat ho do hrobu, nikomu to neprospěje.“ Natáhla k ní ruku, aby jí poskytla alespoň částečnou útěchu svým dotekem. „Já vím, jak je to těžké -“

Brienne její ruku setřásla. „To neví nikdo.“

„Mýlíš se,“ řekla Catelyn ostře. „Každého rána, když se probudím, vzpomenu si, že Ned je mrtvý. Neumím zacházet s mečem, ale to neznamená, že nesním o tom, že jednou přijedu do Králova přístaviště, položím ruce kolem bílého hrdla Cersei Lannister a budu je svírat tak dlouho, dokud jí nezčerná obličej.“

Brienne k ní zvedla oči, to jediné, co na ní bylo opravdu krásné. „Pokud sníš o tomhle, proč mi bráníš vydat se zpátky? Je to kvůli tomu, co Stannis řekl při vyjednávání s Renlym?“

Že by to skutečně bylo kvůli tomu? Catelyn se zahleděla přes tábor. Dva muži tam stáli na hlídce, s oštěpy v rukou. „Učili mě, že dobří lidé musí bojovat proti zlu na tomto světě, a Renlyho smrt byla špatná nade všechny pochybnosti. Také mě ale učili, že krále dělají bohové, nikoli meče lidí. Pokud je Stannis naším právoplatným králem -“

„Není. Robert také nebyl právoplatným králem, dokonce i Renly to říkal. Pravého krále zavraždil Jaime Lannister poté, co Robert zabil jeho dědice na Trojzubci. Kde byli bohové tehdy? Bohové se o lidi nestarají o nic víc, než se králové starají o obyčejné rolníky.“

„Dobrý král se stará.“

„Lord Renly… Jeho Výsost, on… on by byl tím nejlepším králem na světě, moje paní, byl tak laskavý, tak…“

„Je mrtvý, Brienne,“ řekla jí, jak nejněžněji uměla. „Stannis a Joffrey žijí dál… a taky můj syn.“

„On by… ty bys se Stannisem nikdy neuzavřela mír, viď že ne? Nepoklekla bys před ním? Přece bys…“

„Povím ti pravdu, Brienne. Já to nevím. Můj syn je možná králem, ale já nejsem královnou… jenom matkou, která se ze všech sil snaží chránit svoje děti.“

„Já jsem se nenarodila k tomu, abych byla matkou. Já musím bojovat.“

„Pak tedy bojuj… ale za živé, nikoli za mrtvé. Renlyho nepřátelé jsou také Robbovými nepřáteli.“

Brienne hleděla do země a šoupala nohama. „Tvého syna neznám, moje paní.“ Vzhlédla. „Ale mohla bych sloužit tobě. Pokud bys o to stála.“

Catelyn byla ohromena. „Proč mně?“

Zdálo se, že ta otázka Brienne zaskočila. „Pomohla jsi mi. Tam v altánu… když si mysleli, že jsem… že jsem…“

„Byla jsi nevinná.“

„Přesto jsi to nemusela udělat. Mohla jsi je nechat, aby mě zabili. Nic jsem pro tebe neznamenala.“

Možná jsem nechtěla být jedinou, která by znala temnou pravdu o tom, co se tam skutečné stalo, pomyslela si Catelyn. „Brienne, během let jsem do svých služeb přijala mnoho urozených dam, ale žádná nebyla jako ty. Já nejsem velitelský typ.“

„Ne, ale máš odvahu. Ne snad odvahu jít do bitvy, ale… já nevím… jakýsi druh ženské odvahy. A myslím, že až přijde čas, nebudeš se snažit zadržet mě. Slib mi to. Že mi nebudeš bránit v tom, abych se šla pomstít Stannisovi.“

Catelyn v duchu stále slyšela Stannise, jak říká, že na Robba taky dojde. Cítila to jako studený dech vzadu na šíji. „Až přijde čas, nebudu ti bránit.“

Vysoká dívka neobratně poklekla, tasila z pochvy Renlyho meč a položila jí ho k nohám. „V tom případě jsem tvoje, moje paní. Tvůj vazal, nebo… cokoli jiného, čím mne chceš mít. Budu tě ochraňovat, plnit tvoje rozkazy a dám svůj život za tvůj, bude-li to třeba. Tak přísahám na bohy staré i nové.“

„A já ti přísahám, že vždy budeš mít místo u mého krbu a jídlo a pití u mého stolu a že tě nepověřím žádným úkolem, který by znevážil tvoji čest. Tak přísahám na bohy staré i nové. Vstaň.“ Když Catelyn sevřela ruku druhé ženy ve svých dlaních, nemohla si pomoci, ale musela se usmát. Jak často jsem se dívala, jak Ned poslouchá přísahu muže, kterého přijímá do služby? Napadlo ji, co by si asi pomyslel, kdyby ji teď viděl.

Později toho dne přebrodili Rudý bodec, o kus dál po proudu od Řekotočí, kde se řeka stáčela v širokém oblouku a voda tam byla bahnitá a mělká. Brod střežila smíšená síla lučištníků a kopiníků s orlem Mallisterů na hrudi. Uviděli Catelyniny praporce, vynořili se zpoza hradby z naostřených kůlů a poslali na protilehlý břeh muže, aby skupinu převedl. „Pomalu a opatrně, moje paní,“ varoval ji, když vzal za ohlávku jejího koně. „Umístili jsme pod vodu železná kopí a všude mezi kameny jsou rozmístění ježci z kůlů. Podobně je tomu na příkaz tvého bratra u všech ostatních brodů.“

Edmure si myslí, že se tady bude bojovat. Měla z toho pomyšlení nedobrý pocit, ale raději držela jazyk za zuby. Mezi Rudým bodcem a Rejdivým proudem se připojili k davu lidí pospíchajících do bezpečí Řekotočí. Někteří před sebou hnali zvířata, jíní táhli vozíky, ale když Catelyn projížděla kolem, všichni jim ustupovali z cesty a zdravili ji výkřiky: „Tully!“ nebo „Stark!“ Půl míle od hradu projížděla kolem rozlehlého vojenského tábora, kde nad altánem lorda plápolala šarlatová zástava Blackwoodů. Lucas ji tam opustil a jel vyhledat svého otce, lorda Tytose. Ostatní pokračovali v cestě.

Na severním břehu Rejdivého proudu Catelyn spatřila druhý tábor, s povědomými praporci plápolajícími ve větru - tančící pannu Marqa Pipera, Darryho oráče, propletené rudobílé hady Paegeů. Všechno to byli vazalové jejího otce, lordi Trojzubce. Většina z nich odjela z Řekotočí ještě před ní, aby bránili svoje vlastní území. Pokud se vrátili zpět, mohlo to znamenat pouze skutečnost, že je povolal Edmure. Bohové, chraňte nás, je to pravda, on má v úmyslu dát lordu Tywinovi jeho bitvu.

Z hradeb Řekotočí viselo cosi tmavého. Catelyn to viděla už zdálky. Když přijela blíž, spatřila mrtvé muže visící z vrcholu hradeb, pověšené na koncích dlouhých provazů, s konopnými smyčkami těsně utaženými kolem krků a s napuchlými, černými obličeji. Vrány toho z nich moc nenechaly, ale na pozadí pískovcových stěn se zřetelně rýsovaly jejich purpurové pláště.

„Pověsili nějaké Lannistery,“ poznamenal Hal Mollen.

„Pěkný pohled,“ zaburácel ser Wendel Manderly zvesela.

„Naši přátelé začali bez nás,“ zažertoval Perwyn Frey. Ostatní se smáli, ale Brienne, která bez mrknutí hleděla vzhůru na řadu oběšenců, neřekla slůvka ani se neusmála.

Pokud zabili Králokata, jsou mrtvé i moje dcery. Catelyn popohnala svého koně do drobného klusu. Hal Mollen a Robin Flynt ji cvalem předjeli, aby zavolali na muže ve strážnici. Strážní na hradbách však nepochybně zpozorovali jejich praporce už zdálky, protože mříž byla zvednutá, když k ní přijeli.

Z hradu jí vyjel vstříc sám Edmure, obklopen třemi z otcových mužů - zbrojmistrem serem Desmondem Grellem, majordomem Utherydem Waynem a serem Robinem Rygerem, mohutným holohlavým kapitánem domácí stráže. Všichni byli zhruba stejného věku jako lord Hoster, muži, kteří strávili život ve službách jejího otce. Staří muži, uvědomila si Catelyn. Edmure na sobě měl rudomodrý plášť a tuniku s vyšitou stříbrnou rybou. Podle jeho vzhledu se neholil od té doby, co odjela na jih; jeho brada byla rozježenou houštinou. „Cat, jsem rád, že ses bezpečně vrátila. Když jsme se doslechli o Renlyho smrti, obávali jsme se i o tvůj život. A navíc se vydal na pochod lord Tywin.“

„To už jsem slyšela. Jak se vede našemu otci?“

„Jednoho dne vypadá silnější, druhého…“ Zavrtěl hlavou. „Ptal se po tobě. Nevěděl jsem, co mu mám říct.“

„Brzy se za ním půjdu podívat,“ slíbila. „Dostali jste nějaký vzkaz z Bouřlivého konce od té doby, co Renly zemřel? Nebo z Drsného mostu?“ Na cestě k nim žádní havrani nepřilétali a Catelyn dychtila vědět, co nového se tam přihodilo po jejím odjezdu.

„Z Drsného mostu jsme nedostali nic. Z Bouřlivého konce přiletěli tři ptáci od místního kastelána, sera Cortnayho Penrosea, všichni se stejnou prosbou. Stannis ho obklíčil ze země i z moře. Nabízí svoje spojenectví kterémukoli králi, jenž prolomí obléhání. Píše, že se bojí o chlapce. Nevíš náhodou, jakého chlapce má na mysli?“

„Edrika Bouři,“ řekla Brienne. „Robertova nemanželského syna.“

Edmure na ni zvědavě pohlédl. „Stannis slíbil, že obyvatelstvo může opustit hrad bez újmy na zdraví, za předpokladu, že se do čtrnácti dnů vzdají a předají mu do rukou toho kluka, ale ser Cortnay to odmítl.“

Tolik riskuje pro nemanželského chlapce, který dokonce ani není z jeho krve, pomyslela si Catelyn. „Poslal jsi mu odpověď?“

Edmure zavrtěl hlavou. „Proč, když mu nemůžeme nabídnout pomoc ani naději? A Stannis není naším nepřítelem.“

Promluvil ser Robin Ryger. „Moje paní, mohla bys nám říct, jakým způsobem lord Renly zemřel? Ty povídačky, které jsme slyšeli, byly dost podivné.“

„Cat,“ ozval se její bratr, „někteří říkají, že Renlyho jsi zabila ty. Jiní tvrdí, že to byla nějaká jižanská žena.“ Jeho pohled zalétl zpátky k Brienne.

„Můj král byl zavražděn,“ řekla dívka tiše, „ale lady Catelyn to neudělala. Přísahám to na svůj meč, při bozích starých i nových.“

„Toto je Brienne z Tarthu, dcera lorda Selwyna Večerní hvězdy, která sloužila v Renlyho Duhové gardě,“ řekla jim Catelyn. „Brienne, mám tu čest představit ti svého bratra sera Edmura Tullyho, dědice Řekotočí. Jeho majordomus Utherydes Wayn, ser Robin Ryger a ser Desmond Grell.“

„Je mi ctí,“ řekl ser Desmond. Ostatní jeho slova opakovali. Dívka se začervenala, uvedená do rozpaků dokonce jen běžnou zdvořilostní frází. Pokud ji Edmure považoval za divnou, měl alespoň tolik slušnosti, že si to nechal pro sebe.

„Brienne byla s Renlym, když byl zabit, stejně jako já,“ řekla Catelyn, „ale žádná z nás se na jeho smrti nijak nepodílela.“ Nechtěla mluvit o stínu, ne teď na otevřeném prostranství s muži všude kolem sebe, a tak mávla rukou směrem k tělům. „Co je to za muže, které jsi nechal pověsit?“

Edmure zasmušile zvedl zrak k mrtvolám. „Přijeli sem se serem Cleosem, který přinesl královninu odpověď na naši nabídku ke smíru.“

Catelyn byla šokována. „Vy jste zabili vyslance?“

„Falešné vyslance,“ prohlásil Edmure. „Odpřísáhli, že budou zachovávat klid a složí zbraně, a tak jsem jim dovolil volně se pohybovat po hradu a po tři večery jsem je hostil u svého stolu, zatímco jsem vyjednával se serem Cleosem. Čtvrté noci se pokusili osvobodit Králokata.“ Ukázal nahoru. „To velké zvíře zabilo dva strážné holýma rukama. Popadlo je pod krkem a roztříštilo jim lebky o sebe, zatímco ten kostnatý chlapík vedle něho otevíral Lannisterovu celu kusem drátu, ať ho bohové proklejí. Ten na konci byl jakýmsi kejklířem. Mým vlastním hlasem jim nařídil, aby otevřeli bránu dole u řeky. Strážní na to přísahají. Enger a Delp a taky Dlouhý Lew, všichni tři. Podle mě ten chlapík vůbec nemluvil jako já, ale ti troubové přesto zvedli padací mříž.“

To byla Skřetova práce, pomyslela si Catelyn; zavánělo to stejným druhem vychytralosti, jaký použil tam v Orlím hnízdě. Kdysi Tyriona považovala za toho nejméně nebezpečného ze všech Lannisterů. Nyní si tím už nebyla tak jistá. „Jak jste je dopadli?“

„Inu, když se to stalo, nebyl jsem zrovna v hradu. Přeplul jsem Rejdivý proud, abych, ehm…“

„Byl jsi za děvkami nebo jsi pil. Pokračuj.“

Edmure měl tváře stejně rudé jako svůj vous. „Bylo to hodinu před úsvitem a já se teprve vracel. Když Dlouhý Lew spatřil můj člun a poznal mě, uvědomil si, že ten příkaz mu vydal někdo úplně jiný, a začal burcovat na poplach.“

„Řekni mi, že jste Králokata znovu zajali.“

„Ano, ale nebylo to snadné. Jaime se zmocnil meče, zabil Poula Pemforda a panoše sera Desmonda Mylese a taky zranil Elpa tak zle, že se mistr Vyman obává, že stejně brzy zemře. Byla to krvavá řež. Při zvuku oceli se přiřítili další lannisterští zbrojnoši, aby mu pomohli, i když byli beze zbraní. Ty čtyři, kteří ho osvobodili, jsem nechal pověsit, a ostatní jsem uvrhl do žaláře. Jaimeho taky. Teď už se mu hned tak utéct nepodaří. Je dole ve tmě, spoutaný na rukou i na nohou a přivázaný řetězem ke zdi.“

„A Cleos Frey?“

„Přísahá, že o tom spiknutí nevěděl. Nevím, jestli mu mám věřit. Ten muž je napůl Lannister, napůl Frey. Dal jsem ho zavřít do Jaimeho staré cely.“

„Řekl jsi, že přinesl odpověď na naši nabídku. Cersei poslala svoje vlastní mírové podmínky?“

„Můžeš tomu tak říkat, ale ujišťuji tě, že líbit se ti nebudou o nic víc než mně.“

„Můžeme doufat v pomoc z jihu, lady Stark?“ zeptal se jí Utherydes Wayn, majordomus jejího otce. „To obvinění z krvesmilstva… lord Tywin takovou urážku jen tak nestrpí. Bude se snažit smýt tu potupu ze jména své dcery krví jejího žalobce. Lord Stannis to určitě ví. Nemá jinou možnost než dát se dohromady s námi.“

Stannis se dal dohromady se silami mnohem mocnějšími a temnějšími. „O těchto záležitostech si promluvíme později.“ Catelyn přejela padací most, nechala chmurnou řadu mrtvých lannisterských zbrojnošů za sebou. Její bratr s ní udržoval tempo. Když vjeli do ruchu horního nádvoří, před jejich koňmi proběhlo nahé dítě. Catelyn prudce trhla otěžemi, aby se mu vyhnula, a rozčileně se rozhlédla kolem sebe. Do hradu byly vpuštěny stovky prostých lidí a bylo jim dovoleno vztyčit si hrubé přístřešky nalepené ke zdem. Všude pod nohama se pletly jejich děti a nádvoří se hemžilo kravami, ovcemi a kuřaty. „Kde se tu všichni ti lidé vzali?“

„Jsou to moji lidé,“ připustil Edmure. „Měli strach.“

Jenom můj drahý bratr je ve své dobrotě ochoten přijmout všechna tahle nadbytečná ústa do hradu, který možná brzy začne být obléhán. Catelyn věděla, že Edmure má měkké srdce; někdy si ale říkala, že ještě měkčí má hlavu. Milovala ho za to, a přesto…

„Lze za Robbem poslat havrana?“

„Je v poli, moje paní,“ odpověděl ser Desmond. „Pták by ho tam nenašel.“

Utherydes Wayn si odkašlal. „Než odsud mladý král odjel, nařídil nám, abychom tě po tvém návratu poslali do Dvojčat, lady Stark. Žádá tě, aby ses snažila co nejlépe poznat dcery lorda Waldera, abys mu pak mohla pomoct vybrat si nevěstu, až přijde čas.“

„Dáme ti čerstvé koně a zásoby na cestu,“ ujistil ji její bratr. „Budeš se chtít občerstvit, než -“

„Budu chtít zůstat,“ řekla Catelyn rázně a sesedla ze svého koně. Neměla v úmyslu odjet znovu z Řekotočí a od svého umírajícího otce, jen aby vybrala manželku pro Robba. Robb chce, abych byla v bezpečí, z toho jej nemohu vinit, ale ta jeho záminka je pěkné průhledná. „Chlapče,“ zvolala a ze stájí vyběhl jakýsi výrostek, aby vzal otěže jejího koně.

Edmure se zhoupl dolů ze sedla. Byl sice o hlavu vyšší než ona, ale stále to byl její malý bratr. „Cat,“ řekl zkormouceně, „blíží se sem lord Tywin -“

„Míří na západ, aby bránil svoje území. Pokud zavřeme bránu a schováme se za hradbami, můžeme se zde v bezpečí dívat, jak táhne kolem.“

„Tohle je území Tullyů,“ prohlásil Edmure. „Pokud si Tywin Lannister myslí, že po něm projde nezbrocen krví, mýlí se. Mám v úmyslu uštědřit mu tvrdou lekci.“

Stejnou jako jsi dal jeho synovi? Její bratr uměl být tvrdohlavý jako říční kámen a hrdosti také neměl poskrovnu, ale všichni dosud měli v živé paměti, jak ser Jaime posledně rozsekal Edmurovu armádu na krvavé kousky. „Jestliže se s lordem Tywinem utkáme v poli, nemáme z toho co získat a také nemáme co ztratit,“ řekla taktně.

„Nádvoří není místem vhodným k probírání mých bitevních plánů.“

„Jak si přeješ. Kam tedy půjdeme?“

Obličej jejího bratra potemněl. Na okamžik si myslela, že už s ní ztratil trpělivost, ale nakonec přece jen vyštěkl: „Do božího háje. Když jinak nedáš.“

Následovala ho po ochozu k bráně do božího háje. Když se Edmure hněval, nebyl na něho příjemný pohled. Catelyn mrzelo, že ho svými slovy ranila, ale situace byla příliš vážná, než aby se ještě mohla zabývat hrdostí svého bratra. Jakmile se ocitli o samotě pod stromy, Edmure se k ní otočil.

„Nemáš tolik vojska, aby ses s Lannistery mohl utkat v poli,“ vyhrkla bez obalu.

„Když povolám všechny svoje muže, měl bych mít osm tisíc pěšáků a tři tisíce jezdců.“

„Což znamená, že lord Tywin bude mít dvakrát víc mužů než ty.“

„Robb vyhrál bitvy proti větší přesile,“ odpověděl Edmure, „a já mám plán. Zapomněla jsi na Roosea Boltona. Lord Tywin ho porazil na Zeleném bodci, ale nepronásledoval ho. Když lord Tywin odtáhl se svou armádou do Harrenova, Bolton obsadil rubínový brod a rozcestí. Má deset tisíc mužů. Poslal jsem vzkaz Helmanu Tallhartovi, aby se k němu připojil s muži, které Robb zanechal ve Dvojčatech -“

„Edmure, Robb tam ty muže nechal, aby hlídali Dvojčata a zabezpečili nám loajálnost lorda Waldera.“

„Je nám věrný až dost,“ odsekl Edmure umíněně. „Freyové statečně bojovali v Šeptajícím lese a starý ser Stevron padl u Volského brodu. Ser Ryman a Černý Walder s ostatními jsou s Robbem na západě, Martyn mně neocenitelně pomáhá jako průzkumník a ser Perwyn tě pomohl bezpečně doprovodit k Renlymu. Bohové, buďte dobří, co víc po nich ještě můžeme žádat? Robb je prakticky zasnouben s jednou z dcer lorda Waldera a slyšel jsem, že Roose Bolton se oženil s další. A nepřijala jsi dva z jeho vnuků jako svěřence do pěstounské péče na Zimohradu?“

„Svěřenec se v případě potřeby snadno může stát rukojmím.“ O smrti sera Stevrona ani o Boltonově sňatku nevěděla.

„Pokud máme k dobru dvě rukojmí, o to větší má lord Walder důvod neodvažovat se hrát s námi falešnou hru. Bolton potřebuje Freyovy muže a také Helmanovy. Nařídil jsem jim, aby se zmocnili Harrenova.“

„To bude velmi obtížné.“

„Ano, ale jakmile hrad padne, lord Tywin nebude mít žádné bezpečné útočiště, do něhož by se mohl vrátit. Moji vlastní odvedenci budou bránit brody Rudého bodce, aby je nemohl překročit. Pokud zaútočí zpoza řeky, dopadne stejně jako Rhaegar, když se snažil překročit Trojzubec. Jestliže se bude držet zpátky, ocitne se polapen mezi Řekotočím a Harrenovem, a až se Robb vrátí ze západu, můžeme si to s ním vyřídit jednou provždy.“

Hlas jejího bratra byl plný odměřené sebedůvěry, ale Catelyn si v tu chvíli říkala, kéž by tak Robb s sebou nebyl odvedl jejího strýce Bryndena. Černá ryba byl veteránem půl stovky bitev; Edmure byl veteránem jedné, a to ještě prohrané.

„Je to dobrý plán,“ uzavřel svou řeč. „Říká to lord Tytos a také lord Jonos. Ptám se tě, kdy se spolu Blackwood a Bracken shodli na čemkoli, co nebylo předem jisté?“

„Ať si je tomu, jak chce.“ Najednou byla velmi unavená. Možná se mýlila, když mu oponovala. Možná to byl skvělý plán a její pochybnosti pramenily jen z ženského strachu. Přála si, aby tam s ní byl Ned nebo její strýc Brynden nebo… „Hovořil jsi o tom s otcem?“

„Otec není ve stavu, kdy by mohl posuzovat válečné strategie. Před dvěma dny plánoval tvůj sňatek s Brandonem Starkem. Jdi ho navštívit a přesvědč se sama, jestli mi nevěříš. Můj plán vyjde, Cat, uvidíš.“

„Doufám v to, Edmure, opravdu doufám.“ Políbila ho na tvář, aby mu dala najevo, že to skutečně myslí vážně, a šla navštívit svého otce.

Lord Tully byl ve stejném stavu, jako když ho viděla naposledy, upoutaný na lůžko, přepadlého vzhledu, bledý a zpocený. Místnost byla cítit nemocí. Panoval v ní vtíravý pach sestávající stejnou měrou ze zvětralého potu a aromatu spousty léků. Když odrhnula závěsy, její otec tiše zasténal a zemdleně otevřel oči. Hleděl na ni, jako by nechápal, kdo je nebo co od něho chce.

„Otče.“ Políbila ho. „Vrátila jsem se.“

Zdálo se, že ji konečně poznal. „Ty jsi přišla,“ zašeptal slabým hlasem. Jeho rty se stěží pohnuly.

„Ano,“ řekla. „Robb mě poslal na jih, ale já jsem pospíchala zpátky.“

„Jih… kde… je Orlí hnízdo na jihu, drahá? Nevzpomínám si… moje drahé srdíčko, měl jsem takový strach… odpustila jsi mi, dítě?“ Po tvářích mu stékaly slzy.

„Neudělal jsi nic, co by si žádalo odpuštění, otče.“ Pohladila ho po zplihlých bílých vlasech a položila mu ruku na čelo. Jeho tělem navzdory všem mistrovým lektvarům stále lomcovala horečka.

„Bude to tak nejlepší,“ zašeptal její otec. „Jon je dobrý muž, dobrý, silný, laskavý… Postará se o tebe… postará… a je urozeného původu, poslechni mne, musíš si ho vzít, jsem tvůj otec… tvůj otec… Provdáš se za něho, až se bude vdávat Catelyn, ano provdáš…“

On si myslí, že jsem Lysa, uvědomila si Catelyn. Bohové, buďte dobří, on mluví, jako bychom ještě nebyly provdané.

Ruce jejího otce stiskly její dlaň, rozechvělé jako dva vystrašení bílí ptáci. „Ten mladík.., proklatý výrostek… nechci ani znát jeho jméno… je tvojí povinností… tvoje matka, ta by…“ Když se přes něj převalila vlna bolesti, lord Hoster vykřikl. „Och, bohové, odpusťte mi, odpusťte mi, odpusťte mi. Moje léky…“

A pak už tam byl mistr Vyman, který mu držel pohár u rtů, zatímco lord Hoster polykal hustý bílý nápoj tak dychtivě jako dítě sající z matčina prsu, po chvíli Catelyn uviděla, jak se v jeho obličeji opět rozhostil mír. „Nyní bude spát, moje paní,“ řekl mistr, když byl pohár prázdný. Makové mléko zanechalo bílou stopu kolem otcových úst. Mistr Vyman ji otřel rukávem.

Catelyn už se na to nemohla déle dívat. Hoster Tully býval silným a hrdým mužem. Bolelo ji, když ho viděla v tomto strašlivém stavu. Vyšla ven na terasu. Nádvoří pod ní bylo přeplněné uprchlíky a rozléhalo se chaotickými zvuky, ale řeky za hradbami plynuly čisté, průzračné a nekonečné. Jsou to jeho řeky a on se k nim brzy vrátí na svoji poslední cestu. Mistr Vyman za ní vyšel ven. „Moje paní,“ řekl tiše. „Nemohu konec už dlouho oddalovat. Měli bychom poslat jezdce za jeho bratrem. Ser Brynden by si přál být zde.“

„Ano,“ řekla Catelyn hlasem zastřeným zármutkem.

„A možná taky za lady Lysou?“

„Lysa nepřijede.“

„Kdybys jí sama napsala, možná by…“

„Napíšu pár slov na papír, když tě to potěší.“ Divila se, kdo byl tím Lysiným „proklatým výrostkem“. Nejspíš nějaký mladý panoš nebo potulný rytíř… třebaže podle naléhavosti, s jakou tomu lord Hoster oponoval, se mohlo jednat i o syna obchodníka nebo nějakého tovaryše nízkého původu, ba dokonce o zpěváka. Lysa vždycky měla zpěváky až příliš ráda. Nemohu ji z toho vinit. Jon Arryn byl o dvacet let starší než náš otec, jakkoli byl vznešený.

Věž, kterou jí její bratr vyčlenil k použití, byla tatáž, o kterou se s Lysou dělily jako děvčata. Byla ráda, že se opět bude moci vyspat v péřové posteli, s ohněm v krbu; když odpočívala, svět jí připadal méně bezútěšný.

Před svými komnatami však nalezla Utheryda Waynea, který tam čekal se dvěma ženami oděnými v šedém, s obličeji zakrytými až po oči. Catelyn okamžitě věděla, odkud přišly. „Ned?“

Sestry sklopily zrak a Utherydes řekl: „Ser Cleos ho přivezl z Králova přístaviště, moje paní.“

„Odveďte mne k němu,“ nařídila.

Položili ho na stůl a přikryli ho praporcem, bílou zástavou s šedým zlovlkem ve středu. „Chci se na něho podívat,“ řekla.

„Zůstaly jenom kosti, moje paní.“

„Podívám se na něho,“ opakovala.

Jedna z tichých sester odhrnula praporec.

Kosti, pomyslela si Catelyn. Tohle není Ned, to není muž, kterého jsem milovala, otec mých dětí. Ruce měl složené na hrudi, kostlivé prsty svíraly jílec jakéhosi meče, ale nebyly to Nedovy ruce, silné a plné života. Sestry ty kosti oblékly do Nedovy bojové suknice, jemného bílého sametu se znakem zlovlka na prsou, ale nic nezůstalo z teplé hrudi, na kterou tolikrát za nocí pokládala hlavu, z paží, které ji objímávaly. Hlava byla připojená k tělu tenkým stříbrným drátem, ale jedna lebka vypadá jako druhá a v prázdných očních důlcích nenašla ani stopu po tmavě šedivých očích svého manžela, po očích, které uměly být měkké jako mlha a tvrdé jako kámen. Dali jeho oči vránám, vzpomněla si.

Catelyn se odvrátila. „Tohle není jeho meč.“

„Led nám nevrátili, moje paní,“ řekl Utherydes. „Jenom kosti lorda Eddarda.“

„Předpokládám, že bych za to měla královně poděkovat.“

„Poděkuj Skřetovi, moje paní. To je jeho dílo.“

Jednoho dne jim poděkuju všem. „Jsem vám vděčná za vaše služby, sestry,“ řekla Catelyn, „ale musím vás pověřit dalším úkolem. Lord Eddard byl Stark a jeho kosti musí být uloženy k odpočinku pod Zimohradem.“ Vytesají mu sochu, kamennou podobiznu, která bude sedět ve tmě se zlovlkem u nohou a mečem přes kolena. „Postarej se o to, aby sestry dostaly čerstvé koně a vše ostatní, co potřebují na cestu,“ řekla Utherydu Waynovi. „Hal Mollen je doprovodí zpátky na Zimohrad, je to jeho povinnost jako kapitána stráží.“ Znovu pohlédla na kosti, jež byly vším, co zůstalo z jejího pána, z její lásky. „Teď mne opusťte, všichni. Dnes v noci chci být s Nedem sama.“

Ženy v šedém sklonily hlavy. Tiché sestry s živými nemluví, vzpomněla si Catelyn otupěle, ale někteří říkají, že umějí rozmlouvat s mrtvými. Jak jim to nyní záviděla…

DAENERYS

Závěsy ji chránily před prachem a horkem ulic, ale nemohly ji uchránit od zklamání. Dany znaveně vyšplhala dovnitř, ráda, že zas unikne moři qarthénských očí. „Vykliďte cestu!“ vykřikl na dav Jhogo, který seděl na koňském hřbetu a práskal nad hlavou bičem. „Vykliďte cestu! Vykliďte cestu pro Matku draků.“

Xaro Xhoan Daxos, který byl opřený o hromadu saténových polštářů, navzdory kolébání palankýnu nalil pevnýma a jistýma rukama do dvou pohárů ze zlata a nefritu rubínově rudé víno. „Vidím v tvé tváři vepsaný hluboký smutek, moje světlo lásky.“ Nabídl jí pohár. „Že by to bylo kvůli nenaplněnému snu?“

„Jen kvůli odloženému snu.“ Do kůže na krku ji dřel těsný stříbrný náhrdelník. Rozepjala si ho a hodila jej stranou. Náhrdelník byl zdobený kouzelným ametystem, o kterém Xaro tvrdil, že ji ochrání proti všem jedům. O Čistokrevných bylo známo, že těm, které považují za nebezpečné, nabízejí otrávené víno, ale Dany nedali víc než pohár vody. Vůbec ve mně neviděli královnu, pomyslela si s hořkostí. Byla jsem pro ně jen odpolední kratochvílí, koňskou holkou s podivným mazlíčkem.

Když natáhla ruku pro víno, Rhaegal zasyčel a zaťal jí ostré černé drápy do kůže. Škubla sebou a přendala si ho na druhé rameno, kde mohl zatínat drápy do jejího šatu namísto do ramene. Byla oblečená po qarthénském způsobu. Xaro ji varoval, že Čistokrevní nikdy nebudou naslouchat Dothrakovi, a tak se přemohla a předstoupila před ně ve splývavém zeleném aksamitu s jedním ňadrem odhaleným, ve stříbrných sandálech na nohou a se šňůrou z černých a bílých perel kolem pasu. Za všechnu tu pomoc, co mi nabídli, jsem tam klidně mohla přijít nahá. Možná by to bylo lepší. Zhluboka se napila.

Čistokrevní, potomci pradávných králů a královen Qarthu, veleli městské hlídce a flotile překrásně zdobených galér, které ovládaly úžiny mezi moři. Daenerys Targaryen chtěla právě toto loďstvo, nebo alespoň jeho část, a také některé z jejich vojáků. Učinila tradiční oběť v Chrámu paměti, nabídla tradiční dar Strážci dlouhého seznamu, poslala tradiční tomel Dveřníkovi a nakonec dostala tradiční modré hedvábné trepky, které znamenaly předvolání do Síně tisíce trůnů.

Čistokrevní si její prosbu vyslechli z velkých dřevěných trůnů svých předků, zvedajících se v křivolakých řadách z mramorové podlahy až ke stropu s vysokou kopulí, který byl pomalovaný výjevy zmizelé qarthénské slávy. Trůny byly obrovité, fantasticky vyřezávané, vykládané zlatem a zdobené jantarem, onyxem, lapisem a nefritem. Každý byl odlišný od všech ostatních a jeden byl hezčí než druhý. Avšak muži, kteří v nich seděli, jako by byli apatičtí a unavení životem. Docela dobře v nich mohli spát. Naslouchali mi, ale neslyšeli mě, nebo je to nezajímalo, pomyslela si. Skutečně to jsou Mléční lidé. Nikdy neměli v úmyslu pomoct mi. Pozvali mě proto, že byli zvědaví. Přišli proto, že se nudili, a drak na mém rameni je zajímal víc než já.

„Tlumoč mi slova Čistokrevných,“ vybídl ji Xaro Xhoan Daxos. „Pověz mi, co řekli královně mého srdce.“

„Řekli ne.“ Víno vonělo granátovými jablky a horkými letními dny. „Řekli to s velkou zdvořilostí, to ano, ale i přes všechna jejich krásná slova to stále bylo ne.“

„Lichotila jsi jim?“

„Bezostyšně.“

„Plakala jsi?“

„Krev draka nepláče,“ ohradila se podrážděně.

Xaro si povzdechl. „Měla jsi plakat.“ Qarthéňané plakali často a snadno; bylo to považováno za typickou vlastnost civilizovaných lidí. „Co říkali ti muži, které jsme podplatili?“

„Mathos neřekl nic. Wendello vychvaloval způsob, jakým jsem hovořila. Vybraný mne odmítl společně s ostatními, ale pak plakal.“

„Běda Qarthéňanovi, který je bez víry.“ Xaro sám nebyl Čistokrevný, ale poradil jí, komu má předem zaplatit a co mu má nabídnout. „Plač, plač, kvůli lidské proradnosti.“

Dany by nejraději oplakala svoje zlato. Za úplatky, které nabídla Mathosi Mallarawanovi, Wendellu Qar Deethovi a Egonu Emerosovi Vybranému, si mohla koupit loď nebo najmout početnou skupinu žoldnéřů. „Co kdybych poslala sera Joraha, aby moje dary požadoval nazpět?“ zeptala se.

„A co kdyby do mého paláce někdy v noci přišel Lítostivý muž a zabil tě ve spánku?“ opáčil Xaro. Lítostiví muži byli prastarým posvátným řádem vrahů, pojmenovaným tak proto, že pokaždé, než svou oběť zabili, pošeptali jí do ucha: „Je mi to líto.“ Qarthéňané, když už nebyli jiní, byli alespoň zdvořilí. „Moudře se říká, že je snazší podojit Kamennou krávu z Farosu než dostat zlato z Čistokrevného.“

Dany nevěděla, kde je Faros, ale měla pocit, že Qarth je kamenných krav plný. Kupečtí princové, nesmírně zbohatlí námořním obchodem, se dělili do tří vzájemně se svářících frakcí: byl to Prastarý cech Kořenářů, Turmalínové bratrstvo a Třináct, ke kterým náležel i Xaro. Každá soupeřila s ostatními kvůli nadvládě a všechny tři se donekonečna svářily s Čistokrevnými. A nad tím vším bděli čarodějové s modrými rty, údajně oplývající strašlivými schopnostmi, zřídkakdy vídaní, ale velmi obávaní.

Nebýt Xara, byla by ztracená. Zlato, které zbytečně vydala, aby jí otevřelo dveře do Síně tisíce trůnů, bylo velkou měrou výsledkem kupcovy štědrosti a vychytralosti. S tím, jak se zvěsti o živých dracích šířily dál na východ, stále víc zvědavců se přicházelo přesvědčit o jejich pravdivosti - a Xaro Xhoan Daxos dohlédl na to, aby jak urození, tak lidé nízkého původu nabízeli Matce draků dary.

Zpočátku tenký pramínek brzy začal nabývat na síle. Kupečtí kapitáni přinášeli krajky z Myru, truhlice šafránu z Yi Ti, jantar a dračí sklo z Ašaje. Kupci jí nabízeli měšce plné mincí, stříbrotepci prsteny a náhrdelníky. Pištci pro ni pěli, akrobati předváděli svoje kousky a žongléři žonglovali, zatímco barvíři ji halili do barev, o kterých předtím netušila, že vůbec existují. Pán z Jogoas Nhai jí daroval jednoho ze svých pruhovaných koní, černobílého a divokého. Jedna vdova jí přinesla vyschlou mrtvolu svého manžela, pokrytou vrstvou ze stříbrných listů; o takových pozůstatcích se věřilo, že mají velkou moc, především pokud zesnulý byl za života čarodějem, a tento byl. A Turmalínové bratrstvo jí darovalo korunu vytvarovanou do podoby tříhlavého draka. Tělo bylo ze žlutého zlata, křídla ze stříbra, hlavy vybroušené z nefritu, slonoviny a onyxu.

Koruna byla jediným darem, který si ponechala. Zbytek prodala, aby získala bohatství, které posléze vyhodila kvůli slyšení u Čistokrevných. Xaro by prodal také korunu - přísahal, že Třináct by se postaralo o to, aby dostala mnohem krásnější -, ale Dany to zakázala. „Viserys prodal korunu mé matky a lidé mu začali nadávat do žebráků. Já si tuto ponechám a lidé mě budou zvát královnou.“ A také tak učinila, třebaže ji z tíhy koruny bolel krk.

Ovšem přestože jsem korunovaná, stále zůstávám žebračkou, pomyslela si. Stala jsem se tou nejokázalejší žebračkou na světě, ale přesto jí jsem. Cítila v sobě nenávist, stejnou, jakou musel cítit její bratr. Vzpomínala na všechna ta léta útěků z města do města, vždy jen krůček před Uchvatitelovými vrahy, na prosby o pomoc od archonů, princů a magistrů, na to, jak za jídlo platili lichotkami. Viserys si musel být vědom toho, jak ho urážejí. Není divu, že se stal tak zahořklým a vzteklým. Nakonec ho to dohnalo až k šílenství. Se mnou se časem stane totéž, pokud to dovolím. Část jejího já netoužila po ničem jiném než odvést svůj lid zpátky do Vaes Tollora a přimět to mrtvé město znovu vykvést. Ne, to by znamenalo moji porážku. Já mám něco, co Viserys neměl. Mám draky, a to je velký rozdíl.

Pohladila Rhaegala. Zelený drak sevřel zuby kolem svalu na její ruce. Velké město za závěsy jejího palankýnu bublalo, hučelo, vibrovalo a vřelo, jeho myriády hlasů splývaly v jediný tlumený zvuk připomínající mořský příliv. „Vykliďte cestu, Mléční lidé, vykliďte cestu Matce draků!“ volal Jhogo a Qarthéňané ustupovali stranou, ani ne tak kvůli jeho volání, jako spíš díky volskému spřežení. Dany ho skrze povívající závěsy občas zahlédla, jak obkročmo sedí na svém šedém hřebci. Čas od času popohnal jednoho z volů konečkem biče se stříbrnou rukojetí, který mu darovala. Aggo ji střežil z druhé strany, zatímco Rakharo jel vzadu za procesím a pátral mezi obličeji přítomných po jakémkoli náznaku možného nebezpečí. Ser Jorah dnes zůstal v paláci, aby pohlídal ostatní draky; exilový rytíř proti této pošetilosti protestoval od samého začátku.

Ten nedůvěřuje nikomu, uvažovala, a možná k tomu má dobré důvody.

Zvedla ke rtům svůj pohár. Rhaegal k vínu přičichl a se sykotem odporu zvrátil hlavu dozadu. „Tvůj drak má dobrý čích.“ Xaro si oblízl rty. „Tohle je docela obyčejné víno. Říká se, že za Nefritovým mořem vyrábějí zlatá výběrová vína tak jemná, že stačí jen doušek a všechna ostatní vína ti ve srovnání s nimi budou připadat jako ocet. Nasedněme do mé výletní bárky a vyjeďme po nich spolu pátrat, ty a já.“

„Nejlepší víno na světě dělají ve Stromovině,“ prohlásila Dany. Vzpomněla si, že lord Redwyne bojoval s jejím otcem proti Uchvatiteli jako jeden z mála, kteří mu zachovali věrnost až do samého konce. Bude tak bojovat i za mne? Od té doby uplynulo již tolik let. „Pluj se mnou do Stromoviny, Xaro, a tam ochutnáš ta nejlahodnější vína, jaká jsi kdy pil. Na to ale potřebujeme válečnou loď, ne tvoji výletní bárku!“

„Já žádné válečné loďstvo nemám. Válka obchodu nesvědčí. Už mnohokrát jsem ti říkal, že Xaro Xhoan Daxos je mužem míru.“

Xaro Xhoan Daxos je mužem zlata, pomyslela si, a zlato mne koupí všechny lodě a meče, které potřebuju. „Já po tobě nežádám, abys kvůli mně pozvedl svůj meč, jenom abys mi půjčil svoje lodě.“

Pokorně se usmál. „Věc se má tak, že kupeckých lodí mám jen pár. Kdo vůbec může říct kolik? Jedna z nich možná právě teď klesá ke dnu v nějaké bouřlivé končině Letního moře. Jiná zítra padne za oběť korzárům. Příštího dne jeden z mých kapitánů pohlédne na zlato, které jsem mu svěřil, a pomyslí si: Tohle všechno by mělo patřit mně. Taková už jsou úskalí obchodování. Čím déle tady spolu rozmlouváme, tím méně lodí mám. Ve skutečnosti jsem každým okamžikem chudobnější.“

„Dej mi lodě a učiním z tebe opět boháče.“

„Provdej se za mne, jasné světlo, a pluj na lodi mého srdce. Nemohu za nocí spát, protože myslím jen na tvou krásu.“

Dany se usmála. Xarovy květnaté výlevy vášně ji bavily, avšak jeho chování protiřečilo jeho slovům. Zatímco ser Jorah, který jí pomáhal nastoupit do palankýnu, byl stěží schopen odtrhnout zrak od jejího obnaženého prsu, Xaro si ho sotva všiml, a to i navzdory uzavřenému prostoru, o který se spolu dělili. Také nemohla nevidět půvabné chlapce, kteří kupeckého prince obklopovali a pohybovali se jeho palácem v průsvitném hedvábí. „Mluvíš sladce, Xaro, ale zpod tvých slov zaznívá další ne.“

„Železný trůn, o němž stále hovoříš, působí obludně a chladně. Nesnesu pomyšlení na rozježené ostré bodce, které zraňují tvoji jemnou kůži.“ Šperky v nose Xarovi dodávaly vzhled podivného blýskavého ptáka. Odmítavě mávl svými dlouhými, elegantními prsty. „Učiň svým královstvím Qarth, nejvznešenější z královen, a dovol mi být tvým králem. Dám ti trůn ze zlata, budeš-li chtít. Jakmile se ti Qarth omrzí, můžeme cestovat po Yi Ti, kde budeme hledat snová města básníků a popíjet víno moudrosti z lebek mrtvých mužů.“

„Já mám v úmyslu plavit se do Západozemí a pít víno pomsty z lebky Uchvatitele.“ Poškrábala Rhaegala pod okem a drak na okamžik rozvinul svá nefritově zelená křídla a rozvířil jimi vzduch v nosítkách.

Xarovi stekla po tváři jediná slza dokonalého tvaru. „Copak tě od toho šílenství nic neodradí?“

„Nic,“ řekla a přála si přitom, aby si tím byla stejně jistá, jako to znělo. „Kdyby mi každý z Třinácti půjčil deset lodí-“

„Měla bys jedno sto třicet lodí a žádnou posádku, která by se v nich plavila. Spravedlnost tvojí věci pro obyčejné muže Qarthu nic neznamená. Proč by se moji námořníci měli starat o to, kdo sedí na trůně v nějakém království na kraji světa?“

„Já jim zaplatím, aby se o to starali.“

„Čím, sladká hvězdo mého nebe?“

„Zlatem, které přinesou hledači draků.“

„To udělat můžeš,“ připustil Xaro, „ale počítej s tím, že to bude velmi drahé, moje milá. Budeš jim muset zaplatit mnohem víc než já, a to už se mé štědrosti, která mě jen ruinuje, směje celý Qarth.“

„Pokud mi nepomůže Třináct, snad bych mohla požádat Prastarý cech kořenářů nebo Turmalínové bratrstvo, co myslíš?“

Xaro nenuceně pokrčil rameny. „Od těch můžeš očekávat jen lichotky a lži. Kořenáři jsou pokrytci a chvastouni a Turmalínové bratrstvo je plné pirátů.“

„V tom případě se musím obrátit na Pyata Pree a jít s ním za těmi jeho čaroději.“

Kupecký princ se v palankýnu prudce napřímil. „Pyat Pree má modré rty a pravdivě se říká, že modré rty vyslovují jen lži. Hledej moudrost toho, který tě miluje. Čarodějové jsou zahořklí tvorové, kteří polykají prach a popíjejí stín večera. Nic ti nedají. Ani nic nemají, co by ti mohli nabídnout.“

„Kdyby mi to, co žádám, dal můj přítel Xaro Xhoan Daxos, nemusela bych hledat pomoc u čarodějů.“

„Dal jsem ti svůj domov a svoje srdce. Cožpak to pro tebe nic neznamená? Dal jsem ti parfémy a granátová jablka, žonglující opice a plivající hady, svitky ze ztracené Valyrie, hlavu modly a nohu z hada. Dal jsem ti tento palankýn ze zlata a ebenu a pár volů, aby jej tahal, jednoho bílého jako slonovina a druhého černého jako gagát, s rohy vykládanými drahokamy.“

„Ano,“ přitakala Dany, „jenomže já jsem chtěla lodě a vojsko.“

„Copak jsem ti nedal celou armádu, nejsladší z žen? Tisíc rytířů, každého v zářivé zbroji?“

Zbroj byla vyrobena ze stříbra a zlata, rytíři z nefritu, opálů a ametystů, ale žádný nebyl větší než její prostředník. „Tisíc nádherných rytířů,“ řekla, „ale ne takových, aby se jich moji nepřátelé báli. A moji voli mě nemohou přenést přes vodu, tak jako - proč zastavujeme?“

Volské spřežení citelně zpomalilo.

„Khaleesi,“ zvolal Aggo skrze závěsy, když palankýn s náhlým trhnutím zastavil. Dany se opřela o loket a vyhlédla ven. Byli na okraji tržnice a nedaleko od nich byla cesta zablokovaná neproniknutelnou hradbou lidských těl. „Na co se to tam dívají?“

Zepředu k nim přijel Jhogo. „Na ohnivého mága, khaleesi.“

„Chci se taky podívat.“

„Jak si přeješ.“ Dothrak jí nabídl ruku, aby jí pomohl. Když ji uchopila, vyzvedl ji na svého koně a posadil ji před sebe, aby viděla nad hlavami davu. Ohnivý mág zničehonic vyčaroval do vzduchu žebřík, praskající oranžové příčky z mihotavých plamenů, který vyrůstal ničím nepodepřený z podlahy tržiště směrem vzhůru k vysokému mřížovanému stropu.

Většina diváků, kterých si všimla, nebyla z města: viděla námořníky z obchodních lodí, kupce, kteří přišli s karavanami, poutníky uprášené po cestě rudou pustinou, žoldnéře, řemeslníky, otroky. Jhogo jí dal ruku kolem pasu a naklonil se k ní blíž. „Mléční lidé se ho raději straní, khaleesi. Vidíš tu dívku v plstěném klobouku? Tam, za tím tlustým knězem. Je to -“

„- kapsářka,“ dopověděla to Dany za něho. Nebyla z těch, kdo by nevěděli, o co se jedná. Během let, která strávila se svým bratrem na útěku před vrahy najatými Uchvatitelem, viděla v uličkách svobodných měst mnoho kapsářů.

Mág gestikuloval, rozmáchlými pohyby rukou pobízel plameny, aby rostly stále výš a výš. Zatímco diváci vyvraceli hlavy ke stropu tržnice, kapsářky nepovšimnutě klouzaly davem, s miniaturními nožíky ukrytými v dlaních. Jednou rukou zbavovaly majetné jejích mincí a druhou přitom ukazovaly vzhůru společně s ostatními.

Když ohnivý žebřík sahal čtyřicet stop vysoko, mág skočil kupředu a začal po něm šplhat, míhaje ruku přes ruku, rychle jako opice. Každá příčka, na kterou sáhl, pod jeho dotekem zmizela a nezůstalo z ní víc než pramínek stříbřitého kouře. Jakmile mág dosáhl vrcholu, žebřík zmizel a s ním i jeho tvůrce.

„Pěkný trik,“ prohlásil Jhogo pln obdivu.

„To nebyl žádný trik,“ promluvil společným jazykem ženský hlas.

Dany si Quaithe v davu vůbec nevšimla, ale žena tam přesto stála, s vlhkýma, lesklýma očima pod neodmyslitelnou rudě lakovanou maskou. „Co tím chceš říci, moje paní?“

„Před půl rokem ten muž stěží dokázal vyčarovat oheň z dračího skla. Uměl pár kousků s prachem a divokým ohněm, dostačujících k tomu, aby uvedl do transu dav, zatímco jeho kapsářky odváděly svou práci. Uměl chodit po žhavém uhlí a vyčarovat ze vzduchu hořící růži, ale v to, že bude šplhat po ohnivém žebříku, nemohl doufat o nic víc, než obyčejný rybář může doufat, že do svých sítí chytí krakatici.“

Dany se s nepříjemným pocitem podívala tam, kde ještě před chvílí stál žebřík. Teď se rozplynul dokonce i kouř a dav se rozcházel. Každý si šel po svém a během chvíle několik z nich zjistí, že jejich měšce jsou splasklé a prázdné.

„Ale nyní jeho moc den ode dne narůstá, khaleesi. A ty jsi toho příčinou.“

„Já?“ Dala se do smíchu. „Jak je to možné?“

Žena přistoupila blíž a položila dva prsty na Danyino zápěstí. „Jsi přece Matkou draků, ne snad?“

„Je, a nebude se jí dotýkat žádný zplozenec stínů, jako jsi ty!“ Jhogo ženiny prsty smetl rukojetí svého biče.

Žena o krok couvla. „Musíš toto město co nejdříve opustit, Daenerys Targaryen, jinak ti nikdy nedovolí odejít z něho.“

Na místě, kde se jí Quaithe dotkla, Dany stále svědilo zápěstí. „Kam bych podle tebe měla jít?“ zeptala se.

„Aby ses dostala na sever, musíš se vydat na jih. Abys dosáhla západu, musíš jít na východ. Abys mohla jít dopředu, musíš zamířit dozadu, a aby ses dotkla světla, musíš projít stínem.“

Ašaj, pomyslela si Dany. Ona mě chce donutit, abych šla do Ašaje. „Dá mi snad Ašaj armádu?“ zeptala se. „Bude pro mne v Ašaji zlato? Budou tam lodě? Bude v Ašaji to, co jsem nenalezla zde v Qarthu?“

„Bude tam pravda,“ odpověděla žena v masce a s hlubokou úklonou se ztratila v davu.

Rakharo pod svými převislými černými kníry pohrdavě zavrčel. „Khaleesi, je lépe spolknout škorpiona než důvěřovat zplozencům stínů, kteří se neodvažují vystavovat své tváře slunci. Je to známo.“

„Je to známo,“ souhlasil Aggo.

Xaro Xhoan Daxos celý výjev sledoval ze svých polštářů. Když Dany nastoupila zpátky do palankýnu a posadila se vedle něho, řekl: „Ti tvoji divoši jsou moudřejší, než tuší. Ašajcům není radno důvěřovat.“ Pak jí vnutil další pohár vína a po zbytek cesty do svého paláce mluvil o lásce, vášni a jiných malichernostech.

V tichu svých komnat ze sebe Dany strhala celou tu qarthénskou nádheru a oblékla si volný šat z purpurového hedvábí. Draci měli hlad, a tak posekala na kusy hada a opekla jej nad železným košem. Rostou, uvědomila si, když se dívala, jak po sobě chňapají a perou se o kusy zčernalého masa. Určitě už váží dvakrát víc než tam ve Vaes Tolorru. Přesto to potrvá ještě celé roky, než budou dostatečné velcí, abych s nimi mohla jít do války. Také musí být dobře vycvičeni, jinak moje království promění v popel. Navzdory své targaryenské krvi Dany neměla nejmenší ponětí, jak takového draka vycvičit.

Slunce již zapadalo, když za ní přišel ser Jorah Mormont. „Čistokrevní tě odmítli?“

„Jak jsi mne ostatně předem varoval. Pojď, posaď se ke mně a poraď mi.“ Dany ho stáhla dolů na polštáře vedle sebe a Jhigui jim přinesla mísu purpurových oliv a cibulek nakládaných ve víně.

„V tomto městě se ti pomoci nedostane, khaleesi.“ Ser Jorah uchopil cibulku mezi palec a ukazováček. „Každého dne jsem o tom přesvědčen víc než předchozího dne. Čistokrevní nevidí dál než za zdi Qarthu a Xaro…“

„Znovu mne požádal, abych se za něho provdala.“

„Ano, a já vím proč.“ Rytíř se zamračil a oblouky jeho mohutného černého obočí nad hluboko posazenýma očima se spojily dohromady.

„Sní prý o mně ve dne v noci,“ řekla se smíchem.

„Promiň, moje královno, ale on sní o tvých dracích.“

„Xaro mne ujišťuje, že v Qarthu je zvykem, že muž a žena si po svatbě každý ponechají svůj vlastní majetek. Draci jsou moji.“ Usmála se na Drogona, který s rozevřenými křídly přehopkal mramorovou podlahu a vyšplhal na polštář vedle ní.

„V tomto ohledu mluví pravdu, ovšem o jedné věci se ti zapomněl zmínit. Qarthéňané mají podivný svatební zvyk, moje královno. V den sňatku žena může požádat svého manžela o dar na znamení jeho lásky. O cokoli z jeho světských statků ho požádá, muž jí to musí dát. A on může na oplátku žádat cokoli od ní. Může sice požádat jen o jednu věc, ale tu mu nelze odmítnout.“

„O jednu věc,“ opakovala. „A tu mu nelze odmítnout?“

„S jedním drakem by Xaro Xhoan Daxos ovládl toto město, ale jedna loď, kterou bys od něho možná dostala ty, naší věci nijak nepomůže, královno.“

Dany ukusovala z cibulky a žalostně přemítala o zatvrzelosti Qarthéňanů. „Na cestě zpátky ze Síně tisíce trůnů jsme projížděli tržnicí,“ řekla seru Jorahovi. „Potkala jsem tam Quaithe.“ Pověděla mu o ohnivém mágovi, o jeho plamenném žebříku a o tom, co jí na to řekla žena v červené masce.

„Mám-li být upřímný, já bych z tohoto města odešel rád,“ řekl rytíř, když s vyprávěném skončila. „Ovšem ne do Ašaje.“

„Kam tedy?“

„Na východ,“ odpověděl,

„Už tady jsem od svého království polovinu světa daleko. Když se vydám ještě dál na východ, možná už nikdy nenajdu cestu domů do Západozemí.“

„Když se vydáš na západ, budeš riskovat svůj život.“

„Rod Targaryenů má přátele ve svobodných městech,“ připomněla mu. „Věrnější přátele, než je Xaro nebo Čistokrevní.“

„Pokud máš na mysli Illyria Mopatise, nebyl bych si jeho přátelstvím tak jistý. Za dostatečné množství zlata tě Illyrio prodá stejně pohotově jako toho nejnižšího otroka.“

„Můj bratr a já jsme v Illyriově domě přebývali jako hosté půl roku. Kdyby měl v úmyslu prodat nás, udělal by to už tehdy.“

„Tebe přece prodal,“ namítl ser Jorah. „Khalu Drogovi.“

Dany se začervenala. Měl v této věci pravdu, ale přesto se jí nezamlouvala příkrost, s jakou to řekl. „Illyrio nás chránil před Uchvatitelovými vrahy a věřil, že můj bratr je v právu, když chtěl získat zpět svůj trůn.“

„Illyrio nevěří v nic, z čeho by neplynul prospěch hlavně jemu. Hamouni jsou nenasytní a magistři nevyzpytatelní. Illyrio Mopatis je obojím. Co o něm skutečně víš?“

„Vím, že mi daroval dračí vejce.“

Odfrkl si. „Kdyby věděl, že se z nich vylíhnou draci, sám by na nich seděl.“

Jeho slova Dany přiměla nedobrovolně se usmát. „Och, o tom nepochybuji, sere. Znám Illyria lépe, než si myslíš. Když jsem odešla z jeho domu v Pentosu, abych se provdala za svoje slunce a hvězdy, byla jsem ještě dítě, ale nebyla jsem hluchá ani slepá. A teď už nejsem ani dítě.“

„Dokonce i kdyby Illyrio byl takovým přítelem, za jakého ho považuješ,“ řekl rytíř tvrdohlavě, „není dost mocný, aby tě sám dosadil na trůn, stejně jako nedokázal pomoct tvému bratrovi.“

„Je bohatý,“ řekla. „Ne sice tak bohatý jako Xaro, ale dost bohatý, aby pro mne mohl najmout lodě a muže.“

„Žoldnéři jsou sice prospěšní,“ připustil ser Jorah, „ale s verbeží ze svobodných měst trůn svého otce nezískáš. Nic nestmelí rozvrácenou říši rychleji než vetřelecká armáda na jejím území.“

„Jsem jejich právoplatná královna,“ protestovala Dany.

„Jsi cizinka, jež má v úmyslu vylodit se u jejich břehů s armádou divochů, kteří dokonce ani nemluví společným jazykem. Lordi Západozemí tě neznají a mají mnoho důvodů obávat se tě a nedůvěřovat ti. Musíš je získat na svou stranu dřív, než vypluješ. Alespoň pár.“

„A jak to mám udělat, když se vydám na východ, jak mi radíš?“

Snědl olivu a vyplivl pecku do dlaně. „Já nevím, Tvoje Výsosti,“ připustil, „ale vím, že čím déle zůstaneš na tomto místě, tím snazší bude pro tvoje nepřátele vyhledat tě. Jméno Targaryen je stále děsí. Proto poslali svého muže, aby tě zavraždil, když se doslechli, že čekáš dítě. Co si myslíš, že udělají, až se dozvědí o tvých dracích?“

Drogon byl svinutý pod její paží, teplý jako kámen, který se celý den zahříval na sálajícím slunci. Rhaegal a Viseryon se spolu prali o kus masa, vzájemně proti sobě doráželi křídly a z nozder jim se sykotem stoupal kouř. Moje divoké děti, pomyslela si. Nesmí se jim nic stát. „Kometa mne do Qarthu přivedla z určitého důvodu. Doufala jsem, že zde naleznu armádu, ale zdá se, že tomu tak nebude. Sama sebe se ptám, co jiného tu ještě mám hledat?“ Bojím se, uvědomila si, ale musím být statečná. „Zítra ráno půjdeš za Pyatem Pree.“

TYRION

Dívka vůbec neplakala. Myrcella Baratheon se navzdory svému mládí chovala jako opravdová princezna. A navzdory svému jménu také jako Lannisterka, připomněl Tyrion sám sobě, stejným dílem z Jaimeho a Cerseiny krve.

Jistě, když se před odchodem na palubu Bleskurychlé loučila se svými bratry, její úsměv byl maličko rozechvělý, ale věděla, jaká slova má říci, a pronášela je s odvahou a důstojností. To princ Tommen se dal do pláče, když odcházela, a Myrcella ho utěšovala.

Tyrion na jejich loučení shlížel z vysoké paluby Kladiva krále Roberta, velké válečné galéry o čtyřech stech veslech. Robovo kladivo, jak jí říkali veslaři, mělo tvořit hlavní sílu Myrcellina doprovodu a společně s ním se na cestu vydávaly také Lví hvězda, Chrabrý vítr a Lady Lyanna.

Neměl příjemný pocit z toho, že musí poslat pryč tak velkou část již nedostačující flotily, oslabené o všechny lodě, které odpluly s lordem Stannisem do Dračího kamene a už se nevrátily, ale Cersei nechtěla o menším doprovodu ani slyšet. Možná to od ní bylo prozíravé. Pokud by se dívky měl někdo zmocnit předtím, než se bezpečně dostane do Slunečního oštěpu, dornské spojenectví by se předem rozpadlo. Doran Martell zatím neudělal nic jiného, než jen svolal svoje vazaly. Slíbil, že jakmile se Myrcella bezpečně dostane do Braavosu, obsadí se svým vojskem horské průsmyky. Tato hrozba nepochybně některé z lordů Blat přiměje zamyslet se nad tím, jak je to s jejich loajalitou, a zastavit Stannise v jeho tažení na sever z Bouřlivého konce. Bylo zřejmé, že to jsou jen plané řeči. Martellové ve skutečnosti nikdy nepůjdou do války, pokud nebude napadeno samotné Dorne, a tak zbrklý blázen Stannis nebyl. I když někteří z jeho vazalů takoví možná jsou, uvažoval Tyrion. Měl bych se nad tím zamyslet.

Odkašlal si. „Svoje rozkazy znáš, kapitáne.“

„Znám, můj pane. Máme plout podél pobřeží, stále na dohled od pevniny, dokud nedosáhneme Prasklého výběžku. Odtamtud zamíříme přes úzké moře rovnou do Braavosu. V žádném případě se nesmíme plavit na dohled od Dračího kamene.“

„A kdyby vás naši nepřátelé přesto napadli?“

„Pokud se bude jednat o jedinou loď, máme na ni zaútočit a zničit ji. Jestliže jich bude víc, Chrabrý vítr se od nás oddělí a popluje ochraňovat Bleskurychlou, zatímco zbytek lodí bude bojovat.“

Tyrion přikývl. Kdyby skutečně mělo dojít k nejhoršímu, Bleskurychlá by měla být schopná uniknout pronásledování. Tato malá loď s velkými plachtami byla rychlejší než jakákoli válečná loď, alespoň to tvrdil její kapitán. Jakmile se Myrcella dostane do Braavosu, měla by být v bezpečí. Jako jejího osobního strážce s ní posílal sera Aryse Oakhearta a předem si dojednal, že Braavosané ji doprovodí po zbytek cesty až do Slunečného oštěpu. Dokonce i lord Stannis by si to dvakrát rozmyslel, než by se odvážil riskovat hněv největšího a nejmocnějšího ze svobodných měst. Cesta z Králova přístaviště do Dorne přes Braavos rozhodně nebyla nejkratší, zato byla nejbezpečnější… Alespoň v to doufal.

Kdyby lord Stannis věděl o této plavbě, nemohl by si vybrat lepší okamžik k tomu, aby na nás poslal svoje loďstvo. Tyrion se ohlédl za sebe, tam, kde se Černovodý proud vléval do Černovodého zálivu. Když na širém zeleném obzoru nespatřil jedinou plachtu, spadl mu kámen ze srdce. Podle posledních zpráv baratheonská flotila stále kotvila u Bouřlivého konce, kde ser Cortnay Penrose dál bránil hrad ve jménu mrtvého lorda Renlyho. Tyrionovy rumpálové věže mezitím vyrostly do tří čtvrtin své konečné výšky. Dokonce i dnes muži zvedali a ukládali na místo těžké kamenné kvádry, nepochybně ho proklínajíce za to, že je nutí pracovat i ve svátek. Ať si mě proklínají. Ještě čtrnáct dní, Stannisi, to je vše, co potřebuju. Čtrnáct dní a všechno bude hotovo.

Díval se, jak jeho půvabná neteř pokleká před nejvyšším septonem, aby jí udělil požehnání na cestu. Od jeho křišťálové koruny se odrazily sluneční paprsky a zalily Myrcellynu zvednutou tvář barvami duhy. V hluku zaznívajícím od řeky nebylo její modlitby slyšet. Tyrion doufal, že bohové mají lepší uši. Nejvyšší septon byl obrovitý jako dům a ještě okázalejší a pomalejší v proslovech, než býval Pycelle. Dost, starý muži, konec řečí, pomyslel si podrážděně. Bohové mají na práci důležitější věci než ti naslouchat, a já taky.

Modlitby a mumlání nakonec přece jen byly odbyty a Tyrion se rozloučil s kapitánem Robova kladiva. „Odvez moji neteř bezpečně do Braavosu, po tvém návratu tě zde bude očekávat rytířství,“ slíbil mu.

Scházel dolů po příkré lodní lávce a cítil na sobě nevraživé pohledy. Galéra se mírně pohupovala, v důsledku čehož působila jeho kolébavá chůze ještě komičtějším dojmem než obvykle. Vsadil bych se, že by se nejraději dali do hlasitého smíchu. Nikdo se toho ale neodvážil, ne otevřeně, třebaže slyšel mumlání smíšené s praskotem dřeva a lanoví a prouděním vody kolem pilířů. Nemají mě rádi, pomyslel si. Nu, není divu. Jsem sice ošklivý, ale netrpím hlady, zatímco oni ano.

Bronn ho doprovodil davem až na místo, kde stála jeho sestra se svými syny. Cersei ho jako obvykle ignorovala a raději zahrnovala úsměvy svého synovce. Tyrion pohlédl na okouzlujícího Lancela, který měl oči stejně zelené jako řetěz ze smaragdů kolem Cerseina štíhlého bílého hrdla, a v duchu si dovolil maličký vědoucí úsměv. Já tvoje tajemství znám, Cersei, pomyslel si. Jeho sestra poslední dobou často navštěvovala nejvyššího septona, u kterého hledala požehnání bohů pro nadcházející střet s lordem Stannisem… nebo alespoň chtěla, aby právě tomuhle Tyrion věřil. Ve skutečnosti Cersei po krátké návštěvě Velkého Baleorova septa oblékala hnědý cestovní plášť a vykrádala se na schůzky s jistým potulným rytířem s prapodivným jménem ser Osmund Černokotlý a jeho stejně podezřelými bratry Osneym a Osfrydem. Lancel mu o nich řekl všechno. Cersei měla v úmyslu koupit si bratry jako první ze své vlastní tajné síly námezdních žoldnéřů.

Nu, jen ať se ve svých piklích vyžívá. Když si myslela, že nad ním má vrch, byla mnohem půvabnější a chovala se k němu laskavěji. Bratři ji obalamutí, vezmou si její peníze a slíbí jí cokoli, co po nich bude chtít. Všichni to byli pobudové, ve skutečnosti mnohem zběhlejší v přetvářce než v boji a zabíjení. Cersei se podařilo koupit si tři duté bubny. Budou sice vydávat dunivé zvuky, jaké chce slyšet, ale uvnitř jsou prázdné. To Tyriona opravdu pobavilo.

Rohy zatroubily fanfáry a Lví hvězda a Lady Lyanna odrazily od břehů a vypluly dolů po řece, aby vyklízely cestu Bleskurychlé. Z hrdel davu shromážděného na břehu se ozvalo pár sporadických výkřiků, stejně slabých a rozptýlených, jako byly mraky honící se jim nad hlavami. Myrcella se usmívala a mávala z paluby. Za ní stál ser Arys Oakheart, jehož bílý plášť plápolal ve vetru. Kapitán nařídil uvolnit lana, veslaři se opřeli do vesel a Bleskurychlá vplula do silného říčního proudu, kde se ve větru rozvinuly její plachty. Na Tyrionovo naléhání to byly obyčejné bílé plachty, nikoli lannisterský purpur. Princ Tommen vzlykal. „Mečíš jako mimino,“ zasyčel na něho jeho bratr. „Princové přece nepláčou.“

„Princ Aemon Dračí rytíř také plakal, když se princezna Naerys vdávala za jeho bratra Aegona,“ řekla Sansa Stark, „a dvojčata ser Arryk a ser Erryk zemřela se slzami na tvářích, poté co si vzájemně zasadila smrtelné rány.“

„Buď zticha, nebo poručím seru Merynovi, aby zasadil smrtelnou ránu tobě!“ utrhl se Joffrey na svoji snoubenku. Tyrion pohlédl na svou sestru, ale Cersei byla právě zaujata něčím, co jí říkal ser Balon Swann. Že by opravdu byla tak slepá k tomu, jak se její syn chová? divil se v duchu.

Na řece mezitím Chrabrý vítr spustil vesla a uháněl po proudu v brázdě Bleskurychlé. Jako poslední vyplulo Kladivo krále Roberta, nejsilnější loď královské flotily… nebo alespoň té její části, která minulý rok neodplula se Stannisem do Dračího kamene. Tyrion lodě vybíral s velkou péčí, vyhýbaje se na základě Varysových rad těm kapitánům, o jejichž loajalitě se dalo pochybovat… ale poněvadž o loajalitě samotného Varyse také pochyboval, neměl ani teď stoprocentní jistotu, že lodě vybral správně. Potřeboval bych svoje vlastní informátory, i když těm bych také nemohl bezvýhradně věřit. Přehnaná důvěra dokázala zabíjet.

Znovu přemýšlel o Malíčkovi. Neslyšeli o něm od té doby, co Petyr Baeliš vyrazil na cestu do Drsného mostu. Nemuselo to znamenat nic, ale mohlo to také znamenat všechno. Dokonce ani Varys si nebyl ničím jistý. Eunuch byl toho názoru, že Malíčka na cestě potkalo nějaké neštěstí. Možná ho dokonce zabili. Tyrion se jen pohrdavě ušklíbl. „Jestli je Malíček mrtvý, tak já jsem obr.“ Pravděpodobnější bylo, že Tyrellové nechtěli o nabízeném sňatku slyšet. Tyrion jim to stěží mohl zazlívat. Kdybych já byl Mace Tyrell, raději bych měl Joffreyovu hlavu na kůlu než jeho úd v těle své dcery.

Skupina lodí byla již daleko v zálivu, když Cersei pokynula, že je načase vrátit se do hradu. Bronn přivedl Tyrionova koně a pomohl mu vysednout. Byla to sice práce Podricka Paynea, ale Tyrion Poda raději nechal v Rudé baště. Přítomnost hubeného žoldnéře na něj působila mnohem víc ujišťujícím dojmem.

Úzké uličky byly lemované muži z městské hlídky, kteří zadržovali dav rukojeťmi svých kopí. Úplně vpředu jel ser Jacelyn Bywater v čele oddílu jízdních kopiníků v černé kroužkové zbroji a zlatých pláštích a za nimi jeli ser Aron Santagar a ser Balon Swann, nesoucí královské praporce, lva Lannisterů a korunovaného jelena Baratheonů.

Následoval král Joffrey na vysokém šedém koni, se zlatou korunou spočívající na jeho světlých kadeřích. Po jeho boku jela na kaštanově hnědé klisně Sansa Stark, která se nedívala ani napravo, ani nalevo. Po ramennou jí splývaly husté zlatohnědé vlasy ozdobené síťkou s měsíčními kameny. Po stranách mladého páru jeli dva muži z Královské gardy, Ohař po králově pravici a ser Mandon Moore po Sansině levici.

Jako další jel stále ještě fňukající Tommen se serem Prestonem Greenfieldem v bílé zbroji a plášti a pak Cersei provázená serem Lancelem a chráněná Merynem Trantem a Borosem Blountem. Tyrion jel hned za svou sestrou. Následoval nejvyšší septon ve svých nosítkách a dlouhý průvod dalších dvořanů - ser Horas Redwyn, lady Tanda se svou dcerou, Jalabhar Xho, lord Gyles Rosby a ostatní. Zadní část průvodu uzavíral dvojitý zástup zbrojnošů.

Zpoza řady kopí si jezdce s výrazy tupého vzdoru měřili neholení, nemytí lidé. Ani trochu se mi to nelíbí, pomyslel si Tyrion. Bronn do davu rozmístil pár svých žoldnéřů s příkazem učinit přítrž jakémukoli problému ještě předtím, než se stačí rozvinout. Možná Cersei podobným způsobem zaměstnala bratry Černokotlé. Tyrion nebyl přesvědčen, že by jim to v případě nouze pomohlo. Pokud je oheň příliš horký, sotva je možné zachránit pudink před spálením tím, že do hrnce přihodíte pár rozinek.

Přejeli Rybářské náměstí, projeli Blátivou ulicí, zabočili do úzkého a křivolakého Háku a započali výstup vzhůru do Aegonova kopce. Občas se ozval nějaký ten výkřik – „Joffrey! Ať žije král Joffrey, ať žije!“ ale na každého člověka, který takto vykřikl, jich stovka mlčela. Lannisterové projížděli mořem otrhaných mužů a hladových žen, zdolávali příliv zamračených pohledů. Cersei, která jela těsně před ním, se smála čemusi, co řekl Lancel, ale Tyrion předpokládal, že její veselí je jen hrané. K atmosféře kolem nich nemohla být lhostejná, ale jeho sestra vždycky sázela na předstíranou kuráž.

V polovině cesty do kopce se mezi dvěma zbrojnoši protlačila jakási ječící žena a vběhla na ulici před krále a jeho ochránce. Nad hlavou držela mrtvolku svého dítěte. Byla již celá modrá, napuchlá a znetvořená a v matčiných očích se zračila nepopsatelná hrůza. Joffrey na okamžik vypadal, jako by ji chtěl přejet, ale Sansa Stark se k němu naklonila a něco mu řekla. Král sáhl do svého měšce a hodil ženě stříbrňák. Mince se odrazila od dítěte a odkutálela se stranou, pod nohy zlatých plášťů a do davu, kde se o ni začal prát tucet lidí. Matka ani nemrkla. Její ruce se chvěly pod mrtvou tíhou jejího synka.

„Nevšímej si jí, Tvoje Výsosti,“ zavolala Cersei na krále, „té ubožačce už není pomocí.“

Matka ji slyšela. Královnin hlas jako by proťal ženin zatemněný rozum. Její ztrhaný obličej se zkřivil nenávistí. „Děvko!“ vykřikla. „Králokatova děvko! Krvesmilnice!“ Ukázala na Cersei a mrtvé dítě jí vypadlo z rukou jako pytel mouky. „Krvesmilnice, krvesmilnice, krvesmilnice!“ Tyrion neviděl, kdo ten kobylinec hodil. Slyšel jenom, jak Sansa zalapala po dechu a Joffrey hlasitě zaklel, a když se tam podíval, král si utíral hnědou špínu z tváře. Hnůj mu vletěl do zlatých vlasů a rozprskl se Sanse po nohou.

„Kdo to hodil?“ vyjekl Joffrey. Vrazil si prsty do vlasů, strašlivě se zamračil a odmrštil další hrst plnou hnoje. „Chci člověka, který to hodil!“ vykřikl. „Sto zlatých dragonů tomu, kdo jej udá.“

„Tamhle byl!“ vykřikl někdo z davu. Král otáčel svého koně dokola a prohlížel si střechy a otevřené balkony nad nimi. Lidé v davu ukazovali, strkali se, proklínali jedni druhé i krále.

„Tvoje Výsosti, prosím, nech ho být,“ žadonila Sansa.

Král jí nevěnoval pozornost. „Přiveďte mi člověka, který to hodil!“ nařídil. „Buď to ze mě olíže, nebo bude o hlavu kratší. Ohaři, okamžitě ho sem přiveď!“

Sandor Clegane, poslušný jako vždy, se zhoupl dolů ze sedla, ale neexistoval způsob, jak by se mohl dostat přes hradbu těl, natožpak na střechu. Ti, co k němu byli nejblíž, do sebe začali strkat ve snaze utéci, zatímco jiní se tlačili dopředu, aby viděli, co se děje. Tyrion cítil katastrofu. „Clegane, nech ho být, ten člověk je dávno pryč!“

„Já ho chci!“ Joffrey ukázal na střechu. „Byl tamhle! Pse, prosekej si jimi cestu a přiveď-!“

Jeho poslední slova zanikla v přílivu zvuku, v dunivém hřmotu hněvu, strachu a nenávisti, který je obklopil ze všech stran. „Bastarde!“ vykřikl někdo na Joffreyho, a taky „Nemanželská zrůdo!“ Jiné hlasy volaly na královnu nadávky Děvko!“ a „Krvesmilnice!“ zatímco Tyriona častovaly lichotkami „Zrůdo!“ a „Polomuži!“ Mezi nadávkami občas zaslechl zvolání jako „Spravedlnost!“ a „Robb, král Robb, Mladý vlk!“ a taky „Stannis!“ a dokonce „Renly!“ Z obou stran ulice se dav tlačil proti kopím, zatímco muži ve zlatých pláštích se snažili udržet svoji řadu. Vzduchem létaly kameny, kobylince a ještě horší věci. „Nakrmte nás!“ vykřikla jakási žena z davu. „Dejte nám chléb!“ zaburácel muž za ní. „Chceme chléb, bastarde!“ Během okamžiku začalo o chléb volat na tisíc hlasů. Král Joffrey, král Robb i král Stannis byli zapomenuti a začal vládnout král Chléb. „Chléb!“ volali. „Chléb, chléb!“

Tyrion popohnal koně, přejel ke své sestře a vykřikl. „Zpátky do hradu! Okamžitě!“ Cersei stroze přikývla a ser Lancel tasil meč. Vpředu před průvodem vydával příkazy ser Jacelyn Bywater. Jeho jezdci sklonili kopí a v klínu se rozjeli proti davu. Král otáčel koně dokola v nervózních kruzích, zatímco zpoza řady zlatých plášťů se natahovaly ruce a chňapaly po něm. Komusi se podařilo chytit ho za nohu, ale jen na okamžik. Ser Mandon mávl svým mečem a oddělil ruku od zápěstí. „Jeď!“ křikl Tyrion na svého synovce a prudce jeho koně plácl po zadku. Zvíře se vzepjalo na zadních, zařehtalo a vyrazilo kupředu přes stěnu těl.

Tyrion vjel do mezery těsně za královým koněm. Bronn s mečem v ruce s ním udržoval tempo. Kolem hlavy mu proletěl ostrý kámen a proti štítu sera Mandona explodovala shnilá zelná hlávka. Po jejich levici padli k zemí pod tlakem těl tři zbrojnoši ve zlatých pláštích a pak už se dav řítil kupředu a zašlapával muže pod sebou. Ohař zmizel vzadu, třebaže jeho kůň běžel vedle nich. Tyrion viděl, jak stáhli ze sedla Arona Santagara a vyrvali mu z ruky zlatočerný praporec rodu Baratheonů. Ser Balon Swann upustil lannisterského lva a chopil se meče. Sekal napravo i nalevo, zatímco lidé rvali praporec na kusy a vzduchem vířilo jako purpurové listí ve větrné smršti na tisíc roztrhaných kousků. Během okamžiku byli pryč. Někdo se vpotácel před Joffreyho koně a vykřikl, když ho král přejel. Zda to byl muž, žena nebo dítě, to Tyrion nebyl schopen rozpoznat. Joffrey se zsinalým obličejem cválal po jeho boku a ser Mandon Moore uháněl jako bledý stín po jeho levici.

A najednou to šílenství bylo za nimi a jejich koně s hlasitým klapotáním kopyt cválali přes kočičí hlavy náměstí, které sousedilo s předmostním opevněním hradu. Bránu hlídala řada kopiníků. Ser Jacelyn otáčel svoje muže dokola k dalšímu útoku. Kopiníci se rozestoupili, aby nechali královskou skupinu projet pod padací mříží. Nad nimi se tyčily bledé červené hradby, vysoké a bezpečné, hemžící se muži s kušemi.

Tyrion si nevzpomínal, že by sesedal. Ser Mandon pomáhal otřesenému králi z koně, zatímco Cersei, Tommen a Lancel projížděli bránou, se serem Merynem a serem Borosem hned za nimi. Čepel Borosova meče byla od krve a Merynovi někdo serval bílý plášť z ramen. Horas Redwyne přivedl dovnitř lady Tandu, pološílenou strachy o svou dceru Lollys, která zůstala vzadu, poté, co ji stáhli ze sedla. Lord Gyles, jehož obličej byl šedivější než obvykle, blábolil cosi o nejvyšším septonovi, který vypadl ze svých nosítek a řval modlitby, zatímco dav jej ušlapával k smrti. Jalabhar Xho řekl, že viděl sera Prestona Greenfielda z Královské gardy, jak jede k septonovým převrženým nosítkům, ale jistý si tím nebyl.

Tyrion si nejasně uvědomoval, že se ho mistr ptá, zda nebyl zraněn. Protlačil si cestu nádvořím k místu, kde stál jeho synovec s nakřivo posazenou a hnojem potřísněnou korunou. „Zrádci,“ blábolil Joffrey rozčileně, „nechám je všechny o hlavy zkrátit, nechám!“

Trpaslík mu na zrudlou tvář vyťal tak prudký políček, že Joffreymu sletěla z hlavy koruna. Pak do něj strčil oběma rukama a srazil ho k zemi. „Ty zatracený slepý blázne!“

„Byli to zrádci,“ ječel na něho Joffrey ze země. „Nadávali mi a napadli mě!“

„Poštval jsi na ně svého psa! Co sis myslel, že udělají, že budou pokorně klečet, zatímco Ohař si jimi bude prosekávat cestu? Ty rozmazlený hloupý kluku, zabil jsi Clegana a kdovíkolik dalších, ale ty jsi z toho vyšel bez škrábnutí. Budiž proklat!“ Kopl do něho. Měl z toho dobrý pocit, ale ser Mandon Moore ho vzápětí odtáhl. Joffrey vykřikl a pak už byl u Tyriona Bronn, který ho uchopil za paži. Cersei klečela nad svým synem, zatímco ser Balon Swann usměrňoval sera Lancela. Tyrion se vykroutil z Bronnova sevření. „Kolik jich tam ještě je?“ vykřikl na nikoho a na všechny.

„Moje dcera,“ naříkala lady Tanda. „Prosím, někdo se tam musí vrátit pro moji Lollys…“

„Nevrátil se ser Preston,“ hlásil ser Boros Bloum, „ani Aron Santagar.“

„Ani Chůva,“ řekl ser Horas Redwyne. Byla to nadávka, kterou panoši používali, když hovořili o mladém Tyreku Lannisterovi.

Tyrion se rozhlédl po nádvoří. „Kde je Starkovo děvče?“

Chvíli nikdo neodpovídal. Nakonec Joffrey řekl: „Jela vedle mě. Já nevím, kam se poděla…“

Tyrion si přitiskl prsty k pulzujícím spánkům. Jestli se Sanse něco stalo, Jaime je předem odepsaný. „Sere Mandone, tys ji měl ochraňovat.“

Nezdálo se, že by to sera Mandona nějak znepokojilo. „Když napadli Ohaře, myslel jsem především na krále.“

„A dobře jsi udělal,“ vložila se do toho Cersei. „Borosi, Meryne, jeďte tam zpátky a najděte to děvče.“

„A moji dceru,“ vzlykala lady Tanda. „Prosím, pánové…“

Ser Boros se netvářil příliš nadšené při vyhlídce, že má opustit bezpečí hradu. „Tvoje Výsosti,“ řekl královně, „pohled na naše bílé pláště by dav mohl ještě víc rozvášnit.“

Tyrion už toho měl dost. „Vaše zatracené pláště ať si vezmou Jiní. Sundejte si je, když se bojíte jet tam v nich, vy hlupci… ale najděte mi Sansu Stark, nebo přísahám, že nařídím Šaggovi, aby vám rozbil ty vaše hnusné hlavy o sebe a podíval se, jestli v nich máte něco jiného než jen černý pudink.“

Ser Boros zrudl vzteky. „Ty budeš mně říkat, že jsem hnusný, ty?“ Začal zvedat svůj zakrvácený meč, který stále svíral v ocelí pokryté pěsti. Bronn Tyriona neurvale odtáhl za sebe.

„Nechte toho!“ vykřikla Cersei. „Borosi, udělej, co ti poručil, nebo si najdeme někoho jiného, kdo bude nosit tvůj plášť. Přísahal jsi, že -“

„Tamhle je!“ vykřikl najednou Joffrey a ukázal před sebe.

Sandor Clegane, který svižně projel bránou, seděl obkročmo na Sansině kaštanově zbarvené klisně. Dívka seděla za ním a oběma rukama pevně svírala Ohaře kolem hrudi.

„Jsi zraněná, lady Sanso?“ zavolal na ni Tyrion.

Sanse stékala po tváři krev řinoucí se z hluboké rány na hlavě. „Oni… házeli po mne věci… kameny a hnůj, vejce… snažila jsem se jim vysvětlit, že pro ně žádný chléb nemám. Jakýsi muž mě chtěl stáhnout ze sedla. Myslím, že Ohař ho zabil… usekl mu…“ Oči se jí rozšířily a dlaň jí vylétla k ústům. „Usekl mu ruku.“

Clegane ji zvedl a postavil ji na zem. Svůj bílý plášť měl potrhaný a plný skvrn a trhlinou v levém rukávu prosakovala krev. „Ptáček krvácí. Ať ji někdo odvede zpátky do klece a podívá se na to zranění.“ Mistr Frenken již chvátal kupředu, aby se Sansy ujal. „Dostali Santagara,“ pokračoval Ohař. „Drželi ho čtyři muži, kteří se střídali v tom, že ho mlátili do hlavy dlažebními kameny. Jednoho jsem zabil, ale to seru Aronovi moc nepomohlo.“

Přišla k němu lady Tanda. „Moje dcera -“

„Tu jsem neviděl.“ Ohař se zamračeně rozhlédl kolem sebe po nádvoří. „Kde je můj kůň? Jestli se tomu zvířeti cokoli stalo, někdo to odnese.“

„Chvíli běžel s námi,“ vzpomněl si Tyrion, „ale nevím, co se s ním stalo pak.“

„Oheň!“ ozval se výkřik z vrcholu předmostního opevnění. „Moji lordi, ve městě zuří oheň. Bleší zadek je v plameni.“

Tyrion byl neskutečně unavený, ale na nějaké stesky teď nebyl čas. „Bronne, vezmi si tolik mužů, kolik potřebuješ, a dohlédni na to, aby nikdo nebránil v průjezdu cisternám s vodou.“ Bohové, buďte dobří, divoký oheň! Kdyby se k němu měl dostat sebemenší plamínek… „Bude-li to nezbytné, ať oheň klidně stráví celý Bleší zadek, ale v žádném případě se nesmí rozšířit k Cechovnímu domu alchymistů, rozumíte? Clegane, jeď s ním.“

Na kratičký okamžik se mu zdálo, že v Ohařových temných očích zahlédl strach. Oheň, uvědomil si, ať mě vezmou Jiní, on nenávidí oheň, až příliš dobře ho poznal na vlastní kůži. Ten pohled byl v okamžení pryč, vystřídán Cleganovým známým šklebem. „Pojedu,“ řekl, „třebaže ne na tvůj příkaz. Nejdřív musím najít svého koně!“

Tyrion se otočil ke třem zbývajícím rytířům Královské gardy. „Každý z vás pojede jako doprovod herolda. Nařiďte lidem, ať se rozejdou do svých domovů. Jakýkoli člověk, který se bude zdržovat na ulici po setmění, bude bez milosti zabit.“

„Naše místo je zde vedle krále,“ namítl ser Meryn vyčítavým hlasem.

Cersei na něj zaútočila jako zmije. „Tvoje místo je tam, kde říká můj bratr,“ zasyčela. „Pobočník mluví královým hlasem a neuposlechnutí rozkazu se rovná zradě.“

Boros a Meryn si vyměnili pohledy. „Máme si nechat svoje pláště, Tvoje Výsosti?“ zeptal se ser Boros.

„Pro mě za mě jeďte třeba nazí. Možná by to davu připomnělo, že jste muži. Určitě na to zapomněli, když viděli, jak jste se tam venku chovali.“ Tyrion nechal svoji sestru zuřit. Hlava mu pulzovala bolestí. Říkal si, že cítí kouř, ale možná to byl jenom pach jeho vlastních škvařících se nervů. Dveře do Pobočníkovy věže hlídali dva muži z Kamenných vran. „Najděte mi Timetta, syna Timottova.“

„Kamenné vrány nikdy nechodí hledat Spálené lidi,“ informoval ho jeden z jeho horalů pohotově.

Tyrion na okamžik zapomněl, s kým mluví. „V tom případě mi najděte Šaggu.“

„Šagga spí.“

Jen s velkým sebezapřením se nedal do křiku. „Probuďte ho.“

„Není radno budit Šaggu, syna Dolfova,“ stěžoval si muž. „Jeho hněv je strašlivý.“ Přesto nakonec s mručením a tichými kletbami odešel.

Horal se k němu po chvíli přikolébal, zíval na celé kolo a škrábal se. „Polovina města se bouří, druhá polovina hoří a Šagga si tu chrápe,“ poznamenal Tyrion.

„Šagga nesnáší tu vaši blátivou vodu, a tak musí pít vaše slabé pivo a kyselé víno, a potom ho z toho bolí hlava.“

„Šae je v domě blízko Železné brány. Chci, abys tam jel za ní a dával na ni pozor, ať se stane cokoli.“

Obrovský muž se usmál, ukázal žluté zuby v rozježené houštině svého vousu. „Šagga ji přivede sem.“

„Stačí, když se postaráš o to, aby se jí nic nestalo. Řekni jí, že jakmile budu moct, přijdu za ní. Možná dnes v noci, nebo určitě zítra ráno.“

Jenomže přišel večer a město stále vřelo, třebaže Bronn hlásil, že požár byl uhašen a většina davu se rozešla. I když Tyrion neskonale toužil po útěše Šaeiny náruče, uvědomil si, že dnes večer nebude moci jet nikam.

Když v šeru svého soláru večeřel studeného kapouna a hnědý chléb, dostavil se ser Jacelyn Bywater se seznamem mrtvých a pohřešovaných. Soumrak se do té doby změnil ve tmu, ale když přišli jeho služebníci, aby zapálili svíce a rozdělali oheň v krbu, Tyrion je s řevem poslal pryč. Měl náladu stejně černou, jako byla jeho komnata, a Bywater neřekl nic, čím by ji prosvětlil.

Seznamu zabitých korunoval nejvyšší septon, jenž byl roztržen vpůli, zatímco ječel ke svým bohům o pomoc. Hladovějící lidé nemají v lásce kněze, kteří jsou tak tlustí, že nemohou téměř chodit, říkal si Tyrion.

Mrtvolu sera Prestona nejdříve přehlédli; zlaté pláště hledaly rytíře v bílé zbroji, ale on byl pobodán a rozsekán tak strašlivě, že byl rudohnědý od hlavy až k patě.

Ser Aron Santagar byl nalezen ve strouze a jeho hlava v rozdrcené přilbici byla krvavou změtí.

Dceru lady Tandy připravilo za koželužskou dílnou o panenství půl stovky mužů. Zbrojnoši městské hlídky ji našli, jak bloudí nahá po Rozsévačské uličce.

Tyrek stále chyběl, stejně jako křišťálová koruna nejvyššího septona. Devět zlatých plášťů bylo zabito, dva tucty mužů byly zraněny. Nikdo se nenamáhal spočítat, kolik lidí zemřelo z davu.

„Chci, abyste našli Tyreka, živého nebo mrtvého,“ řekl Tyrion stroze, když Bywater skončil. „Je to ještě chlapec, syn mého zesnulého strýce Tygetta. Jeho otec se ke mně vždy choval laskavě.“

„Najdeme ho. Septonovu korunu taky.“

„Co se mě týče, septonovu korunu ať si třeba sežerou Jiní.“

„Když jsi mě jmenoval velitelem městské hlídky, řekl jsi mi, že ode mě vždycky chceš slyšet ničím nepřikrášlenou pravdu, je to tak?“

„Mám pocit, že to, co mi hodláš říct, se mně nebude líbit,“ řekl Tyrion ponurým hlasem.

„Dnes jsme město udrželi, můj pane, ale nemohu ti totéž slíbit ohledně zítřka. Kotel je blízko bodu varu. Venku se pohybuje tolik zlodějů a vrahů, že příbytek žádného člověka není bezpečný. Ve varných krámcích podél řeky se šíří úplavice a v celém městě není žádné jídlo, co by se dalo koupit za měď nebo dokonce za stříbro. Tam, kde jsi předtím z davu slyšel jenom mumlání, se nyní otevřeně mluví o zradě.“

„Potřebuješ víc mužů?“

„Polovině mužů, které mám, nedůvěřuji. Slynt velikost městské hlídky ztrojnásobil, jenomže k tomu, aby se z muže stal strážný, je zapotřebí víc než jen zlatý plášť. Mezi novými rekruty jsou dobří muži a věrní, ale je tam také mnohem víc bestií, zbabělců, opilců a zrádců, než bys chtěl vědět. Jsou napolo vycvičení a nedisciplinovaní, a co se týče jejich loajality, jsou věrní jen sami sobě. Obávám se, že pokud by mělo dojít k boji, brzy odpadnou.“

„Nikdy jsem neočekával, že vydrží.“ řekl Tyrion. „Od samého začátku vím, že jakmile jednou padnou naše hradby, je s námi konec.“

„Moji muži jsou většinou naverbovaní z obyčejného lidu. Chodí po stejných uličkách, pijí ve stejných hospodách, jedí misky hnědého ve stejných varných krámcích. Tvůj eunuch ti to určitě již řekl, můj pane. Lannistery zkrátka v Králově přístavišti nemají rádi. Mnozí si stále pamatují, jak tvůj lord otec město vyplenil, když mu Aerys otevřel brány. Šeptají si, že bohové nás trestají za hříchy tvého rodu - za to, že tvůj bratr zabil krále Aeryse, za zavraždění Rhaegarových dětí, za popravu Eddarda Starka a za krutost Joffreyho vlády. Někteří otevřeně mluví o tom, o kolik to bylo lepší, když byl králem Robert, a že zas bude lépe, až na trůně bude sedět Stannis. Tyhle řeči slyšíš nejenom ve varných krámcích, hospodách a nevěstincích, ale obávám se, že také v kasárnách a strážnicích.“

„Chceš tím říct, že moji rodinu nenávidí?“

„Ano… a jestli k tomu dostanou příležitost, postaví se proti vám.“

„Proti mně taky?“

„Zeptej se na to svého eunucha.“

„Já se ptám tebe.“

Bywaterovy hluboko posazené oči se setkaly s trpaslíkovým různobarevným pohledem, ale nezamrkaly. „Proti tobě nejvíc ze všech, můj pane.“

„Nejvíc ze všech?“ Měl pocit, že se z té nespravedlnosti zadusí. „Vždyť to byl Joffrey, kdo jim řekl, aby jedli svoje mrtvé, Joffrey, kdo na ně poštval psa. Jak by mohli vinit mě?“

„Jeho Výsost je teprve chlapec. V ulicích se říká, že má špatné rádce. Královna nikdy nebyla známá jako přítelkyně lidu, ani lorda Varyse nezvou Pavoukem z lásky… ale tebe obviňují ze všech nejvíc. Tvoje sestra a eunuch tu byli už předtím, když ještě byly lepší časy za krále Roberta, ale ty jsi tu nebyl. Stěžují si, že jsi město zaplnil opilými žoldáky a nemytými divochy, zvířaty, která si berou, co se jim zlíbí, a neřídí se žádnými zákony kromě svých vlastních. Říkají, že jsi poslal do exilu Janose Slynta, protože jsi zjistil, že je na tvůj vkus příliš odvážný a čestný. Tvrdí, že jsi moudrého a laskavého Pycelleho uvrhl do žaláře, když se proti tobě odvážil pozvednout hlas. Někteří jsou dokonce toho názoru, že máš v úmyslu uchvátit Železný trůn pro sebe.“

„Ano, a kromě toho jsem zrůda, ošklivý a znetvořený, abychom nezapomněli.“ Tyrion sevřel ruku v pěst. „Už jsem toho slyšel dost. Oba máme práci. Odejdi.“

Pokud je tohle tím nejlepším, čeho jsem schopen dosáhnout, možná byl můj lord otec v právu, když mnou po celá ta léta opovrhoval, pomyslel si Tyrion, jakmile se ocitl o samotě. Hleděl na zbytky své večeře a žaludek se mu při pohledu na vychladlého mastného kapouna bouřil. Znechuceně talíř odstrčil stranou, křikl na Poda a poslal chlapce, aby mu sehnal Varyse a Bronna. Mými nejdůvěryhodnějšími rádci jsou eunuch a žoldnéř a žena mého srdce je děvka. Co to o mně vypovídá?

Když přišel Bronn, stěžoval si na tmu a trval na rozdělání ohně v krbu. Než se dostavil Varys, oheň již vesele plápolal. „Kde jsi byl?“ chtěl vědět Tyrion.

„Vyřizoval jsem královy záležitosti, můj drahý pane.“

„Ach ano, královy,“ zamumlal Tyrion. „Můj synovec není schopen sedět sám ani na latríně, natožpak na Železném trůnu.“

Varys pokrčil rameny. „Každého učně je třeba naučit jeho řemeslu.“

„Polovina tovaryšů ze Smradlavé uličky by dokázala vládnout lépe než tenhle tvůj král.“ Bronn se posadil na stůl a utrhl si křídlo z kapouna.

Tyrion se již naučil ignorovat žoldnéřovo neomalené chování, ale dnes večer mu jen zahýbalo žlučí. „Já si nevzpomínám, že bych ti řekl, abys za mě dojedl večeři.“

„Nezdá se, že bys měl v úmyslu sníst ji sám,“ řekl Bronn s ústy plnými masa. „Město hladoví a plýtvat jídlem je zločin. Nemáš tu nějaké víno?“

Příště bude chtít, abych mu ho ještě naléval, pomyslel si Tyrion zachmuřeně. „Zacházíš příliš daleko,“ varoval ho.

„Zato ty nikdy nejdeš dost daleko.“ Bronn odhodil kost z křídla na rohože. „Pomyslel jsi někdy na to, o co snáz by se nám žilo, kdyby se ten druhý byl narodil jako první?“ Vrazil prsty do kapouna a utrhl si z něj kus hrudi. „Ten uplakaný, Tommen. Ten by udělal cokoli, co by mu řekli, tak jak to má dělat správný král.“

Tyrion si uvědomil, na co žoldák naráží, a po zádech mu přeběhl mráz. Kdyby byl králem Tommen…

Existoval jen jeden způsob, jak by se Tommen mohl stát králem. Ne, na to nedokázal dokonce ani pomyslet. Joffrey byl z jeho vlastní krve, Jaimeho syn, a stejně tak Cersein. „Za takové řeči bych ti mohl nechat srazit hlavu,“ řekl Bronnovi, ale žoldnéř se jen zasmál.

„Přátelé,“ řekl Varys, „hádky nám k ničemu neposlouží. To chce chladnou hlavu.“

„Čí?“ zeptal se Tyrion kysele. Napadalo ho hned několik lákavých možností.

DAVOS

Ser Cortnay Penrose na sobě neměl zbroj. Seděl na ryšavém hřebci a jeho vlajkonoš na šedobílém grošákovi. Ve větru nad nimi plápolaly praporce s korunovaným jelenem Baratheonů a překříženými brky Penroseů, bílými na rezavém poli. Do čtverce zastřižený vous sera Penrosea byl také ryšavé barvy, ale hlavu měl holou jako koleno. Pokud na něj zapůsobila velikost a nádhera královské družiny, nedal to na svém větrem ošlehaném obličeji znát.

Klusali kupředu za hlasitého cinkání kroužkové zbroje a břinkotu plátů. Dokonce i Davos na sobě měl kroužkovou zbroj, ač k tomu neměl žádný důvod; ramena a záda ho bolela od tíhy, na kterou nebyl zvyklý. Připadal si ve zbroji neohrabaný a jako blázen, a tím víc se divil, proč tady vlastně je. Nepřísluší mi pochybovat o králových rozkazech, a přesto…

Každý muž ve skupině byl urozenějšího původu a vyššího postavení než Davos Mořský. Vznešení lordi se blýskali v ranním slunci, odění v postříbřené oceli vykládané zlatem a v přilbicích zdobených různorodostí hedvábných chocholů, per a fantasticky tvarovaných heraldických zvířat s očima z drahých kamenů. Stannis sám do této bohaté královské společnosti jaksi nezapadal. Podobně jako Davos i král byl prostě oděn ve vlně a vařené kůži, třebaže koruna z rudého zlata obepínající mu spánky mu přece jen propůjčovala určitou vznešenost. Kdykoli pohnul hlavou, sluneční světlo se odrazilo od hrotů vytvarovaných do podoby plamenů. To bylo nejblíž, co se Davos dostal k Jeho Výsosti během osmi dnů, od té doby co se Černá Betha připojila ke zbytku flotily Bouřlivého konce. Žádal o audienci do hodiny po svém příchodu, jen aby mu bylo řečeno, že král je zaneprázdněn. Král byl zaneprázdněn velmi často, jak se Davos dozvěděl od svého syna Devana, jednoho z králových panošů. Nyní, když se Stannis Baratheon dostal k moci, lordi se kolem něj hemžili jako mouchy kolem mrtvoly. Sám taky vypadá jako mrtvola, o celá léta starší, než když jsem vyplouval z Dračího kamene. Devan mu řekl, že král poslední dobou špatně spí. „Od té doby, co lord Renly zemřel, trápí ho noční můry,“ prozradil chlapec svému otci. „Mistrovy lektvary na ně nepůsobí. Jenom lady Melisandra ho dokáže ukonejšit ke spánku.“

Proto s ním nyní přebývá v jeho altánu? divil se Davos. Aby se s ním modlila? Nebo zná nějaký jiný způsob jak ho ukonejšit? Byla to nestoudná otázka a on se neodvažoval položit ji, dokonce ani svému synovi. Devan byl dobrý chlapec, ale to svoje plamenné srdce nosil na kabátci s patřičnou hrdostí, a jeho otec ho za soumraku vídal u nočních ohňů, kde prosil Pána světla, aby opět přinesl úsvit. Je to králův panoš, omlouval ho v duchu, očekává se od něho, že se bude modlit k bohu svého krále.

Davos již téměř zapomněl, jak vysoké a silné jsou zdi Bouřlivého konce, které se nyní tyčily nad nimi. Král Stannis zastavil jen pár stop od sera Cortnayho a jeho vlajkonoše. „Sere,“ řekl se strohou zdvořilostí, aniž sesedl z koně.

„Můj pane.“ To bylo méně zdvořilé, třebaže ne neočekávané.

„Je zvykem používat ve styku s králem oslovení Tvoje Výsosti,“ poznamenal lord Florent. Na jeho hrudním plátu vystrkovala svůj zářivý čenich rudozlatá liška obklopená věncem květin z lazuritu. Lord ze Stráže u Šedé vody, velmi urozený, velmi uhlazený a velmi bohatý, byl prvním z Renlyho vazalů, kteří odpřísáhli věrnost Stannisovi, a prvním, kdo se vzdal starých bohů a přijal za svého Pána světla. Svoji choť společně s jejím strýcem Axellem Stannis zanechal v Dračím kameni, ale královnini muži přesto byli početnější a silnější než kdykoli předtím a Alester Florent byl tím nejzanícenějším ze všech.

Ser Cortnay Penrose ho ignoroval a začal mluvit ke králi. „Jaká pozoruhodná společnost. Urození lordové Estermont, Errol a Varner. Ser Jon ze zeleného jablka Fossowayů a ser Bryan z červeného. Lord Caron a ser Guyard z Duhové gardy krále Renlyho… a abych nezapomněl na mocného lorda Alestera Florenta ze Stráže u Jasné vody. Pokud mne oči neklamou, tamhle vzadu vidím Cibulového rytíře. Vítám tě, sere Davosi. Obávám se, že tu dámu neznám.“

„Jmenuji se Melisandra, pane.“ Jako jediná přijela beze zbroje, jen ve své splývavé rudé róbě. Velký rubín na jejím hrdle hltavě vpíjel denní světlo. „Sloužím tvému králi a Pánovi světla.“

„Ať se jim daří, moje paní.“ odpověděl ser Cortnay, „ale já se klaním jiným bohům a jinému králi.“

„Je jen jeden pravý král a jeden pravý bůh,“ prohlásil lord Florent.

„Sešli jsme se zde, abychom diskutovali o teologii, můj pane? To kdybych věděl, byl bych s sebou přivedl septona.“

„Dobře víš, proč jsme tady,“ řekl Stannis. „Měl jsi čtrnáct dní na to, abys zvážil mou nabídku. Vyslal jsi na cestu havrany. Nikdo ti na pomoc nepřišel. Nikdo ani nepřijde. Bouřlivý konce je sám a mně došla trpělivost. Ještě jednou naposledy ti nařizuji, abys otevřel bránu a odevzdal mi to, co mi po právu náleží.“

„A podmínky?“ zeptal se ser Cortnay.

„Zůstávají stejné jako předtím,“ odpověděl Stannis. „Prominu ti tvoji zradu, tak jako jsem prominul lordům, kteří sem přijeli se mnou. Muži z tvé posádky budou moct vstoupit do mých služeb nebo se mohou vrátit do svých domovů. Můžete si ponechat svoje zbraně a tolik majetku, kolik každý muž unese. Budu však požadovat vaše koně a nosná zvířata.“

„A co Edrik Bouře?“

„Nemanželského syna mého bratra mně musíš vydat.“

„V tom případě moje odpověď stále zní ne, můj pane.“

Král zaťal čelist a mlčel.

Místo něho promluvila Melisandra. „Nechť tě Pán světla ochraňuje ve tvé temnotě, sere Cortnayi.“

„Tvého Pána světla ať ošoustají Jiní,“ vyštěkl Penrose v odpověď, „a zadek ať mu utřou těmi cáry, co máš na sobě.“

Lord Alester Florent si odkašlal. „Sere Cortnayi, dávej si pozor na jazyk. Jeho Výsost nemá v úmyslu ublížit tomu chlapci. To dítě je z jeho vlastní krve a také z mojí. Všichni vědí, že jeho matkou byla moje neteř Delena. Pokud nedůvěřuješ králi, věř alespoň mně. Znáš mne přece jako čestného muže -“

„Znám tě především jako ambiciózního muže,“ skočil mu do řeči ser Cortnay. „Jako muže, který mění krále a bohy tak, jako já měním boty. A stejně tak ti ostatní odrodilci, co tu vidím před sebou.“

Od králových mužů zaznělo rozhořčené mumlání. Není daleko od pravdy. Fossowayové, Guyard Morrigen a lordi Caron, Varner, Errol a Estermont ještě před nedávném patřili Renlymu. Seděli s ním v jeho altánu, pomáhali mu vymýšlet válečné strategie, snažili se přijít na to, jak porazit Stannise. A lord Florent byl s nimi - byl to sice vlastní strýc královny Selyse, ale to lordu ze Stráže u Jasné vody nebránilo v tom, aby poklekl před Renlym, když jeho hvězda vycházela.

Bryce Caron popojel na svém koni o pár kroků dopředu. Jeho duhově pruhovaný plášť plápolal ve větru vanoucím od zálivu. „Nikdo tu není odrodilec, sere. Jsem loajální Bouřlivému konci a král Stannis je jeho právoplatným pánem… a naším pravým králem. Je posledním z rodu Baratheonů, Robertovým a Renlyho dědicem.“

„Pokud je tomu tak, proč mezi vámi není Rytíř květin? A kde je Mathis Rowan, Randyll Tarly a lady Oakheart? Proč nejsou ve vaší společnosti ti, kteří Renlyho milovali nejvíc? Kde je Brienne z Tarthu, ptám se vás!“

„Ta?“ Ser Guyard Morrigen se drsně zasmál. „Utekla. A dobře udělala. To ona krále zabila.“

„To je lež,“ namítl ser Cortnay. „Znal jsem Brienne, když ještě byla děvčátkem hrajícím si u nohou svého otce ve Večeropádu, a ještě lépe jsem ji poznal, když ji Večerní hvězda poslal sem do Bouřlivého konce. I slepý viděl, že Renlyho Baratheona milovala od prvního okamžiku, kdy na něm spočinula zrakem.“

„Jistě,“ prohlásil lord Florent afektovaně, „sotva by byla první dívkou dohnanou zoufalstvím až k vraždě muže, který ji připravil o panenství. Třebaže co se mě týče, osobně věřím, že krále zabila lady Stark. Urazila celou tu dlouhou cestu až z Řekotočí, aby požádala o spojenectví, a Renly ji odmítl. Nepochybně v něm viděla hrozbu pro svého syna, a tak ho raději odstranila.“

„Byla to Brienne,“ trval na svém lord Caron. „Ser Emmon Cuy to odpřísáhl, než zemřel. A mohu ti na to přísahat i já, sere Cortnayi.“

Hlas sera Cortnayho byl zastřený pohrdáním. „A za co by ta tvoje přísaha stála? Vidím, že stále nosíš svůj duhový plášť. Ten, který ti dal Renly, když jsi vyslovil přísahu, že ho budeš ochraňovat. Když je teď mrtvý, jak to, že ty jsi naživu?“ Otočil se ke Guyardu Morrigenovi. „Totéž bych se mohl zeptat tebe. Guyard Zelený, že ano? Jeden z rytířů Duhové gardy, který přísahal, že svůj život položí za svého krále. Kdybych já měl takový plášť, styděl bych se ho teď nosit.“

Morrigen se naježil. „Buď rád, že jsme sem přijeli jenom vyjednávat, Penrosi, jinak bych ti za taková slova vyřízl jazyk.“

„A hodil ho do stejného ohně, kam jsi hodil svoje přirození?“

„Dost!“ zasáhl Stannis. „To Pán světla si přál, aby můj bratr za svou zradu zemřel. Na tom, kdo to udělal, nezáleží.“

„Tobě možná ne,“ řekl ser Cortnay. „Vyslechl jsem si tvoji nabídku, lorde Stannisi. Zde je moje.“ Stáhl si rukavici a udeřil jí krále do obličeje. „Souboj muže proti muži. S mečem, kopím či jakoukoli zbraní, kterou si vybereš. Nebo jestli máš strach jít na trh se svým magickým mečem a královskou kůží a postavit se starému muži, jmenuj šampióna, který bude bojovat za tebe, a totéž udělám já.“ Obdařil Guyarda Morrigena a Brycea Carona sžíravým pohledem. „Myslím, že některé z těchto štěňat by stačilo.“

Ser Guyard Morrigen potemněl vzteky. „Zvednu tu rukavici, pokud to krále potěší.“

„Stejně jako já.“ Bryce Caron pohlédl na Stannise.

„Ne,“ procedil král mezi zuby.

Zdálo se, že sera Cortnayho to nepřekvapilo. „Pochybuješ snad o spravedlnosti své věci, můj pane, nebo o síle svých paží? Bojíš se, že se na ten tvůj hořící meč vymočím a on uhasne?“

„Považuješ mne za naprostého blázna, sere?“ opáčil Stannis. „Mám dvacet tisíc mužů. Jsi obklíčen z pevniny i z moře. Proč bych měl volit souboj muže proti muži, když moje konečné vítězství je předem jisté?“ Král na něj namířil prst. „Dal jsem ti čestné varování. Pokud mne nutíš zmocnit se mého hradu násilím, neočekávej ode mne žádné milosrdenství. Nechám vás pověsit za zradu, všechny do jednoho.“

„Ať se stane, jak si bohové přejí. Pokus se hrad zdolat bouří, jestli chceš, můj pane - a vzpomeň si přitom na jeho jméno.“ Ser Cortnay potáhl za otěže svého koně a rozjel se zpátky k bráně hradu.

Stannis neřekl ani slovo. Otočil koně dokola a zamířil ke svému táboru. Ostatní ho následovali.

„Pokud na tyto hradby zaútočíme, zbytečně padnou tisíce mužů,“ rozčiloval se starý lord Estermont, který byl královým dědečkem z matčiny strany. „Zajisté by bylo moudřejší riskovat jen jeden život. Naše věc je spravedlivá a bohové by našeho šampióna určitě obdařili vítězstvím.“

Bůh, starče, opravil ho Davos v duchu. Zapomínáš, že teď máme jen jednoho, Melisandřina Pána světla.

„Rád bych se té výzvy zhostil sám,“ ozval se ser Jon Fossoway, „i když nejsem ani zpoloviny tak dobrým šermířem jako tady lord Caron nebo ser Guyard. Renly v Bouřlivém konci nezanechal žádné pozoruhodné bojovníky. Hrad je plný starých mužů a nezkušených chlapců.“

Lord Caron s ním souhlasil. „Jistě, bylo by to snadné vítězství. A jaká by to byla sláva, kdybychom Bouřlivý konec dobili jediným soubojem!“

Stannis je všechny zpražil pohledem. „Klevetíte tady jako straky a všechno jsou to nesmysly. Chci tu mít ticho.“ Královy oči padly na Davose. „Sere. Pojeď za mnou.“ Bodl koně ostruhami do slabin a poodjel od svých následovníků. Tempo s ním udržovala jenom Melisandra, třímající v ruce velkou zástavu s ohnivým srdcem, v jehož středu byl korunovaný jelen. Jakoby jím byl celý pohlcený.

Davos viděl pohledy, kterými si ho měřili lordové, když projížděl kolem nich, aby se připojil ke králi. Nebyli to žádní cibuloví rytíři, ale hrdí muži z prastarých vážených rodů. Mohl si domyslet, že Renly je podobným způsobem nikdy neplísnil. Nejmladší z Baratheonů se narodil s darem přirozené zdvořilosti, kterou jeho bratr naneštěstí postrádal.

Jeho kůň dohonil králova a Davos zvolnil tempo do pomalého klusu. „Tvoje Výsosti.“ Zblízka Stannis vypadal ještě hůř, než Davosovi připadal zdálky. Jeho obličej byl ztrhaný a pod očima měl temné kruhy. „Jako pašerák umíš dobře odhadnout lidi,“ řekl král. „Co si myslíš o seru Cortnaym Penroseovi?“

„Je to tvrdohlavý muž,“ odpověděl Davos opatrně.

„Já bych spíš řekl, že dychtí po smrti. Hodil mi moji nabídku milosti do obličeje. Tím předem odepsal život nejenom svůj, ale také každého člověka za hradbami Bouřlivého konce. Souboj muže proti muži!“ Král si odfrkl pohrdáním. „Nepochybně si mě spletl s Robertem.“

„Spíš byl zoufalý. Jakou jinou má šanci?“

„Žádnou. Hrad padne. Ale jak to zařídit, abychom ho dobyli co nejrychleji?“ Stannis se na chvíli zamyslel, Davos pod neúnavným klapotáním kopyt slyšel, jak král tiše skřípe zuby. „Lord Alester na mne naléhá, abych sem přivedl starého lorda Penrosea, otce sera Cortnayho. Ty toho muže tuším znáš, že ano?“

„Když jsem navštěvoval lordy jako tvůj vyslanec, lord Penrose mne přijal zdvořileji než většina ostatních,“ odpověděl Davos. „Je to starý muž, Tvoje Výsosti. Nemocný a unavený.“

„Florent by věděl, jak na to. Nechal by ho pověsit před hradbami, jeho synovi na očích.“

Bylo nebezpečné oponovat královniným mužům, ale Davos přísahal, že svému králi bude vždy říkat pravdu.

„Myslím, že to by nebylo moudré, můj pane. I když se ser Cortnay bude muset dívat, jak jeho otec umírá, bránu stejně neotevře. Nezískali bychom tím nic, a ty bys jen znevážil spravedlnost své věci.“

„Jak znevážil?“ naježil se Stannis. „Copak chceš, abych šetřil životy zrádců?“

„Životy těch, co jedou za námi, jsi ušetřil.“

„Ty mi to vytýkáš, pašeráku?“

„To mi nepřísluší, Tvoje Výsosti.“ Obával se, že zašel příliš daleko.

Král ho ale na pokoji nenechal. „Mám dojem, že si toho Penrosea vážíš víc než mých lordů vazalů. Proč?“

„Zůstává věrný.“

„Mylně věrný mrtvému uchvatiteli.“

„Ano,“ připustil Davos, „ale přesto zůstává loajální.“

„A ti za námi ne?“

Davos už v rozhovoru se Stannisem zašel příliš daleko, než aby mohl couvnout. „Ještě vloni to byli Robertovi muži. Před měsícem patřili Renlymu. Dnes ráno jsou tvoji. Komu budou patřit zítra?“

Stannis se zasmál. Náhlým výbuchem, surovým a plným pohrdání. „Co jsem ti říkal, Melisandro?“ otočil se k rudé ženě. „Můj Cibulový rytíř mně vždycky říká jen pravdu.“

„Vidím, že ho znáš dobře, Tvoje Výsosti,“ odvětila rudá žena.

„Velmi jsi mi chyběl, Davosi,“ řekl král. „Ano, tvůj čich tě neklame, mám za sebou průvod zrádců. Moji lordi vazalové jsou nestálí dokonce i ve své zradě. Potřebuju je, ale měl bys vědět, jak se mi zvedá žaludek z toho, že musím udělovat milost takovým, jako jsou oni, když jsem potrestal muže za daleko menší zločiny. Máš právo kárat mne za to, sere Davosi.“

„Ty sám sebe káráš víc, než bych se kdy odvážil já, Tvoje Výsosti. Potřebuješ ty velké lordy, aby ti pomohli získat tvůj trůn -“

„Člověku jako ty jsem usekl prsty.“ Stannis se ponuře usmál.

Davos bez přemýšlení zvedl svou zmrzačenou ruku k váčku, který nosil kolem hrdla, a nahmatal prsty uvnitř. Pro štěstí.

Král si toho pohybu všiml. „Ty je stále máš, Cibulový rytíři? Ještě jsi je neztratil?“

„Ne.“

„Často jsem si říkal, proč si je vlastně necháváš.“

„Připomínají mi, čím jsem byl. Odkud jsem přišel. Připomínají mi to, jak jsi spravedlivý, Tvoje Výsosti.“

„Ano, byl jsem spravedlivý,“ přitakal Stannis. „Dobrý skutek nesmyje špatný, stejně jako špatný nesmyje dobrý. Za dobrý by měla následovat odměna a za špatný odplata. Byl jsi hrdinou a pašerákem zároveň.“ Pohlédl za sebe na lorda Florenta a ostatní, duhové rytíře a odrodilce, kteří jeli v uctivé vzdálenosti za ním. „Ti na milost vzatí lordi by se nad tím také měli zamyslet. Dobří a poctiví lidé budou bojovat za Joffreyho, protože jej mylně považují za pravého krále. Seveřan by dokonce totéž mohl říct o Robbu Starkovi. Ale tito lordi se shlukli kolem praporců mého bratra, o přitom o něm věděli, že je to uchvatitel. Otočili se zády ke svému pravému králi, a to jen z toho důvodu, že snili o moci a slávě. A já jsem jim dal milost. Odpustil jsem jim, ale nezapomněl jsem.“ Na okamžik zmlkl, přemýšleje o své představě spravedlnosti. A pak se najednou zeptal: „Co o Renlyho smrti říkají obyčejní lidé?“

„Jsou zarmoucení. Tvého bratra všichni milovali.“

„Blázni milují blázna,“ zamumlal Stannis, „ale já jsem kvůli němu také smutný. Kvůli chlapci, kterým byl, ne kvůli muži, ve kterého vyrostl.“ Chvíli byl zticha, pak položil další otázku: „Jak lid přijímá zprávy o Cerseině krvesmilstvu?“

„Když jsme byli mezi nimi, provolávali slávu králi Stannisovi. Nemohu říct, co si mezi sebou povídali, jakmile jsme odpluli.“

„Takže podle tebe tomu nevěřili?“

„Když jsem ještě byl pašerákem, pochopil jsem, že někteří lidé věří všemu a jiní ničemu. Setkali jsme se s jedněmi i s druhými. A také se mezi nimi šíří jiná povídačka.“

„Ano.“ Stannis to řekl za něho. „Selyse mi nasadila parohy a uvázala na ně bláznovy zvonce. Moji dceru zplodil šašek s polovičním rozumem. Ten příběh je stejně zlý, jako je absurdní. Renly mi ho hodil do obličeje, když jsme se setkali na vyjednávání. Aby člověk věřil takovým povídačkám, musel by být šílený jako Strakoš.“

„To je možná pravda, Tvoje Výsosti… ale ať už té povídačce věří či ne, rádi si ji povídají.“ Na mnoho míst se dostala ještě před nimi a lidé pak s o to větší nedůvěrou přijímali jejich vlastní pravdivý příběh.

„Robert by se mohl vymočit do poháru a lidé by to zvali vínem, ale já jim nabízím čistou studenou vodu a oni podezřívavě mhouří oči a navzájem si stěžují, jak divně chutná.“ Stannis zaskřípal zuby. „Kdyby někdo řekl, že jsem se převtělil v kance, abych mohl Roberta zabít, pravděpodobně by tomu uvěřili taky.“

„Nemůžeš jim zabránit v řečech, Tvoje Výsosti,“ řekl Davos, „ale když se pomstíš skutečným vrahům svého bratra, říše bude vědět, že ty povídačky jsou lživé.“

Zdálo se, jako by ho Stannis slyšel jen napolo. „Nepochybuji o tom, že na Robertově smrti měla svůj podíl Cersei. Já jeho smrt ale pomstím. Ano, a taky smrt Neda Starka a Jona Arryna.“

„A Renlyho smrt?“ Ta slova z něj vyšla dřív, než si to Davos stačil rozmyslet. Král dlouho mlčel. Pak velmi tiše řekl: „Někdy se mi o tom zdá. O tom, jak Renly umíral. Zelený stan, svíce, ženský výkřik. A krev.“ Stannis pohlédl na svoje ruce. „Když zemřel, byl jsem ještě v posteli. Tvůj Devan mi to může dosvědčit. Snažil se mě probudit, protože už svítalo. Moji lordi čekali, dávali najevo nespokojenost. Měl jsem už sedět na koni, ve zbroji. Věděl jsem, že Renly za rozbřesku zaútočí. Devan říkal, že jsem sebou házel ze spaní a křičel jsem, ale co na tom záleží? Byl to jenom sen. V okamžiku, kdy Renly zemřel, jsem byl ve svém stanu, a když jsem se probudil, moje ruce byly čisté.“

Ser Davos Mořský cítil, jak ho začínají svrbět useklé konečky prstů. Tady není něco v pořádku, pomyslel si bývalý pašerák. Přesto přikývl a řekl: „Chápu.“

„Tehdy na vyjednávání mi Renly nabídl broskev. Urážel mne, posmíval se mi, vyhrožoval mi a pak mi nabídl broskev. Myslel jsem, že má v úmyslu tasit meč, a tak jsem vytáhl svůj. O co mu šlo? Aby mě přinutil dát najevo strach? Nebo to byl jen další z jeho bezvýznamných žertíků? Když mluvil o tom, jak sladká je ta broskev, měla jeho slova nějaký skrytý význam?“ Král prudce zavrtěl hlavou, jako pes třesoucí králíkem, kterého chytil pod krkem. „Jenom Renly mě dokázal tak rozčílit obyčejným kouskem ovoce. Svou zradou na sebe přivolal zkázu, ale měl jsem ho rád, Davosi, teď to vím. Přísahám, že až půjdu do hrobu, budu přitom myslet na broskev svého bratra.“

Do té doby již byli v táboře a jeli kolem vyrovnaných řad stanů, plápolajících praporců a hromad štítů a kopí. Ve vzduchu se vznášel těžký pach koňského trusu, mísící se s kouřem varných ohňů a vůní pekoucího se masa. Stannis počkal, až ho dohoní ser Florent a ostatní, stroze je propustil a nařídil jim, aby se za hodinu dostavili k válečnému sněmu do jeho stanu. Lordi pokývli hlavami na souhlas a rozešli se, zatímco Davos a Melisandra spolu odjeli ke královu altánu.

Měl velký stan, protože se v něm scházeli jeho lordi vazalové k poradám, ale jinak na něm nebylo nic velkolepého. Byl to vojenský stan z těžkého plátna v barvě temné žluti, která někdy vypadala jako zlato. Jenom královská zástava na vrcholu středového kůlu vypovídala o tom, že se jedná o králův stan. Ta, a strážní venku; královnini muži opírající se o dlouhá kopí, se znakem ohnivého srdce našitým nad jejich vlastními.

Přišli k nim štolbové a pomohli jim sesednout. Jeden ze strážných vzal od Melisandry její těžkopádný praporec a zabodl jeho rukojeť do měkké hlíny. Devan stál z jedné strany vchodu a čekal, až bude moci zvednout plentu pro krále. Vedle něho stál starší panoš. Stannis si sundal korunu z hlavy a podal ji Devanovi. „Přines nám studenou vodu a dva poháry. Davosi, pojď se mnou. Moje paní, pro tebe pošlu, až tě budu potřebovat.“

„Jak král poroučí.“ Melisandra se vzdálila.

Po jasu rána byl vnitřek stanu chladný a tmavý. Stannis se posadil na obyčejnou dřevěnou táborovou židli a pokynul Davosovi, aby si sedl na druhou. „Jednoho dne z tebe udělám lorda, pašeráku. I kdyby jen proto, abych zahýbal žlučí Celtigarovi a Florentovi. Nebudeš mi za to ale vděčný. Znamená to, že budeš muset přežít sněmy jako ten, co mě teď čeká, a předstírat zájem o oslí hýkání.“

„Na co je máš, když jsou ti k ničemu?“

„Oslové zvuk svého vlastního hýkání milují. Potřebuju je, aby táhli moji káru. Jistě, jednou za dlouhý čas některý z nich přijde s dobrým nápadem. Obávám se však, že dnes tomu tak nebude - á, je zde tvůj syn s vodou.“

Devan položil tác na stolek a naplnil dva hliněné poháry. Než se král napil, vsypal do svého poháru špetku soli. Davos svou vodu pil bez ničeho a přál si přitom, aby to bylo víno. „Mluvil jsi o svém sněmu.“

„Dovol mi povědět ti, jak bude probíhat. Lord Velaryon na mě bude naléhat, abych za prvního kuropění začal ztékat zdi hradu, s lodními háky a žebříky proti šípům a vroucímu oleji. Ti mladí oslové to považují za vynikající nápad. Estermont bude nakloněn spíš tomu, abychom je vyhladověli, tak jako se to Tyrell a Redwyne kdysi pokoušeli se mnou. To by mohlo trvat rok, ale staří oslové jsou trpěliví. A Caron a ostatní, kteří rádi kopou, by chtěli zvednout rukavici sera Cortnayho a riskovat souboj muže proti muži. Každý z nich si představuje, že on bude šampiónem a získá si nehynoucí slávu.“ Král dopil svou vodu. „Co bys mi poradil ty, pašeráku?“

Než Davos odpověděl, na okamžik se zamyslel.

„Neprodleně zaútočit na Královo přístaviště.“ Král se zamračil. „A nechat zde Bouřlivý konec nedobytý?“

„Ser Cortnay není nijak silný, aby ti mohl ublížit. Lannisterové ano. Obléhání by trvalo příliš dlouho, souboj muže proti muži je příliš riskantní a přímý útok by stál tisíce životů, a to bez záruky, že uspějeme. A navíc to není zapotřebí. Jakmile Joffreyho zbavíš trůnu, tento hrad ti připadne tak či tak. Po táboře se povídá, že lord Tywin Lannister se žene na západ, aby zachránil Lannisport od seveřanské hrozby…“

„Máš velmi chytrého otce, Devane,“ řekl král chlapci, který stál u jeho lokte. „Kéž bych tak měl ve svých službách víc takových pašeráků a méně lordů. V jednom ohledu se však mýlíš, Davosi. Je to zapotřebí. Pokud nechám Bouřlivý konec nedobytý za svými zády, bude se říkat, že jsem zde byl poražen. Oni jsou se mnou proto, že se mne bojí… a porážka znamená smrt strachu. Ten hrad musí padnout.“ Zaskřípal zuby. „A to rychle. Doran Martell povolal svoje vazaly a obsadil horské průsmyky. Jeho Dornové jsou připravení přihrnout se na Blata. A navíc je tu Vysoká zahrada. Můj bratr ponechal větší část své armády v Drsném mostu. Téměř šedesát tisíc pěšáků. Poslal jsem tam bratra své ženy, sera Errola, se serem Parmenem Cranem, aby převzali velení v mém jménu, ale oni se nevrátili. Obávám se, že ser Loras Tyrell dosáhl Drsného mostu před mými vyslanci a zabral si armádu pro sebe.“

„O to větší máme důvod zaútočit co nejdříve na Královo přístaviště. Salladhor Saan mi řekl -“

„Salladhor Saan myslí jen na zlato,“ vybuchl Stannis. „Má hlavu plnou snů o pokladu, který podle něho leží pod Rudou baštou. O Salladhoru Saanovi už nechci slyšet. Den, kdy budu potřebovat radu od toho lysenského korzára, bude dnem, kdy sundám z hlavy korunu a dám se k černým.“ Král zaťal ruku v pěst. „Jsi tu, abys mi sloužil, pašeráku? Nebo abys mne rozčiloval planými řečmi?“

„Jsem tvůj,“ řekl Davos.

„V tom případě mne poslouchej. Zástupcem sera Cortnayho je bratranec Fossowayů. Lord Meadows, dvacetiletý zelenáč. Kdyby se Penroseovi náhodou něco stalo, velení Bouřlivého konce by připadlo tomuhle výrostkovi a jeho bratranci věří, že by přijal moje podmínky a vzdal se hradu.“

„Vzpomínám si na jiného výrostka, kterému bylo svěřeno velení Bouřlivého konce. Tomu tehdy také nemohlo být víc než dvacet.“

„Lord Meadows není taková tvrdohlavá palice, jako jsem byl já.“

„Tvrdohlavý nebo zbabělý, záleží na tom? Ser Cortnay Penrose mi připadal zdravý a v plné síle.“

„Tak vypadal i můj bratr v den předtím, než zemřel. Noc je temná a plná hrůz, Davosi.“

Davos Mořský cítil, jak se mu vzadu na krku ježí vlasy. „Můj pane, já ti nerozumím.“

„Já po tobě nežádám, abys porozuměl. Chci jenom, abys mi sloužil. Ser Cortnay bude během dne mrtvý. Melisandra to viděla v plamenech budoucnosti. Jeho smrt i způsob, jakým zemře. Netřeba říkat, že nezemře v rytířském souboji.“ Stannis natáhl ruku s pohárem a Devan jej opět naplnil vodou ze džbánu. „Její plameny nelžou. Viděla v nich také Renlyho konec. Viděla to v Dračím kameni a řekla to Selyse. Lord Velaryon a tvůj přítel Salladhor Saan chtěli, abych vyplul proti Joffreymu, ale Melisandra mi řekla, že když se vydám do Bouřlivého konce, získám větší část armády svého bratra. Měla pravdu.“

„A-ale,“ zajíkl se Davos, „lord Renly sem přijel jen proto, že jsi začal obléhat jeho hrad. Sám předtím byl na tažení proti Královu přístavišti, proti Lannisterům, a zaútočil by -“

Stannis se zamračeně posunul na své židli. „Byl, zaútočil by, k čemu to všechno? Udělal zkrátka to, co udělal. Přijel sem se svými praporci a broskvemi a přijel si pro svou zkázu… a dobře pro mě, že to udělal. Melisandra viděla v plamenech ještě jiný den. Ráno, kdy by Renly vyjel ve své zelené zbroji, aby rozbil moji armádu pod hradbami Králova přístaviště. Kdybych se se svým bratrem setkal tam, mohl jsem místo něho zemřít já.“

„Nebo jsi mohl svoji armádu spojit s jeho, abyste porazili Lannistery,“ protestoval Davos. „Proč ne? Pokud viděla dvě verze budoucnosti… obě přece nemohly být pravdivé.“

Král Stannis zvedl prst. „V tomto ohledu se mýlíš, Cibulový rytíři. Některá světla vrhají víc než jen jeden stín. Postav se za noci vedle ohně a přesvědčíš se o tom na vlastní oči. Plameny se posouvají a tančí, ani na okamžik nezůstávají v klidu. Stíny jsou chvíli dlouhé a chvíli krátké a každý člověk jich vrhá celý tucet. Některé jsou slabší než jiné a lidé vrhají stíny také přes budoucnost. Jeden stín nebo mnoho. Melisandra je všechny vidí.

Ty tu ženu nemáš rád. Já to vím, Davosi, nejsem slepý. Nemají ji v lásce ani moji lordi. Estermont si myslí, že vybrat si za znak plamenné srdce bylo špatným nápadem, a prosí, aby směl bojovat pod korunovaným jelenem jako zastara. Ser Guyard říká, že ta žena by neměla být mojí vlajkonoškou. Ostatní si šeptají, že by neměla mít právo zasedat na válečných sněmech, že bych ji měl poslat zpátky do Ašaje, že je hříšné nechávat ji na noc ve svém stanu. Ano, šeptají si… zatímco ona jen slouží.“

„Jak slouží?“ zeptal se Davos, obávaje se odpovědi.

„Jak je zapotřebí.“ Král na něho pohlédl. „A ty?“

„Já…“ Davos si oblízl rty. „Jsem zde na tvůj příkaz. Co pro tebe mám vykonat?“

„Nic, co jsi nedělal už předtím. Jenom zapluješ s lodí pod hrad, neviděn v černi noci. Uděláš to pro mě?“

„Ano. Dnes v noci?“

Král stroze přikývl. „Budeš potřebovat jen malou loďku. Ne Černou Bethu. Nikdo o tvém konání nesmí vědět.“

Davos chtěl protestovat. Už nebyl pašerákem, ale rytířem, a nikdy nebyl vrahem. Jenomže když otevřel ústa, nevyšla mu z nich žádná slova. Je to přece Stannis, jeho právoplatný pán, kterému vděčí za všechno, čím je. A musí myslet také na svoje syny. Bohové, buďte dobří, co to s ním ta žena udělala?

„Neodpovídáš,“ poznamenal Stannis.

Ani bych neměl, pomyslel si Davos, ale místo toho řekl: „Můj pane, nyní už chápu, že ten hrad musíš dobýt, ale určitě existují jiné způsoby. Čistší způsoby. Dovolme seru Cortnayovi nechat si toho chlapce, a on se pak vzdá.“

„Jenomže já toho chlapce potřebuju, Davosi. Potřebuju. I tohle Melisandra viděla v plamenech.“

Davos tápal po odpovědi. „V Bouřlivém konci nejsou žádní rytíři, kteří by se mohli rovnat seru Guyardovi, lordu Caronovi nebo kterémukoli ze stovky jiných, co ti odpřísáhli věrnost. Ten souboj muže proti muži… možná seru Penroseovi jde jen o to, aby se vzdal a neztratil svoji čest. Dokonce i kdyby přitom měl přijít o život.“ Královým obličejem přelétl utrápený výraz. „Spíš plánuje nějakou zradu. K žádnému souboji nedojde. Ser Cortnay byl mrtvý předtím, než mi hodil rukavici do tváře. Plameny nelžou, Davosi.“

Jenomže k tomu, aby byly pravdivé, potřebuješ mě, pomyslel si Davos Mořský. Už dlouho necítil takový smutek.

A tak se stalo, že v temnotě noci opět křižoval Záliv ztroskotání, tentokrát u kormidla malé loďky s černou plachtou. Obloha byla stejná jako tehdy a moře taky. Ve vzduchu byla stejně cítit sůl a voda dorážela proti trupu přesně tak, jak si to pamatoval. Kolem hradu blikalo na tisíc jiskřiček táborových ohňů, stejně jako tam před šestnácti lety hořely ohně Tyrellů a Redwynů. Ale to ostatní bylo jinak.

Tenkrát jsem do Bouřlivého konce vezl život v podobě cibulí. Tentokrát je to smrt v podobě Melisandry z Ašaje. Před šestnácti lety s každým pohybem větru hlasitě pleskaly plachty, dokud je nespustil a neplul dál jen za pomoci vesel. Přesto měl tenkrát srdce až v krku. Muži z Redwynových galér však po tak dlouhé době obléhání již nebyli tak ostražití a on jejich kordonem proplul hladce jako přes černý satén. Dnes jediné lodě v dohledu patřily Stannisovi a jediné nebezpečí představovali strážní na hradbách. Davos byl přesto napjatý jako tětiva luku.

Melisandra seděla schoulená na sedátku veslaře, zahalená v záhybech temně rudého pláště, který ji halil od hlavy až k patě. Pod kápí se rýsoval její bledý obličej. Davos miloval vodu. Nejlépe se mu spalo, když pod sebou měl rozhoupanou palubu, a vzdychání větru v ráhnoví mu znělo sladčeji než píseň, kterou by na své harfě mohl vyloudit sebelepší trubadúr, ale dnes mu dokonce ani moře nedokázalo poskytnout útěchu. „Čiší z tebe strach, pane rytíři,“ řekla rudá žena tiše.

„Kdosi mi řekl, že noc je temná a plná hrůz. A já dnes večer nejsem žádný rytíř. Dnes jsem znovu jen pašerák Davos. Kéž bys tak byla cibulí.“

Zasmála se. „Takže mě se bojíš? Nebo toho, co děláme?“

„Toho, co děláš ty. Já se na tom nijak nepodílím.“

„To tvoje ruka zvedla kotvu. Tvoje ruka svírá kormidlo.“

Davos tiše udržoval kurz. Pobřeží bylo pásem rozeklaných skalisek, a tak s loďkou plul daleko od něj. Než se obrátí ke břehu, vyčká na příliv. Bouřlivý konec se tyčil před nimi, ale rudou ženu to nijak nevzrušovalo. „Jsi dobrý muž, Davosi Mořský?“ zeptala se.

Copak by tohle dělal dobrý muž? „Jsem muž,“ odpověděl. „Jsem laskavý na svoji manželku, ale měl jsem i jiné ženy. Snažím se být dobrým otcem svým synům, pomáhám jim najít si pro sebe místo na tomto světě. Ano, porušoval jsem zákony, ale nikdy jsem si nepřipadal špatný. Až do dnešního večera. Řekl bych, že jsem obojím, moje paní. Dobrým i špatným.“

„Šedý muž,“ řekla, „ani bílý, ani černý, ale díl z obého. Takový jsi, sere Davosi?“

„A co když ano? Mám dojem, že většina lidí je šedivá.“

„Pokud je polovina cibule černá hnilobou, pak je shnilá celá cibule. Člověk je buď dobrý, nebo špatný.“

Ohně za nimi se rozplynuly do nejasné záře na pozadí černé oblohy a pevninu měli téměř z dohledu. Bylo načase zamířit k pobřeží. „Pozor na hlavu, moje paní.“ Otočil kormidlem a loďka se prudce naklonila, zčeřila velkou černou vlnu a zabočila. Melisandra se opírala o rozhoupané ráhno a jednou rukou svírala bok loďky, klidná jako vždy. Dřevo skřípalo, plachta praskala, voda stříkala, a to všechno tak hlasitě, že člověk by mohl přísahat, že ti v hradu to určitě slyší taky. Davos ale věděl, že tomu tak není. Jediným zvukem, který kdy pronikl masivními přímořskými hradbami Bouřlivého konce, bylo nekonečné dorážení vln proti kameni, a to ještě jen slabě.

Uháněli kupředu a v jejich brázdě se zvedala vysoká černá vlna. „Mluvíš o mužích a cibulích,“ řekl Davos Melisandře. „A co ženy? Neplatí totéž pro ně? Jsi dobrá, nebo špatná, moje paní?“

Melisandra se dala do smíchu. „Ach, já jsem dobrá. Jsem svým vlastním rytířem, drahý pane. Šampiónem světla a života.“

„A přesto máš v úmyslu zabít dnes v noci člověka,“ řekl. „Tak jako jsi zabila mistra Cressena.“

„Tvůj mistr se otrávil sám. Měl v úmyslu zabít mne, ale mne chránila vyšší moc, zatímco jeho ne.“

„A Renly Baratheon? Kdo zabil jeho?“

Otočila k němu hlavu. Její oči pod stínem kápě žhnuly jako bledě červené plameny svící. „Já ne.“

„Lhářko.“ Davos si tím nyní byl jistý.

Melisandra se znovu dala do smíchu. „Zmítáš se v temnotě a zmatku, sere Davosi.“

„Což je dobrá věc.“ Davos pokynul ke vzdáleným světlům blikajícím podél hradeb Bouřlivého konce. „Cítíš, jak je vítr chladný? Strážní se k sobě choulí kolem pochodní. Trocha světla, něco málo tepla, za noci, jako je tahle, jsou za ně jen vděční. Jenomže světlo je oslepí, takže nás pak neuvidí, jak se k nim blížíme.“ Alespoň v to doufám. „Nyní nás ochraňuje bůh tmy, moje paní. Dokonce i tebe.“

Plamínky v jejích očích jako by při jeho slovech zažhnuly o něco jasněji. „Nevyslovuj to jméno, pane, nebo k nám přitáhneš jeho černý pohled. Ujišťuji tě, že ten žádné lidi nechrání, protože je nepřítelem všeho, co žije. To pochodně nás chrání, jak jsi sám řekl. Světelný dar od Pána světla.“

„Aťsi je to, jak chceš.“

„Spíš jak chce on.“

Vítr se měnil. Davos to cítil, poznal to podle toho, jak se vlnila plachta. Sáhl po zdvihacím lanu. „Pomoz mi zkasat plachtu. Po zbytek cesty budu veslovat.“

Společně stáhli plachtu, zatímco loďka se houpala na vlnách. Když Davos spouštěl do zpěněné černé vody vesla, zeptal se: „Kdo tě odvezl k Renlymu?“

„Nebylo zapotřebí, aby mne k němu někdo vezl,“ řekla. „Nic ho nechránilo. Ale tady… je to Bouřlivý konec, prastaré místo. Jeho kameny jsou očarované kouzlem. Jsou tu temné zdi, kterými neprojde žádný stín - staré, zapomenuté, ale stále jsou tady.“

„Stín?“ Davos cítil, jak mu po těle naskakuje husí kůže. „Stín je přece věcí temnoty.“

„Jsi větší ignorant než dítě, pane rytíři. Ve tmě žádné stíny nejsou. Stíny jsou služebníky světla. Čím jasnější plamen, tím temnější vrhá stíny.“

Davos se zamračil a pak již mlčel. Blížili se k pobřeží a jejich hlasy by se mohly nést přes vodu. Vesloval a jeho vesla přitom vydávala jen ten nejtišší zvuk, který navíc zanikal v rytmu vln. Přímořská strana Bouřlivého konce dřepěla na bílém útesu, příkře se svažujícím vápencovém skalisku, které končilo ve výši masivní parkánové zdi. V útesu zel černý otvor, právě k němu nyní Davos zamířil, tak jako tehdy před šestnácti lety. Tunel se otevíral v jeskyni pod hradem, kde si bouřliví lordi postavili přístaviště.

Tímto průchodem bylo možné proplout jenom za přílivu, a i tehdy byl zrádný, ale Davos zjistil, že jeho um pašeráka ho stále ještě neopustil. Zručně loď prováděl mezi rozeklanými skalisky, dokud se před nimi netyčilo ústí jeskyně. Nechal vlny, aby je vnesly dovnitř. Tříštily se kolem nich, narážely do člunu z jedné strany a ze druhé a smáčely je na kost. Z šera proti nim vyskočil neviděný kamenný prst, ale Davos ho za pomoci vesla na poslední chvíli zručně obeplul.

Pak už byli uvnitř, obklopeni temnotou, a voda se uklidnila. Loďka zpomalila a zatočila se na hladině. Zvuk jejich vlastního dechu se odrážel od stěn kolem nich, dokud je zcela neobklopil, Davos čerň neočekával. Posledně po celé délce tunelu hořely pochodně a vražednými děrami na ně shlížely oči hladovějících mužů. Věděl, že někde vpředu je padací mříž. Za pomoci vesel loďku zbrzdil a nyní již pluli pomalu.

„Dál už nemůžeme, pokud nemáš uvnitř člověka, který by pro nás zvedl mříž.“ Jeho šepot uháněl přes šplouchající vodu jako řada myšek na měkkých růžových tlapkách.

„Projeli jsme už pod hradbami?“

„Ano. Projeli. Dál se nedostaneme. Mříž sahá až na samé dno a její tyče jsou tak těsně u sebe, že by se mezi nimi neprotáhlo ani dítě.“

Neozvala se žádná odpověď, jenom tichý šustot. A pak uprostřed temnoty vytrysklo světlo.

Davos zvedl ruku, aby si ochránil oči, a dech mu uvízl v hrdle. Melisandra odhodila svou kápi a setřásla z ramen doutnající plášť. Pod ním byla nahá a břicho měla vzedmuté pokročilým těhotenstvím. Na hrudi jí visely těžké naběhlé prsy a břicho se jí napínalo, jako by mělo každou chvíli prasknout. „Bohové, ochraňte nás,“ zašeptal, a v odpověď uslyšel smích, hluboký a hrdelní. Její oči byly jako žhavé uhlíky a pot, který jí v krůpějích stál na kůži, jako by zářil svým vlastním světlem. Melisandra svítila.

S prudkým oddychováním si sedla do dřepu a roztáhla nohy. Po stehnech jí stékala krev, černá jako inkoust. Její výkřik mohl být agónií, extází, nebo možná obojím. Davos se díval, jak se z jejího těla začíná drát na svět vrcholek dětské hlavičky. Na svobodu se vykroutily dvě ruce, tápající kolem sebe, šmátrající černými prsty po Melisandřiných napjatých stehnech, vykrucující se z ní, dokud z ní nevyklouzl celý stín a nestal se větším než Davos, velkým jako tunel sám, a dokud se netýčil nad loďkou. Viděl ho jen na okamžik, než zmizel. Prolezl mezi tyčemi padací mříže a pak už klouzal nad vodou. Ten okamžik však byl dost dlouhý na to, aby Davos stín poznal. A znal i člověka, který ho vrhal.

JON

Černí noci k nim připlul táhlý zvuk rohu. Tábor začal ožívat. Také Jon se vztyčil na lokti a ze zvyku sáhl po Dlouhém drápu. Roh, který budí spící, pomyslel si. Nízký tón stále prodléval na okraji slyšitelnosti. Hlídky u kruhové hradby se zastavily na svých obchůzkách a nyní tam muži stáli s hlavami otočenými ke zdi a dech jim zamrzal u úst. Jakmile zvuk rohu odezněl, dokonce i vítr přestal foukat. Muži odhazovali pokrývky a sahali po kopích nebo opascích s meči, tiší, zaposlouchaní do noci. Zaržál a byl utišen kůň. Na kratičký okamžik se zdálo, jako by celý les zadržoval dech. Bratři Noční hlídky čekali na druhé zatroubení a modlili se, aby se neozvalo. Když ticho trvalo již nesnesitelně dlouho a muži konečně nabyli jistotu, že roh už znovu nezazní, začali se ostýchavě usmívat jeden na druhého, jako by tím chtěli popřít, že měli strach. Jon Sníh přihodil do ohně pár větviček, zapnul si opasek s mečem, natáhl si boty, vytřepal ze svého pláště hlínu a rosu a připjal si jej kolem ramen. Zatímco se oblékal, oheň se rozhořel vysokým plamenem, který ho svým teplem příjemně hřál do pokožky tváře. Slyšel lorda velitele, jak se hýbe ve svém stanu. Po chvíli Mormont nadzvedl plentu vchodu. „Jedno zatroubení?“ zeptal se. Havran, který mu seděl na rameni, byl rozčepýřený, tichý a vypadal zkormouceně.

„Jedno, můj pane,“ přitakal Jon. „Přijíždějí sem bratři.“ Mormont přešel k ohni. „Půlruký. Už byl nejvyšší čas.“ Velitel byl každým dnem čekání nepokojnější; ještě chvíli a byl by z toho vyseděl mladé. „Postarej se, aby jeho muži dostali teplé jídlo a koně krmení. Půlrukého okamžitě pošli za mnou.“

„Přivedu ho, můj pane.“ Muži ze Stínové věže byli očekáváni již před celými dny. Když se neobjevili, bratři si začali dělat starosti. Jon slyšel ponuré mumlání kolem varného ohně, a nejenom od Bolestínského Edda. Ser Ottyn Wythers navrhoval, aby se vrátili do Černého hradu, čím dříve, tím lépe. Ser Mallador Locke chtěl vyrazit ke Stínové věži, aby prý zjistili, kudy se Půlruký ubíral a co se mu stalo. A Thoren Smallwood chtěl pochodovat dál do hor. „Mance Nájezdník ví, že se bude muset s Hlídkou střetnout,“ prohlásil, „ale nikdy nás nebude očekávat tak daleko na severu. Když se vydáme vzhůru podél Mléčné vody, překvapíme ho a rozsekáme jeho armádu na cucky dřív, než si uvědomí, že jsme na ně zaútočili.“

„Mance Nájezdník má mnohem víc mužů než my,“ protestoval ser Ottyn. „Kraster říkal, že shromažďuje velkou armádu. Mnohatisícovou. Nás jsou bez Qhorina pouhé dvě stovky.“

„Pošli dvě stě vlků proti deseti tisícům ovcí, sere, a uvidíš, co se bude dít,“ řekl Smallwood sebejistě.

„Mezi těmi ovcemi jsou i kozy, Thorene,“ varoval ho Jarman Buckwell. „Jo, a možná taky pár lvů. Chřestivá košile, Harma Psí hlava, Alfyn Vránobijec…“

„Já je znám stejně dobře jako ty, Buckwelle,“ vyštěkl na něho Thoren Smallwood. „A mám v úmyslu dostat je, všechny do jednoho. Jsou to divocí, ne vojáci. Pár stovek hrdinů, většinou opilých, uprostřed velké skupiny ženských, děcek a otroků. Přeženeme se přes ně a s vytím je zaženeme zpátky do jejich nor.“

Dohadovali se takto několik hodin, ale nedospěli k žádné shodě. Starý medvěd byl příliš tvrdohlavý, než aby se vrátil do hradu, ale také se nehodlal bezhlavě řítit podél Mléčné vody do bitvy. Nakonec se dohodli, že na muže ze Stínové věže počkají dalších pár dní, a pokud se neobjeví, promluví si o tom znovu.

Qhorinovi muži však konečně přijeli, což znamenalo, že rozhodnutí již nebude možné déle odkládat. Jon tomu byl rád. Pokud musí bojovat proti Mancemu Nájezdníkovi, ať je to co nejdřív.

Našel Bolestínského Edda u ohně, kde si stěžoval na to, jak špatné se mu spí, když někdo pořád v lesích troubí na ty svoje zatracené rohy. Jon mu poskytl novou záminku, aby si mohl stěžovat. Společně probudili Hakea, který si za hlasitého klení vyslechl příkazy lorda velitele, ale zanedlouho kolem sebe přesto měl tucet bratrů, již krájeli bulvy na polévku.

Když Jon procházel táborem, s oddychováním se k němu přihrnul Sam. Jeho obličej pod černým pláštěm byl bledý a kulatý jako měsíc. „Slyšel jsem roh. Vrátil se snad tvůj strýc?“

„To jsou jen muži ze Stínové věže.“ Bylo stále obtížnější lnout k naději, že Benjen Stark se ještě vrátí. Plášť, který našel pod Pěstí, mohl docela dobře patřit jeho strýci nebo některému z jeho mužů, což připustil i Starý medvěd, třebaže nikdo nebyl schopen říci, proč by ho tam někdo zakopával, společně se zásobou dračího skla. „Musím jít, Same.“

U kruhové hradby našel strážné, kteří z napolo zmrzlé hlíny vytahovali kopí, aby vytvořili otvor ve zdi. Netrvalo to dlouho a po svahu začali nahoru vyjíždět první bratři ze Stínové věže. Všichni byli odění v kůži a kožešinách, tu a tam v kousku oceli či bronzu; jejich tvrdé štíhlé obličeje byly zarostlé mohutnými vousy, s nimiž vypadali stejně chundelatí jako jejich koně. Jona překvapilo, když viděl, že někteří jedou na koních po dvou. Když se podíval pozorněji, uvědomil si, že mnozí z nich jsou ranění. Určitě je cestou potkalo něco zlého.

Qhorina Půlrukého Jon poznal v okamžiku, kdy ho spatřil, třebaže nikdy předtím se nesetkali. Mohutný průzkumník byl u Noční hlídky něčím jako živoucí legendou; muž pomalé mluvy a rychlých činů, vysoký a rovný jako oštěp, s dlouhými končetinami a vážného vzezření. Na rozdíl od svých mužů byl hladce oholený. Vlasy mu spadaly zpod přilbice v těžkém copu pokrytém jinovatkou, a černý oděv, který měl na sobě, byl vybledlý došediva. Z dlaně, kterou svíral otěže, mu zbyl jen palec a ukazováček; o ostatní prsty přišel, když jimi zachytil sekeru divokého, která by mu jinak byla rozsekla lebku vpůli. Říkalo se, že svoji zmrzačenou pěst vrazil sekerníkovi do obličeje, takže mu do očí vytryskla krev, a zabil ho, zatímco muž byl oslepen. Od toho dne divocí zpoza Zdi neznali neúprosnějšího nepřítele.

Jon ho pozdravil. „Lord velitel Mormont by tě rád ihned viděl. Ukážu ti cestu do jeho stanu.“ Qhorin se zhoupl dolů ze sedla. „Moji muži mají hlad a někdo se musí postarat o koně.“

„Všechno je zařízeno.“

Průzkumník svěřil koně do péče jednomu ze svých mužů a následoval ho. „Ty jsi určitě Jon Sníh. Podobáš se svému otci.“

„Ty jsi ho znal, můj pane?“

„Já žádný pán nejsem. Jenom bratr Noční hlídky. Ano, znal jsem lorda Eddarda. A před ním jeho otce.“

Jon musel zrychlit, aby stačil Qhorinovým dlouhým krokům. „Lord Rickard zemřel předtím, než jsem se narodil.“

„Byl to přítel Noční hlídky.“ Qhorin se k němu otočil. „Říká se, že s sebou máš zlovlka.“

„Duch by se měl vrátit za svítání. V noci loví.“

Našli Bolestínského Edda, jak opéká plátky slaniny a vaří tucet vajec v kotlíku nad varným ohněm Starého medvěda. Mormont seděl ve své táborové židli vyrobené ze dřeva a kůže. „Začínal jsem o tebe mít strach. Měli jste cestou problémy?“

„Narazili jsme na Alfyna Vránobijce. Mance ho poslal na průzkum podél Zdi a my jsme ho překvapili při návratu.“ Qhorin si sňal z hlavy přilbici. „Alfyn říši už nebude déle sužovat, ale někteří z jeho skupiny nám unikli. Dohonili jsme jich tolik, kolik jsme jen mohli, avšak některým se přece jen podařilo utéct zpátky do hor.“

„A cena?“

„Čtyři bratři mrtví, tucet zraněných. Pouhá třetina toho, co ztratil nepřítel. A dva jsme vzali do zajetí. Jeden brzy podlehl svým zraněním, ale ten druhý žil dost dlouho, abychom ho mohli vyslechnout.“

„Bude lépe, když si o tom promluvíme uvnitř. Jon ti přinese roh piva. Nebo bys dal přednost horkému kořeněnému vínu?“

„Horká voda postačí. Taky vejce a kus slaniny.“

„Jak si přeješ.“ Mormont nadzvedl plentu vchodu a Qhorin Půlruký sklonil hlavu a vešel do stanu.

Edd stál nad kotlíkem a honil vejce ve vodě lžící. „Závidím těm vejcím,“ řekl. „Já bych teď taky potřeboval trochu povařit. Kdyby ten kotel byl větší, možná bych do něho skočil. I když bych byl raději, kdyby to bylo spíš víno než voda. Existují horší způsoby smrti než v teple a opilý. Znal jsem bratra, který se jednou utopil ve víně. Byla to odporná břečka a jeho mrtvola ji nijak nevylepšila.“

„Tys to víno pil?“

„Je to strašné, když najdeš bratra mrtvého. Člověk se nikdy nepotřebuje napít víc než právě v takovém okamžiku, lorde Sněhu.“ Edd zamíchal vodu v kotlíku a hodil do ní špetku muškátového oříšku.

Jon si nepokojně dřepl vedle ohně a začal ho rozhrabávat klackem. Zevnitř stanu slyšel hlas Starého medvěda, přerušovaný výkřiky havrana a tišším hlasem Qhorina Půlrukého, ale slova nerozlišil. Alfyn Vránobijec je mrtvý, to je dobře. Byl to jeden z Manceho nejdivočejších průzkumníků, který si dal jméno podle černých bratří, jež pozabíjel. Proč tedy Qhorin mluvil po takovém vítězství tak ponuře?

Jon doufal, že příjezd mužů ze Stínové věže pozvedne ducha černých bratří v táboře. Včera večer, když se vracel ze tmy, kde se byl vymočit, zaslechl pět či šest mužů hovořících spolu tichými hlasy kolem uhlíků ohně. Když uslyšel Chetta mumlat, že je nejvyšší čas, aby se vrátili, Jon se zastavil a zaposlouchal se do jejich hovoru. „Celá tahle výprava byla jen pošetilým nápadem starého muže,“ slyšel. „V těch horách nenajdeme nic, jenom svoje hroby.“

„V Mrazoklech žijí obři, vlkodlaci a ještě horší věci,“ řekl Lark ze Sester.

„Já vás ujišťuju, že mě tam nikdo nedostane.“

„Starý medvěd ti zřejmě nedá na vybranou.“

„Možná my nedáme na vybranou jemu,“ řekl Chett.

Právě tehdy jeden z psů zvedl hlavu a zavrčel a Jon se rychle vzdálil, aniž ho spatřili. Tohle jsem neměl slyšet, pomyslel si. Uvažoval o tom, že to poví Mormontovi, ale nedokázal se přinutit donášet na svoje bratry, dokonce ani na takové bratry jako Chett a Lark. Byly to jen prázdné řeči, ujišťoval sám sebe. Je jim zima a mají strach; jako ostatně my všichni. Bylo obtížné čekat na tom kamenitém vrchu nad lesem a divit se, co jim přinese zítřek. Neviděný nepřítel je vždy tím nejobávanějším.

Vytáhl z pochvy svoji novou dýku a prohlížel si ji ve světle plamenů, které se odrážely od lesklého černého skla. Sám si upravil dřevěnou rukojeť a omotal ji konopným provázkem, aby ji mohl lépe svírat v ruce. Byla ošklivá, ale sloužila dobře. Bolestínský Edd byl toho názoru, že skleněné nože jsou užitečné asi tak jako bradavky na hrudním plátu rytířské zbroje, ale Jon si tím tak jistý nebyl. Čepel z dračího skla byla ostřejší než ocelová, i když mnohem křehčí.

Museli ji tam zakopat z nějakého důvodu.

Vyrobil dýku také pro Grenna a další pro lorda velitele. Válečný roh dal Samovi. Při bližší prohlídce vyšlo najevo, že roh je naprasklý, a přestože jej dokonale očistili od hlíny, Jon nebyl schopen vyloudit z něj žádný zvuk. Okraj měl také prasklý, ale Sam měl staré věci rád, dokonce i bezcenné staré věci. „Udělej si z něj pijácký roh,“ radil mu Jon, „a pokaždé, když se z něj napiješ, vzpomeneš si, jak jsi byl na průzkumné výpravě za Zdí, až na Pěsti Prvních lidí.“ Také Samovi dal hlavici oštěpu a tucet hlavic k šípům a zbytek pro štěstí rozdal svým ostatním přátelům.

Zdálo se, že Starý medvěd je dýkou potěšen, ale Jon si přesto všiml, že dává přednost ocelovému noži u svého pasu. Mormont mu nebyl schopen nabídnout žádné odpovědi ohledně toho, kdo tam ten plášť mohl pohřbít a proč. Možná to bude vědět Qhorin. Půlruký se odvážil hlouběji do divočiny než kterýkoli z živých lidí.

„Chceš je obsloužit, nebo mám jít já?“

Jon dýku zastrčil do pochvy. „Půjdu já.“ Chtěl slyšet, o čem si tam spolu povídají.

Edd uřízl tři silné krajíce z okoralého bochníku ovesného chleba, vyrovnal je na dřevěný tác, pokryl je slaninou, pokapal vypečeným tukem a naplnil misku natvrdo vařenými vejci. Jon misku vzal do jedné ruky a tác do druhé a zády napřed vešel do stanu lorda velitele.

Qhorin seděl na podlaze se zkříženýma nohama a zády rovnými jako oštěp. Když mluvil, světlo svící vykreslovalo tvrdé plošky jeho větrem ošlehané tváře. „… Chřestivá košile, Plačící muž a všichni další náčelníci velcí i malí,“ říkal právě. „Také mají vlkodlaky a mamuty a mnohem víc mužů, než by nás kdy mohlo napadnout. Alespoň to tak tvrdil. Nemohl bych ale odpřísáhnout, že to je pravda. Ebben věří, že ten muž nám tyhle povídačky namluvil jen proto, abychom ho nechali žít o něco déle.“

„Pravda či lež, je třeba varovat Zeď,“ řekl Starý medvěd, když Jon pokládal tác mezi ně. „A krále.“

„Kterého krále?“

„Všechny. Pravé i falešné. Když už si dělají nárok na říši, ať ji také brání.“

Půlruký si vzal vejce a naťukl je o okraj misky. „Tihle králové si budou dělat, co budou chtít,“ řekl, zatímco loupal z vejce skořápku. „Myslím, že nám nepomohou. Naší největší nadějí je Zimohrad. Starkové musí na severu shromáždit armádu.“

„Ano. To je víc než jisté.“ Starý medvěd rozvinul mapu, zamračil se na ni, pak ji odhodil stranou a rozvinul další. Jon viděl, že uvažuje nad tím, kam by kladivo Manceho útoku mohlo dopadnout. Hlídka kdysi spravovala sedmnáct hradů podél stovky lig Zdi, jenomže byly jeden po druhém opuštěny, s tím jak se počet bratrů snižoval. Nyní byly obývány jenom tři, což byla skutečnost, které si Mance Nájezdník byl vědom stejně dobře jako oni. „Doufám, že ser Alliser Thorne přivede čerstvé odvedence z Králova přístaviště. Kdybychom zalidnili Šedou stráž muži ze Stínové věže a Dlouhou mohylu lidmi z Východní hlídky…“

„Šedá stráž je již hodně poničená. Lépe by posloužily Kamenné dveře, pokud pro ně najdeme muže. Možná taky Ledobod a Hluboké jezero. S denními patrolami podél opevnění mezi nimi.“

„Patroly, ano. Dvakrát denně, bude-li to možné. Zeď samotná je mocnou překážkou. Nechráněná je sice nemůže zastavit, ale alespoň je zbrzdí. Čím větší armáda, tím víc času na její překonání budou potřebovat. Podle prázdných vesnic, které jsme míjeli, je zřejmé, že s sebou mají svoje ženy, děti a také zvířata… Už jsi někdy viděl kozu šplhat po žebříku? Nebo po laně? Budou si muset postavit schody nebo velkou rampu… To bude trvat přinejmenším měsíc, možná déle. Mance ví, že jeho nejlepší šancí je projít Zdí. Bránou nebo…“

„Trhlinou.“

Mormont prudce otočil hlavu. „Cože?“

„Oni nemají v úmyslu lézt přes Zeď, ani se podhrabat pod ní, můj pane. Mají v plánu rozbít ji.“

„Zeď je sedm set stop vysoká a v základu tak silná, že prosekat si přes ni cestu krumpáči a sekerami by stovce mužů trvalo rok.“

„Přesto to mají v úmyslu.“

Mormont se zamračeně tahal za vous. „Jak?“

„Jak jinak než pomocí čar a kouzel?“ Qhorin ukousl půlku vejce. „Proč by se Mance rozhodl shromáždit svoji armádu v Mrazoklech? Je to bezútěšné, kruté místo a cesta ke Zdi je z něho dlouhá a úmorná.“

„Doufal jsem, že si hory vybral proto, aby se ukryl před očima mých průzkumníků.“

„To je taky možné,“ připustil Qhorin, který dojedl vejce, „ale myslím, že to má ještě jiný důvod. On v těch mrazivých horách něco hledá. Něco, co potřebuje.“

„Něco?“ Mormontův havran zvedl hlavu a zakrákal. Ten zvuk pronikl uzavřeným prostorem stanu jako ostrý nůž.

„Nějakou moc. Co to má být, to nám náš zajatec nebyl schopen říct. Možná ho vyslýchali až příliš tvrdě, a tak zemřel, aniž toho moc řekl. Pochybuju, že o tom beztak něco věděl.“

Jon slyšel vítr venku před stanem. Profukoval mezi kameny kruhové hradby, tahal za provazy stanu a vydával přitom vysoký hvízdavý zvuk. Mormont si zamyšleně zamnul ústa. „Nějakou moc,“ opakoval. „Potřebuju vědět jakou.“

„V tom případě musíš do hor vyslat průzkumníky.“

„Nechci riskovat životy dalších mužů.“

„Můžeme jenom zemřít. Proč jinak nosíme tyhle černé pláště, než abychom v nich zahynuli při obraně říše? Já bych tam poslal patnáct mužů, ve třech skupinách po pěti. Jednu po proudu Mléčné vody, druhou do Křivolakého průsmyku, třetí nahoru po Obřích schodech. Jarmana Buckwella, Thorena Smallwooda a mě. Abychom zjistili, co nás v těch horách čeká.“

„Čeká,“ vykřikl havran. „Čeká.“

Lord velitel Mormont si zhluboka povzdechl. „Jinou možnost nevidím,“ souhlasil nakonec, „ale jestli se nevrátíte…“

„Někdo z Mrazoklů sejde určitě, můj pane,“ řekl průzkumník. „Pokud my, bude to jen dobře. Jestliže ne, bude to Mance Nájezdník a vy mu sedíte rovnou v cestě. Nemůže táhnout na jih a nechat vás za sebou, abyste jeli za ním a obtěžovali jeho zadní voj. Musí zaútočit. Tohle je dobré místo.“

„Ne zas tak moc,“ namítl Mormont.

„V tom případě všichni zemřeme. Než nás pozabíjejí, bratři na Zdi alespoň získají čas. Čas na to, aby zalidnili prázdné hrady a opevnili je, aby přivolali na pomoc lordy a rytíře a aby nabrousili svoje sekery a opravili katapulty. Naše životy budou výhodně utracenou mincí.“

„Zemřeme,“ zamumlal havran, který se procházel Mormontovi po rameni. „Zemřeme, zemřeme, zemřeme, zemřeme.“ Starý medvěd tam seděl skleslý a tichý, jako by pro něj břímě řeči bylo příliš těžké, než aby je dokázal unést. Nakonec řekl: „Ať mi bohové odpustí. Vyber si svoje muže.“

Qhorin Půlruký otočil hlavu. Jeho oči se setkaly s Jonovými a na dlouhou dobu na něm spočinuly. „Dobrá. Vybral jsem si Jona Sněha.“

Mormont zamrkal. „Vždyť je to ještě chlapec. Kromě toho je mým majordomem. Dokonce ani není průzkumník.“

„Tollett se o tebe postará stejně dobře, můj pane.“ Qhorin zvedl svoji zmrzačenou dvouprstou ruku. „Staří bohové jsou tady za Zdí stále silní. Bohové Prvních lidí… a Starků.“

Mormont pohlédl na Jona. „Jak to vidíš ty?“

„Pojedu,“ řekl bez váhání.

Starý muž se smutně usmál. „Myslel jsem si to.“

Již se rozednívalo, když Jon vyšel s Qhonnem Půlrukým ze stanu. Vítr vířil kolem nich, tahal za jejich černé pláště a vynášel do vzduchu rej červených jisker z ohně.

„Vyjedeme v poledne,“ řekl mu průzkumník. „Měl bys najít toho svého vlka.“

TYRION

Královna má v úmyslu poslat prince Tommena pryč.“ Klečeli spolu samotní v tichém šeru septa, obklopení stíny a mihotavými plameny svící, a dokonce i Lancel hovořil šeptem. „Lord Gyles ho odveze na hrad Růženín a ukryje ho tam v přestrojení za páže. Mají v úmyslu nabarvit mu vlasy natmavo a říct každému, že to je syn potulného rytíře.“

„Bojí se Cersei lůzy? Nebo mě?“

„Obojího,“ odpověděl Lancel.

„Ach tak.“ Tyrion o tomto plánu nic netušil. Že by Varysovi ptáčci pro tentokrát zklamali? Dokonce i pavouk někdy usne, pomyslel si… nebo s ním eunuch hraje ještě tajemnější a nepostřehnutelnější hru, než si myslel? „Máš moje díky, sere.“

„Dáš mi ten dar, o který jsem tě žádal?“

„Možná.“ Lancel toužil po tom, aby v nadcházející bitvě mohl velet svému vlastnímu oddílu. Nádherný způsob, jak zemřít, než mu stačí dorůst ten jeho knírek, ale mladí rytíři si vždycky myslí, že jsou nepřemožitelní.

Jeho synovec nenápadně vyklouzl ze septa, ale Tyrion se ještě chvíli zdržel. U Válečníkova oltáře vzal hořící svíci a zapálil jí jednu z nových. Opatruj mého bratra, ty zatracený bastarde, patří k tvým mužům. Druhou svíci zapálil na Cizincově oltáři, tentokrát za sebe.

Té noci, když Rudá bašta potemněla, k němu přišel Bronn, právě ve chvíli, kdy Tyrion zapečeťoval dopis. „Odnes tohle seru Jacelynu Bywaterovi.“ Trpaslík kapal horký zlatý vosk na pergamen.

„Co v něm stojí?“ Bronn neuměl číst, a tak kladl drzé otázky.

„Aby vzal padesát svých nejlepších mužů a vydal se s nimi hlídat Růžovou cestu.“ Tyrion do měkkého vosku otiskl svoji pečeť.

„Stannis přijede spíš po Královské cestě.“

„Och, to já vím. Pověz Bywaterovi, aby bez ohledu na to, co v tom dopise stojí, odvedl svoje muže na sever. Jeho úkolem bude nastražit past na cestě do Růženína. Lord Gyles má v úmyslu během dne či dvou odjet na svůj hrad s tuctem zbrojnošů, nějakým služebnictvem a mým synovcem. Princ Tommen možná bude oblečen jako páže.“

„Ty chceš, aby ti toho chlapce přivedli zpátky, je to tak?“

„Naopak. Chci, aby ho bezpečně doprovodili na hrad.“ Tyrion usoudil, že rozhodnutí poslat chlapce pryč z města bylo jedním z lepších nápadů jeho sestry. Na Růženínu bude Tommen v bezpečí před lůzou a navíc skutečnost, že bude odloučen od svého bratra, ztíží situaci Stannisovi; i kdyby dobyl Královo přístaviště a popravil Joffreyho, stále bude zbývat lannisterský následník trůnu, se kterým se bude muset vypořádat. „Lord Gyles je příliš nemocný, než aby mohl utíkat, a příliš zbabělý, aby bojoval. Nařídí svému kastelánovi, aby otevřel bránu. Jakmile budou uvnitř, Bywater vyžene posádku hradu a bude tam Tommena držet v bezpečí. Zeptej se ho, jak se mu líbí zvuk jména lord Bywater.“

„Lord Bronn by znělo lépe. Já bych pro tebe toho chlapce taky dokázal ukrást. Klidně bych ho i houpal na kolenou a zpíval mu ukolébavky, pokud se za tohle dává lordství.“

„Tebe potřebuju tady,“ řekl Tyrion. A s ohledem na mého synovce ti nedůvěřuju. Kdyby se Joffreymu mělo cokoli stát, lannisterský nárok na Železný trůn bude spočívat na Tommenových mladých ramennou. Zlaté pláště sera Jacelyna budou chlapce chránit, zatímco Bronnovi žoldáci by ho nejspíš prodali jeho nepřátelům.

„Co má nový lord udělat s tím starým?“

„Co bude chtít, pokud ho nezapomene krmit. Nechci, aby zemřel.“ Tyrion se odstrčil od stolu. „Mimochodem, moje sestra pošle s princem jednoho z rytířů Královské gardy.“

To Bronnovi starosti nedělalo. „Ohař je Joffreyho psem, toho pryč nepošle. S těmi ostatními by si zlaté pláště Železné ruky měly hravě poradit.“

„Pokud přijde na zabíjení, řekni seru Jacelynovi, že nechci, aby to dělali před Tommenem.“ Tyrion si oblékl těžký plášť z nahnědo obarvené vlny. „Můj synovec je útlocitný chlapec.“

„Jsi si jistý, že je to vůbec Lannister?“

„Nejsem si jistý ničím, kromě zimy a bitvy,“ odpověděl. „Pojď. Pojedu kus cesty s tebou.“

„K Chataye?“

„Znáš mě až příliš dobře.“

Odjeli zadní brankou v severní zdi. Tyrion zabodl svému koni ostruhy do slabin a rozjel se s ním Stínočernou uličkou. Do ulic se při zvuku kopyt na kamenné dlažbě vykradlo pár temných stínů, ale nikdo se neodvážil obtěžovat je. Malá rada rozšířila jeho zákaz vycházení; nechat se chytit na ulici po večerním vyzvánění znamenalo smrt. Toto opatření do jisté míry obnovilo klid v Králové přístavišti a snížilo na čtvrtinu množství mrtvol nacházených každého rána v uličkách, ale Varys mu řekl, že lidé ho za to stejně proklínají. Měli by mi být vděční, že se jim vůbec dostává dech, aby mě mohli proklínat. Když vyjížděli z Měďařské ulice, zastavil je pár zlatých plášťů, ale jakmile muži zjistili, o koho se jedná, poprosili pobočníka o odpuštění a mávli rukou, aby jeli dál. Záhy se rozloučili a Bronn zamířil na jih k Blátivé bráně.

Tyrion jel dál směrem k Chatayinu domu, ale najednou ho opustila veškerá trpělivost. Otočil se v sedle a prohlédl si ulici za sebou. Nikde nebylo ani stopy po nikom, kdo by ho sledoval. Neslyšel za sebou nic než jen vítr prohánějící se uličkami. Pokud Cersei má někoho, kdo se za mnou dnes v noci krade, musel by být přestrojený za krysu. „Kašlu na všechno,“ zamumlal si pro sebe. Už mu z té přílišné opatrnosti bylo nanic. Otočil koně dokola a zabodl mu ostruhy do slabin. Jestli mě někdo sleduje, alespoň uvidí, jak dobře umím jezdit. Uháněje za svou láskou, letěl uličkami zalitými světlem měsíce a od zdí kolem něho se odrážel zvuk kopyt na kamenné dlažbě. Když zabušil na bránu, uslyšel tiché zvuky hudby linoucí se přes kamennou zeď opatřenou hroty. Dovnitř ho vpustil jeden z Ibbeňanů. Tyrion muži předal svého koně a zeptal se: „Kdo je to?“ Diamantově tvarované tabulky oken v síni zářily žlutým světlem a Tyrion slyšel prozpěvující mužský hlas.

Ibbeňan pokrčil rameny. „Jakýsi tlustý zpěvák.“

Kráčel ze stáje k domu a zvuk nabýval na hlasitosti. Tyrion nikdy neměl zpěváky příliš v lásce. Otevřel dveře a muž zmlkl. „Můj lorde pobočníku.“ Poklekl, plešatějící, s břichem jako kotlík. „Jaká čest,“ zamumlal, „jaká čest.“

„Můj pane.“ Šae se při pohledu na něho usmála. Měl její úsměv, který se vždy tak znenadání objevil na její půvabné tváři, tolik rád. Dívka na sobě měla šaty z purpurového hedvábí, opásané šerpou ze stříbrného brokátu. Barvy ladily s jejími tmavými vlasy a hebkou pokožkou v barvě smetany.

„Drahoušku,“ zvolal. „Kdopak je tohle?“

Zpěvák k němu zvedl oči. „Říkají mi Symon Stříbrný jazyk, můj pane. Jsem hráč, zpěvák, vypravěč -“

„A velký blázen,“ skočil mu Tyrion do řeči. „Jak jsi mi to řekl, když jsem vstoupil?“

„Řekl? Já jen…“ Stříbro v Symonově jazyce jako by se proměnilo v olovo. „Řekl jsem ti můj lorde pobočníku…“

„Moudřejší člověk by předstíral, že mě nepoznal. Ne že bych se nechal obalamutit, ale mohl ses o to alespoň pokusit. Co s tebou teď mám udělat? Znáš moji sladkou Šae, víš, kde přebývá, víš, že ji samotný navštěvuju za noci.“

„Přísahám, že to nikomu nepovím.“

„To bych ti radil. Přeji ti dobrou noc.“ Tyrion si Šae odváděl nahoru po schodech.

„Můj zpěvák už možná nikdy znovu nezazpívá,“ škádlila ho. „Vyděsil jsi ho tak, že z toho může ztratit hlas.“

„Trocha strachu mu pomůže snáz zpívat vysoké tóny.“

Zavřela za nimi dveře ložnice. „Neublížíš mu, viď že ne?“ Zapálila vonnou svíci a klekla si, aby mu stáhla boty. „Jeho písně mne obveselují za nocí, kdy mne nenavštěvuješ.“

„Kéž bych tak mohl přicházet každého večera,“ řekl, zatímco Šae mu mnula bosá chodidla. „Jak umí zpívat?“

„Lépe než někteří. Ne tak dobře jako jiní.“ Tyrion rozevřel její šaty a zabořil jí tvář mezi ňadra. Vždycky mu voněla tak čistě, dokonce i v téhle páchnoucí stoce města. „Nech si ho, když chceš, ale drž ho blízko sebe. Nechci, aby se potuloval po městě a rozšiřoval povídačky ve varných krámcích.“

„Nebude -“ začala.

Tyrion jí přikryl ústa svými. Namluvil toho už dost; teď potřeboval jen sladkou prostotu rozkoše, kterou nalezl mezi Šaeinými stehny. Přinejmenším tady byl vítán a žádán.

Potom vytáhl ruku zpod její hlavy, navlékl na sebe tuniku a sešel dolů do zahrady. Měsíc v první čtvrti postříbřoval listy ovocných stromů a odrážel se od hladiny kamenného jezírka. Tyrion se posadil vedle vody. Někde po jeho pravici prozpěvoval podivně uklidňujícím zvukem cvrček. Je tady takový klid, pomyslel si, ale jak dlouho ještě?

Závan jakéhosi zápachu ho přiměl otočit hlavu. Ve dveřích za ním stála Šae, oblečená ve stříbrné róbě, kterou jí daroval. Miloval jsem pannu bílou jako zima, s měsíčním svitem ve vlasech. Za ní stál jeden z žebravých bratří, rozložitý muž ve špinavém záplatovaném hábitu, s holými chodidly pokrytými vrstvou špíny a s miskou pověšenou na kožené tkanici kolem krku, tam kde septon nosíval krystal. Z jeho zápachu by se zadusila i krysa.

„Přišel tě navštívit lord Varys,“ oznámila mu Šae.

Žebravý bratr na ni překvapeně zamrkal. Tyrion se dal do smíchu. „To je dobré. Jak to, že ty jsi ho poznala a já ne?“

Pokrčila rameny. „Prostě je to on. Jenom jinak oblečený.“

„Jinak vypadá, jinak páchne, má jiný způsob chůze,“ řekl Tyrion. „Většina lidí by se tím dala oklamat.“

„A možná taky většina žen. Ovšem ne nevěstek. Nevěstka musí umět poznat, co je muž pod svým oděvem zač, jinak skončí mrtvá někde ve strouze.“

Varys vypadal ztrápeně, ale nebylo to kvůli falešné prašivině na nohou. Tyrion se uchechtl. „Šae, přinesla bys nám víno?“ Potřeboval se napít. Ať mu sem eunuch přišel v temnotě noci vyřídit cokoli, určitě to nebude nic dobrého.

„Mám téměř strach říct ti, proč jsem přišel, můj pane,“ spustil Varys, když Šae odešla. „Přináším špatné zprávy.“

„Měl ses obléknout do černého peří. Varysi, protože jsi stejně zlověstným znamením jako havran.“ Tyrion se neobratně zvedl na nohy, plný strachu položit mu další otázku: „Je to Jaime?“ Pokud mu ublížili, už je nic nezachrání.

„Ne, můj pane. Jde o něco jiného. Ser Cortnay Penrose je mrtvý. Bouřlivý konec otevřel brány Stannisi Baratheonovi.“

Zděšení vyhnalo z Tyrionovy mysli všechny ostatní myšlenky. Když se Šae vrátila s vínem, polkl jeden doušek a mrštil pohárem proti zdi domu, kde se roztříštil na kousky. Zvedla ruku, aby se ochránila před střepy, zatímco víno stékalo dolů po kamenech v dlouhých prstech, černých v měsíčním světle. „Budiž proklat!“ řekl Tyrion.

Varys se usmál, odhalil ústa plná vyhnilých zubů. „Kdo, můj pane? Ser Cortnay nebo ser Stannis?“

„Oba.“ Bouřlivý konec byl silný, měl odolávat půl roku nebo i déle… což by bylo dost času na to, aby jeho otec jednou provždy skoncoval s Robbem Starkem. „Jak se to stalo?“

Varys pohlédl na Šae. „Můj pane, musíme kazit spánek tvojí drahé dámy takovými ponurými, krvavými zvěstmi?“

„Dáma by se možná bála,“ odpověděla Šae, „ale já ne.“

„Měla bys,“ řekl jí Tyrion. „Teď, když Bouřlivý konec padl, Stannis brzy obrátí svou pozornost ke Královu přístavišti.“ Nyní litoval, že víno zahodil. „Lorde Varysi, dej mi okamžik, pojedu s tebou zpátky do hradu.“

„Počkám na tebe ve stájích.“ Uklonil se a odkulhal pryč.

Tyrion přitáhl Šae k sobě. „Tady nejsi v bezpečí.“

„Mám kolem sebe zdi a strážné, co jsi mi dal.“

„Žoldnéře,“ namítl Tyrion. „Moje zlato se jim sice líbí, ale zemřeli by pro ně? Co se týče těchto zdí, jeden muž se druhému postaví na ramena a hravě je přeleze. Dům jako tento byl vypálen během nedávných nepokojů ve městě. Zabili zlatníka, který ho vlastnil, a to jenom proto, že měl plnou špižírnu, podobně jako roztrhali na kusy nejvyššího septona, Lollys padesátkrát znásilnili a seru Aronovi rozmlátili lebku. Co myslíš, že by udělali, kdyby jim padla do rukou pobočníkova dáma?“

„Chtěl jsi říct pobočníkova děvka?“ Podívala se na něho svýma velkýma odvážnýma očima. „I když, já bych chtěla být tvojí dámou, můj pane. Oblékala bych se do všech těch krásných šatů, které jsi mi dal, do saténu, aksamitu a brokátu, nosila bych tvoje šperky, držela bych se s tebou za ruku a sedávala vedle tebe při hostinách. Mohla bych ti porodit syny, vím, že bych mohla… a přísahám, že bych tě nikdy nezahanbila.“

Moje láska k tobě mne zahanbuje až dost. „Sladký sen, Šae. Nyní tě prosím, abys ho odložila stranou. Nikdy se nemůže uskutečnit.“

„Kvůli královně? Té se také nebojím.“

„Já ano.“

„Tak ji zabij a budeme od ní mít pokoj. Nezdá se mi, že by mezi vámi panovala přílišná láska.“

Tyrion si povzdechl. „Je to moje sestra. Člověk, který zabije svou vlastní krev, je navždy proklat v očích bohů i lidí. Kromě toho, cokoli si ty nebo já myslíme o Cersei, můj otec a bratr ji milují. Dokážu si za pomoci své chytrosti poradit s každým člověkem v Sedmi královstvích, ale bohové mne neobdařili silou, abych se mohl postavit Jaimemu s mečem v ruce.“

„Mladý vlk a lord Stannis také mají meče a ti tě neděsí.“

Jak málo toho víš, drahá. „Proti nim mám k dispozici veškerou moc rodu Lannisterů. Proti Jaimemu nebo svému otci nemám víc než pokroucená záda a pár zakrslých nohou.“

„Máš mě.“ Šae ho políbila a přitiskla svoje tělo k jeho.

Ten polibek ho vzrušil, tak jak to její polibky dokázaly vždycky, ale tentokrát se Tyrion z jejího objetí něžně vymanil. „Teď ne, miláčku, mám… nu, říkejme tomu zárodek plánu. Myslím, že bych tě mohl vzít do hradní kuchyně.“

Šae znehybněla. „Do kuchyně?“

„Ano. Pokud budu jednat přes Varyse, mohlo by se to podařit.“

Tiše se zasmála. „Můj pane, a co když tě otrávím? Každý muž, který poznal moje kuchařské umění, mě pochválil, jaká jsem dobrá děvka.“

„Rudá bašta má svých kuchařů dost. Také pekařů a řezníků. Ty bys tam myla nádobí.“

„Kuchtička,“ hlesla, „ve škrábavé hnědé zástěře. Takto mě můj pán chce vidět?“

„Tvůj pán tě především chce vidět živou,“ řekl Tyrion. „Sotva bys mohla drhnout hrnce v hedvábí a sametu.“

„Copak jsem svého pána už omrzela?“ Zajela mu rukou pod tuniku a nahmatala jeho úd. Stačily dva rychlé tahy a měl ho tvrdý. „On mě stále chce,“ zasmála se. „Tobě by se líbilo šoustat kuchtičku, můj pane? Můžeš mě posypat moukou a olizovat mastnotu z mých bradavek, když budeš…“

„Nech toho!“ Způsob jejího chování mu připomněl Dancy, která se tak snažila vyhrát svoji sázku. Odtáhl její ruku, aby jí zabránil v dalších neplechách. „Teď není čas na postelové hrátky, Šae. Možná bude ohrožen tvůj život.“

Její úsměv se vytratil. „Jestli jsem se svému pánu znelíbila, lituji toho, jenom… nemohl bys mi prostě raději dát víc strážných?“

Tyrion si zhluboka povzdechl. Nezapomínej, jak je mladá, řekl si v duchu. Vzal ji za ruku. „Tvoje šperky lze nahradit a mohu pro tebe nechat ušít nové šaty, dvakrát tak krásné jako ty staré. Pro mě jsi nejcennějším drahokamem v těchto zdech ty. Rudá bašta taky není bezpečná, ale v každém případě je to tam mnohem jistější než tady. Chci, abys tam byla se mnou.“

„V kuchyni.“ Její hlas byl bezvýrazný. „Abych drhla hrnce.“

„Jen na chvíli.“

„Kuchyňskou děvečku ze mě udělal můj otec,“ řekla, a zkřivila ústa. „Proto jsem utekla z domu.“

„Mně jsi řekla, že jsi utekla proto, že otec z tebe udělal svoji děvku,“ připomněl jí.

„To taky. Drhnout jeho hrnce se mi nelíbilo o nic víc než mít v sobě jeho ptáka.“ Zavrtěla hlavou. „Proč si mě nemůžeš nechat ve své věži? Ženy, které jim zahřívají postele, si vydržuje polovina lordů u dvora.“

„Bylo mi výslovně zakázáno vzít tě ke dvoru.“

„To ten tvůj pitomý otec.“ Šae našpulila ústa. „Jsi dost starý, aby sis ponechal všechny děvky, které budeš chtít. Copak tě tvůj otec považuje za holobrádka? Co by ti mohl udělat, vyplísnit tě?“

Vyťal jí políček. Ne prudký, ale i tak dost tvrdý. „Budiž proklatá. Nikdy mě neurážej. Ty ne.“

Šae na chvíli ztratila řeč. Jediný zvuk vydával cvrček, který bez přestání cvrlikal a cvrlikal. „Prosím tě o prominutí, můj pane,“ řekla nakonec těžkým prkenným hlasem. „Nechtěla jsem být drzá.“ A já neměl v úmyslu uhodit tě. Bohové, buďte dobří, měním se snad v Cersei? „Tohle se nemělo stát,“ řekl. „Zachovali jsme se špatně, já i ty. Šae, ty tomu nerozumíš.“ Jako maškary z dutého koně z něj začala vylézat slova, která nikdy neměl v úmyslu říct. „Když mi bylo třináct, oženil jsem se s domkářovou dcerou. Nebo jsem ji za ni alespoň považoval. Byl jsem zaslepený láskou k ní a myslel jsem si, že ona cítí totéž ke mně, ale můj otec mi odhalil krutou pravdu. Moje nevěsta byla děvka, kterou Jaime najal proto, aby mi poprvé dala okusit chuť mužství. A já blázen všemu věřil. „Aby mně uštědřil náležité ponaučení, lord Tywin dal moji ženu svým strážným v kasárnách, ať si s ní užijí, a já jsem se na to musel dívat.“ A musel jsem si ji vzít jako poslední, když s ní všichni ostatní skončili. Ještě jednou, naposledy, bez jakékoli lásky nebo něžnosti. „Takto si alespoň zapamatuješ, jaká je ve skutečnosti,“ řekl otec, a já jsem mu měl vzdorovat, jenomže můj úd mě zradil a já jsem udělal, co mi poručil. „Jakmile bylo po všem, můj otec manželství samozřejmě zrušil. Septoni mi řekli, že to je, jako bych se nikdy nebyl oženil.“ Stiskl jí ruku. „Prosím, už o Pobočníkově věži nemluv. Zůstaneš v kuchyni jen na krátký čas. Jakmile si to vyřídíme se Stannisem, dostaneš jiný dům a hedvábí hladké jako tvoje ruce.“

Šae na něj hleděla svýma velkýma očima, ale Tyrion v tu chvíli nedokázal číst, co leží za nimi. „Moje ruce už nebudou hebké, když budu celý den čistit trouby a drhnout talíře. Budeš se jich stále chtít dotýkat, až budou celé červené, napuchlé a popraskané od horké vody a louhového mýdla?“

„Víc než kdy jindy,“ řekl. „Kdykoli na ně pohlédnu, připomenou mi, jak jsi statečná.“

Nebyl si jistý, zda mu věří. Sklopila oči. „Udělám, co mi přikážeš, můj pane.“

Věděl, že to je všechno, co z ní dnes dostane. Políbil ji na tvář, kam ji předtím uhodil, aby alespoň trochu zmírnil palčivost úderu. „Pošlu pro tebe.“

Varys na něho čekal ve stájích, jak slíbil. Jeho kůň byl na první pohled zchromlý a polomrtvý. Tyrion vysedl na svého a jeden z žoldnéřů jim otevřel bránu. V tichosti vyjeli ven. Bohové, pomozte mi, proč jsem jí povídal o Tyše? zeptal se sám sebe, najednou pln strachu. Existují určitá tajemství, která by nikdy neměla být vyřčena, hanby, které by si s sebou člověk měl vzít do hrobu. Co od ní chtěl, odpuštění? Co měl znamenat ten pohled, kterým jej obdařila? Nenáviděla snad tolik pomyšlení, že bude drhnout hrnce, nebo to bylo kvůli jeho doznání? Jak jsem jí to mohl říct a myslet si, že mě stále bude milovat? zeptala se část z něho, zatímco druhá část ho urážela, řkouc zakrslý blázne, děvky přece milují jenom zlato a drahé kamení.

V jeho zjizveném lokti mu cukalo bolestí, jež byla jitřena pokaždé, když kůň spočinul kopytem na dlažbě. Někdy by téměř mohl přísahat, že slyší kosti skřípající uvnitř o sebe. Možná by s tím měl zajít za mistrem, vyžádat si nějaký lektvar proti bolesti… Ale od té doby, co vyšlo najevo, jaký je ve skutečnosti Pycelle, Tyrion Lannister mistrům nedůvěřoval. Jen bohové věděli, s kým se dávají do spolku nebo co míchají do lektvarů, které člověku nabízejí. „Varysi,“ řekl, „potřebuju, abys Šae dostal do hradu, aniž by se o tom Cersei dozvěděla.“ Stručně mu nastínil svůj plán s kuchyní.

Když skončil, eunuch tiše zamlaskal. „Jistě, udělám, co můj pán poroučí… ale musím tě varovat. Kuchyně je plná očí a uší. Dokonce i kdyby si toho děvčete nijak zvlášť nevšímali, bude předmětem tisíce otázek. Kde se narodila? Kdo byli její rodiče? Jak se dostala do Králova přístaviště? Pravda jim nikdy nepostačí, takže bude muset lhát… a lhát a lhát.“ Pohlédl dolů na Tyriona. „A taková pěkná mladá kuchtička v nich probudí nejenom zvědavost, ale také chtíč. Budou ji osahávat, štípat ji, poplácávat a mazlit se s ní. Kuchtíci jí v noci polezou pod pokrývky. Nějaký osamělý kuchař se s ní možná bude chtít oženit. Pekaři jí zamoučněnýma rukama budou hníst ňadra.“

„Raději ať ji hnětou, než aby ji někdo zabil,“ řekl Tyrion.

Varys ujel pár kroků a řekl: „Možná existuje jiné řešení. Náhoda tomu chtěla, že služebná, která pracuje u dcery lady Tandy, krade své paní šperky. Kdybych na to lady Tandu upozornil, okamžitě by tu dívku musela propustit. A její dcera by samozřejmě potřebovala novou služebnou.“

„Chápu. Tyrion viděl, že tohle je docela slibné řešení. Služebná urozené dámy nosí pěknější oděv než kuchtička, možná taky nějaký ten šperk či dva. Šae by se to určitě líbilo. A Cersei lady Tandu považuje za nudnou a hysterickou a její Lollys za stvoření mdlého rozumu, takže k nim určité nechodí na přátelské návštěvy.

„Lollys je bázlivá a důvěřivá,“ řekl Varys. „Spokojí se s jakýmkoli příběhem, který jí napovídáme. Od té doby, co ji znásilnili, bojí se vyjít ze svých komnat, a Šae by nebyla na očích… Ovšem byla by dost blízko, kdybys potřeboval poskytnout útěchu.“

„Pobočníkovu věž hlídají, jak dobře víš. Cersei by se určitě začala divit, kdyby mě začala navštěvovat Lollysina služebná.“

„Možná bych to dítě dokázal nepozorovaně propašovat do tvé ložnice. Chatayin nevěstinec není jediný dům ve městě, který se může pochlubit skrytými dveřmi.“

„Tajný vchod? Do mých komnat?“ Tyriona to spíš podráždilo, než překvapilo. I když, z jakého jiného důvodu by Maegor Krutý nařídil smrt všech zedníků, kteří pracovali na stavbě hradu, než aby zůstala zachována jeho tajemství? „Ano, předpokládám, že to by šlo. Kde ta dvířka najdu? V mém soláru? V ložnici?“

„Můj příteli, přece po mně nechceš, abych ti vyzradil všechna svoje malá tajemství?“

„Ode dneška je považuj za naše malá tajemství, Varysi.“ Tyrion pohlédl na eunucha v jeho páchnoucí mnišské kutně. „Za přepokladu, že jsi na mojí straně…“

„Copak o tom pochybuješ?“

„Ne, bezvýhradně ti důvěřuju.“ Od zabedněných oken se odrazil jeho hořký smích. „Ve skutečnosti ti důvěřuju tak, jako bys byl z mé vlastní krve. Teď mi pověz, jak zemřel Cortnay Penrose.“

„Říká se, že se vrhl dolů z věže.“

„Sám? Ne, tomu nevěřím!“

„Jeho strážní neviděli žádného člověka, který by vstoupil do jeho komnat, a nenašli tam nikoho ani potom.“

„Vrah ho očekával, schován pod postelí,“ navrhl Tyrion, „nebo sešplhal dolů ze střechy po laně. Možná že strážní lžou. Kdo může vědět, že to nespáchali oni?“

„Jistě máš pravdu, můj pane.“

Jeho pochybovačný tón však protiřečil jeho slovům.

„Ve skutečnosti tomu ale nevěříš. Jak se to tedy stalo?“

Varys dlouho mlčel. Jediným zvukem bylo majestátní klapotání koňských kopyt na kočičích kamenech dlažby. Nakonec si eunuch odkašlal. „Můj pane, věříš ve starou moc?“

„Myslíš v magii?“ opáčil Tyrion netrpělivě. „V krvavá kouzla, kletby, tvaroproměny a podobné věci?“ Pohrdavě si odfrkl. „Chceš snad říct, že ser Cortnay Penrose zahynul působením nějakých čar a kouzel?“

„Ráno v den, kdy ser Cortnay Penrose zemřel, vyzval Stannise na souboj muže proti muži. Ptám se tě, jednal by takto muž, který je přemožen zoufalstvím? A navíc je zde ta záležitost záhadné a nanejvýš podivné vraždy lorda Renlyho ve chvíli, kdy se formovaly bitevní linie jeho armády, aby v poli smetly muže jeho bratra.“ Eunuch se na okamžik zamyslel. „Můj pane, jednou ses mě ptal, jak mě vykastrovali.“

„Vzpomínám si na to,“ řekl Tyrion. „Nechtěl jsi o tom mluvit.“

„Ani nechci, ale…“ Tato odmlka byla ještě delší než ta předchozí, a když Varys opět promluvil, jeho hlas byl jaksi pozměněný. „Byl jsem sirotek, který se dal k jedné potulné herecké společnosti. Náš pán vlastnil malou bachratou kogu, ve které jsme se plavili sem a tam po úzkém moři. Vystupovali jsme ve všech svobodných městech a čas od času také ve Starém městě a Králově přístavišti.

Jednoho dne v Myru naše představení navštívil jistý muž. Po představení přišel za mým pánem a chtěl mě koupit. Jeho nabídka byla pro mého pána příliš lákavá, než aby ji odmítl. Byl jsem zděšen. Měl jsem strach, že ten muž má v úmyslu dělat se mnou to, co muži obvykle dělávají s malými chlapci, jenomže on ze mě potřeboval jenom něco. Moje přirození. Dal mi vypít nápoj, po kterém jsem se nemohl hýbat ani mluvit, ale moje smysly nijak neotupil. Dlouhým zakřiveným nožem mi uřízl varlata a úd a po celou tu dobu něco odříkával. Díval jsem se, jak moje přirození pálí nad železným košem. Plameny zmodraly a já jsem uslyšel hlas, který odpověděl na jeho vzývání, třebaže slovům, která byla pronášena, jsem nerozuměl.

Než se mnou skončil, herci již byli pryč. Jakmile jsem posloužil svému účelu, už jsem toho muže nezajímal, a tak mě vyhodil na ulici. Když jsem se ho ptal, co si mám počít, odpověděl mi, že jsem při tom měl zemřít. Já jsem se, jemu navzdory, rozhodl žít. Žebral jsem, kradl jsem a prodával jsem ty části svého těla, které mi zůstaly. Zakrátko jsem byl pomalu nejlepším zlodějem v Myru, a když jsem vyrostl, pochopil jsem, že obsah dopisů často bývá cennější než obsah měšců.

Stále se mi o té noci zdává, můj pane. Ne o tom čaroději, ani o jeho noži, dokonce ani o mém přirození, jak se scvrkává nad ohněm. Zdává se mi o tom hlase. O hlase z plamenů. Byl to bůh, démon, nebo nějaký kouzelnický trik? To ti říct nemohu, a přitom znám všechny triky. Jediné, co mohu s jistotou tvrdit, je to, že ten muž ho vyzval a hlas odpověděl, a já od toho dne nenávidím magii a všechny, kdo ji praktikují. Pokud k nim patří i lord Stannis, mám v úmyslu vidět ho mrtvého.“

Když domluvil, nějaký čas jeli v tichosti. Nakonec Tyrion řekl: „Smutný příběh. Je mi to líto.“

Eunuch si povzdechl. „Je ti to líto, ale nevěříš mi. Ne, pane, nemusíš se omlouvat. Byl jsem omámený a strašně to bolelo, ale stalo se to už velmi dávno a daleko za mořem. Možná jsem si ten hlas vysnil, jak jsem sám sebe natisíckrát přesvědčoval.“

„Já věřím v ocelové meče, zlaté mince a lidský rozum,“ řekl Tyrion. „A také věřím tomu, že kdysi žili draci. Koneckonců, viděl jsem jejich lebky.“

„Doufejme, že to bylo to nejhorší, co jsi kdy viděl, můj pane.“

„V tom se spolu shodneme.“ Tyrion se usmál. „A co se týče smrti sera Cortnayho, nu, víme, že Stannis najal žoldáky ze svobodných měst. Možná si koupil také nějakého zkušeného vraha.“

„Velmi zkušeného vraha.“

„Jsou takoví. Sníval jsem o tom, že jednoho dne, až budu dost bohatý, pošlu nějakého Muže bez tváře na svoji drahou sestru.“

„Bez ohledu na to, jak ser Cortnay zemřel,“ řekl Varys, „je mrtvý a hrad padl, Stannis se nyní může vydat na pochod.“

„Je zde nějaká šance, že bychom mohli přesvědčit Dorny, aby sestoupili na Blata?“ zeptal se Tyrion.

„Žádná.“

„Škoda. Ta hrozba mohla posloužit alespoň k tomu, aby lordy z Blat přinutila držet se blíž vlastních hradů. Nějaké zprávy o mém otci?“

„Pokud lord Tywin dosáhl vítězství na Červeném bodci, není mi o tom nic známo. Jestliže si nepospíší, může se stát, že se ocitne polapen mezi svými nepřáteli. Na severu od Klikatice byl spatřen list Oakheartů a strom Rowanů.“

„Ani slovo od Malíčka?“

„Zřejmě do Drsného mostu nikdy nedorazil. Nebo tam možná zemřel. Lord Tarly přepadl Renlyho zásobárny a mnoho mužů pobil, především Florentovy. Lord Caswell se zavřel na svém hradu.“

Tyrion zvrátil hlavu dozadu a dal se do smíchu.

Varys zmateně zastavil. „Můj pane?“

„Copak ty nevidíš, jak je to absurdní, lorde Varysi?“ Tyrion mávl rukou k zabedněným oknům a naznačil celé spící město. „Bouřlivý konec padl a Stannis proti nám brzy vytáhne s mečem, ocelí, bohy a kdovíjakou temnou mocí, a tihle dobří lidé nemají ani Jaimeho, aby je ochraňoval, ani Roberta, ani Renlyho, ani Rhaegara, ani toho svého milovaného Rytíře květin. Jenom mě, mě, kterého nenávidí.“ Znovu se dal do smíchu. „Skřeta, zlého rádce, pokřiveného opičího démona. Já jsem jediným, co stojí mezi nimi a naprostým chaosem.“

CATELYN

„Pověz otci, že na mě bude moct být hrdý.“ Její bratr se vyhoupl do sedla, ve své zářivé zbroji a splývavém plášti rudomodré barvy byl každým coulem lord. Vrcholek jeho přilbice zdobil stříbrný pstruh, dvojče toho, kterého měl namalovaného na štítu.

„Vždycky na tebe byl hrdý, Edmure. A má tě moc rád, věř mi.“

„Mám v úmyslu postarat se o to, aby mě měl rád nejenom proto, že jsem jeho syn.“ Otočil svého válečného oře dokola a zvedl ruku. Zazněly trumpety, rozduněl se buben, trhavými pohyby začal klesat padací most a ser Edmure Tully se jal vyvádět svoje muže z Řekotočí, s kopími obrácenými hroty vzhůru a praporci plápolajícími ve větru.

Já mám větší armádu než ty, bratře, pomyslela si Catelyn, když se dívala, jak odjíždějí. Armádu pochybností a obav.

Utrpení Brienne, která stála vedle ní, bylo téměř hmatatelné. Catelyn nařídila, aby jí byly ušity šaty podle jejích tělesných měr, pěkné šaty příslušející jejímu původu a pohlaví, ale ona se přesto dál oblékala do částí zbroje a vařené kůže a kolem pasu nosila opasek s mečem. Nepochybně by byla šťastnější, kdyby mohla vyjet do války s Edmurem, ale dokonce i hrady tak silné jako Řekotočí potřebovaly bojovníky, aby je bránili. Její bratr poslal všechny schopné muže k brodům a na hradě ponechal jenom sera Desmonda Grella, který měl velet posádce sestávající z raněných, starých a nemocných, společně s pár panoši a hrstkou nevycvičených venkovských chlapců, jimž se ještě rozhodně nedalo říkat muži. Takoví měli bránit hrad plný žen a dětí.

Pod padací mříží prošel poslední z Edmurových pěšáků a Brienne se zeptala: „Co teď budeme dělat, moje paní?“

„Svoje povinnosti,“ odpověděla Catelyn s přísnou tváří a zamířila přes nádvoří. Já jsem si vždycky plnila svoje povinnosti, pomyslela si. Možná proto ji její otec vždycky měl nejraději ze všech svých dětí. Oba její starší bratři zemřeli již v útlém věku, takže pro lorda Hostera byla jak dcerou, tak synem, a to až do té doby, než se narodil Edmure. Pak její matka skonala a otec jí řekl, že se musí stát paní Řekotočí, a ona ho poslechla. A když ji lord Hoster zaslíbil Brandonu Starkovi, poděkovala mu, že pro ni vyjednal tak dobrý sňatek.

Dala jsem Brandonovi dar na znamení přízně, ale Petyra jsem poté, co byl zraněn, ani jednou nepřišla utěšit. Dokonce jsem se s ním ani nerozloučila, když ho otec poslal pryč. A když Brandona zabili a otec mi řekl, že se musím provdat za jeho bratra, udělala jsem tak ráda, třebaže Neda Starka jsem nepoznala až do našeho svatebního dne. Dala jsem svoje panenství tomu vážnému cizinci a pak jsem ho poslala do jeho války, za jeho králem a za ženou, co mu porodila toho jeho bastarda, a to všechno proto, že jsem si vždycky plnila svoji povinnost.

Její kroky ji zavedly k septu, sedmihrannému pískovcovému chrámu, který stál uprostřed zahrad její matky a byl zalitý duhovým světlem. Když do něj vstoupila, byl přeplněný; Catelyn nebyla samotná, kdo potřeboval útěchu modlitby. Poklekla před malovanou podobiznou Válečníka a zapálila vonnou svíci za Edmura a další za Robba, který byl daleko za kopci. Ochraňuj je a dopomož jim k vítězství, modlila se, a přines pokoj duším zabitým a útěchu pozůstalým.

Zatímco byla zabraná do modliteb, vstoupil septon se svou kadidelnicí a krystalem a Catelyn zůstala i na mši. Neznala toho septona, upřímně vyhlížejícího mladého muže zhruba Edmurova věku. Sloužil mši dobře a jeho hlas, kterým pěl chválu Sedmi, byl zvučný a příjemný na poslech, ale Catelyn přesto zjistila, že touží po tenkém kolísavém hlase dávno zesnulého septona Osmynda. Osmynd by si trpělivě vyslechl příběh o tom, co viděla a cítila tam v Renlyho altánu, a možná by dokonce věděl, co to všechno znamenalo a jak se má zbavit stínů, které ji od té doby pronásledovaly ve snech. Osmynd, můj otec, strýc Brynden, starý mistr Kym, ti všichni jako by vždycky věděli všechno, ale teď jsem tu sama a zdá se, že nevím nic, dokonce ani to, co je mojí povinností. Jak si mám plnit své povinnosti, když nevím, v čem spočívají?

Než vstala, měla ztuhlá kolena, ale o nic moudřejší si nepřipadala. Možná by se večer měla vydat do božího háje a pomodlit se také k Nedovým bohům. Byli přece jen starší než Sedm.

Venku uslyšela píseň zcela jiného druhu. Rymund Veršotepec seděl u budovy pivovaru uprostřed kruhu posluchačů a svým hlubokým zvučným hlasem pěl píseň o lordu Deremondovi na Krvavé louce.

A tam s mečem v ruce zůstal státi,

poslední z Darryho mužů deseti…

Brienne se zastavila, aby chvíli naslouchala. Široká ramena měla shrbená a silné ruce si založila na hrudi. Kolem proběhla skupinka otrhaných chlapců, kteří pokřikovali a doráželi na sebe klacky. Proč si chlapci tak rádi hrají na válku? Catelyn poslouchala a snažila se najít odpověď v Rymundově písni. Zpěvák se blížil ke konci a jeho hlas sílil.

A rudá byla tráva pod jeho chodidly,

rudě zářily též praporce jasné

a rudé bylo i zapadající slunce,

které na něj vrhalo světlo své.

„Pojďte, pojďte,“ zvolal velký lord,

hladov je stále můj meč.“

S řevem divokého vzteku

se vyrojili zpoza kopce na zteč…

„Vždycky je lepší bojovat než čekat,“ poznamenala Brienne. „Když bojuješ, nepřipadáš si tak bezmocná. Máš meč a koně, někdy sekeru. Jsi-li ve zbroji, je pro ně obtížnější zranit tě.“

„Rytíři v bitvách umírají,“ připomněla jí Catelyn. Brienne na ni pohlédla svýma krásnýma modrýma očima. „Stejně jako ženy umírají na porodním loži. Jenomže o nich nikdo písně nezpívá.“

„Děti, to je úplně jiná bitva.“ Catelyn zamířila přes nádvoří. „Bitva bez korouhví nebo válečných rohů, ale o nic méně lítá. Donosit dítě, přivést je na tento svět… Tvoje matka by ti pověděla o bolestech, které tvůj příchod na svět provázely…“

„Svoji matku jsem nepoznala,“ řekla Brienne. „Můj otec měl dámy… každý rok jinou, ale…“

„To nebyly žádné dámy,“ řekla Catelyn. „Bez ohledu na to, jak je porod obtížný, to, co následuje po něm, je mnohem těžší. Někdy mívám pocit, jako bych byla rvána vpůli. Kdybych tak existovala napětkrát, jednou pro každé svoje dítě, abych je všechny mohla ochraňovat a držet v bezpečí.“

„A kdo by ochraňoval tebe, moje paní?“

Znaveně se na ni usmála. „Inu, přece muži mého rodu. Nebo mě to tak alespoň učila moje matka. Můj lord otec, můj bratr, můj strýc, můj manžel, ti všichni by mne měli chránit… ale protože tu nejsou, očekávám, že zaujmeš jejich místo, Brienne.“

Dívka sklopila hlavu. „Vynasnažím se, moje paní.“

Později toho dne mistr Vyman přinesl dopis. Uviděla ho už zdálky a doufala, že to bude vzkaz od Robba nebo od sera Rodrika ze Zimohradu, ale ukázalo se, že je od lorda Meadowse, který sám sebe jmenoval kastelánem Bouřlivého konce. Byl adresován jejímu otci, jejímu bratrovi, jejímu synovi, „nebo komukoli, komu nyní patří Řekotočí“. Ser Cortnay Penrose je mrtvý, psal ten muž, a Bouřlivý konec otevřel svoji bránu Stannisovi, jedinému právoplatnému dědici. Muži z hradní posádky mu odpřísáhli věrnost, všichni do jednoho, a nikomu se nic nestalo.

„Kromě Cortnayho Penrosea,“ zamumlala Catelyn. Nikdy se s tím mužem nesetkala, a přesto ji rmoutilo, když se doslechla o jeho smrti. „Tohle by se Robb měl neprodleně dozvědět,“ řekla. „Víme, kde se nachází?“

„Naposledy pochodoval směrem ke Skalisku, sídlu rodu Westerlingů,“ řekl mistr Vyman. „Kdybych poslal havrana do Jasanohradu, snad by za Robbem mohli poslat jezdce.“

„Udělej to.“

Jakmile mistr odešel, Catelyn si dopis přečetla znovu. „Lord Meadows nepíše nic o Robertovu nemanželském synovi,“ řekla dívce vedle sebe. „Předpokládám, že chlapce předal Stannisovi se zbytkem hradu, třebaže musím přiznat, že nechápu, proč po něm Stannis tak toužil.“

„Možná se obává chlapcova nároku,“ navrhla Brienne.

„Bastardova nároku? Ne, v tom bude něco jiného… Jak ten chlapec vypadá?“

„Je mu sedm či osm let, je moc hezký, s černými vlasy a jasně modrýma očima. Návštěvníci Bouřlivého konce ho často považovali za vlastního syna lorda Renlyho.“

„A Renly se podobal Robertovi.“ Catelyn to začínala chápat. „Stannis má v úmyslu předvést nemanželského syna svého bratra říši, aby v něm lidé viděli Roberta a začali si klást otázku, proč svému otci není takto podobný i Joffrey.“

„A to je tak důležité?“

„Ti, kteří straní Stannisovi, to budou považovat za důkaz. Ti, co podporují Joffreyho, řeknou, že to nic neznamená.“ Její vlastní děti v sobě měly víc z Tullyů než ze Starků. Arya byla jediná, v jejíchž rysech byla patrná Nedova podoba. A také Jon Sníh, ale ten není můj. Zjistila, že myslí na Jonovu matku, tu tajnou lásku, o které její manžel nikdy nemluvil. Truchlí pro Neda tak jako já? Nebo ho stále nenávidí za to, že opustil její lože a vrátil se do mého? Modlí se za svého syna, tak jako se já modlím za svoje děti?

Byly to nepříjemné myšlenky a neplodné. Kdyby se Jon byl narodil Ašaře Dayne z Hvězdopadu, jak si někteří šeptali, ta žena je již dávno mrtvá; pokud ne, Catelyn netušila, kdo nebo kde by jeho matka mohla být. Ani na tom nezáleželo. Ned byl nyní mrtev a jeho láska i jeho tajemství zemřely a ním.

Přesto byla udivena roztodivností způsobů, jimiž se muži chovali s ohledem na svoje nemanželské potomky. Ned Jona vždycky zaníceně ochraňoval a ser Cortnay Penrose kvůli tomu Edrikovi Bouři dokonce obětoval život, ale pro takového Roosea Boltona jeho bastard neznamenal víc než jeden z jeho psů, soudě podle podivného chladného dopisu, který od něj Edmure obdržel před necelými třemi dny. Psal v něm, že překročil Trojzubec a táhne na Harrenov, jak mu bylo nařízeno. „Podivný hrad a dobře opevněný, ale Jeho Výsost ho dostane, i kdybych musel zabít každou živou duši v něm, abych ho dobyl.“ Doufal, že Jeho Výsost mu v důsledku této zásluhy promine zločiny jeho nemanželského syna, kterého zabil ser Rodrik Cassel. „Nepochybně si takový osud zasloužil,“ psal Bolton. „Nečistá krev je vždycky zrádná a Ramsay měl úlisnou, hrabivou a krutou povahu. Jsem rád, že od něho mám pokoj. Dokud by žil, synové, které mi slíbila moje mladá žena, by se nikdy nemohli cítit bezpečně.“

Zvuk spěšných kroků vyhnal tyto morbidní myšlenky z její hlavy. Do místnosti se celý udýchaný přihnal panoš sera Desmonda a poklekl. „Moje paní… Lannisterové… za řekou.“

„Zhluboka se nadechni, chlapče, a pověz mi to pomalu.“

Udělal, co mu nařídila. „Průvod ozbrojených mužů,“ hlásil. „Za Červeným bodcem. Na jejich praporcích je purpurový jednorožec pod lannisterským lvem.“

Některý ze synů lorda Braxe. Brax do Řekotočí přijel jen jednou, když ještě byla mladá, aby lordu Hosterovi nabídl sňatek jednoho ze svých synů s ní nebo Lysou. Napadlo ji, jestli tam venku v čele nepřátel náhodou není tentýž syn.

Vyšla na hradby, aby se připojila k seru Desmondovi, a rytíř jí řekl, že Lannisterové přijeli se spoustou praporců z jihovýchodu. „Nic víc než pár předsunutých jezdců,“ ujistil ji. „Hlavní síla armády lorda Tywina je stále daleko na jihu. Nehrozí nám zde žádné nebezpečí.“

Na jih od Červeného bodce se prostírala plochá, otevřená krajina. Catelyn ze strážní věže dohlédla na míle daleko. Přesto byl viditelný jen nejbližší brod. Edmure jeho obranu svěřil lordu Jasonu Mallisterovi, společně se třemi dalšími vzhůru po řece. Lannisterští jezdci nejistě popojížděli blízko vody a jejich šarlatové a stříbrné praporce se třepetaly ve větru. „Nebude jich víc než padesát,“ odhadoval ser Desmond.

Catelyn se dívala, jak se jezdci roztahují do dlouhé řady. Muži lorda Jasona na ně čekali schovaní za kameny, trávou a kopečky. Ozvalo se zatroubení trumpety a jezdci váhavou chůzí vyrazili kupředu a začali se brodit do proudu. Na okamžik představovali skvělou ukázku síly. Všichni byli oděni v zářivé zbroji, nad hlavami jim ve větru plápolaly praporce a sluneční paprsky se odrážely od hrotů jejich kopí.

„Teď,“ uslyšela Brienne zamumlat.

Bylo obtížné rozlišit, co se děje, ale i zdálky k nim doléhalo bolestné koňské ržání, pod nímž Catelyn slyšela slabší třeskot oceli o ocel. Jeden z praporců náhle zmizel, protože jeho vlajkonoš byl sestřelen šípem, a brzy poté již proud unášel kolem jejich hradeb první mrtvolu. Do té doby již lannisterští jezdci zmatené couvali. Dívali se na ně z hradeb, jak se znovu formují, jak se krátce radí a jak cválají zpátky směrem, odkud přijeli. Muži na hradbách za nimi volali urážky, třebaže lannisterští bojovníci již byli příliš daleko, než aby je slyšeli.

Ser Desmond se poplácal po břiše. „Kéž by to tak viděl lord Hoster. Roztančil by se z toho.“

„Obávám se, že dny, kdy můj otec tančil, již dávno minuly,“ řekla Catelyn, „a tento boj teprve začal, Lannisterové se vrátí. Lord Tywin má dvakrát tolik vojáků než můj bratr.“

„Ať jich má třeba desetkrát tolik, na tom nezáleží,“ řekl ser Desmond. „Západní břeh Rudého bodce je vyšší než východní, moje paní, a dobře zalesněný. Lučištníci jsou dobře ukrytí a mají čisté pole pro své šípy, a kdyby se objevila jakákoli trhlina, Edmure má svoje nejlepší rytíře v záloze, připravené okamžitě vyrazit tam, kde jich bude nejvíc zapotřebí. Řeka je zadrží.“

„Modlím se, abys měl pravdu,“ řekla Catelyn vážně.

Té noci přišli znovu. Nařídila svým lidem, aby ji probudili v okamžiku, kdy se nepřítel objeví. Krátce po půlnoci se jejího ramene zlehka dotkla služebná. Catelyn se na loži okamžitě posadila. „Co se děje?“

„Jsou znovu u brodu, moje paní.“

Catelyn, zahalená ve spací róbě, vyšla na střechu věže. Viděla odtamtud přes hradby a na měsícem zalitou řeku, kde zuřila bitva. Obránci rozdělali podél břehu ohně a Lannisterští se možná domnívali, že budou bojovat proti rozespalým bojovníkům. Pokud si to opravdu mysleli, byla to pošetilost. Temnota byla přinejmenším nejistým spojencem. Muži, kteří vjeli do řeky a jali se brodit na druhou stranu, šlapali do skrytých tůní a za hlasitého šplouchání padali, zatímco ostatní zakopávali o kameny nebo si rozsekávali nohy o skryté ježky. Mallisterští lučištníci posílali přes řeku syčivou smršť šípů, na kterou byl z výše neskutečné krásný pohled. V po kolena hluboké vodě se otáčel a svíjel jeden muž, tucetkrát probodnutý a hořící, dokud se nakonec nezhroutil a nebyl smeten proudem. Než jeho tělo doplulo k hradbám Řekotočí, vyprchal z něj život a uhasly i plameny.

Malé vítězství, pomyslela si Catelyn, když boj skončil a přeživší nepřítel se vytratil zpátky do noci, ale přesto vítězství. Sestupovaly po točitých schodech a Catelyn se Brienne zeptala, co si o tom myslí. „Byl to jen dotek konečku prstu lorda Tywina, moje paní,“ odpověděla dívka. „Tápá, hledá slabé místo a nechráněný přechod. Pokud ho nenajde, zatne prsty v pěst a pokusí se nějaký vytvořit.“ Brienne shrbila ramena. „To bych alespoň udělala já na jeho místě.“ Zajela rukou k jílci svého meče a jemně se ho dotkla, jako by se chtěla ujistit, že ho tam stále má.

Bohové, pomozte nám, jestli k něčemu takovému dojde, pomyslela si Catelyn. Přesto neexistovalo nic, co by mohla udělat. Tam na řece to byla Edmurova bitva; její zuřila zde uvnitř hradu.

Příštího rána při snídani poslala pro stárnoucího majordoma svého otce, Utheryda Waynea. „Nech seru Cleosovi donést džbán vína. Mám v úmyslu vyslechnout ho a potřebuju, aby mu víno rozvázalo jazyk.“

„Jak poroučíš, moje paní.“

Nedlouho poté přijel jezdec s mallisterským orlem vyšitým na hrudi a se vzkazem od lorda Jasona o další bitvě a dalším vítězství. Ser Flement Brax se snažil vynutit si přechod na jiném brodu šest líg jižně od Řekotočí. Tentokrát Lannisterští zkrátili svá kopí a vydali se přes řeku bez koní, ale mallisterští lučištníci je přivítali deštěm vysoko vystřelovaných šípů, které jako krupobití dopadaly na jejich štíty, zatímco škorpiony, které Edmure nechal rozmístit na břehu řeky, proti nim metaly těžké kameny a rozbíjely jejich řady. „Nechali ve vodě tucet mrtvých. Na mělčinu se dostali jenom dva a s těmi jsme rychle skoncovali,“ hlásil jezdec. Také jí řekl o boji výš po proudu, kde brody bránil lord Karyl Vance. „Tyto útoky také byly úspěšně odraženy a nepřítel ztratil mnoho mužů.“

Možná je Edmure moudřejší, než jsem si myslela, říkala si Catelyn. Všem jeho lordům jeho bitevní plány připadaly rozumné, tak proč jsem byla tak slepá? Můj bratr už není malý chlapec, jakého si pamatuju, o nic víc, než jím není Robb.

Počkala do večera a pak odešla navštívit sera Cleose Freye, odůvodňujíc si svoje čekání tím, že čím déle to bude odkládat, tím bude Frey opilejší. Vstoupila do věžní cely a ser Cleos padl na kolena. „Moje paní, já o žádném útěku nevím. Skřet řekl, že Lannister potřebuje lannisterský doprovod, tak přísahám na svou rytířskou-“

„Vstaň, sere.“ Catelyn se posadila. „Já vím, že žádný vnuk Waldera Freye by nikdy nebyl křivopřísežníkem.“ Pokud by z toho neměl užitek. „Můj bratr říkal, že jsi přinesl mírové podmínky.“

„Přinesl.“ Ser Cleos vrávoravě vstal. Potěšilo ji, když viděla, jak se kymácí.

„Pověz mi je,“ poručila mu a on to udělal.

Když domluvil, Catelyn tam zůstala zamračeně sedět. Edmure měl pravdu, ty podmínky byly nepřijatelné, kromě jedné Lannister chce vyměnit Aryu a Sansu za svého bratra?“

„Ano. Seděl na Železném trůnu a přísahal na to.“

„Před svědky?“

„Před celým dvorem, moje paní. A také před bohy. Pověděl jsem to už seru Edmurovi, ale on mi na to řekl, že to není možné, že Jeho Výsost Robb s tím nikdy nebude souhlasit.“

„Mluvil pravdu.“ Sama nemohla říci, zda Robb dělá či nedělá dobře. Arya a Sansa byly dětmi. Králokat, živý a volný, byl jedním z nejnebezpečnějších mužů v říši. Tato cesta nikam nevedla. „Viděl jsi moje děvčata? Zacházejí s nimi dobře?“

Ser Cleos zaváhal. „Já… ano, zdá se…“

Snaží se vymyslet lež, uvědomila si Catelyn, ale víno mu zatemnilo rozum. „Sere Cleosi,“ řekla chladným hlasem, „předstíral jsi, že svoje muže potřebuješ, aby tě sem bezpečně doprovodili, a přitom s námi hráli falešnou hru. Zalži mi a budeš viset z hradeb vedle nich. Věř mi. Ptám se tě znovu - viděl jsi moje dcery?“

Měl čelo orosené potem. „V den, kdy mi Tyrion sdělil svoje podmínky, jsem v trůnní síni viděl Sansu. Vypadala velmi půvabně, moje paní. Snad jen maličko bledá. Dalo by se říct, že byla… povadlá.“ Sansu, ale ne Aryu. To by mohlo znamenat cokoli. Arya vždycky byla hůře zvladatelná. Možná ji Cersei nechtěla předvádět u dvora ze strachu, co by mohla říci nebo udělat. Možná ji někam bezpečně uklidili, aby nebyla na očích. Nebo jí možná zabili. Catelyn tu myšlenku zaplašila. „Jeho podmínky, řekl jsi… jenomže královnou regentkou je Cersei.“

„Tyrion tehdy mluvil za oba. Královna tam nebyla. Bylo mi řečeno, že je indisponována.“

„Podivné.“ Catelyn si znovu vzpomněla na strašlivou cestu Měsíčními horami a na způsob, jakým se Tyrionu Lannisterovi nějak podařilo získat do svých služeb toho žoldnéře. Ten trpaslík je na svůj vzrůst až příliš chytrý. Nedokázala si představit, jak mohl přežít cestu přes hory, poté, co ho její sestra Lysa vyhnala z Údolí, a přesto ji to nepřekvapilo. Alespoň že se nijak nepodílel na Nedově vraždě. A přišel mi na pomoc, když nás napadlí muži z klanů. Kdybych mohla důvěřovat jeho slovům…

Rozevřela ruce a pohlédla na jizvy na svých prstech. Stopy po jeho dýce, připomněla si. Po jeho dýce v ruce vraha zaplaceného za to, aby Branovi podřízl hrdlo. Třebaže trpaslík to popřel. Dokonce i poté, co ho Lysa zamkla do jedné ze svých nebeských cel a vyhrožovala mu, že vyletí ven jejími měsíčními dveřmi, jestliže stále bude zapírat. „Lhal,“ řekla a prudce vstala. „Lannisterové jsou lháři všichni do jednoho a Skřet je tím nejhorším z nich. Ten vrah byl vyzbrojen jeho dýkou.“

Ser Cleos na ni nechápavě hleděl. „Já o žádné dýce nevím -“

„Nevíš nic,“ souhlasila a odešla z jeho cely. Brienne se k ní připojila, tichá jako vždy. O kolik to má jednodušší, pomyslela si Catelyn s bodnutím závisti. V tomto ohledu je jako muž. Pro muže je odpověď vždycky stejná a nikdy není dál než nejbližší meč. Pro ženu a matku je cesta mnohem kamenitější a hůře schůdná.

Povečeřela ve velké síni se svojí posádkou, aby jim dodala tolik odvahy, kolik jen byla schopná. Rymund Veršotepec během všech chodů zpíval, a tak alespoň nemusela nic říkat. Skončil písní, kterou napsal o Robbově vítězství ve Volském brodu. „A hvězdy noci byly očima jeho vlků a vítr sám byl písní jejich.“

Mezi slokami Rymund vždycky zvrátil hlavu dozadu a zavyl a nakonec s ním vyla polovina síně, dokonce i Desmond Grell, který pořádně přebral. Jejich hlasy se odrážely od krovů.

Jen ať si zpívají, pokud jim to dodá odvahy, pomyslela si Catelyn, která si pohrávala se svým stříbrným pohárem.

„Když jsem ještě byla malá, na Večeropadu vždycky pobýval nějaký zpěvák,“ řekla Brienne tiše. „Naučila jsem se všechny jejich písně zpaměti.“

„Sansa dělávala to samé, třebaže zpěváci nebyli na Zimohradu častými hosty.“ Já ji ujišťovala, že budou v Králové přístavišti. Napovídala jsem jí, že tam uslyší tu nejkrásnější hudbu, že otec jí najde nějakého učitele, aby ji naučil hrát na harfu. Och, bohové, odpusťte mi…

„Vzpomínám si na jednu ženu…“ řekla Brienne. „Pocházela z místa odkudsi za úzkým mořem. Nepoznala jsem, jakým jazykem zpívala, ale měla hlas stejně půvabný, jako byla krásná. Měla oči barvy švestek a pas tak útlý, že můj otec jej mohl sevřít do dlaní. Jeho ruce byly téměř stejně velké jako moje.“ Sevřela svoje dlouhé, silné prsty, jako by je chtěla schovat.

„Zpívávala jsi svému otci?“ zeptala se Catelyn.

Brienne zavrtěla hlavou, s pohledem upřeným do talíře, jako by chtěla najít odpověď v omáčce.

„Lordu Renlymu?“

Dívka zrudla. „Nikdy, já… Jeho šašek někdy pronášel kruté poznámky a já…“

„Jednoho dne budeš muset zazpívat mně.“

„Já… to ne, prosím, nemám nadání.“ Brienne vstala od stolu. „Promiň mi, moje paní. Dovolíš mi nyní odejít?“

Catelyn přikývla. Vysoká nemotorná dívka odešla ze síně dlouhými kroky, téměř nepovšimnuta mezi veselím panujícím kolem ní. Ať jsou bohové s ní, pomyslela si Catelyn, která se nepřítomně obrátila ke své večeři.

Trvalo to tři dny, než dopadl úder pěsti, který Brienne předvídala, a pět dní, než se o něm doslechli, Catelyn právě seděla u svého otce, když dorazil Edmurův posel. Byl oděný v promačkané zbroji, boty měl zaprášené a v jeho bojové suknici zela velká díra, ale když poklekl, poznala podle výrazu jeho tváře, že nese dobré zprávy. „Vítězství, moje paní.“ Podal jí Edmurův dopis. Když rozlamovala pečeť, chvěla se jí ruka. Její bratr psal, že lord Tywin se pokoušel vynutit si násilím přechod na tuctu různých míst, ale každý jeho útok byl odražen. Lord Lefford se utopil, crakehallský rytíř přezdívaný Silný kanec byl vzat do zajetí, ser Addam Marbrand byl třikrát přinucen dát se na ústup… ale ta nejzuřivější bitva byla vybojována u Kamenného mlýna, kde útok vedl sám ser Gregor Clegane. Padlo tam tolik jeho mužů, až hrozilo, že těla jejich mrtvých koní přehradí řeku. Nakonec Hora a hrstka jeho nejlepších bojovníků obsadili západní břeh, ale Edmure na ně poslal svoji zálohu a ti je rozprášili. Ser Gregor sám přišel o koně a potácel se zpátky přes Rudý bodec pešky, krvácející z tuctu ran, zatímco kolem něho padal déšť šípů a kamenů. „Ti nepřejdou, Cat,“ psal Edmure. „Lord Tywin pochoduje na jihovýchod. Možná je to jen finta, možná definitivní ústup, na tom nezáleží. Nepřejdou.“

Ser Desmond Grell se rozplýval radostí. „Kéž bych tak byl s ním,“ řekl starý rytíř, když mu dopis přečetla. „Kde je ten blázen Rymund? U bohů, na tohle musí složit píseň, takovou, že si jí bude chtít poslechnout dokonce i Edmure. Mlýn, který semlel Horu, sám bych téměř dokázal složit slova, kdybych měl hudební nadání.“

„Nechci tu slyšet žádné písně, dokud boj neskončí,“ řekla Catelyn, možná až příliš ostře. Nakonec přesto seru Desmondovi dovolila rozšířit tu zprávu a souhlasila s tím, aby nechal otevřít pár sudů vína na počest vítězství u Kamenného mlýna. Nálada v Řekotočí dosud byla napjatá a vážná; všem jim bude s trochou vína a naděje lépe.

Té noci hrad hlaholil zvuky oslavy. „Řekotočí!“ volali prostí lidé, a taky: „Tullyové! Tullyové!“ Přišli sem vystrašení a bezmocní a jejich bratr je přijal, třebaže většina lordů by před nimi zavřela bránu. Jejich hlasy proplouvaly vysokými okny a pronikaly pod těžkými sekvojovými dveřmi. Rymund hrál na svoji harfu, provázen párem bubeníků a mladíkem s rákosovými píšťalami. Catelyn naslouchala dívčímu smíchu a vzrušenému hovoru holobrádků, které zde její bratr ponechal na jejich obranu. Milé zvuky… a přesto ji nedojaly. Nemohla s nimi jejich štěstí sdílet.

V soláru svého otce našla těžký, v kůži vázaný atlas a otevřela jej na stránkách s mapou říčních krajin. Její pohled padl na Rudý bodec a sjížděl po něm v mihotavém světle svící dolů. Pochoduje na jihovýchod, pomyslela si. Usoudila, že nyní už bude na horním toku Černovodého proudu.

Knihu zavřela mnohem nepokojnější, než byla předtím. Bohové je obdarují jedním vítězstvím za druhým. V Kamenném mlýně, u Volského brodu, při Bitvě táborů, v Šeptajícím lese…

Jenomže když vyhráváme, proč mám takový strach?

BRAN

Ten zvuk byl tím nejtišším zacinkáním, zaškrábáním oceli o kámen. Zvedl hlavu z tlap a zavětřil v nočním vzduchu. Večerní déšť probudil stovky spících pachů a přidal jim na zralosti a síle. Tráva a trnité keře, ostružiny rozšlapané na zemi, bláto, červi, tlející listí, krysa šramotivě cupitající mezi keři. Zachytil pach černého chundelatého kožichu svého bratra a ostrou měďnatou pachuť krve veverky, kterou zabil. Ve větvích nad jeho hlavou se pohybovaly jiné veverky, páchly mokrou srstí a strachem a jejich drobné tlapky škrábaly po kůře. Ten zvuk, který zaslechl předtím, zněl podobně.

Uslyšel ho znovu. Cinkání a škrábání. Přimělo ho to vstát. Vztyčil uši a zvedl ocas. Zavyl, táhlým děsivým zvukem, voláním, které mělo probudit spící, jenomže hromada lidmi nakupeného kamene byla tichá a mrtvá. Panovala nehybná vlhká noc, taková, co lidi zahání do jejich doupat. Déšť ustal, ale lidé se dál schovávali před vlhkem, schoulení u ohňů ve svých kamenných jeskyních.

Jeho bratr, který vyklouzl zpod stromů, se pohyboval téměř stejně tiše jako další bratr, na kterého si nejasně vzpomínal, ten bílý s očima barvy krve. Oči tohoto bratra byly jezírky temného stínu a vzadu na krku se mu ježila srst. Také ty zvuky slyšel a věděl, že znamenají nebezpečí.

Tentokrát bylo cinkání a škrábání následováno zaskřípěním a tichým rychlým pleskáním v kůži oděných nohou po kameni. Vítr k němu přinesl ten nejslabší závan pachu lidí, které neznal. Cizí lidé. Nebezpečí. Smrt.

Rozběhl se po zvuku, se svým bratrem uhánějícím vedle sebe. Před nimi se do výše zvedal kamenný spletenec s kluzkými, mokrými zdmi. Vycenil zuby, ale lidská skála si toho nevšímala. Nad ním se tyčila brána, černý kovový had pevně ovinutý kolem mříží a tyčí. Když se proti němu rozběhl, brána se zachvěla, had zachřestil a maličko se pohnul, ale nepovolil. Přes tyče viděl dlouhý kamenný tunel, který vedl mezi zdmi na kamenité pole za ním, avšak neexistoval způsob, jak se tam dostat. Mezi mřížemi mohl prostrčit jenom čenich, nic víc. Jeho bratr se již mnohokrát pokoušel rozkousat železné kosti brány svými zuby, ale nikdy se mu to nepodařilo. Také se společně snažili podhrabat pod nimi, jenomže pod bránou byly velké ploché kameny, napolo pokryté zeminou a nafoukaným listím.

S vrčením chvíli chodil sem a tam, pak se proti bráně rozběhl znovu a vší silou do ní narazil. Nepatrně se pohnula a odrazila ho zpátky. Je zamčená, pošeptalo mu něco. Na řetěz. Hlas, který neslyšel, pach bez vůně. Jiné přístupové cesty byly také zavřené. Tam, kde ve zdech lidské skály zely dveře, bylo silné, odolné dřevo. Cesta dovnitř neexistovala.

Tamhle je, ozval se šepot a jemu se zdálo, jako by spatřil stín velkého stromu obaleného jehličím, vyrůstajícího z černi země do desetinásobné výšky člověka. Když se ale rozhlédl kolem sebe, nic tam nebylo. Na druhé straně božího háje je tam strážní strom, pospěš si, pospěš…

Černí noci k němu dolehl tlumený výkřik, záhy umlčený.

Rychle se otočil a vběhl zpátky mezi stromy. Pod tlapami mu šustilo vlhké listí a šlehaly po něm větve keřů, kolem kterých probíhal. Slyšel svého bratra, jak běží těsně za ním. Uháněli pod stromem srdce a kolem chladného jezírka, přes ostružiníky, změtí podrostu z mladých doubků, jasanů a hlohu, až na vzdálenou stranu háje… a tam byl, stín, který zahlédl, aniž ho viděl, šikmo rostoucí strom sahající až k vrcholkům střech. Strážní strom, zasáhla ho myšlenka.

Tehdy si vzpomněl, jaké to je šplhat. Všude je jehličí, škrábe ho do holého obličeje a padá mu na záda, na rukou má lepkavou mízu a cítí kolem sebe ostrý borový pach. Byl to strom, po kterém by snadno vyšplhal kterýkoli chlapec; šikmo nakloněný, rozsochatý a s větvemi tak blízko u sebe, že téměř tvořily žebřík, svažující se rovnou na střechu.

Zavrčel, očichal úpatí kmene stromu, zvedl nohu a označil jej proudem moči. Do čenichu ho škrábla nízko vyrůstající větev a on po ní chňapl. Kroutil jí a tahal za ni, dokud dřevo nepovolilo a neutrhlo se. Měl tlamu plnou jehličí a cítil hořkou chuť mízy. Potřásl hlavou a zavrčel na dřevo.

Jeho bratr, který seděl za ním, pozvedl hlas v táhlém zavytí, v písni černé zármutkem. Tahle cesta pro ně není. Nebyli veverkami ani lidskými mláďaty, a tak nemohli šplhat po kmenech stromů a držet se ho měkkými růžovými tlapkami a neohrabanými chodidly. Byli běžci, lovci, tuláci.

Za temnotou noci, za kamenem, který je obklopoval, se probudili psi a začali štěkat. Jeden, poté druhý a pak všichni, burcovali na poplach. Ucítili to taky: pach nepřítele a strachu.

Naplnila ho zoufalá zuřivost, palčivá jako hlad. Odskočil od zdi, poodběhl mezi stromy, se stíny větví a listoví promítajícími se na jeho šedou srst… a pak se otočil a prudce se rozběhl zpátky. Jeho tlapy se přímo vznášely, rozkopávaly vlhké listí a borové jehličí a na kratičký okamžik měl pocit, jako by byl lovcem, který pronásleduje prchajícího jelena. Viděl jeho paroží, cítil ho a letěl za ním. Když nasál pach strachu zvířete, rozbušilo se mu srdce a z úst mu začaly téci sliny, a pak už se ocitl u šikmého stromu a vrhl se vzhůru proti jeho kmeni. Vyskočil nahoru, jednou, dvakrát, třikrát, dokud se neocitl mezi nižšími větvemi. Nohy se mu zaplétaly mezi drobné větévky, které ho šlehaly do očí, a všude byly bodavé šedozelené jehličky, jimiž si klestil cestu vzhůru. Musel zpomalit. Něco chňaplo po jeho noze a on ji se zavrčením vyprostil. Kmen pod jeho tělem se zužoval, náklon byl stále prudší, strom už rostl téměř kolmo. Vlhká kůra, o kterou se pokoušel zachytit, se pod jeho drápy trhala jako kůže. Byl ve třetině cesty vzhůru, v polovině, ještě výš, měl střechu již téměř na dosah… a pak položil tlapu na kmen a ucítil, jak klouže po mokrém dřevu, a najednou padal. Zavyl strachem a vzteky a padal a padal a točil se dokola, zatímco země se řítila k němu, aby ho rozbila na kusy… A pak byl Bran již zpátky v posteli ve své osamělé věžní místnosti, zapletený do pokrývky a celý udýchaný. „Léto,“ vykřikl nahlas. „Léto.“ Rameno, na které dopadl, ho bolelo, ale Bran věděl, že to je jenom slabým odvarem toho, co cítí vlk. Jojen mluvil pravdu. Jsem zvíře. Zvenčí slyšel slabé štěkání psů. Přišlo sem moře. Hrne se přes naše hradby, přesně tak, jak to viděl Jojen. Popadl tyč nad svojí hlavou, vytáhl se do sedu a zavolal o pomoc. Nikdo nepřišel a on si po chvíli uvědomil, že nikdo ani nepřijde. Před jeho dveřmi nestál žádný strážný. Ser Rodrik s sebou odvedl všechny bojeschopné muže a Zimohrad zde byl ponechán jenom se symbolickou posádkou.

Ostatní odjeli před osmi dny, šest stovek mužů ze Zimohradu a nejbližších pevností. Cley Cerwyn měl přivést další tři stovky mužů, kteří se k nim připojí za pochodu, a mistr Luwin před ně poslal havrany, povolávající odvedence z Bílého přístavu a území mohylových hrobů, ba dokonce z odlehlých míst hluboko ve vlčím lese. Torrhenův dvůr byl napaden jakýmsi obludným válečníkem jménem Dagmer Rozseklý. Stará chůva jim vyprávěla, že není možné zabít ho, že mu nepřítel jednou rozsekl hlavu vpůli sekerou, ale Dagmer prostě ty dvě půlky dal znovu k sobě a držel je u sebe tak dlouho, dokud mu opět nesrostly. Že by ten Dagmer vyhrál? Torrhenův dvůr se nacházel mnoho dnů jízdy od Zimohradu, a přesto…

Bran vstal z postele a přesouval se pomocí rukou od tyče k tyči, dokud se nedostal až k oknu, kde, otevřel okenice. Nádvoří zelo prázdnotou. „Hodore!“ křikl dolů, jak nejhlasitěji dokázal. Hodor určitě spí nad stájemi, ale když zavolá dost hlasitě, možná ho uslyší, nebo ho zaslechne někdo jiný. „Hodore, pojď sem rychle! Ošo! Meero, Jojene, kdokoli!“ Bran si zvedl ruce do tvaru trumpety k ústům. „HÓÓÓDÓÓÓRÉÉÉ!“

Jenomže když se za ním s hlasitým zapraskáním otevřely dveře, vstoupil jimi dovnitř muž, kterého Bran nikdy předtím neviděl. Měl na sobě kožený kabátec pošitý překrývajícími se železnými destičkami, v jedné ruce třímal dlouhou dýku a na zádech měl připevněnou sekeru. „Co tu chceš?“ zeptal se Bran vyděšeně. „Toto je moje komnata. Odejdi odsud.“

Za mužem vešel do pokoje Theon Greyjoy. „My ti neublížíme, Brane.“

„Theon?“ Brana zalila slabost z náhlé úlevy. „Poslal tě Robb? Přijel sem s tebou?“

„Robb je daleko odsud. Ten ti teď nepomůže.“

„Nepomůže?“ hlesl zmateně. „Neděs mě, Theone.“

„Teď jsem princ Theon. Oba jsme princové, Brane. Kdo by to byl kdy řekl? Jenomže já jsem se právě zmocnil tvého hradu, můj princi.“

„Zimohradu?“ Bran nevěřícně zavrtěl hlavou. „Ne, to přece není možné.“

„Nech nás o samotě, Werlagu.“ Muž s dýkou se vzdálil. Theon se posadil na postel. „Poslal jsem čtyři muže přes hradby s háky a provazy a ti nám ostatním otevřeli zadní bránu. Dokonce i teď moji muži bojují s tvými. Ujišťuji tě, že Zimohrad je skutečně můj.“

Bran to nechápal. „Ale vždyť jsi přece byl svěřencem mého otce!“

„A teď jste ty a tvůj bratr mými svěřenci. Jakmile boj skončí, moji muži přivedou zbytek vašich lidí do velké síně. Společně k nim promluvíme. Ty jim povíš, že jsi mi předal Zimohrad, a nařídíš jim, aby mně sloužili a poslouchali svého nového pána stejně, jako poslouchali toho starého.“

„To neudělám!“ řekl Bran. „Budeme bojovat a porazíme vás. Já jsem se přece nevzdal a ty mě nemůžeš donutit, abych jim řekl, že jsem to udělal.“

„Tohle není hra, Brane, takže si přede mnou nehraj na malého kluka a neztěžuj to. Hrad je můj, ale ti lidé stále patří tobě. Pokud chceš, aby se jim nic nestalo, měl bys udělat, co ti říkám.“ Vstal a zamířil ke dveřím. „Někdo sem přijde, aby tě oblékl a odnesl dolů do velké síně. Pečlivě si rozmysli, co jim řekneš.“

Čekání Branovi přivodilo pocit ještě větší bezmocnosti, než měl předtím. Seděl na okenním sedátku a hleděl ven na temné věže a zdi černé jako stín. Jednou se mu zdálo, že za strážnicí slyšel výkřiky a také něco, co mohlo být řinčením mečů, ale neměl uši Léta ani jeho čenich, aby něco cítil. Když jsem vzhůru, jsem stále zlomený, ale když spím, když jsem Léto, mohu běhat a bojovat a taky lépe slyším a cítím.

Předpokládal, že pro něho přijde Hodor nebo možná dokonce některá ze služebných, ale když se dveře znovu otevřely, byl v nich mistr Luwin, který nesl v ruce svíci. „Brane,“ řekl, „víš… víš už, co se stalo? Řekli ti to?“ Čelo nad levým okem měl roztržené a po tváři mu stékala krev.

„Přišel sem Theon. Říkal, že Zimohrad teď patří jemu.“

Mistr postavil svíci na zem a otřel si krev z tváře. „Přeplavali vodní příkop a za pomoci háků a lan přelezli hradby. Přišli sem celí mokří, voda z nich jen kapala a v rukou třímali ocel.“ Posadil se na židli u dveří. Z rány na čele se mu znovu vyřinula krev. „Pivní břich byl u brány. Překvapili ho ve vížce a zabili ho. Senohlávek je zraněný. Než vtrhli ke mně, měl jsem ještě čas vyslat na cestu dva havrany. Pták do Bílého přístavu odletěl, ale toho druhého sestřelili šípem.“ Mistr měl zrak sklopený do rohoží. „Ser Rodrik si odvedl příliš mnoho našich mužů, ale já jsem tím vinen stejnou měrou jako on. Toto nebezpečí jsem nikdy nepředvídal, nikdy…“

Jojen ho předvídal, pomyslel si Bran. „Měl bys mi pomoct obléknout se.“

„Ano, přesně to uděláme.“ V těžké, železem okované truhlici u nohou Branovy postele mistr našel spodní prádlo, kalhoty a tuniku. „Jsi Starkem ze Zimohradu a Robbovým dědicem. Musíš vypadat jako princ.“ Společně ho oblékli tak, aby vyhlížel jako lord.

„Theon chce, abych se vzdal hradu,“ řekl Bran, když mu mistr upevňoval plášť jeho oblíbenou sponou ve tvaru vlčí hlavy ze stříbra a černého jantaru.

„Není to nic, zač by ses měl stydět. Pán musí chránit svoje poddané. Krutá místa rodí kruté lidi, Brane. Pamatuj na to, až budeš jednat s těmi železnými muži. Tvůj lord otec se snažil ze všech sil, aby Theonovu povahu změnil, ale obávám se, že se přece jen snažil málo a že začal příliš pozdě.“

Železný muž, který pro něho přišel, byl podsaditý zavalitý člověk s vousem černým jako uhel, jenž mu pokrýval dobrou polovinu hrudníku. Bez problémů chlapce snesl dolů, třebaže se nezdálo, že by tím úkolem byl zrovna nadšen. Rickonova ložnice se nacházela v polovině cesty dolů po schodišti. Čtyřletý chlapec byl zmámený spánkem, když ho probudili. „Chci matku,“ fňukal. „Chci ji, A taky Chundeláče.“

„Tvoje matka je daleko odsud, můj princi.“ Mistr Luwin dítěti svlékl noční košili přes hlavu. „Ale jsem tady já a Bran.“ Pomohl Rickonovi obléknout se a vyvedl ho ven.

Pod sebou narazili na Meeru a Jojena, které vyháněl z jejich komnaty holohlavý muž, jehož oštěp byl o dobré tři stopy delší než muž sám. Jojen pohlédl na Brana a jeho oči byly zelenými jezírky plnými smutku. Další železní muži vyháněli Freye. „Tvůj bratr přišel o svoje království,“ řekl Malý Walder Branovi. „Teď už nejsi princ, jenom rukojmí.“

„Jenomže ty taky,“ řekl Jojen, „i já a všichni ostatní.“

„S tebou nikdo nemluvil, žabožroute.“

Jeden z železných mužů šel před nimi s pochodní v ruce, ale venku se znovu dalo do deště a pochodeň brzy zhasla. Když pospíchali přes nádvoří, slyšel výt vlky v božím háji. Doufám, že si Léto neublížil, když padal ze stromu.

Theon Greyjoy seděl ve vysokém křesle Starků. Sundal si plášť. Na košili z jemného drátěného pletiva měl černou bojovou suknici ozdobenou zlatou krakaticí svého rodu. Jeho ruce spočívaly na vlčích hlavách vytesaných na koncích širokých kamenných opěrek. „Theon sedí v Robbově křesle,“ postěžoval si Rickon.

„Buď zticha, Rickone.“ Bran kolem sebe cítil hrozbu, ale jeho bratr byl ještě příliš malý. Zapálili pár pochodní a rozdělali oheň ve velkém krbu, ale většina síně tonula v šeru. Lavice byly naskládané u stěn, nebylo tam žádné místo k sezení, lidé z hradu tam stáli v malých skupinkách a neodvažovali se promluvit. Viděl starou chůvu bezhlesně otevírající a zavírající bezzubá ústa. Senohlávka přivedli dovnitř další dva strážní. Kolem holého hrudníku měl zakrvácený obvaz. Zjizvený Tym byl neutěšitelný a Beth Cassel plakala strachy.

„Kohopak to tu máme?“ zeptal se Theon a pokývl hlavou směrem k Reedovým a Freyovým.

„Jsou to svěřenci lady Catelyn, oba jménem Walder Frey,“ vysvětloval mistr Luwin. „A toto je Jojen Reed a jeho sestra Meera, syn a dcera Howlanda Reeda ze Stráže u Šedé vody, kteří přišli obnovit svoji přísahu věrnosti Zimohradu.“

„Někteří by to mohli považovat za špatně načasované,“ řekl Theon, „ale já ne. Jste tady a zůstanete tu.“ Vstal z vysokého křesla. „Přines sem prince, Lorrene.“ Muž s černým vousem hodil Brana na kamenný trůn, jako by byl pytlem ovsa.

Do velké síně stále vcházeli lidé, pohánění výkřiky a tupými konci oštěpů. Gage a Oša přišli z kuchyně, uprášení od mouky, jak zadělávali těsto na ranní chléb. Mikkena přitáhli dovnitř klejícího. Farlen vešel kulhavým krokem a snažil se přitom podpírat Pallu. Šaty, které měla na sobě, byly roztrhané; držela si je v zaťaté pěsti a šla, jako by pro ni každý krok byl utrpením. Septon Chayle jí běžel na pomoc, ale jeden z železných mužů ho srazil k zemi.

Posledním zajatcem, který vešel do síně, byl vězeň Smraďoch, jehož předcházel pronikavý ostrý zápach. Bran cítil, jak se mu z něho zvedá žaludek. „Tohodle jsme našli zamčeného ve věžní cele,“ oznámil muž, který ho přivedl, bezvousý mladík se skořicově zbarvenými vlasy a v mokrých šatech, nepochybně jeden z těch, kteří přeplavali vodní příkop. „Prý mu říkají Smraďoch.“

„Myslím, že vím proč,“ řekl Theon s úsměvem. „To tak strašně smrdíš vždycky, nebo jsi právě ošoustal prasnici?“

„Od té doby, co mě zavřeli, jsem neošoustal nikoho, můj pane. Ve skutečnosti se jmenuju Heke. Byl jsem ve službách Bastarda z Hrůzova, dokud mu Starkové jako svatební dar nedali šíp do zad.“

Theonovi to připadalo zábavné. „S kým se oženil?“

„S vdovou z Hornwoodů, můj pane.“

„S tou babiznou? Copak byl slepý? Vždyť měla cecky jako prázdné vinné měchy, suché a povadlé.“

„On se s ní neoženil pro její cecky, můj pane.“

Železní muži zabouchli vysoké dveře na konci síně. Bran z vysokého křesla viděl, že jich je zhruba dvacet. Pravděpodobně nechali nějaké muže u brány a u zbrojnice. Přesto jich nemohlo být víc než třicet.

Theon zvedl ruku, aby si vyžádal ticho. „Všichni mě znáte -“

„Jo, a víme, že jsi pytlem smradlavého hnoje!“ vykřikl Mikken, než ho plešatý muž bodl tupým koncem oštěpu do břicha a pak ho rukojetí uhodil přes obličej. Kovář padl na kolena a vyplivl zub.

„Mikkene, buď zticha.“ Bran se snažil mluvit přísně a jako lord, tak jako vždycky mluvil Robb, když někomu něco nařizoval, ale hlas ho zradil a jeho slova byla pisklavým vyjeknutím.

„Poslechni svého páníčka, Mikkene,“ řekl Theon. „Má víc rozumu než ty.“

Dobrý pán chrání svůj lid, připomněl si. „Předávám Zimohrad Theonovi.“

„Hlasitěji, Brane. A říkej mi princi.“

Zvedl hlas. „Předávám Zimohrad princi Theonovi. Všichni teď budete dělat, co vám nařídí.“

„Ať jsem proklatý, jestli ho budu poslouchat!“ zařval Mikken.

Theon jeho výkřik ignoroval. „Můj otec si nasadil prastarou korunu ze soli a kamene a prohlásil se za krále Železných ostrovů. Zabírá si pro sebe také sever, a to právem dobyvatele. Vy všichni budete jeho poddanými.“

„Jdi do prdele.“ Mikken si otřel krev z úst. „Já sloužím Starkům, ne nějakým zrádcovským potvorám z - ááách.“ Konec oštěpu ho srazil obličejem dolů na kamennou podlahu.

„Kováři mají silné ruce, ale slabé mozky,“ poznamenal Theon. „Pokud mně vy ostatní budete sloužit stejně věrně, jako jste sloužili Nedu Starkovi, shledáte, že jsem tím nejlaskavějším pánem, jakého jen můžete mít.“

Mikken, který klečel na kolenou a opíral se rukama o podlahu, plival krev. Prosím, ne, Mikkene, žadonil Bran v duchu, ale kovář vykřikl: „Jestli si myslíš, že dokážeš udržet sever s touhle žalostnou sebrankou -“

Plešatý muž zezadu vbodl hrot svého oštěpu Mikkenovi do krku. Ocel projela masem a vyjela mu z hrdla v přílivu krve. Jakási žena vykřikla a Meera pevně objala Rickona. Utopil se v krvi, pomyslel si Bran otupěle. Ve své vlastní krvi.

„Ještě někdo chce něco říct?“ zeptal se Theon Greyjoy.

„Hodor, Hodor, Hodor, Hodor,“ vykřikl Hodor s vytřeštěnýma očima.

„Umlčte někdo toho tupce.“

Dva železní muži začali Hodora bít rukojeťmi svých kopí. Ubohý štolba padl na kolena a snažil se bránit si hlavu rukama.

„Budu vám stejně dobrým pánem, jakým vám byl Eddard Stark.“ Theon zvedl hlas, aby ho slyšeli nad pleskáním dřeva do masa. „Avšak zraďte mě a budete si přát, abyste to nebyli udělali. A nemyslete si, že muži, které vidíte před sebou, představují veškerou moji sílu. Torrhenův dvůr a Pahorek v Hlubokém lese již také brzy budou naše a můj strýc se plaví vzhůru po Slaném oštěpu, aby se zmocnil Kailinské držby. Pokud Robb Stark dokáže porazit Lannistery, může si tam zůstat vládnout jako král Trojzubce, ale sever od nynějška patří rodu Greyjoyů.“

„Starkovi lordi proti tobě budou bojovat,“ zvolal muž jménem Smraďoch. „To nafouklé prase z Bílého přístavu a taky Umberové a Karstarkové. Budeš potřebovat muže. Dej mi svobodu a jsem tvůj.“

Theon ho chvíli pozoroval. „Jsi chytřejší, než páchneš, ale já bych ten tvůj zápach nesnesl.“

„Inu,“ řekl Smraďoch, „snad bych se mohl trochu umýt. Kdybych byl volný.“

„Tak chytrý člověk se vidí zřídkakdy.“ Theon se usmál. „Poklekni.“

Jeden z železných mužů Smraďochovi podal meč a ten ho položil Theonovi k nohám a odříkal přísahu věrnosti rodu Greyjoyů a králi Balonovi. Bran se na to nemohl dívat. Zelený sen se naplňoval.

„Můj pane Greyjoyi?“ Oša vystoupila zpoza Mikkenova těla. „Byla jsem sem také přivedena jako zajatec. Byl jsi při tom, když mne vzali do zajetí.“

Já myslel, že jsi přítel, pomyslel si Bran ublíženě.

„Potřebuju bojovníky,“ prohlásil Theon, „ne kuchyňské coury!“

„Do kuchyně mě poslal Robb Stark. Po většinu roku jsem musela drhnout kotle, umývat mastnotu z talířů a zahřívat slámu tomuhle.“ Změřila si Gagea nenávistným pohledem. „Už toho mám až po krk. Dej mi opět do ruky kopí.“

„Já pro tebe mám kopí tady,“ uchechtl se plešatý muž, který zabil Mikkena, a popadl se za rozkrok.

Oša mu vrazila svoje kostnaté koleno mezi nohy. „Tu svoji měkkou růžovou věc si nech.“ Vykroutila mu oštěp z ruky a podrazila mu jeho tupým koncem nohy. „Já budu mít dřevo a železo.“ Holohlavec se svíjel na podlaze, zatímco ostatní železní muži se smáli, až se za břicha popadali,

Theon se smál s nimi. „Dobrá,“ souhlasil nakonec. „Nech si ten oštěp, Stygg si najde jiný. Teď poklekni a přísahej.“

Když už se neozval nikdo další, kdo by chtěl vstoupit do jeho služeb, byli propuštěni s varováním, aby si šli po své práci a nepůsobili žádné problémy. Hodorovi dali za úkol odnést Brana zpátky do jeho komnaty. Měl obličej znetvořený bitím, nos měl oteklý a jedno oko zavřené. „Hodor,“ vzlykal popraskanými rty, když Brana zvedl silnými pažemi a zakrvácenýma rukama a vynesl ho zpátky do deště.

ARYA

„Jsou tu duchové, já vím, že tu jsou.“ Horký koláč hnětl těsto a ruce měl zamoučněné až po lokty. „Pia cosi viděla včera večer v máselnici.“

Arya protáhla obličej. Pia v máselnici pořád něco vidí. Obvykle to jsou muži. „Nemohla bych dostat koláč?“ zeptala se ho. „Upekl jsi jich celý tác.“

„Potřebuju jich celý tác. Ser Amory je má rád.“ Arya sera Amoryho nenáviděla. „Poplivejme mu je.“ Horký koláč se nervózně rozhlédl kolem. Kuchyně byla plná temných stínů a ozvěn, ale všichni ostatní kuchaři i jejich pomocníci spali v prostorném patře nad pecemi. „Pozná to.“

„Nepozná,“ řekla Arya. „Slina přece nemá žádnou chuť.“

„Jestli to pozná, dostanu za to výprask já.“ Horký koláč přestal hníst těsto. „A ty bys tu vůbec neměla být. Je tmavá noc.“ Byla, ale Arye to nevadilo. Dokonce ani uprostřed noci v kuchyni nikdy nebyl naprostý klid; vždycky tam byl někdo, kdo zadělával těsto na ranní chléb, míchal něco v kotli velkou dřevěnou vařečkou nebo krájel slaninu na snídani pro sera Amoryho. Dnes to byl Horký koláč.

„Jestli se Růžovooký probudí a zjistí, žes utekla -“ začal Horký koláč.

„Růžovooký se neprobudí,“ skočila mu Arya do řeči. Ve skutečnosti se jmenoval Mebble, ale každý mu říkal Růžovooký, protože mu věčně slzely oči. „Ten se ještě nikdy neprobudil.“ Každé ráno začínal svou snídani pivem a každého večera upadal po jídle do opileckého spánku, při kterém mu po bradě stékaly vínem obarvené sliny. Arya vždycky počkala, dokud nezačal chrápat, a pak se bosá vykradla po schodech pro služebnictvo, nevydávajíc přitom větší hluk než myška, kterou předtím byla. Dokonce s sebou ani neměla zapálenou svíci. Syrio jí kdysi řekl, že temnota může být jejím spojencem, a měl pravdu. Stačilo jí, když na obloze svítil měsíc a hvězdy, které jí osvětlovaly cestu. „Vsadím se, že bychom klidně mohli utéct a Růžovooký by si vůbec nevšiml, že jsem pryč,“ řekla Horkému koláči.

„Já odsud nechci utíkat. Je to tu lepší než tam v lese. Nechci zase jíst červy. Tu máš, nasyp mně trochu mouky na vál.“

Arya naklonila hlavu na stranu. „Co to bylo?“

„Co? Já nic neslyšel.“

„Poslouchej ušima, ne pusou. Byl to válečný roh. Dvě zatroubení, copak jsi je neslyšel? Teď rachotí řetězy padací mříže, a to znamená, že někdo vjíždí dovnitř nebo vyjíždí ven. Nechceš se tam jít podívat?“ Brány Harrenova se neotevřely od toho rána, co lord Tywin vyrazil se svou armádou na pochod.

„Zadělávám na ranní chléb,“ stěžoval si Horký koláč. „Stejně jsem ti říkal, že tam venku se mi ani trochu nelíbí, když je taková tma.“

„Já jdu. Pak ti povím, co to bylo. Tak můžu si vzít ten koláč?“

„Nemůžeš.“

Arya si přesto jeden vzala a snědla ho cestou ven. Byl plněný mletými ořechy, ovocem a tvarohem, kůrčička byla pěkně vypečená a stále ještě teplá z trouby. Pomyšlení, že jí koláč sera Amoryho, jí dodalo odvahu. Bosá nožka, jistá nožka, lehká nožka, prozpěvovala si neslyšně. Jsem duchem Harrenova.

Hrad se probíral ze spánku; muži vycházeli ze svých pokojů, aby se podívali, kvůli čemu je to pozdvižení. Arya se zamíchala mezi ostatní. Pod padací mříží projížděla řada volských povozů. Okamžitě poznala, že se vraceli z plundrování. Jezdci, kteří provázeli povozy, spolu hovořili změtí divných jazyků. Jejich zbroj se bledě leskla v měsíčním světle a Arya spatřila pár černobíle pruhovaných koní. Krvaví drancíři. Stáhla se hlouběji do stínu a dívala se, jak kolem ní vezou velkého černého medvěda v kleci, která stála v zadní části jednoho z povozů. Ostatní povozy byly naloženy odshora dolů stříbrnou plátovou zbrojí, zbraněmi a štíty, pytli mouky, klecemi plnými kvičících vepřů, hubených psů a kuřat. Arya právě přemýšlela o tom, kolik času už uplynulo od té doby, co měla k jídlu pořádný kus vepřového, když tu uviděla prvního ze zajatců.

Podle jeho vzezření a hrdého způsobu, jímž držel zvednutou hlavu, se muselo jednat o nějakého lorda. Pod jeho potrhanou červenou bojovou suknicí probleskovala plátová zbroj. Zpočátku ho Arya považovala za Lannistera, ale když procházel pod pochodní, všimla si, že jeho znakem je stříbrná pěst, nikoli zlatý lev. Měl svázané ruce a provazem pevně utaženým kolem kotníku byl spojen s mužem za ním a ten zase s mužem za ním, takže celý jejich průvod se musel šinout kupředu velmi opatrnými, nejistými kroky. Mnozí ze zajatců byli zranění. Pokud se kterýkoli z nich zastavil, přiklusal k němu některý z jezdců a šlehnutím svého biče ho přinutil opět se dát do pohybu. Pokoušela se odhadnout, kolik vězňů tam je, ale ztratila o nich přehled dřív, než se dostala k padesáti. Bylo jich tam přinejmenším dvakrát tolik. Měli šaty poskvrněné blátem a krví a ve světle pochodní bylo obtížné rozlišit jejich znaky, ale některé z těch, které zahlédla, přece jen poznala. Dvojitou věž. Východ slunce. Zakrváceného muže. Bitevní sekeru. Bitevní sekera je Cerwynova a bílé slunce na černém poli patří Karstarkovi. Jsou to seveřané. Muži mého otce a Robbovi. Nebylo příjemné snažit se domyslet, co by to mohlo znamenat.

Krvaví drancíři začali sesedat. Ze stájí se vynořili rozespalí štolbové, aby se ujali jejich zpěněných koní. Jakýsi jezdec volal, že chce pivo. Hluk vylákal na jeden z ochozů nad nádvořím sera Amoryho Lorche, který tam nyní stál mezi dvěma muži s pochodněmi. Vargo Hoat v kozí přilbici pod ním právě zastavoval svého koně. „Můj pane kasteláne,“ řekl. Měl nezřetelný, huhňavý hlas, jako by jeho jazyk byl na jeho ústa příliš velký.

„Co to má znamenat, Hoate?“ otázal se ser Amory zamračeně.

„Žajatči. Root Bolton ši myšlel, že přejde řeku, ale moji Chlabři kumpani ho rožšekali na kousky. Mnoho jich žabili, a pak Bolton utekl. Toto je jejich lord velitel, Glover, a ten ža nim je šer Aenyš Frey.“

Ser Amory svýma malýma prasečíma očkama hleděl dolů na spoutané zajatce. Arye se nezdálo, že by tím byl nadšen. Každý v hradu věděl, že on a Vargo Hoat se vzájemné nenávidí. „Dobrá práce,“ řekl. „Sere Cadwyne, odveď ty muže do žalářů!“

Lord s obrněnou pěstí na bojové suknici k němu zvedl oči. „Slíbili nám, že se nám dostane uctivého zacházení-“ začal.

„Ticho!“ okřikl ho Vargo Hoat, prskaje sliny.

„Co vám Vargo Hoat slíbil,“ řekl ser Amory Lorch, „mě nezajímá. Lord Tywin jmenoval kastelánem Harrenova mě a já si s vámi můžu dělat, co budu chtít.“ Pokynul strážným. „Zavřete je všechny do velké cely pod Vdovinou věží. A ti, kteří tam jít nechtějí, ať si klidně zemřou tady.“

Jeho muži se jali pohánět zajatce hroty svých kopí a Arya v tu chvíli spatřila Růžovookého, který vyšel nahoru po schodišti a rozespale mrkal ve světle pochodní. Kdyby zjistil, že utekla, nadával by jí a vyhrožoval, že ji zbije kusem surové kůže, ale Arya se ho nebála. Nebyl to Weese. Stále jen vyhrožoval, že někoho zbije kusem surové kůže, jenomže ve skutečnosti Arya nikdy neviděla, že by někoho udeřil. Přesto bude lépe, když ji neuvidí. Rozhlédla se kolem sebe. Voli stále nebyli vypřaženi a povozy vyloženy, ale Chrabří kumpáni už volali, že chtějí pít, a kolem medvěda v kleci se shromáždili zvědavci. Ve všem tom shluku a zmatku nebylo obtížné nepovšimnuta vyklouznout pryč. Vrátila se tou samou cestou, kterou přišla, protože jim chtěla zmizet z očí dřív, než si jí někdo všimne a něčím ji zaměstná.

Kromě brány a stájí byl velký hrad téměř vylidněný. Hluk za ní utichal. Do zdí se opřel vířící poryv větru a vyloudil vysoký hrůzyplný výkřik z prasklin Věže nářků. Ze stromů v božím háji již začalo opadávat listí a Arya je teď slyšela, jak poletuje přes vylidněná nádvoří a mezi prázdnými budovami, kde je vítr honil po kamenech a vydával přitom tichý šustivý zvuk. Teď, když Harrenov byl opět téměř prázdný, zvuky si tu hrály podivné hříčky a šálily lidské smysly. Někdy jako by se vpíjely do kamenů a na nádvoří padaly rubáše ticha, zatímco jindy jako by svým vlastním způsobem ožívala ozvěna, takže každý krok zněl jako kročeje armády duchů a každý vzdálený hlas jako by se linul z jejich přízračně hostiny. Právě tyto legrační zvuky byly jednou z věcí, které děsily Horkého koláče, ale Arya se jich nebála. Tichá jako stín pospíchala přes prostřední nádvoří, kolem Věže strachu a mezi prázdnými klecemi, kde podle povídaček vířili křídly vzduch duchové mrtvých sokolů. Mohla si jít, kam chtěla. Vojenská posádka hradu nyní nečítala víc než stovku mužů, což byl tak žalostný počet, že v Harrenově byli ztraceni. Síň stovky krbů, ba dokonce i Věž nářků, společně s mnoha dalšími menšími budovami, byly uzavřeny. Ser Amory Lorch přebýval v kastelánových komnatách v Králově pochodni, které byly tak prostorné, jako by patřily samotnému lordovi, a Arya a ostatní služebnictvo se zdržovali ve sklepeních pod ní, aby mu byli po ruce, kdyby cokoli potřeboval. Když na Harrenově ještě pobýval lord Tywin, všude byli zbrojnoši, kteří se vyptávali, kam jdete a proč tam jdete. Nyní zde zůstala jen stovka mužů, kteří měli hlídat tisíc dveří, a zdálo se, že žádný z nich neví, kdo kde má být, ani se o to nijak zvlášť nestarali.

Když procházela kolem zbrojnice, uslyšela zvonění kladiva. Z vysokých oken se linula temně oranžová záře. Vylezla na střechu a nahlédla dovnitř. Gendry tam koval hrudní plát. Při práci pro něj neexistovalo nic než kov, měchy a oheň. Kladivo jako by bylo součástí jeho paže. Pozorovala hru svalů na jeho hrudníku a naslouchala ocelové písni, kterou hrál svým kladivem. Ješitný, pomyslela si. Když uchopil dlouhé kleště, aby plát mohl ponořit do vody, Arya vlezla oknem dovnitř a skočila na zem vedle něho.

Nezdálo se, že by ho to překvapilo. „Měla bys být v posteli, děvče.“ Ponořil hrudní plát do studené vody a ocel zasyčela jako kočka. „Kvůli čemu je všechen ten hluk?“

„Vrátil se Vargo Hoat a přivedl s sebou zajatce. Viděla jsem jejich znaky. Byl tam Glover z Pahorku v Hlubokém lese. Je to vazal mého otce. Ti ostatní většinou taky.“ Arya najednou pochopila, proč ji její kroky zavedly až sem. „Musíš mi pomoct osvobodit je.“

Gendry se dal do smíchu. „A jak to chceš udělat?“

„Ser Amory je poslal dolů do žaláře. Do toho pod Vdovinou věží, do jediné velké cely. Mohl bys svým kladivem vyrazit dveře.“

„Zatímco strážní se na to budou dívat a uzavírat sázky, jestli se mi to podaří, že ano?“ Arya se kousla do rtu. „Strážné bychom museli zabít.“

„A jak to uděláme?“

„Možná jich tam nebude zas tak moc.“

„Pokud tam budou jenom dva, i to je na tebe a na mě příliš. Copak ses v té vesnici nepoučila? Zkus to a Vargo Hoat ti uřízne ruce i nohy, jak to s oblibou dělává.“ Gendry se opět chopil kleští.

„Ty máš strach.“

„Nech mě být, děvče.“

„Gendry, je tam stovka seveřanů. Možná víc, nedokázala jsem je všechny spočítat. To je přesně tolik mužů, kolik jich má ser Amory. Nu, když nepočítám Krvavé drancíře. Stačí, když je osvobodíme, oni se zmocní hradu a my odsud pak budeme moct utéct.“

„Nemůžeš je osvobodit, stejně jako jsi nedokázala zachránit Lommyho.“ Gendry plát otočil v kleštích, aby si jej důkladně prohlédl. „A i kdybychom odsud utekli, kam bychom šli?“

„Na Zimohrad,“ vyhrkla bez přemýšlení. „Řekla bych matce, žes mi pomohl, a mohl bys u nás zůstat -“

„Dovolila by to moje paní? Mohl bych pro tebe kovat koně a vyrábět meče pro tvoje urozené bratry?“

Někdy ji dokázal tak rozčilit. „Nech toho!“

„Proč bych měl dávat v sázku svá chodidla za šanci potit se v kovárně na Zimohradu místo na Harrenově? Znáš starého Bena Černého palce? Přišel sem jako chlapec. Dělal kováře pro lady Whent a pro jejího otce před ní a pro jeho otce před ním, a dokonce pro lorda Lothstona, kterému Harrenov patřil před Whentovými. Teď dělá kováře lordu Tywinovi a víš, co říká? Meč je meč, přilbice je přilbice, a když sáhneš do ohně, spálíš se, bez ohledu na to, komu sloužíš. Lukan je spravedlivým mistrem. Já tady zůstanu.“

„Jenomže královna tě dostane. Za Benem Černým palcem zlaté pláště neposlala!“

„Pravděpodobně chtěla někoho jiného, ne mě.“

„Chtěla tebe a ty to víš. Jsi někdo.“

„Jsem kovářský učeň a jednoho dne se možná stanu mistrem zbrojířem… pokud neuteču a nepřijdu o chodidlo nebo se nenechám zabít.“ Odvrátil se od ní, znovu se chopil svého kladiva a začal bušit do oceli.

Arya bezmocně sevřela ruce v pěst. „Až budeš příště kovat přilbici, přidělej jí oslí uši namísto těch svých býčích rohů!“ Musela utéci, jinak by se na něho musela vrhnout a začít do něj bušit. Pravděpodobně by to vůbec necítil. Až přijdou na to, kdo to ve skutečnosti je, a useknou mu tu jeho pitomou oslí hlavu, bude litovat, že mi nepomohl. Stejně by se jí bylo lépe vedlo bez něho. To kvůli němu je všechny chytili tam v té vesnici.

Jenomže vzpomínka na vesnici jí na mysl přivolala další vzpomínky: na pochod, na stodolu, kde je drželi, a na Lechtače. Myslela na chlapečka, kterému rozbili obličej ostnatým palcátem, na toho hloupého Všechno-pro-Joffreyho, na Zelenorukého Lommyho. Byla jsem ovce a potom jsem byla myš, nemohla jsem dělat nic jiného než se jen schovávat. Kousla se do rtu a snažila se dopídit toho, kdy se jí vrátila odvaha. To Jaqen mě opět učinil statečnou. Udělal ze mě ducha namísto myši.

Ode dne Weeseho smrti se Loraťanovi vyhýbala. S Chiswyckem to bylo snadné, z ochozu může člověka shodit kdokoli, jenomže Weese tu svoji ošklivou skvrnitou fenu měl od štěněte a jenom nějaké temné kouzlo mohlo způsobit, že to zvíře napadlo svého pána. Yoren ho našel v černé cele, ve stejné jako Rorgeho a Kousače, vzpomněla si. Jaqen udělal něco strašlivého a Yoren to věděl, proto ho držel v řetězech. Jestli je ten Loraťan čaroděj, pak Rorge a Kousač možná vůbec nejsou lidé, ale démoni, které vyvolal ze samotného pekla.

Jaqen jí stále dlužil jednu smrt. V příbězích staré chůvy o lidech, které měchohubci obdařili kouzelnou mocí, musel být člověk obzvlášť opatrný, co se třetího přání týkalo, protože bylo poslední. Chiswyck a Weese nebyli důležití. Na poslední smrti záleží nejvíc, říkala si Arya každého večera, když si šeptala svoje jména. Nyní ale přemýšlela o tom, jestli právě toto je skutečně důvodem jejího váhání. Pokud může kohokoli zabít pouhým šepotem, nemusí se nikoho bát… ale jakmile využije poslední smrt, opět bude jen myší.

Teď, když byl Růžovooký vzhůru, neodvažovala se jít zpátky do postele. Protože nevěděla, kde jinde by se mohla schovat, zamířila do božího háje. Milovala pronikavou vůni borovic a strážních stromů, hlínu a trávu pod bosými chodidly i zvuky, které vydával vítr v korunách stromů. Hájem se vinul lenivý pramínek potoka a blízko tam byl dokonce malý vodopád.

Tam, pod tlejícím dřevem a pokroucenými rozštípanými větvemi, našla svůj ukrytý meč.

Gendry byl příliš umíněný, než aby jí nějaký vykoval, a tak si musela vyrobit svůj vlastní, tím že olámala štětiny z koštěte. Byl příliš lehký a násada se nedala uchopit do ruky tak pevně jako opravdový jílec, avšak Arye se líbil jeho rozježený ostrý konec. Kdykoli měla volnou chvilku, vykradla se ven, aby si procvičovala výpady, kterým ji učil Syrio. Bosá pobíhala po spadaném listí, mávala násadou po větvích, odsekávala listy. Někdy dokonce vyšplhala na strom, kde tančila v horních větvích, svírala je konečky prstů a chodila po nich sem a tam. Každým dnem, s tím, jak se jí vracelo umění udržovat rovnováhu, jí to šlo lépe. Nejlepší dobou byla noc; do božího háje za tmy nikdo nechodíval.

I dnes Arya vyšplhala na strom. Nahoře v království listů vytáhla z pochvy meč a na chvíli na všechny zapomněla: na sera Amoryho a na Krvavé drancíře a také na otcovy muže, ztracená v nádherném pocitu z drsného dřeva pod ploskami chodidel a ze svištění meče vzduchem. Zlomená větev se stala Joffreym. Sekala do ní tak dlouho, dokud neodpadla. Královna, ser Ilyn, ser Meryn a Ohař byli jenom listy, ale ona je přesto všechny pozabíjela, rozsekala je na vlhké zelené cáry. Když ji začala bolet ruka, posadila se a svěsila nohy dolů z větve, aby se v temném chladném vzduchu vydýchala a chvíli si odpočinula. Naslouchala přitom pištění netopýrů, kteří lovili kolem ní, a skrze listnatý baldachýn slyšela chřestění větví stromu srdce, bílých jako kosti. Odsud vypadá stejně jako ten na Zimohradu. Kéž by to tak byl on… Stačilo by, aby slezla dolů, a opět by byla doma a možná by dokonce našla svého otce, jak sedí pod čarostromem, tam, kde vždycky sedával.

Zastrčila si meč za opasek a klouzala dolů z jedné větve na druhou, dokud nebyla zpátky na zemi. Světlo měsíce pomalovalo větve čarostromu, ke kterému zamířila, stříbřitou bělobou, ale jeho pětilaločnaté rudé listy zčernaly nocí. Arya pohlédla na obličej vyřezaný do jeho kmene. Byla to strašlivá tvář se zkřivenými ústy a žhnoucíma očima plnýma nenávisti. Vypadá takto bůh? Dá se bohům ublížit stejně jako lidem? Měla bych se pomodlit, pomyslela si najednou.

Poklekla a sepjala ruce. Nebyla si jistá, jak začít. Pomozte mi, staří bohové, modlila se tiše. Pomozte mi dostat ty muže ze žaláře, aby mohli zabít sera Amoryho, a odveďte mě domů na Zimohrad. Udělejte ze mě vodního tanečníka a vlka a zařiďte, ať už se nikdy ničeho nebojím.

Stačilo to? Možná by se měla pomodlit nahlas, jestli chce, aby ji bohové slyšeli. Nebo by se měla modlit déle. Vzpomínala si, že její otec se někdy modlíval velmi dlouho. Jenomže staří bohové mu stejně nepomohli. Když si na to vzpomněla, pocítila hněv. „Měli jste ho zachránit,“ začala stromu nadávat. „Modlil se k vám po celý čas. Mně je jedno, jestli mi pomůžete, nebo ne. Stejně si myslím, že byste to nedokázali, i kdybyste chtěli.“

„Bohy není radno urážet, děvče.“

Ten hlas ji vylekal. Vyskočila na nohy a vytáhla svůj dřevěný meč. Jagen H‘ghar stál ve tmě tak tiše a nehybně, že vypadal jako jeden ze stromů. „Člověk přišel, aby slyšel jméno. Byl jeden a byl druhý a musí být i třetí. Člověk už to chce mít za sebou.“

Arya spustila rozježený koneček násady k zemi. „Jak jsi věděl, že jsem tady?“

„Člověk vidí. Člověk slyší. Člověk ví.“

Měřila si ho podezřívavým pohledem. Poslali ho za ní bohové? „Jak jsi přinutil toho psa, aby zabil Weeseho? Vyvolal jsi Rorgeho a Kousače z pekla? Je Jaqen H‘ghar tvoje pravé jméno?“

„Někteří lidé mají mnoho jmen. Lasička. Arry. Arya.“

Začala před ním couvat, dokud nebyla zády přitisknutá ke kmeni stromu srdce. „To ti řekl Gendry?“

„Člověk ví,“ řekl znovu, „moje paní ze Starků.“

Možná ho opravdu poslali bohové, kteří odpověděli na její modlitby. „Potřebuju tě, abys mi pomohl osvobodit ze žaláře ty muže. Glovera a všechny ostatní. Musím zabít strážné a nějak otevřít jejich celu -“

„Děvče zapomíná,“ řekl tiše. „Dostalo dva, dlužím ještě třetího. Pokud má zemřít strážný, stačí, aby děvče řeklo jeho jméno.“

„Jenomže jeden strážný nebude stačit. Abychom mohli otevřít celu, musíme je zabít všechny.“ Kousla se do rtu, aby se nedala do pláče. „Chci, abys zachránil seveřany, tak jako jsem já zachránila tebe.“

Lítostivě na ni pohlédl. „Bohu byly ukradeny tři životy. Tři životy mu musí být vráceny. Bohy není radno urážet.“ Jeho hlas byl hladký jako hedvábí i tvrdý jako ocel.

„Já je neurážím.“ Na okamžik se zamyslela. „To jméno… mohu jmenovat kohokoli! A ty ho zabiješ?“

Jaqen H‘ghar naklonil hlavu na stranu. „Člověk slíbil.“

„Kohokoli?“ opakovala. „Muže, ženu, dítě, lorda Tywina, nejvyššího septona nebo tvého otce?“

„Můj otec je dávno mrtvý, ale kdyby žil a ty bys znala jeho jméno, udělal bych to na tvůj příkaz.“

„Přísahej na to,“ vybídla ho Arya. „Přísahej na bohy.“

„Přísahám při všech bozích moře a vzduchu, a dokonce při bohu ohně.“ Položil ruku na ústa čarostromu. „Přísahám na sedm nových bohů i na bezpočet starých.“

Přísahal. „Dokonce i kdybych jmenovala krále…“

„Řekni jméno a smrt přijde. Zítra, při obratu měsíce, za rok ode dneška, ale přijde. Člověk neumí létat jako pták, ale jedna noha střídá druhou a jednoho dne bude člověk na místě a král zemře.“ Poklekl vedle ní a jeho obličej se ocitl v úrovni jejího. „Děvče mi teď pošeptá to, co se bojí vyslovit nahlas. Pošeptej to. Je to Joffrey?“

Arya přiložila rty k jeho uchu. „Je to Jaqen H‘ghar.“

Dokonce ani tam v hořící stodole, když se všude kolem něho tyčily plamenné zdi a on sám byl v řetězech, nevypadal tak zděšeně jako nyní. „Děvče… žertuje.“

„Přísahal jsi. Bohové tvoji přísahu slyšeli,“

„Bohové slyšeli.“ Najednou měl v ruce nůž, jehož čepel byla tenká jako její malíček. Arya nevěděla, zda má v úmyslu bodnout sebe nebo ji. „Děvče bude plakat. Děvče přijde o svého jediného přítele.“

„Ty nejsi můj přítel. Přítel by mi pomohl.“ Couvla před ním, balancujíc na špičkách, pro případ, že by po ní nůž hodil. „Přítele bych nikdy nezabila.“

Jaqen se krátce usmál. „Kdyby přítel pomohl, mohlo by děvče… říct jiné jméno?“

„Děvče by mohlo,“ přikývla, „kdyby přítel pomohl.“

Nůž zmizel. „Pojď.“

„Teď?“ Nenapadlo ji, že bude jednat tak rychle.

„Člověk slyší šepot písku ve sklenici. Člověk nebude moct spát, dokud dívka neřekne jiné jméno. Teď, zlé dítě.“

Já nejsem zlé dítě, pomyslela si. Jsem zlovlk a duch Harrenova. Schovala svůj meč z koštěte zpátky do skrýše a následovala ho ven z božího háje.

Harrenov byl navzdory pozdní hodině na nohou. Příchod Varga Hoata narušil veškerou rutinu. Povozy, voli i koně, ti všichni již z nádvoří zmizeli, ale medvědí klec tam stále byla. Visela zavěšená na silných řetězech pod klenutým obloukem mostu, který rozděloval vnější a střední nádvoří, jen pár stop nad zemí. Nádvoří osvětloval prstenec pochodní. Někteří z koňských pacholků házeli pochodně po kleci, aby medvěda přiměli mručet a řvát. Za nádvořím se linulo světlo ze dveří Kasárenské síně, provázené třeskotem korbelů a hlasy mužů volajících o další víno. Tucet hlasů zpíval jakousi píseň, podivným hrdelním jazykem, který Arya neznala.

Pijí a jedí a pak teprve půjdou spát, uvědomila si. Růžovooký pro mě určitě poslal, abych je pomáhala obsluhovat. Teď už určitě ví, že jsem pryč. Bylo nanejvýš pravděpodobné, že je sám zaneprázdněn naléváním vína pro Chrabré kumpány a ty muže z posádky sera Amoryho, kteří se k nim připojili. Hluk, který vydávali, alespoň odvrátí pozornost.

„Jestli člověk udělá tu věc, hladoví bohové dnes budou mít krvavou hostinu,“ řekl Jaqen. „Milé děvče, laskavé a něžné. Odvolej jedno jméno a řekni jiné a odhoď ten šílený sen stranou.“

„To neudělám.“

„Jak chceš,“ řekl odevzdaným hlasem. „Všechno bude vykonáno, ale děvče musí poslechnout. Člověk teď nemá čas na nějaké řeči.“

„Děvče poslechne,“ souhlasila Arya. „Co mám dělat?“

„Stovka mužů je hladová, je třeba nakrmit je, lord poručil horký masový vývar. Děvče musí běžet do kuchyně a říct to svému koláčovému chlapci.“

„Vývar,“ opakovala. „Kde budeš ty?“

„Děvče pomůže uvařit vývar a počká v kuchyni, dokud pro ni člověk nepřijde. Jdi. Utíkej.“

Když přiběhla do kuchyně, Horký koláč právě vytahoval z pece hotové bochníky chleba, ale nebyl tam sám. Probudili všechny ostatní kuchaře, aby připravili jídlo pro Varga Hoata a jeho Krvavé drancíře. Sluhové odnášeli koše plné chleba a koláčů, co upekl Horký koláč, vrchní kuchař krájel zlatavé plátky šunky a kuchtíci obraceli králíky na rožních, zatímco kuchtičky je mazaly medem a ženy krájely cibuli a mrkev. „Co chceš, Lasičko?“ zeptal se jí vrchní kuchař, když si jí všiml.

„Vývar,“ oznámila. „Můj pán chce horký vývar.“

Mávl svým krájecím nožem směrem k černým kotlům zavěšeným nad plameny. „Co si myslíš, že je tamhleto? Třebaže já bych do toho nejraději načural, až to budu té koze servírovat. Ani člověka nenechají vyspat.“ Odplivl si. „Běž zpátky a pověz jim, že kotle do práce popohnat nemůžu.“

„Mám počkat tady.“

„V tom případě nepřekážej. Anebo ještě lépe, pomoz nám. Utíkej do máselnice; jeho kozí lordstvo bude chtít máslo a sýr. Vzbuď Piu a řekni jí, ať si pospíší, jestli chce, aby jí zůstala obě chodidla.“

Odběhla tak rychle, jak jen mohla. Pia byla nahoře na patře, sténala pod jedním z drancířů, ale když uslyšela, jak na ni Arya volá, rychle vklouzla zpátky do šatů. Naplnila šest košíků hliněnými džbánky s máslem a velkými klínky voňavého sýra zabaleného do plátna. „Hej, pomoz mi s tím,“ řekla Arye.

„Já nemůžu. Ale ty si raději pospěš, nebo ti Vargo Hoat uřízne chodidlo.“ Mrštně odběhla ještě předtím, než ji Pia stačila chytit. Na zpáteční cestě přemýšlela o tom, proč neuřízli nohy nebo ruce některému ze zajatců. Možná měl Vargo Hoat strach, že by tím rozčilil Robba, třebaže se nezdálo, že by se kohokoli bál.

Když přišla zpátky do kuchyně, Horký koláč stál u kotlů a míchal jejich obsah dlouhou dřevěnou vařečkou. Arya si vzala druhou a začala mu pomáhat. Chvíli si pohrávala s myšlenkou, že by mu mohla všechno říci, ale potom si vzpomněla na vesnici a rozhodla se, že si to raději nechá pro sebe. On by se určité chtěl zas vzdát.

Pak uslyšela Rorgeho ošklivý hlas. „Kuchaři,“ vykřikl, „jdeme si pro ten zatracený vývar.“ Arya vyděšeně upustila vařečku. Já mu přece neřekla, aby je vzal s sebou. Rorge na sobě měl svoji železnou přilbici s nánosníkem, který napolo zakrýval jeho chybějící nos. Za ním vešli do kuchyně Jaqen a Kousač.

„Ten váš proklatý vývar ještě není hotový,“ odsekl kuchař. „Potřebuje důkladně provařit. Teprve jsme do něj dali cibuli a -“

„Zavři hubu, nebo ti proženu rožeň zadkem a opeču si tě k večeři. Řekl jsem, že chci vývar a chci ho hned.“

Kousač se sykotem urval kus pekoucího se králíka rovnou z rožně a začal ho trhat svými špičatými zuby, zatímco mezi prsty mu odkapával med.

Kuchař byl zděšen. „Pro mě za mě si ten zatracený vývar vezměte, ale až se koza zeptá, proč je tak slabý, vysvětlete si mu to sami.“

Kousač si olízl mastnotu a med z prstů, zatímco Jaqen si navlékl pár silných prošívaných rukavic. Druhý pár podal Arye. „Lasička mi pomůže.“ Polévka byla vroucí a kotle byly těžké. Arya a Jaqen společně popadli jeden a Rorge sám nesl druhý. Kousač popadl další dva a zasyčel bolestí, protože si popálil ruce o ucha. U dveří do Vdoviny věže stáli na stráži dva muži. „Co je to?“ zeptal se jeden z nich Rorgeho.

„Kotel vroucích chcánků. Chceš ochutnat?“

Jaqen ho obdařil odzbrojujícím úsměvem. „Vězni také musí jíst.“

„Nikdo nic neříkal o tom, že by -“

„To je pro ně, ne pro vás,“ skočila mu do řeči Arya.

Druhý strážný mávl rukou, aby šli dál. „Odneste to dolů.“

Za dveřmi bylo točité schodiště, které vedlo dolů k žalářům. Rorge šel první, pak Kousač a jako poslední Jaqen s Aryou. „Děvče nám nebude překážet,“ řekl jí.

Schody se otevíraly do vlhkého kamenného sklepení bez oken. V držácích na stěnách hořelo pár pochodní a téměř na konci sklepení seděla kolem zjizveného dřevěného stolu skupina Amoryho zbrojnošů, kteří si spolu povídali a hráli vrchcáby. Za nimi byly těžké železné mříže, které je oddělovaly od cely, kde se ve tmě tísnili vězni. Vůně polévky mnohé z nich přilákala k mřížím.

Arya napočítala osm strážných. Ti také ucítili polévku. „Fuj, tohle je ta nejošklivější kuchyňská děvečka, jakou jsem kdy viděl,“ řekl kapitán Rorgemu. „Co máte v těch kotlích?“

„Tvého ptáka a koule. Chceš jíst, nebo ne?“

Jeden ze strážných chodil sem a tam, další stál blízko mříží, třetí seděl na podlaze opřený zády o zeď, ale vidina jídla je všechny přilákala ke stolu.

„V jakou zatracenou dobu nás to krmí?“

„Co to tak voní? Že by cibule?“

„A kde je chleba?“

„Sakra, potřebujeme misky, poháry, lžíce -“

„Nic nepotřebujete.“ Rorge vychrstl horkou polévku přes stůl přímo strážným do obličejů. Jaqen H‘ghar udělal to samé. Kousač po nich hodil rovnou oba kotle, které letěly přes sklepení a na všechny strany z nich pršela vařící tekutina. Jeden trefil do spánku kapitána, jenž se pokoušel vstát. Zhroutil se na podlahu jako pytel písku a zůstal tam bez hnutí ležet. Ostatní křičeli v agónii, modlili se, nebo se pokoušeli odplazit pryč.

Když jim Rorge začal podřezávat krky, Arya se přitiskla zády ke zdi. Kousač dával přednost tomu, že každého muže popadl zezadu za hlavu a pod bradou a zlomil mu vaz jediným pohybem svých obrovitých bledých dlaní. Jenom jednomu ze strážných se podařilo tasit meč. Jaqen odtančil před jeho výpadem, vytáhl svůj vlastní meč, deštěm úderů muže zahnal do kouta a zabil ho ranou do srdce. Pak Loraťan přinesl stále ještě rudý meč k Arye a otřel jej dočista předkem její zástěry. „Děvče by taky mělo být zakrvácené. Tohle je jeho práce.“

Klíč k cele visel z háku na zdi nad stolem. Rorge ho vzal a otevřel dveře. Prvním mužem, který vyšel ven, byl lord s okovanou pěstí na své bojové suknici. „Dobrá práce,“ řekl. „Jsem Robett Glover.“

„Můj pane.“ Jaqen se mu poklonil.

Jakmile byli volní, zajatci mrtvé strážné zbavili jejich zbraní a s ocelí v ruce se jali krást nahoru po schodech. Jejich druhové s prázdnýma rukama je následovali. Postupovali mlčky, rychle a nezdálo se, že by kdokoli z nich byl zraněn tak těžce, jako vypadali, když s nimi Vargo Hoat vcházel dovnitř bránou Harrenova. „To s tou polévkou bylo chytré. Šlo o nápad lorda Hoata?“ Rorge se dal do smíchu. Smál se tak prudce, až mu z díry, kde kdysi míval nos, vyletovaly hleny. Kousač seděl na mrtvole jednoho ze strážných, držel jeho ochablou ruku a okusoval mu prsty. Mezi zuby mu praskaly kosti,

„Co jste zač?“ Mezi obočím Robetta Glovera se objevila hluboká rýha. „Vy jste s Hoatem nebyli, když přišel do tábora lorda Boltona. Patříte vůbec k Chrabrým kumpánům?“

Rorge si hřbetem dlaně otřel sliz z brady. „Teď už jo.“

„Tento člověk má tu čest být Jaqenem H’gharem. Moji nezdvořilí společníci se jmenují Rorge a Kousač. Pán jistě pozná, který z nich je Kousač.“ Mávl rukou směrem k Arye. „A tamhle je-“

„Já jsem Lasička,“ vyhrkla, než stačil říci, kým opravdu je. Nechtěla prozrazovat svoje pravé jméno, když by je mohl slyšet Rorge, Kousač a všichni ostatní muži, které neznala.

Viděla, jak si ji Glover měří pohledem. „Dobrá tedy,“ řekl, „skoncujme s tou krvavou záležitostí.“

Vyšli nahoru po točitých schodech a nalezli tam strážné ležící v jezírcích své vlastní krve. Seveřané pobíhali po nádvoří. Arya slyšela výkřiky. Dveře Kasárenské síně se otevřely a vypotácel se z nich raněný muž. Tři další vyběhli za ním a dorazili ho oštěpem a mečem. Bojovalo se také u strážnice vedle brány. Rorge a Kousač pospíchali pryč s Gloverem, ale Jaqen H‘ghar poklekl vedle Aryi. „Děvče to nechápe?“

„Ano, chápu,“ řekla, třebaže ve skutečnosti nerozuměla ničemu.

Loraťan viděl zmatek zračící se jí ve tváři. „Koza neví, co je to věrnost. Myslím, že tu brzy bude plápolat vlčí praporec. Ale nejdřív člověk musí slyšet, jak děvče odvolá jedno jméno.“

„Odvolávám tvoje jméno.“ Arya se kousla do rtu. „Mám stále ještě tu třetí smrt?“

„Děvče je nenasytné.“ Jaqen se dotkl jednoho z mrtvých strážných a zvedl k ní svoje zakrvácené prsty. „Tady je třetí a vedle něho čtvrtý a osm dalších leží dole. Dluh je splacen.“

„Dluh je splacen,“ opakovala Arya neochotně. Bylo jí z toho smutno. Nechtěla zas být jen vystrašenou šedivou myškou.

„Bůh dostal, co jsme mu dlužili. A člověk teď musí zemřít.“ Přes rty Jaqena H'ghara přelétl podivný úsměv. „Zemřít?“ hlesla zmateně. Co tím myslel? „Ale já jsem tvoje jméno přece odvolala. Teď už nemusíš zemřít.“

„Musím. Můj čas vypršel.“ Jaqen si přejel dlaní po tváři od čela k bradě, a tam, kde se jeho ruka dotkla obličeje, se měnil. Jeho tváře najednou byly plnější, oči se posunuly blíž k sobě; jeho nos se proměnil v ostrý zoban, a na dříve hladké pravé tváři se objevila jizva. Když potřásl hlavou, jeho dlouhé rovné vlasy, napůl červené a napůl bílé, se rozplynuly a zůstala po nich jen vrstvička krátkých černých kučer.

Arya tam stála s otevřenými ústy. „Kdo jsi?“ zašeptala, příliš ohromená, než aby vůbec mohla mít strach. „Jak jsi to udělal? Bylo to obtížné?“

Usmál se a mezi rty se mu zableskl zlatý zub. „Ne obtížnější než přijmout nové jméno, pokud víš, jak se to dělá.“

„Ukaž mi to,“ vyhrkla. „Já to chci umět taky.“

„Jestli se to chceš naučit, musíš jít se mnou.“

Arya zaváhala. „Kam?“

„Daleko a ještě dál, až za úzké moře.“

„To nejde. Já musím jít domů. Na Zimohrad.“

„V tom případě se musíme rozloučit,“ řekl, „protože já taky mám své povinnosti.“ Zvedl ruku a vtiskl jí do dlaně malou minci. „Tu máš.“

„Co je to?“

„Mince nesmírné hodnoty.“

Arya do ní kousla. Byla tak tvrdá, že to mohlo být jedině železo. „Má alespoň takovou cenu, abych si za ni koupila koně?“

„Ta mince není určená ke kupování koní.“

„K čemu je tedy dobrá?“

„To je, jako by ses zeptala, k čemu je dobrý život a nač je dobrá smrt. Pokud přijde den, kdy mne budeš znovu potřebovat, dej tu minci jakémukoli člověku z Braavosu a řekni mu tato slova - valar morghulis.“

„Valar morghulis,“ opakovala. Nebylo to obtížné. Pevně minci sevřela v dlani. Přes nádvoří k ní doléhal nářek umírajících mužů. „Prosím, neodcházej, Jaqene.“

„Jaqen je mrtvý, stejně jako Arry,“ řekl smutným hlasem, „a já jsem dal sliby, které musím splnit. Valar morghulis, Aryo Stark. Zopakuj to ještě jednou.“

„Valar morghulis,“ řekla znovu a cizinec v Jaqenových šatech se jí uklonil a odkráčel do tmy, s pláštěm vlajícím za ním. Pak tam již byla samotná s mrtvými muži kolem sebe. Zasluhovali si zemřít, říkala si, se vzpomínkou na všechny ty, které ser Amory Lorch zabil v pevnosti u jezera.

Vrátila se na svoje slaměné lože a nalezla sklepení pod Královou pochodní téměř prázdné. Pošeptala si do polštáře svoje jména, a když byla hotova, tichým hlasem dodala: „Valar morghulis.“ V duchu se divila, co to asi znamená.

Než se rozednilo, Růžovooký a ostatní byli zpátky, všichni kromě jednoho chlapce, který byl z jakéhosi nepochopitelného důvodu zabit během potyčky na nádvoří. Růžovooký se pak šel sám podívat nahoru, aby viděl, jak situace vypadá za denního světla, a po celou dobu přitom bručel, že už má staré bolavé kosti a nemůže přece pořád chodit sem a tam po schodech. Když se vrátil, řekl jim všem, že Harrenov byl dobyt. „Krvaví drancíři zabili některé z mužů sera Amoryho v jejich postelích a zbytek pod stoly, kde leželi zpití do němoty. Co nevidět sem dorazí nový lord s celou svojí armádou. Je z divokého severu, odtamtud, kde stojí Zeď, a říkají, že je tvrdý. Tento lord či tamtem, my musíme bez odmlouvání pracovat. Udělejte nějakou hloupost a sedřu vám kůži ze zad.“ Když to říkal, díval se přitom na Aryu, ale o tom, že ji v noci nenašel na jejím obvyklém místě, se ani slůvkem nezmínil.

Celé dopoledne se dívala, jak Krvaví drancíři zbavují mrtvé jejich cenností a odtahují je na Kamenité nádvoří, kde jejich těla pálili na velké hranici. Šašek jménem Střapáč usekl dvěma rytířům hlavy a tančil s nimi po hradě, otáčel je kolem dokola za vlasy a předstíral, že hlavy spolu mluví. „Na copak jsi zemřela?“ zeptala se jedna hlava druhé, a ta jí odpověděla: „Na horkou lasiččí polévku.“

Aryu poslali vytírat zaschlou krev. Nikdo jí neřekl nic jiného než obvykle, ale pokaždé, když vzhlédla, viděla, jak si ji lidé měří divnými pohledy. Robett Glover a další muži, které osvobodili, určitě mluvili o tom, co se stalo dole ve sklepení, a pak začal Střapáč vést ty svoje hloupé řeči o lasiččí polévce. Řekla by mu, aby mlčel, ale měla z něho strach. Neměl to v hlavě úplně v pořádku a slyšela, že kdysi zabil jakéhosi člověka jen proto, že se nesmál jednomu z jeho žertů. Ať raději zavře pusu, nebo ho přidám na svůj seznam, říkala si, zatímco drhla rudohnědé skvrny.

Byl již téměř soumrak, když se dostavil nový pán Harrenova. Měl plochý obličej, hladce oholený a docela obyčejný, pozoruhodný jenom podivně bledýma očima. Nebyl ani tlustý, ani hubený, ani svalnatý a měl na sobě černou kroužkovou zbroj a skvrnitý růžový plášť. Znak na jeho praporci vypadal jako člověk vykoupaný v krvi. „Všichni poklekněte a slibte poslušnost lordu z Hrůzova!“ vykřikl jeho panoš, chlapec ne starší než Arya, a Harrenov poklekl.

Vargo Hoat popošel kupředu. „Můj pane, Harrenov je tvůj.“

Lord odpověděl, ale příliš tiše, než aby ho Arya slyšela. Robett Glover a ser Aenys Frey, čerstvě vykoupaní a oblečení v nových kabátcích a pláštích, popošli kupředu a připojili se k němu. Chvíli si spolu cosi povídali a pak je ser Aenys odvedl k Rorgemu a Kousačovi. Aryu překvapilo, že tam stále jsou; jaksi očekávala, že zmizí společně s Jaqenem. Slyšela tvrdý zvuk Rorgeho hlasu, ale slova nerozlišila. Pak ji popadl Střapáč a táhl ji přes nádvoří. „Můj pane, můj pane,“ tančil a tahal ji za ruku, „tady je Lasička, která uvařila polévku!“

„Pusť mě,“ řekla Arya, která se snažila vykroutit z jeho sevření.

Lord na ni pohlédl. Pohybovaly se přitom jen jeho oči; byly velmi bledé, v barvě ledu. „Kolik je ti let, dítě?“

Musela se na okamžik zamyslet, aby si na to vzpomněla. „Deset.“

„Deset, můj pane“ připomněl jí. „Máš ráda zvířata?“

„Některá. Můj pane.“

Přes jeho rty přelétl nepatrný úsměv. „Ale ne lvy, jak se zdá. Ani mantikory.“

Nevěděla, co na to říci, a tak raději mlčela.

„Pověděli mi, že ti říkají Lasička. To se mi moc nelíbí. Jaké jméno ti dala tvoje matka?“

Kousla se do rtu, pátrajíc v paměti po jiném jménu. Lommy jí říkal Tupohlavec, Sansa ji oslovovala Koňská tvář a muži jejího otce jí dokonce někdy přezdívali Arya Podnožka, ale říkala si, že ten urozený pán určitě žádné z těchto jmen slyšet nechce. „Nymeria,“ vyhrkla. „Aby to bylo kratší, říkala mi jenom Nan.“

„Když se mnou budeš mluvit, Nan, musíš mě oslovovat můj pane,“ řekl lord mírným hlasem. „Na to, aby ses mohla dát k Chrabrým kumpánům, jsi příliš mladá, a taky nesprávného pohlaví. Bojíš se pijavic, dítě?“

„Jsou to jenom pijavice, můj pane.“

„Zdá se, že můj panoš by se od tebe mohl učit. Časté přikládání pijavic je tajemstvím dlouhého života. Člověk se čas od času potřebuje zbavit špatné krve. Myslím, že to zvládneš. Po dobu mého pobytu v Harrenově budeš mým šenkem, Nan, a budeš mě obsluhovat u stolu a v mých komnatách.“

Tentokrát si dala pozor, aby nevyhrkla, že by raději pracovala ve stájích. „Ano, můj pane. Děkuji, můj pane.“

Lord mávl rukou. „Umyjte ji a oblečte,“ řekl nikomu konkrétnímu, „a postarejte se o to, aby uměla nalévat víno, aniž by je rozlila.“ Než se otočil k odchodu, zvedl ještě ruku a řekl: „Lorde Hoate, odstraňte ty praporce nad strážnicí.“

Čtyři Chrabří kumpáni vylezli na hradby a stáhli dolů lannisterského lva a černého mantikora sera Amoryho. Na jejich místo vyvěsili z kůže staženého muže rodu Boltona a zlovlka Starků. Toho večera páže jménem Nan nalévalo víno Rooseovi Boltonovi a Vargovi Hoatovi, kteří spolu stáli na ochozu a dívali se, jak Chrabří kumpáni pochodují s nahým serem Amorym Lorchem sem a tam po prostředním nádvoří. Ser Amory prosil, vzlykal a chytal svoje věznitele za nohy, a to až do té doby, než ho Rorge pustil a Střapáč ho skopl dolů do medvědí jámy.

Ten medvěd je celý v černém, pomyslela si Arya. Tak jako Yoren. Naplnila pohár lorda Boltona a nevylila přitom ani kapičku.

DAENERYS

Dany očekávala, že ve městě divů bude Dům Neumírajících tou nejkrásnější budovou ze všech, ale když vystoupila ze svého palankýnu, spatřila prastarou šedivou zříceninu.

Byla dlouhá a nízká, bez věží či oken, a vlnila se jako kamenný had hájem stromů s černou kůrou a inkoustově modrými listy, které byly základem kouzelného nápoje, jemuž Qarthéňané říkali stín večera. Žádná jiná budova poblíž nestála. Střechu paláce pokrývaly černé tašky, které byly na mnoha místech spadané, rozlámané a popraskané; malta mezi kameny byla suchá a drolila se. Nyní pochopila, proč mu Xaro Xhoan Daxos říká Palác prachu. Dokonce i Drogona jako by pohled na něj znepokojil. Černý drak zasyčel a mezi jeho ostrými zuby k nebi vytryskl sloupec kouře.

„Krvi mé krve,“ řekl Jhogo v dothračtině, „toto je zlé místo, doupě duchů a maegi. Vidíš, jak pohlcuje ranní slunce? Odejděme odsud, nebo pohltí i nás.“

Přijel k nim ser Jorah Mormont. „Jakou mohou mít moc, když žijí v něčem takovém?“

„Hledej moudrost těch, kdož tě milují nejvíc ze všech,“ ozval se Xaro Xhoan Daxos uvelebený v palankýnu. „Čarodějové jsou zahořklá stvoření, která jedí prach a pijí stíny. Nedají ti nic. Ani nic nemají, co by ti mohli dát.“

Aggo položil ruku na svůj arakh. „Khaleesi, říká se, že do Paláce prachu jich vchází mnoho, ale ven jich z něj vychází málo.“

„Tak se to říká,“ přitakal Jhogo.

„Jsme krví tvé krve,“ řekl Aggo, „a přísahali jsme, že zemřeme, když zemřeš ty. Dovol nám jít na to temné místo s tebou, abychom tě mohli ochraňovat před nebezpečím.“

„Jsou místa, na která musí i khal chodit sám,“ namítla Dany.

„V tom případě s sebou vezmi mě,“ naléhal na ni ser Jorah. „Riziko -“

„Královna Daenerys musí vstoupit sama, nebo nesmí vejít vůbec.“ Zpod stromů se vynořil čaroděj Pyat Pree. Byl tam po celou tu dobu? divila se Dany. „Jestli se nyní odvrátí, dveře poznání pro ni už navždy zůstanou zavřené.“

„Moje výletní bárka čeká, dokonce i v tuto chvíli,“ volal na ni Xaro Xhoan Daxos z palankýnu. „Odvrať se od tohoto šílenství, ty nejtvrdohlavější z královen. Mám flétnisty, kteří upokojí tvoji ztrápenou duši tou nejsladší hudbou, a dívenku, jejíž hlas tě přinutí vzdychat a tát.“

Ser Jorah Mormont si kupeckého prince změřil kyselým pohledem. „Tvoje Výsosti, vzpomeň si na Mirri Maaz Duur.“

„Už se stalo,“ řekla Dany, najednou rozhodnutá. „Vzpomínám si, že měla vědomosti. Kromě toho byla to jenom maegi.“

Pyat Pree se sotva znatelně usmál. „Dítě mluví moudře jako stařena. Vezmi mne za ruku a já tě povedu.“

„Já nejsem žádné dítě,“ namítla Dany, ale přesto uchopila jeho nabízené rámě.

Pod černými stromy byla větší tma, než očekávala, a cesta byla mnohem delší, než se domnívala. Třebaže se zdálo, že stezka běží od silnice rovnou ke dveřím paláce, Pyat Pree brzy zabočil. Když se ho zeptala proč, čaroděj odpověděl jen: „Přímá cesta vede dovnitř, ale nikdy ven. Dej na má slova, královno. Dům Neumírajících nebyl postaven pro obyčejné smrtelníky. Pokud si ceníš své duše, buď opatrná a dělej přesně to, co ti řeknu.“

„Udělám, co mi řekneš,“ slíbila Dany.

„Když vstoupíš, ocitneš se v místnosti se čtvero dveřmi: těmi, kterými vejdeš, a trojími dalšími. Vyber si dveře po své pravici. Pokaždé projdi dveřmi po své pravici. Kdybys narazila na schodiště, jdi po něm nahoru. Nikdy nesestupuj dolů a nikdy nevcházej jinými dveřmi než prvními po své pravici.“

„Dveře po mé pravici,“ opakovala Dany. „Rozumím. A jak se dostanu ven, opačným postupem?“

„V žádném případě,“ odpověděl Pyat Pree. „Odejdeš zcela stejným způsobem. Vždycky nahoru. Vždycky dveřmi po své pravici. Budou se před tebou otevírat i jiné dveře. Uvidíš za nimi mnoho věcí, které tě znepokojí, půvabné výjevy a děsuplné vize, nádheru i hrůzu. Výjevy a zvuky dnů minulých a dnů, které přijdou, a dnů, které nikdy nebyly. Možná k tobě budou hovořit jejich tajemní obyvatelé a služebníci, když je budeš míjet. Odpovídej jim nebo je ignoruj, jak chceš, ale nevstupuj do žádné místnosti, dokud nepřijdeš do audienční síně.“

„Rozumím.“

„Až přijdeš do síně Neumírajících, buď trpělivá. Naše malicherné životy pro ně nejsou ničím víc než jen mávnutím křídla můry. Naslouchej dobře a zapiš si každé slovo do srdce.“

Když přišli ke dveřím - vysokým oválným ústům zasazeným ve stěně, která vypadala jako lidská tvář - na prahu tam seděl ten nejmenší trpaslík, jakého kdy viděla. Nesahal jí výš než po koleno, obličej měl znetvořený a zašpičatělý, s maličkým čenichem, ale oblečený byl v nádherné livreji červenomodré barvy a ve svých drobných růžových dlaních svíral stříbrný tác. Stála na něm štíhlá číše z broušeného skla, naplněná tmavomodrou tekutinou: stínem večera, vínem čarodějů. „Napij se,“ vybídl ji Pyat Pree.

„Nezmodrají mi rty?“

„Jeden pohár postačí jen k tomu, aby ti otevřel uši a rozpustil mlhu před očima, takže uslyšíš a uvidíš pravdy, jež ti budou zjeveny.“

Dany si číši zvedla ke rtům. První doušek chutnal odporně, jako inkoust a zkažené maso, ale když jej polkla, jako by v ní ožil. Cítila, jak se jí rozlévá v hrudi, jako tenké ohnivé prsty, které se svíraly kolem jejího srdce, a na jazyku najednou měla chuť medu, anýzu a smetany. Chutnalo to jako mateřské mléko a jako Drogovo semeno, jako rudé maso a horká krev a roztavené zlato. Bylo to jako všechny chutě, které kdy poznala, a jako žádná z nich… a pak již pohár byl prázdný. „Nyní můžeš vstoupit,“ řekl čaroděj. Dany položila pohár zpět na služebníkův tác a vešla dovnitř.

Ocitla se v kamenné předsíni se čtverými dveřmi, po jedněch v každé stěně. Aniž zaváhala, zamířila ke dveřím po své pravici a prošla jimi. Druhá místnost byla dvojčetem první. Opět zamířila ke dveřím po své pravici. Když je otevřela, byla před ní další malá předsíň se čtvero dveřmi. Nacházím se v přítomnosti čarodějné moci.

Čtvrtá místnost byla oválná namísto čtvercovitá a stěny nebyly z kamene, ale ze dřeva prožraného červotočem. Místo čtyř východů jich z nich vedlo šest. Dany si vybrala první dveře po své pravici a vstoupila jimi do dlouhé, ponuré chodby s vysokým stropem. Po pravé ruce měla řadu pochodní hořících čadivým oranžovým plamenem, ale dveře byly jenom nalevo. Drogon rozevřel svá široká černá křídla, zamával jimi a rozvířil zvětralý vzduch. Uletěl před ní zhruba dvacet stop a nedůstojně se zřítil k zemi. Dany pospíchala za ním.

Plesnivinou prožraný koberec pod jejími chodidly kdysi hrál nádhernými barvami a stále v něm byla vidět potrhaná zlatá vlákna, která se zářivě blýskala mezi vybledlou šedí a skvrnitou zelení. To, co z koberce zůstalo, mělo sloužit k tomu, aby to utlumilo její kroky, ale k ničemu to dobré nebylo, protože ze zdí se ozývaly zvuky, tiché škrábání a šustění, při kterém musela myslet na krysy. Drogon to slyšel taky. Otáčel hlavu sem a tam, a když zvuky náhle ustaly, vydal hněvivý výkřik. Jiné zvuky, ještě znepokojivější, se linuly zpoza zavřených dveří. Jedny se prudce otřásly, jak do nich narazilo něco, co se snažilo dostat ven. Zpoza jiných se ozývalo podivné nemelodické pískání, při kterém její drak začal divoce mrskat ocasem ze strany na stranu. Dany pospíchala dál.

Ne všechny dveře byly zavřené. Nebudu se tam dívat, umínila si v duchu, ale pokušení bylo příliš silné, než aby mu šlo odolat.

V jedné místnosti ležela na zemi krásná nahá žena s roztaženýma rukama a nohama a kolem ní se hemžili čtyři malí mužíčci. Měli zašpičatělé krysí obličejíčky a drobné růžové ručky, stejné jako služebník, který jí přinesl číši stínu večera. Jeden ji tloukl mezi nohy. Další ji bodal do ňader, kousal ji do bradavek svými vlhkými rudými ústy, trhal a žvýkal. O kus dál narazila na hostinu mrtvol. Nelidsky zohyzdění hodovníci leželi rozvalení na pokácených židlích a rozštípaných stolech, natažení v kalužích srážející se krve. Někteří měli usekané končetiny, ba dokonce hlavy. Odseknuté ruce svíraly zakrvácené poháry, dřevěné lžíce, pečená kuřata a skývy chleba. Na trůnu nad nimi seděl mrtvý muž s vlčí hlavou. Měl na hlavě železnou korunu a v jedné ruce svíral jehněčí kýtu, asi tak, jako by král mohl držet žezlo. Jeho oči sledovaly Dany s němou prosbou.

Uprchla před ním, ale jenom k dalším otevřeným dveřím. Tuhle místnost přece znám, pomyslela si. Dobře si pamatovala ty silné dřevěné trámy s vyřezávanými zvířecími obličeji, které je zdobily. A tam, venku před oknem, rostl citrónovník! Pohled na něj rozbolavěl její srdce touhou. Tohle je dům s červenými dveřmi, dům v Braavosu. Ani si to ještě nestačila uvědomit, když tu do místnosti vešel starý ser Willem, ztěžka se opírající o svoji hůl. „Princezničko, tady jsi,“ řekl svým drsným laskavým hlasem. „Pojď,“ vyzval ji, „pojď sem, moje paní, tady jsi doma a v bezpečí.“ Natáhl k ní svou velkou vrásčitou ruku, měkkou jako stará kůže, a Dany ji chtěla uchopit a políbit ji, chtěla to tak hodně, jako nikdy v životě nechtěla nic jiného. Udělala krůček kupředu a pak si pomyslela, je mrtvý, je přece mrtvý, ten milý starý medvěd zemřel už tak dávno. Vycouvala ze dveří a utekla.

Dlouhá chodba pokračovala dál a dál, s nekonečnou řadou dveří po její levici. Po pravici byly jen pochodně. Probíhala kolem většího množství dveří, než mohla spočítat, kolem zavřených dveří a otevřených, kolem dveří ze dřeva a dveří ze železa, kolem vyřezávaných dveří a dveří docela obyčejných, dveří s klikami, dveří se zámky a dveří s klepadly. Drogon ji šlehal do zad, pobízel ji, aby pospíchala dál a Dany běžela, dokud už nemohla popadnout dech.

Nakonec se po její levici objevily velké bronzové dveře, zdobenější než většina předchozích. Když se k nim přiblížila, otevřely se, a Dany se zastavila a nahlédla dovnitř. Za dveřmi se prostírala obrovitá kamenná síň, mnohem větší, než jakou kdy viděla. Dolů ze zdí na ni shlížely lebky mrtvých draků. Na vysokém trůnu z železných mečů seděl starý muž v bohatém šatu, s tmavýma očima a dlouhými stříbrošedými vlasy. „Ať je králem zuhelnatělých kostí a uvařeného masa,“ říkal muži, který stál pod ním. „Ať je králem popela.“ Drogon vykřikl, zaťal jí drápy do hedvábí a do masa, ale král na trůně to neslyšel. Dany šla dál.

Viserys, bylo její první myšlenkou, když se znovu zastavila, ale při pozornějším pohledu si uvědomila, že to není pravda. Muž sice měl vlasy jako její bratr, ale byl vyšší a jeho oči byly spíš indigové než fialové. „Aegon,“ říkal ženě, která ležela ve velké dřevěné posteli a chovala v náručí novorozeně. „Jaké jméno může být pro krále vhodnější?“

„Složíš pro něho píseň?“ zeptala se žena.

„On jí už má,“ odpověděl muž. „Je to princ, který byl přislíben, sám je písní ledu a ohně.“ Když to říkal, vzhlédl a jeho oči se střetly s Danyinýma. Zdálo se, jako by ji viděl, jak tam stojí za dveřmi. „Musí být ještě jeden,“ řekl a Dany nevěděla, zda mluví k ní nebo k ženě na loži. „Drak má tři hlavy.“ Šel k okennímu sedátku, vzal harfu a zlehka proběhl prsty po jejích stříbrných strunách. Místnost zaplnila tklivá sladká melodie a muž, žena i dítě se vytratili jako ranní opar. Jenom hudba linoucí se z místnosti ji poháněla na cestě dál.

Měla pocit, jako by takto šla celou další hodinu, než dlouhá síň přece jen skončila příkrým kamenným schodištěm klesajícím do temnoty. Každé dveře, ať už otevřené nebo zavřené, byly po její levici, Dany se ohlédla za sebe. S narůstajícím strachem si uvědomila, že pochodně jedna po druhé zhasínají. Už jich hořelo jen asi dvacet, nanejvýš třicet. Jedna zhasínala dokonce i ve chvíli, kdy se na ni dívala, a temnota postupovala stále dál, plazila se chodbou směrem k ní. Když napjala uši, zdálo se jí, že slyší, jak se k ní blíží ještě něco jiného, něco, co se pomalu šinulo a vleklo po vybledlém koberci. Naplnila ji hrůza. Nemohla jít zpátky a bála se zůstat, ale jak může jít dál? Po pravici neměla žádné dveře a schody vedly dolů, ne nahoru.

Zatímco tam stála a přemýšlela, zhasla další pochodeň a zvuky nepatrně zesílily. Drogon natáhl svůj dlouhý krk, otevřel tlamu, zařval a mezi jeho zuby se vyvalil kouř. On to slyší taky. Dany se znovu otočila k prázdné zdi, ale nic tam nebylo. Že by tam byly tajné dveře, takové, které nevidím? Zhasla další pochodeň. A ještě další. První dveře po pravici, říkal Pyat Pree, vždycky první dveře po pravici. První dveře po pravici…

Najednou to pochopila… jsou to poslední dveře po levici!

Vrhla se jimi dovnitř. Byla za nimi další malá místnost se čtyřmi dveřmi. Šla doprava a zase doprava a zase doprava a zase doprava a zase doprava a zase doprava, dokud z toho nebyla zmámená a nedostával se jí dech.

Když se zastavila, ocitla se v další vlhké kamenné síni… ale tentokrát byly dveře naproti ní kulaté, měly tvar otevřených úst a venku na trávě pod stromy stál Pyat Pree. „Že by tě Neumírající propustili tak brzy?“ zeptal se nevěřícně, když ji spatřil.

„Tak brzy?“ opáčila zmateně. „Chodila jsem tam celé hodiny, a přesto jsem je nenašla.“

„Určitě jsi zabočila špatně. Pojď se mnou, povedu tě.“ Pyat Pree k ní natáhl ruku.

Dany zaváhala. Po její pravici byly dveře, stále zavřené…

„Tamtudy cesta nevede,“ řekl Pyat Pree pevným hlasem a jeho modré rty se zkřivily nesouhlasem. „Neumírající nebudou čekat věčně.“

„Naše malicherné životy pro ně nejsou ničím víc než jen mávnutím křídla můry,“ řekla Dany, která si vzpomněla na jeho slova.

„Tvrdohlavé dítě. Ztratíš se a už nikdy tě nikdo nenajde.“

Zamířila od něho pryč, ke dveřím po své pravici.

„Ne,“ vyjekl Pyat. „Ne, pojď ke mně, ke mně, ke mněééééééé.“ Jeho obličej se začal drolit, bortil se do sebe, měnil se v cosi bledého a červovitého.

Dany ho nechala za sebou a vstoupila na schodiště, po kterém se jala vystupovat vzhůru. Netrvalo to dlouho a začaly ji bolet nohy. Vzpomněla si, že zvenčí na Domě Neumírajících žádné věže neviděla.

Nakonec přece jen schodiště skončilo. Po její pravici zely široké dřevěné dveře, otevřené dokořán. Byly vyřezané ze dřeva ebenu a čarostromu a jejich černá a bílá vlákna se proplétala a svíjela v podivných protkávaných vzorech. Byly krásné, a přesto jaksi děsivé. Krev draka se nesmí bát. Dany si odříkala rychlou modlitbu, poprosila Válečníka o odvahu a dothrackého koňského boha o sílu. Pak sama sebe přiměla vejít dovnitř. Za dveřmi na ni čekala velká síň a okázalá sešlost čarodějů. Někteří na sobě měli přepychové róby z hermelínu, rubínového sametu a zlatého brokátu. Jiní dávali přednost důmyslně tvarované zbroji, zdobené drahými kameny, nebo vysokým špičatým kloboukům posetým hvězdami. Byly mezi nimi i ženy oděné v šatech neobyčejné krásy. Okny s tabulkami z vykládaných sklíček pronikaly dovnitř pruhy slunečního světla a vzduch zvučel tou nejkrásnější hudbou, jakou kdy slyšela.

Uviděl ji muž královského vzezření v bohatém šatu, vstal a usmál se na ni. „Daenerys z rodu Targaryenů, vítej mezi námi. Pojď a poděl se s námi o vše, co máme. Jsme Neumírající Qarthu.“

„Dlouho jsme na tebe čekali,“ řekla žena vedle něho, oděná v růžovostříbrném šatu. Ňadro, které měla po qarthénském způsobu odhalené, mělo ten nejdokonalejší tvar, jaký může ženské ňadro mít.

„Věděli jsme, že k nám přijdeš,“ řekl král čarodějů. „Věděli jsme to už před tisícovkou let a po celou tu dobu jsme na tebe čekali. Seslali jsme ti kometu, aby ti ukazovala cestu.“

„Máme vědomosti, o které se s tebou chceme podělit,“ řekl válečník v zářivé zbroji ze smaragdů, „a kouzelné zbraně, kterými tě chceme vyzbrojit. Prošla jsi všemi zkouškami. Nyní pojď, posaď se k nám, my ti odpovíme na všechny tvoje otázky.“

Udělala krok vpřed. Tehdy jí Drogon seskočil z ramen. Přeletěl na vrcholek dveří z ebenu a čarostromu, posadil se tam a začal do vyřezávaného dřeva kousat.

„Hrozné zvíře,“ zasmál se pohledný mladý muž. „Chceš, abychom tě naučili tajné řeči draků? Pojď, pojď.“

Zmocnily se jí pochybnosti. Velké dveře byly tak těžké, že musela vynaložit všechnu svoji sílu, aby jimi hnula, ale nakonec se přece jen začaly hýbat. Za nimi byly ukryty další dveře. Byly ze starého šedého dřeva, plné třísek a bez ozdob… ale nacházely se napravo ode dveří, kterými vešla. Čarodějové ji lákali hlasy sladšími než píseň. Utíkala od nich, i s Drogonem, který k ní slétl zpět. Prošla úzkými dveřmi a vstoupila do místnosti tonoucí v šeru.

Tuto místnost vyplňoval dlouhý kamenný stůl. Nad ním se vznášelo lidské srdce, napuchlé a modré hnilobou, ale stále živé. Bilo, hlubokým těžkopádným zvukem, a při každém pulzu vysílalo do okolí záři indigového světla. Postavy kolem stolu nebyly víc než modravými stíny. Dany kráčela k prázdné židli na konci stolu, ale ony se nepohnuly, nepromluvily, ba dokonce se po ní ani neotočily. V místnosti nebyl slyšet jediný další zvuk kromě pomalého hlubokého dunění tlejícího srdce.

… matko draků… ozval se hlas, částečně šepot, částečně zasténání… draků… draků… draků, opakovaly v ozvěně další hlasy v šeru. Některé byly mužské, jiné ženské, jeden mluvil tenkým tónem dítěte. Vznášející se srdce pulzovalo od šera do temnoty. Bylo obtížné najít v sobě vůli promluvit, vzpomenout si na slova, kterým se tak pečlivě učila: „Jsem Daenerys Targaryen z rodu Targaryenů, královna Sedmi království Západozemí.“ Slyší mě? Proč se nehýbou? Seděla tam s rukama složenýma v klíně. „Poskytněte mi svoji radu a promluvte ke mně s moudrostí těch, kdož zvítězili nad smrtí.“

V indigovém šeru rozlišila seschlé rysy Neumírajícího po své pravici, prastarého muže, vrásčitého a bez vlasů, jehož pokožka měla temně fialovou barvu a jehož rty a nehty byly modré, tak tmavé, že vypadaly téměř černé. Dokonce i bělmo jeho očí bylo modré. Slepě hleděl na stařičkou ženu na opačném konci stolu, na jejímž těle tlely šaty z bledého hedvábí. Jedno seschlé ňadro měla po qarthénském způsobu odhalené a byla vidět špičatá modrá bradavka, tvrdá jako stará vyschlá kůže.

Ona nedýchá. Dany naslouchala tichu. Nikdo z nich nedýchá, ani se nehýbou a jejich oči nic nevidí. Je možné, že Neumírající jsou mrtví?

Jejich odpověď byla šepotem tenčím než myší vousky. My žijeme… žijeme… žijeme… zněla. Myriáda dalších hlasů šeptala v ozvěně… a víme… víme… víme… víme…

„Přišla jsem si pro dar pravdy,“ řekla Dany. „V té dlouhé síni jsem viděla věci… byly to pravdivé vize, nebo lži? Minulé věci, nebo věci, které teprve přijdou? Co znamenaly?“

… tvary stínů… zítřky ještě nestvořené… pij z poháru ledu… pij z poháru ledu…

… matko draků… dítě tří…

„Tří?“ Nerozuměla tomu.

… tři hlavy má drak… přízračný chór naříkal uvnitř její lebky, aniž se pohnul jediný ret, aniž by nehybný modrý vzduch rozvířilo jediné vydechnutí… matko draků… dítě bouře… Šepoty se staly vířící písní… tři ohně musíš zapálit… jeden pro život a jeden pro smrt a jeden pro lásku… Její vlastní srdce bilo v unisonu s tím, které se vznášelo nad ní, modré a tlející… na třech koních musíš jet… s jedním na lože, s jedním do strachu a s jedním pro lásku… Uvědomila si, že hlasy nabývají na hlasitosti, a její vlastní srdce jako by zpomalovalo, dokonce i její dech ustával… tři zrady poznáš… jednou pro krev, jednou pro zlato a jednou pro lásku…

„Já ne…“ Její vlastní hlas nebyl víc než pouhým šepotem, téměř stejně slabým jako jejich. Co se to s ní děje? „Nerozumím tomu,“ řekla hlasitěji. Proč je pro ni tak obtížné mluvit? „Pomozte mi. Ukažte mi.“

… pomozme jí… urážely ji šepoty… ukažme jí…

Pak se v šeru zachvěly přízraky, obrazy v barvě indiga. Křičel před ní Viserys, kterému stékalo dolů po tvářích surové roztavené zlato a plnilo mu ústa. Vysoký lord s měděnou pokožkou a stříbrozlatými vlasy stál pod praporcem s ohnivým ořem a pod ním bylo vypálené město. Po hrudi umírajícího prince, který klesl na kolena do vody a z posledních sil zamumlal ženské jméno, stékaly rubíny, rudé jako kapky krve… matko draků, dcero draků… Modrooký král, který nevrhal stín, zvedl do výše rudý meč zářící jako západ slunce. Na žerdích mezi davem provolávajícím slávu se ve vzduchu vznášel hadrový drak. Z doutnající věže se vzneslo velké kamenné zvíře a vydechlo přízračný oheň… matko draků, vražedkyně lží… Její stříbrná cválala trávou, k temnému potoku pod mořem z hvězd. Na přídi lodi stála mrtvola, které v obličeji zářily jasné oči a na šedých rtech měla smutný úsměv. Ze štěrbiny ve zdi z ledu vyrůstala modrá květina a plnila vzduch sladkou vůní… matko draků, nevěsto ohně…

Vize přicházely rychleji a rychleji, jedna po druhé, dokud Dany neměla pocit, že jimi ožil samotný vzduch. Uvnitř stanu vířily a tančily stíny, bez kostí a strašlivé. Malá holčička běžela bosá k velkému domu s červenými dveřmi. Mirri Maz Duur křičela v plamenech a z rozevřeného čela jí vylétal drak. Stříbrný kůň za sebou vláčel krvavou mrtvolu nahého muže. Trávou běžel bílý lev větší než člověk. Pod Matkou hor vyšla z velkého jezera řada nahých stařen, které před ní poklekly a sklonily svoje šedé hlavy. Deset tisíc otroků, kolem kterých uháněla na své stříbrné rychle jako vítr, k ní zvedlo krví potřísněné ruce. „Matko!“ křičeli. „Matko, matko!“ Natahovali se k ní, dotýkali se jí, tahali ji za plášť, za lem šatů, za chodidlo, za nohu, za ňadro. Chtěli ji, potřebovali ji, oheň, život, Dany zalapala po dechu a rozevřela ruce, aby se dala jim všem…

Ale pak jí kolem hlavy zavířila černá křídla, indigový vzduch proťal výkřik plný hněvu a najednou byly vize pryč a Danyino zalapání po dechu se proměnilo ve zděšení. Neumírající byli všude kolem ní, modří, studení, šeptající. Natahovali se po ní, tahali ji, strkali do ní, rvali z ní šaty, dotýkali se jí svýma suchýma studenýma rukama, zacuchávali jí vlasy prsty, které opustila všechna síla. Cítila ruku na svém nahém ňadru, kroutící jí bradavku. Čísi zuby našly měkkou pokožku na jejím krku. Další ústa vyhledala její oko a začala ho olizovat, sát, kousat…

Pak se indigová změnila v oranžovou a šepoty se proměnily ve výkřiky. Srdce jí prudce poskočilo v těle a rozbušilo se jako splašené. Ruce a ústa z ní odpadly, její pokožku zalilo horko a Dany zamrkala při náhlé záři. Drak sedící nad ní rozprostřel křídla a začal trhat strašlivé temné srdce, rvát jeho shnilé maso na cáry. Pak natáhl hlavu dopředu a z jeho rozevřených čelistí vytryskl oheň, jasný a horký. Slyšela strašlivé výkřiky hořících Neumírajících, jejichž kvílivé tenké hlasy naříkaly v dávno mrtvých jazycích. Jejich maso bylo drolícím se pergamenem, jejich kosti dřevem nasáklým lojem. Plameny je stravovaly a oni tančili; potáceli se, svíjeli se, otáčeli se, zvedali do výše hořící ruce a jejich prsty byly jasné jako pochodně.

Dany vstala od stolu a protlačila si mezi nimi cestu. Byli lehcí jako vzduch, ne víc než pouhé slupky, které se při doteku rozpadaly. Než přišla ke dveřím, celá místnost byla v plameni. „Drogone!“ zvolala a on za ní prolétl ohněm.

Venku se před ní jako had vinula dlouhá šerá chodba, osvětlovaná jenom mihotavou oranžovou září zezadu. Dany utíkala, hledala dveře, dveře po pravé straně, dveře po levé straně, jakékoli dveře, ale nebyly tam žádné, jenom vlnící se kamenné zdi a podlaha, která se pomalu hýbala pod jejími chodidly a dmula se, jako by ji chtěla převrhnout. Držela se na nohou a utíkala stále rychleji a najednou před ní byly dveře, které vypadaly jako otevřená ústa.

Když vyběhla ven do slunce, jasné světlo ji oslepilo. Pyat Pree tam mumlal cosi v neznámém jazyce a poskakoval z jedné nohy na druhou. Dany se podívala za sebe a uviděla tenké pramínky kouře deroucí se ven prasklinami v prastarých kamenných zdech Paláce prachu a stoupající k obloze mezi černými taškami střechy.

Pyat Pree zavyl jakousi strašlivou kletbu, tasil nůž a přiskočil k ní, ale Drogon mu vlétl do obličeje. Pak uslyšela zapráskání Jhogova biče - nikdy jí nepřipadalo tak sladké. Nůž vylétl z Pyatovy ruky do vzduchu a o okamžik později Rakharo srazil čaroděje k zemi. Ser Jorah Mormont poklekl na studenou zelenou trávu vedle Dany a položil jí paži kolem ramen.

TYRION

„Jestli se necháte zabít, nakrmím vašimi mrtvolami kozy,“ vyhrožoval jim Tyrion, když od hráze odrazil vor s první várkou Kamenných vran.

Šagga se dal do smíchu. „Polomuž žádné kozy nemá.“

„Já si nějaké seženu, schválně kvůli vám.“

Rozednívalo se a na hladině řeky se mihotaly bledé vlnky světla, které se rozbíjely pod bidly a vzápětí se za vorem vytvářely znovu. Timett odvedl svoje Spálené muže do královského lesa již před dvěma dny. Včera za nimi následovali Černé uši a Měsíční bratři, dnes Kamenné vrány.

„Ať se stane cokoli, nenechte se zatáhnout do žádné bitvy,“ radil jim Tyrion. „Útočte na jejich tábory a zásobovací povozy. Přepadejte jejich průzkumníky a věšte těla na stromy před linii jejich pochodu, obkličujte a podřezávejte opozdilce. Chci noční útoky, v takovém množství a tak náhlé, že budou mít strach usnout-“

Šagga mu položil dlaň na hlavu. „Tohle všechno jsem se naučil od Dolfa, syna Holgerova, ještě předtím, než mně narostly vousy. Přesně takto se válčí v Měsíčních horách.“

„Královský les nejsou Měsíční hory a vy nebudete bojovat proti Mléčným hadům nebo Pomalovaným psům. A naslouchejte průvodcům, které posílám s vámi, znají ten les tak dobře, jako vy znáte svoje hory. Řiďte se jejich radami, dobře vám poslouží.“

„Ano, Šagga bude poslouchat Polomužovy mazlíčky,“ slíbil mu muž z klanů vážným hlasem. A pak už byl čas, aby svého koně odvedl na vor. Tyrion se díval, jak odrazili od břehu a za pomoci bidla plují s vorem do středu Černovodého proudu. Když viděl, jak Šagga mizí v ranní mlze, měl z toho divný pocit kolem žaludku. Bez svých horalů si bude připadat jako nahý.

Stále měl Bronnem naverbované žoldáky, kterých teď bylo téměř osm stovek, ale o žoldnéřích bylo známo, že jsou notoricky přelétaví. Tyrion dělal, co mohl, aby si koupil jejich věrnost. Slíbil Bronnovi a tuctu jeho nejlepších mužů pozemky a rytířství, jakmile bude bitva vyhrána. Pili jeho víno, smáli se jeho vtipům a oslovovali jeden druhého sere, dokud se všichni nepotáceli… Všichni kromě Bronna samotného, který se jen usmál tím svým drzým temným úsměvem a pak mu řekl: „Budou pro rytířský titul zabíjet, ale nemyslím, že by pro něj chtěli zemřít.“

Tyrion si takové iluze ani nedělal.

Zlaté pláště byly stejně nejistou zbraní. Městská hlídka nyní díky Cerseinu přičinění čítala šest tisíc mužů, ale jenom na čtvrtinu z nich bylo spolehnutí. „Je tam pár docela známých zrádců a převlékačů, ale jsou mezi nimi i takoví, o kterých neví dokonce ani Varys,“ varoval ho Bywater. „A máme tam také stovky mužů zelenějších než jarní tráva, kteří se k nám přidali za příslib chleba, piva a bezpečí. Žádný muž nemá rád, když v očích svých druhů vypadá jako zbabělec, takže zpočátku, když to bude samý válečný roh a praporec, budou stateční. Ale pokud se ukáže, že bitva bude lítější, než předpokládali, nevydrží. První muž, který odhodí svůj oštěp a otočí se na útěk, za sebou bude mít tisíc dalších, co ho budou následovat.“

Jistě, v městské hlídce byli i zkušení muži, zdravé jádro z těch dvou tisíc, kteří svoje zlaté pláště dostali ještě od Roberta, ne až později od Cersei. Přesto… strážný není skutečným vojákem, jak rád říkával lord Tywin Lannister. Rytířů, panošů a zbrojnošů Tyrion neměl víc než tři stovky. Velmi brzy bude nutno prověřit pravdivost dalšího z otcových oblíbených rčení: Jeden muž na zdi má cenu deseti, kteří jsou dole pod ním.

Bronn a jeho doprovod na něho čekali u začátku hráze, mezi hemžícími se žebráky, lelkujícími nevěstkami a prodavačkami ryb, které hlasitě vyvolávaly, co mají na prodej. Prodavačky ryb byly mnohem zaneprázdněnější než všichni ostatní dohromady. Zákazníci se shlukovali kolem jejich sudů a stánků, kde se hádali nad mřenkami, škeblemi a říčními štikami. Poněvadž do města nebylo dodáváno žádné další jídlo, cena ryb byla desetinásobně vyšší než před válkou a stále narůstala. Ti, kteří měli peníze, přicházeli k řece každého rána a každého večera, plni naděje, že si domů odnesou úhoře nebo hrnec červených krabů; ti, kdo je neměli, se plížili mezi stánky a doufali, že se jim podaří něco ukrást, nebo vyzáblí a politováníhodní postávali pod městskými hradbami.

Muži ve zlatých pláštích mu vyklízeli cestu davem, odstrkovali lidi na strany tupými konci svých kopí. Tyrion ignoroval tiché kletby, které slyšel kolem sebe. Z davu vylétla ryba, slizká a shnilá. Přistála u jeho chodidla a rozletěla se na kusy. Opatrně ji překročil a vyšplhal do sedla, zatímco o kousky páchnoucí ryby se začaly prát děti s vystouplými bříšky.

Z hřbetu svého koně se rozhlédl podél břehu řeky. V ranním vzduchu zvonila kladiva tesařů, kteří se rojili nad Blátivou bránou a nastavovali cimbuří dřevěným bedněním. Tam by to bylo v pořádku. Méně potěšen byl pohledem na shluk zchátralých stavení, která vyrůstala vedle přístavní hráze a jako klíšťata pevně lnula k městským hradbám; nuzné domky, skladiště, kupecké stánky, hospody, chatrče, ve kterých roztahovaly nohy levnější děvky. Tohle všechno musí zmizet. Takhle by Stannis ani nepotřeboval žebříky, aby zdolal hradby.

Zavolal k sobě Bronna. „Vezmi si stovku mužů a vypalte všechno, co tu vidíte, od břehu řeky až k městským hradbám.“ Mávl svými krátkými prsty a ukázal na všechnu tu říční špínu. „Nic z toho tady nesmí zůstat, rozumíš?“

Černovlasý žoldnéř otočil hlavu, zvažoval ten úkol. „Řekl bych, že jim se to moc líbit nebude.“

„Nikdy jsem neříkal, že bude. Ať je to, jak chce, alespoň budou mít důvod, proč toho pokřiveného malého opičího démona budou moct proklínat.“

„Někteří s námi možná budou bojovat.“

„Postarejte se o to, aby prohráli.“

„Co máme udělat s těmi, co tady bydlí?“

„Poskytněte jim rozumnou dobu na to, aby si mohli spakovat svůj majetek, a pak je odsud vyžeňte. Snažte se nikoho z nich nezabít, nejsou to naši nepřátelé. A žádné další znásilnění! Pokus se svoje muže udržet na uzdě, proklatě.“

„Jsou to žoldnéři, ne septoni,“ namítl Bronn. „Příště mi řekneš, že chceš, aby byli střízliví.“

„To by jim také neuškodilo.“

Tyrion si přál, aby mohl stejně snadno učinit městské hradby dvakrát tak vysokými a třikrát tak silnými. Třebaže ani to by mu možná nepomohlo. Masivní stěny a vysoké věže neochránily ani Bouřlivý konec, ani Harrenov, ba dokonce ani Zimohrad.

Vzpomněl si na Zimohrad, jaký byl, když jej viděl naposled. Nebyl tak groteskně velký jako Harrenov, ani tak pevný a na první pohled nezdolatelný jako Bouřlivý konec, a přesto z těch kamenných zdí vyzařovala nesmírná síla a člověk měl pocit, že za jeho hradbami je v bezpečí. Zprávy o pádu hradu přišly jako blesk z čistého nebe. „Bohové jednou rukou dávají a druhou berou,“ zamumlal si pod fousy, když mu to Varys sdělil. „Dali Starkům Harrenov a vzali jim Zimohrad. Chmurná výměna.“

Nepochybně by se z toho měl radovat. Robb Stark se teď bude muset obrátit na sever. Pokud nebude schopen ubránit svůj vlastní domov a krb, nemůže se považovat za krále. Pro západ a pro rod Lannisterů to znamenalo úlevu, a přesto…

Tyrion si na Theona Greyjoye letmo vzpomínal z doby, kterou se Starky strávil na Zimohradu. Nezralý mladík, usměvavý, zkušený v lukostřelbě; bylo těžké představit si ho jako pána Zimohradu. Pánem Zimohradu vždycky měl být Stark.

Pamatoval si jejich boží háj; vysoké strážní stromy obrněné v šedozeleném jehličí, mocné duby, hlohy, jasany a vzpřímené borovice a ve středu strom srdce stojící tam jako nějaký bledý obr zamrzlý v čase. Téměř cítil tajemnou vůni toho zádumčivého místa, pach staletí, a vzpomínal si, jak temný byl les dokonce i za dne. Ten les byl Zimohradem. Byl severem. Nikdy jsem se na žádném místě necítil tak nepatřičně jako tehdy, když jsem se jím procházel, nikde jinde jsem nebyl tak nevítaným vetřelcem. Říkal si, zda to Greyjoyové cítí taky. Hrad je možná jejich, ale ten háj jim nebude patřit nikdy. Ani za rok, ani za deset let či za padesát.

Tyrion Lannister pomalu jel na svém koni směrem k Blátivé bráně. Zimohrad pro tebe nic neznamená, připomněl sám sobě. Buď rád, že to místo padlo, a starej se o svoje vlastní hradby. Brána byla otevřená. Uvnitř na tržním náměstí stály vedle sebe tři velké katapulty, které vykukovaly přes hradby jako tři obrovití ptáci. Jejich vrhací ramena byla vyrobena z kmenů starých dubů a zpevněná železnými obručemi, aby nepraskla. Muži městské hlídky je pojmenovali Tři děvky, protože jejich účelem bylo poskytnout Stannisovi co nejvřelejší přivítání. Alespoň v to doufáme.

Tyrion bodl svého koně ostruhami do slabin a procválal Blátivou bránou, prodíraje se lidským přílivem. Jakmile se ocitl za Děvkami, množství těl prořídlo a ulice kolem něho se uvolnila.

Cesta zpátky do Rudé bašty se obešla bez jakéhokoli incidentu, ale v Pobočníkově věži nalezl tucet rozezlených kapitánů obchodních galér, kteří na něho čekali v audienční síni, aby protestovali proti zabrání svých lodí. Upřímně se jim omluvil a slíbil jim kompenzaci, jakmile válka skončí. Příliš je to neuklidnilo. „A co když prohrajete, pane?“ zeptal se jeden Braavosan.

„Pak o náhradu můžeš požádat krále Stannise.“

Než se mu podařilo zbavit se jich, začaly vyzvánět zvony a Tyrion věděl, že přijde pozdě do septa. Rychle se belhal přes nádvoří, téměř utíkal. Do septa se vplížil právě ve chvíli, kdy Joffrey upevňoval dva bílé hedvábné pláště kolem ramen dvěma nejnovějším příslušníkům své Královské gardy. Při tomto rituálu se od všech vyžadovalo, aby stáli, takže Tyrion neviděl nic než jen stěnu z urozených pozadí. Na druhé straně si alespoň mohl dělat naděje, že jakmile nový nejvyšší septon provede oba rytíře vážným obřadem přísah a pomaže je ve jménu Sedmi, bude moci odejít mezi prvními.

Souhlasil s Cerseiným výběrem sera Balona Swanna, který měl zaujmout místo zabitého Prestona Greenfielda. Swannové patřili k rodům z Dornských blat, hrdým, mocným a obezřetným. Předstíraje nemoc, lord Gulian Swann zůstával ve svém hradu a nijak se na válce nepodílel, ale jeho nejstarší syn byl nejdříve v Renlyho armádě a posléze ve Stannisově, zatímco Balon, mladší syn, sloužil v Králově přístavišti. Tyrion předpokládal, že kdyby lord měl třetího syna, určitě by byl s Robbem Starkem. Nebylo to sice čestné, ale zato prozíravé. Ať Železný trůn získá kdokoli, Swannové to hodlali přežít. Kromě skutečnosti, že byl urozeného původu, byl mladý ser Balon statečný, zdvořilý a uměl zacházet se zbraněmi; dobře s kopím, ještě lépe s bijákem a dokonale s lukem. Bude sloužit se ctí a odvahou.

Bohužel totéž nemohl Tyrion říci o Cerseině druhé volbě. I když, ser Osmund Černokotlý alespoň vypadal impozantně. Byl vysoký šest stop a šest palců, samý sval a šlacha, a jeho hákovitý nos, mohutné rozježené obočí a lopatovitě tvarovaný hnědý vous dodávaly jeho tváři divokého vzezření, pokud se ovšem neusmíval. Nízkého původu, ne víc než potulný rytíř, Černokotlý mohl za svoji kariéru děkovat jen Cersei. „Ser Osmund je stejně věrný, jako je statečný,“ řekla Joffreymu, když mu navrhla jeho jméno. Naneštěstí to byla pravda. Dobrý ser Osmund Bronnovi prozrazoval její tajemství ode dne, kdy ho najala, ale to jí Tyrion sotva mohl říci.

Pomyslel si, že by si neměl stěžovat. Získal tím další ucho v blízkosti krále, o kterém jeho sestra nevěděla. A dokonce i kdyby se ukázalo, že ser Osmund je naprostý zbabělec, nemohl být horší než ser Boros Blount, v současné době přebývající v žaláři na Růženíně. Ser Boros provázel Tommena a lorda Gylese, když je na cestě překvapil ser Jacelyn Bywater a jeho zlaté pláště. Vzdal se svého svěřence s pohotovostí, která by nanejvýš rozezlila jeho starého velitele, sera Barristana Selmyho, a stejný účinek měla na Cersei; rytíř Královské gardy přece měl zemřít při obraně krále a jeho rodiny. Jeho sestra trvala na tom, aby Joffrey strhal z Blounta jeho bílý plášť z důvodu zrady a zbabělosti. A nyní ho nahrazuje dalším mužem, stejně tupým.

Modlení, přísahy a pomazávání trvaly většinu dopoledne. Tyriona brzy začaly bolet nohy. Nepokojně přesunul váhu z jedné nohy na druhou. Všiml si lady Tandy, která stála ve druhé řadě před ním, ale její dcera tam s ní nebyla. Napolo doufal, že alespoň zahlédne Šae. Varys mu řekl, že si vede dobře, ale on by ji přesto raději viděl na vlastní oči.

„Lepší služebná urozené dámy než kuchtička,“ řekla Šae, když jí Tyrion sdělil eunuchův plán. „Mohu si vzít svůj pás ze stříbrných květin a zlatý nákrčník s černými diamanty, o kterých jsi říkal, že vypadají jako moje oči? Nebudu je nosit, když řekneš, že bych neměla.“ Přestože se mu příčilo zklamat ji, Tyrion jí musel připomenout, že třebaže lady Tanda rozhodně nijak nevyniká chytrostí, dokonce i ona by se mohla divit, jak je možné, že služebná její dcery vlastní lepší šperky než její dcera. „Vyber si dvoje troje šaty, ne víc,“ nařídil jí. „Dobrou vlnu, žádné hedvábí ani aksamit či kožešiny. Zbytek si ponechám ve svých vlastních komnatách pro chvíle, kdy mne budeš navštěvovat.“ Nebyla to odpověď, kterou by si Šae přála slyšet, avšak alespoň bude v bezpečí.

Když bylo přijetí nových rytířů konečně odbyto, Joffrey vypochodoval ven mezi serem Balonem a serem Osmundem v jejich nových bílých pláštích, zatímco Tyrion se ještě zdržel na slovíčko s novým nejvyšším septonem (který byl jeho volbou a byl dostatečně moudrý, aby věděl, kdo mu dává peníze na jeho chléb). „Chci, aby bohové byli na naší straně,“ řekl mu Tyrion bez obalu. „Pověz jim, že Stannis se zapřísahal, že vypálí Velké Baelorovo septum.“

„Opravdu, můj pane?“ zeptal se nejvyšší septon, malý bystrý mužík s chomáčovitým bílým vousem a seschlým obličejem.

Tyrion pokrčil rameny. „Možná. Vypálil boží háj v Bouřlivém konci jako oběť Pánovi světla. Pokud uráží staré bohy, proč by měl šetřit nové? Pověz jim to. A také lidem řekni, že kterýkoli člověk si zahrává s myšlenkou, že pomůže uchvatiteli, zrazuje nejenom svého právoplatného krále, ale také své bohy.“

„Udělám to, můj pane. A nařídím jim, aby se modlili za zdraví krále a jeho pobočníka.“

Když se Tyrion vrátil do svého soláru, čekal tam na něho Hallyne Pyromancer a také mistr Frenken, který přinesl dopisy. Nechal alchymistu ještě chvíli čekat, aby si v klidu přečetl, co přinesli havrani. Byl tam starý dopis od Dorana Martella, který ho varoval, že Bouřlivý konec padl, a jeden mnohem zajímavější od Balona Greyjoye ze Štítu, jenž sám sebe zval Králem ostrovů a severu. Vyzýval krále Joffreyho, aby poslal vyslance na Železné ostrovy za účelem stanovení hranic mezi říšemi a prodiskutování případného spojenectví.

Tyrion si dopis přečetl třikrát a odložil jej stranou. Válečné veslice lorda Balona by byly vítanou pomocí proti flotile plavící se sem z Bouřlivého konce, jenomže byly tisíc líg daleko na špatné straně Západozemí a navíc si Tyrion nebyl ani zpoloviny jistý tím, že Greyjoyovi chce dát část říše. Možná bych to mohl hodit do klína Cersei nebo to přednést na příštím zasedání rady.

Po Frenkenově odchodu pozval dál Hallyna s nejnovějšími účty od alchymistů. „Tohle nemůže být pravda,“ žasl Tyrion po chvíli hloubání nad účetními knihami. „Téměř třináct tisíc hrnců? Považuješ mne snad za blázna? Upozorňuji tě, že nebudu mrhat královým zlatem na prázdné hrnce nebo hrnce kalu zapečetěné voskem.“

„Ne, ne,“ vyjekl Hallyne, „přísahám, že ty cifry jsou pravdivé. Měli jsme, hmmm, velké štěstí, můj lorde pobočníku. Byla nalezena další zásobárna lorda Rossarta, víc než tři stovky hrnců. Pod Dračím doupětem! Nějaké děvky ty ruiny využívaly k tomu, že tam bavily svoje zákazníky, a jeden z nich propadl shnilou podlahou rovnou do sklepa. Když nahmatal hrnce, myslel si, že je v nich víno. Byl tak opilý, že narušil pečeť a trochu se napil.“

„Byl jednou jeden princ, který se pokoušel o totéž,“ poznamenal Tyrion suše. „A žádní draci nad městem nelétali, takže se zdá, že ani tentokrát to nefungovalo.“ Dračí doupě na vrcholu Rhaenysina kopce bylo opuštěné již jeden a půl století. Říkal si, že to je dobré místo k uskladnění divokého ohně, vhodnější než většina ostatních, ovšem zesnulý lord Rossart to mohl alespoň někomu prozradit. „Tři stovky hrnců, říkáš? To stále nevysvětluje jejich celkový počet. Vyrobili jste o několik tisíc hrnců víc, než jste mohli zvládnout podle tvých nejoptimističtějších propočtů, které jsi mi oznámil, když jsme se setkali posledně.“

„Ano, ano, to je pravda.“ Hallyne si otřel bledé čelo rukávem své černorudé róby. „Pracovali jsme velmi usilovně, můj lorde pobočníku, hmmmm.“

„To by nepochybně vysvětlovalo, proč jste vyrobili o tolik víc substance než předtím.“ Tyrion si pyromancera s úsměvem měřil svým nespárovaným pohledem. „Naskýtá se však otázka, proč jste takto usilovně nepracovali od samého začátku.“

Hallyne měl pokožku barvy houby, takže bylo takřka nemožné, aby mohl ještě víc zblednout, ale kupodivu se mu to jaksi podařilo. „Můj lorde pobočníku, ujišťuji tě, že já a moji bratři jsme skutečně od začátku pracovali dnem i nocí, ale protože jsme, hmmm, vyrobili tolik substance, stali jsme se v průběhu času hmmm, jaksi zkušenějšími, než jsme byli předtím, a také“ - alchymista se nepohodlně ošil - „použili jsme jistá kouzla, hmmm, stará tajemství našeho cechu, velmi delikátní a velmi namáhavá, ale nezbytná, pokud substance má být, hmmm, taková, jaká má být…“

Tyrionovi docházela trpělivost. Každou chvíli tu měl být ser Jacelyn Bywater, a Železná ruka nerad čekal. „Ano, znáte tajná kouzla, to je skvělé. Co s nimi?“

„Hmmm, zdá se, že právě tato kouzla na našem úkolu zapracovala lépe než my sami.“ Hallyne se pousmál. „Zřejmě nepředpokládáš, že by se na světě znovu objevili nějací draci, že ne?“

„Ne, pokud jste nějakého nenašli pod Dračím doupětem. Proč?“

„Oh, promiň, můj lorde pobočníku, jenom jsem si vzpomněl na něco, co mi kdysi řekla Jeho Moudrost Pollitor, když jsem ještě byl akolytem. Ptal jsem se ho, proč se zdá, že tolik kouzel je, hmmmm, neúčinných, třebaže podle starých svitků by fungovat měla, a on mi na to odpověděl, že kouzla začala ze světa mizet poté, co zemřel poslední drak. A teď už naše kouzla, hmmm, jaksi znovu účinkují…“

„Je mi líto, že tě musím zklamat, ovšem já jsem žádné draky neviděl. Všiml jsem si ale, že kolem bloumá vykonavatel královy spravedlnosti. Pokud by se ukázalo, že jediný z hrnců, co mi tu prodáváš, je naplněn něčím jiným než divokým ohněm, budeš mít tu čest poznat ho taky.“

Hallyne utekl tak rychle, že málem zakopl o sera Jacelyna - ne lorda Jacelyna, na to nesmí zapomínat. Železná ruka byl jako vždy milosrdně stručný. Vrátil se z Růženína, aby přivedl čerstvou várku odvedenců naverbovaných na panství lorda Gylese a aby se znovu ujal svého velení městské hlídce. „Jak se daří mému synovci?“ zeptal se ho Tyrion, když spolu probrali otázku městského opevnění.

„Princ Tommen je zdráv a spokojen, můj pane. Stará se o kolouška, kterého mí muži přinesli na hrad z lovu. Měl prý jednoho už předtím, ale Joffrey ho zabil, aby měl kůži na kabátec. Někdy se ptá po své matce a často začne psát dopis princezně Myrcella, ale nikdy žádný nedopíše do konce. Svého bratra však, jak se zdá, vůbec nepostrádá.“

„Víte, co máte dělat, kdybychom bitvu prohráli?“

„Moji muži mají své instrukce.“

„Jaké?“

„Poručil jsi mi, abych to nikomu neříkal, můj pane.“

Tyrion se musel usmát. „Jsem rád, že jsi na to nezapomněl.“ Pokud by Královo přístaviště mělo padnout, je možné, že ho dostanou živého, a v tom případě bude lepší, když nebude vědět, kde by se Joffreyho nástupce mohl nalézat.

Nedlouho poté, co ser Jacelyn odešel, objevil se Varys. „Lidé jsou tak proradná stvoření,“ řekl namísto pozdravu.

Tyrion si povzdechl. „Kdo nás zradil dnes?“

Eunuch mu podal svinutý pergamen. „Je to ničemnost, která zpívá smutnou píseň o naší době. Copak čest zemřela s našimi otci?“

„Můj otec ještě není mrtvý.“ Tyrion přelétl seznam očima. „Některá z těch jmen znám. Jsou to bohatí lidé. Obchodníci, kupci, řemeslníci. Proč by se tihle měli spiknout proti nám?“

„Zřejmě věří, že lord Stannis vyhraje, a přejí si podílet se na jeho vítězství. Říkají si Muži s parožím, po korunovaném jelenovi.“

„Někdo by jim měl vysvětlit, že Stannis změnil svůj znak. Měli by se jmenovat spíš Horká srdce.“ Nebyla to však záležitost, o které by se dalo žertovat; ukázalo se, že Muži s parožím vyzbrojili několik stovek svých stoupenců, aby se po zahájení bitvy zmocnili Staré brány a vpustili nepřátele do města. Mezi jmény na seznamu figuroval i mistr zbrojíř Salloreon. „Musím se smířit s tím, že tu příšernou přilbici s rohy démona už od něj nedostanu,“ posteskl si Tyrion, když na toho muže psal zatykač.

THEON

Uprostřed noci náhle procitl, Kyra ležela vedle něho, jednu paži měla přehozenou přes jeho tělo a ňadry se zlehka dotýkala jeho zad. Slyšel, jak tiše, pravidelně oddychuje. Prostěradlo pod nimi bylo zmuchlané. Panovala černá noc a komnata byla temná a tichá.

Co to bylo? Slyšel jsem něco? Někoho?

Vítr se slabým povzdechem narazil proti zavřeným okenicím. Odkudsi zdálky k němu dolehlo táhlé zavřeštění rozvášněné kočky. Spi, Greyjoyi, poručil sám sobě. Hrad je tichý a rozestavil jsi stráže. Jsou u tvých dveří, u brány, u zbrojnice.

Své probuzení mohl přičítat špatnému snu, jenomže jemu se nic nezdálo. Kyra ho úplně vyřídila. Dokud pro ni Theon neposlal, prožila osmnáct let svého života v zimním městečku pod hradem, aniž kdy vkročila za zdi hradu. Přišla k němu vlhká, rozdychtěná a mrštná jako lasička, a milování s obyčejnou hospodskou děvečkou v posteli lorda Eddarda Starka v sobě nepopiratelně mělo pikantní příchuť.

Ospale zamumlala, když Theon vyklouzl zpod její paže a vstal. V krbu stále ještě doutnalo pár uhlíků. Wex spal na podlaze u nohou postele, zahalený ve svém plášti a pro svět mrtvý. Nikde se nic nehýbalo. Theon přešel k oknu a otevřel okenice. Noc se ho dotkla svými chladnými prsty a na těle mu naskákala husí kůže. Opřel se o kamenný parapet a vyhlédl ven na temné věže, prázdná nádvoří, černou oblohu a víc hvězd, než by člověk kdy mohl spočítat. Nad Zvonovou věží plul poloviční měsíc, který vrhal odraz na střechu prosklených zahrad. Neslyšel žádný poplach, žádné hlasy, ba dokonce jediný krok. Všechno je v pořádku, Greyjoyi. Slyšíš to ticho? Měl bys být opilý radostí. Zmocnil ses Zimohradu s necelými třiceti muži, což je čin, o kterém se bude zpívat v písních. Zamířil zpátky do postele. Měl by Kyru převalit na záda a znovu se s ní pomilovat, to by zahnalo všechen jeho nepokoj. Její steny a chichotání budou vítanou úlevou od všudypřítomného ticha.

Náhle se zarazil. Už si tak zvykl na vytí zlovlků, že je ani nevnímal… ale jakási část v něm, jakýsi instinkt lovce, si teď uvědomila jeho nepřítomnost.

Před jeho dveřmi stál na stráži Urzen, šlachovitý muž s kulatým štítem přehozeným přes rameno. „Vlci jsou zticha,“ řekl mu Theon. „Jdi se podívat, co dělají, a okamžitě se sem vrať.“ Z pomyšlení na vlky volně pobíhající po hradu neměl právě příjemný pocit. Dobře si pamatoval den ve vlčím lese, kde Brana napadli divocí. Léto a Šedý vítr jich tehdy několik roztrhali na kusy.

Špičkou boty kopl do Wexe. Chlapec se posadil a promnul si oči. „Běž se ujistit, zda Bran Stark a jeho malý bratr jsou ve svých postelích, a pospěš si.“

„Můj pane?“ zavolala Kyra ospale.

„Jen spi, tohle se tě netýká.“ Theon si nalil pohár vína a vypil jej do dna. Po celou tu dobu naslouchal, doufal, že uslyší zavytí. Příliš málo mužů, pomyslel si kysele. Mám příliš málo mužů. Jestli sem Aša nepřijde…

Wex se vrátil jako první. Vrtěl hlavou ze strany na stranu. Theon s klením začal hledat svoji tuniku a kalhoty. Byly na podlaze, kam je odhodil ve spěchu, když se chtěl co nejrychleji zmocnit Kyry. Na tuniku si navlékl kabátec z kůže pobité železnými cvočky a na opasek si připjal dlouhý meč a dýku. Vlasy měl rozcuchané jako roští, ale teď měl jiné starosti.

Do té doby se vrátil Urzen. „Vlci jsou pryč.“

Theon si říkal, že musí zůstat klidný a rozvážný, stejně jako by na jeho místě byl lord Eddard. „Probuď hrad,“ řekl. „Vyžeň je na nádvoří, všechny do jednoho, podíváme se, kdo chybí. A Lorren ať zkontroluje brány. Wexi, ty pojď se mnou.“ Říkal si, jestli už Stygg dorazil do Pahorku v Hlubokém lese. Ten muž nebyl tak zkušeným jezdcem, jak tvrdil - žádný z železných mužů nebyl příliš dobrý v sedle - ale času bylo dost. Aša už je možná na cestě, a jestli se dozví, že Starkové mi utekli… Nedokázal na to dokonce ani jen pomyslet.

Branova ložnice byla prázdná, stejně jako Rickonova o polovinu ohybu schodiště níž. Theon proklínal sám sebe. Měl jim ke dveřím postavit strážné, jenomže považoval za důležitější, aby jeho muži obcházeli na hradbách a hlídali bránu, než aby dělali pokojskou dvěma dětem, z nichž jedno bylo mrzákem.

Zvenčí uslyšel křik a nářek. Obyvatelé hradu byli vytahováni z postelí a vyháněni na dvůr. Teď jim dám co proto. Zacházel jsem s nimi laskavě a oni se mně takto odvděčili. Dokonce nechal dva ze svých vlastních mužů zmrskat do krve za to, že znásilnili tu dívku z psince, aby všem ukázal, že skutečně má v úmyslu být spravedlivý. Přesto mi to znásilnění stále dávají za vinu. A všechno ostatní taky. Považoval to za nespravedlivé. Mikken sám sebe zabil svou prostořekostí, stejně jako tehdy Benfred. Co se týkalo Chayleho, musel někoho dát Potopenému bohu, jeho muži to očekávali. „Nepřeji ti nic zlého,“ řekl septonovi předtím, než ho hodili do studny, „ale tvoji bohové už tady nemají co pohledávat.“ Člověk by si myslel, že ostatnímu budou vděční za to, že si nevybral je, ale oni ne. Říkal si, kolik jich má prsty v tomhle spiknutí proti němu.

Urzen se vrátil s Černým Lorrenem. „Lovecká brána,“ řekl Lorren. „Raději se tam pojď podívat.“

Lovecká brána byla příhodně umístěná blízko psince a kuchyně. Otevírala se přímo do polí a lesa a umožňovala lovcům vyjíždět ven a vjíždět dovnitř, aniž by museli projíždět zimním městečkem. Proto byla tak oblíbená loveckými výpravami. „Kdo tam byl na stráži?“ zeptal se Theon.

„Drennan a Squint.“

Drennan byl jedním z těch, kteří znásilnili Pallu. „Jestli ty kluky nechali utéct, přísahám, že tentokrát jim z kůže na zádech nezbude nic.“

„To nebude třeba,“ řekl Černý Lorren stroze.

Ani nebylo. Squinta našli, jak pluje obličejem dolů v příkopu, s útrobami táhnoucími se za ním jako změť bledých hadů. Drennan ležel napolo nahý ve strážnici u brány, v útulné místnůstce, odkud se ovládal padací most. Měl hrdlo rozříznuté od ucha k uchu. Otrhaná tunika zakrývala napolo zhojené jizvy na jeho zádech, ale jeho boty se válely na rohožích a kalhoty měl stažené k chodidlům. Na stolku blízko dveří byl sýr a vedle něho prázdný džbán. A dva poháry.

Theon jeden zvedl a přičichl ke zbytku vína na dně poháru. „Squint byl nahoře na ochozu, že?“

„Jo,“ odpověděl Lorren.

Theon pohárem mrštil do krbu. „Řekl bych, že Drennan si stáhl kalhoty, aby to píchl do nějaké ženské, jenomže ona to jako první píchla do něho. Podle vzhledu rány to udělala jeho krájecím nožem. Najděte nějaké bidlo a vylovte z příkopu toho druhého blázna.“

Ten druhý blázen byl v daleko horším stavu než Drennan. Když Černý Lorren vytáhl jeho tělo z vody, uviděli, že má urvanou ruku v lokti. Chyběla mu polovina hrdla a na místě, kde předtím měl břicho a slabiny, zela vyrvaná díra. Když ho Lorren vytahoval z vody, bidlo projelo vnitřnostmi. Zápach, který mrtvola vydávala, byl strašlivý.

„Zlovlci,“ řekl Theon. „Myslím, že oba najednou.“ Znechuceně zamířil zpátky k padacímu mostu. Zimohrad obklopovaly dvoje masivní granitové zdi, s širokým příkopem mezi nimi. Vnější hradby byly osmdesát stop vysoké, vnitřní víc než stovku. Protože Theon postrádal muže, byl nucen nechat vnější opevnění nestřežené a rozestavit svoje strážné podél vysokých vnitřních hradeb. Neodvažoval se mít je na špatné straně příkopu, pro případ, že by proti němu hrad povstal.

Museli být dva nebo víc, usoudil. Zatímco ta žena zabavovala Drennana, ostatní pustili vlky.

Zavolal, že chce pochodeň, a jal se vystupovat vzhůru po schodech na hradby. Mával pochodní nízko před sebou, díval se po… tam. Na vnitřní straně hradeb a v širokém mezizubí mezi dvěma vzhůru trčícími zuby. „Krev,“ oznámil, „kvapně utřená. Myslím, že ta žena zabila Drennana a spustila padací most. Squint uslyšel rachocení řetězů, šel se podívat, co se děje, a zlovlci ho napadli. Pak jeho mrtvolu někdo vyhodil mezizubím dolů do příkopu, aby ho tu nenašla další hlídka.“ Urzen se rozhlížel po hradbách. „Ostatní strážní vížky odsud nejsou nijak daleko. Vidím tam hořet pochodně -“

„Pochodně tam jsou, ale ne strážní.“ odsekl Theon podrážděně. „Zimohrad má naneštěstí víc strážních vížek, než mám já mužů.“

„U hlavní brány byli čtyři strážní.“ řekl Černý Lorren, „a kromě Squinta jich pět chodilo po hradbách.“

„Kdyby byl zatroubil na svůj roh -“ řekl Urzen.

Slouží mi samí blázni. „Zkus si představit, že bys tady místo něho byl ty, Urzene. Je tma a zima. Jsi na hlídce už celé hodiny, těšíš se na konec služby. Pak uslyšíš hluk a přesuneš se směrem k bráně. Najednou na vrcholu schodiště uvidíš oči, žhnoucí zeleně a zlatě ve světle pochodně. Rychleji, než bys byl věřil, se k tobě rozběhnou dva stíny. Zahlédneš zuby, začneš zvedat svůj oštěp, ale to už do tebe narazí a rozpářou ti břicho, trhají je přes kůži, jako by byla z fáčoviny.“ Prudce do Urzena strčil. „A pak už ležíš na zádech, z břicha ti vyhřezají střeva a jeden z vlků ti zuby rve hrdlo.“ Theon popadl mužův hubený krk, silně ho stiskl prsty a usmál se. „Pověz mi, v kterém okamžiku by ses zastavil, abys zatroubil na ten svůj podělaný roh!“ Hrubě Urzena odstrčil. Muž zavrávoral a narazil do zubu cimbuří. Měl jsem se těch bestií zbavit v den, když jsme se zmocnili hradu, pomyslel si Theon pln vzteku. Viděl jsem je zabíjet, věděl jsem, jak jsou nebezpečné.

„Musíme je najít,“ řekl Černý Lorren.

„Ne za tmy.“ Theonovi se nelíbila představa, že by měl honit zlovlky po temném lese; lovci by se snadno mohli stát kořistí. „Počkáme do rozbřesku. Do té doby bych si měl promluvit se svými věrnými poddanými.“

Nepokojný dav mužů, žen a dětí dole na nádvoří se tísnil u zdi. Mnohým z nich ani nedali čas obléknout se; přikryli se vlněnými dekami nebo se nazí choulili pod plášti či ložním prádlem. Hlídal je tucet železných mužů s pochodněmi v jedné ruce a zbraněmi ve druhé. Vítr foukal v prudkých poryvech a mihotavé oranžové plameny osvětlovaly ocelové přilbice, mohutné plnovousy a zamračené tváře.

Theon chodil sem a tam před zajatci a prohlížel si jejich obličeje. Měl pocit, že všichni vypadají provinile. „Kolik jich chybí?“

„Šest.“ Smraďoch, který vystoupil zpoza něho, voněl mýdlem a jeho dlouhé vlasy povívaly ve větru. „Oba Starkové, ten kluk z Mokřad a jeho sestra, ten tupec ze stájí a tvoje divoká žena.“

Oša. Měl to podezření od okamžiku, kdy uviděl druhý pohár. Měl jsem si to rozmyslet, než jsem ji obdařil svou důvěrou. Je stejně nepřirozená jako Aša. Dokonce i jejich jména znějí podobně.

„Díval se někdo do stájí?“

„Aggar říká, že žádní koně nechybějí.“

„Tanečnice je ve svém stání?“

„Tanečnice?“ Smraďoch se nechápavě zamračil. „Aggar říká, že všechny koně jsou na svých místech. Ze stájí chybí jenom ten ňouma.“

To znamená, že jdou pěšky. To byla ta nejlepší zpráva, kterou slyšel od té doby, co se probudil. Bran nepochybně cestuje ve svém koši na Hodorových zádech a Oša musí nést Rickona; jeho malé nožky by ho daleko nedonesly. Theon si byl jistý, že je brzy dopadne. „Bran a Rickon utekli,“ oznámil obyvatelům hradu a díval se jim přitom do očí. „Kdo z vás ví, kam šli?“ Nikdo neodpověděl. „Bez vaší pomoci utéct nemohli,“ pokračoval Theon. „Bez jídla, oblečení, zbraní.“ Nechal zamknout každý meč a sekeru na Zimohradu, ale nepochybně před ním nějaké zatajili. „Chci jména všech, kdo jim pomáhali. Všech, kteří mě zradili!“ jedinou odpovědí mu bylo skučení větru. „Za prvního kuropění mám v úmyslu vyjet za nimi a přivést je zpátky.“ Zahákl si palce za opasek s mečem. „Potřebuju lovce. Kdo by chtěl pěkně teplý vlčí kožich, který ho bude hřát přes zimu? Gagei?“ Kuchař ho vždycky srdečně zdravil, když se vrátil z lovu, a vyptával se, zda přinesl něco chutného pro tabuli, ale teď mu neměl co říci. Theon kolem nich šel zpátky, pátral v jejich obličejích po sebemenším náznaku provinilosti, která by naznačovala, že něco vědí. „Divoký les není místem pro mrzáka a Rickon je ještě tak malý. Jak dlouho mohou tam venku vydržet? Chůvo, ty určitě umíráš strachy.“ Stará žena mu po celých deset let vypravovala svoje nekonečné příběhy, ale teď na něj hleděla, jako by byl cizincem. „Mohl jsem nechat všechny muže zabít a ženy dát svým vojákům pro potěšení, ale já vás místo toho ochraňuju. Takový je dík, který mi za to nabízíte?“ Joseth, který se staral o jeho koně, Farlen, který ho naučil všemu, co věděl o psech, Barth, sládkova manželka, která byla jeho první ženou - žádný z nich se mu nepodíval do očí. Oni mě nenávidí, uvědomil si.

Smraďoch popošel blíž k němu. „Stáhni je z kůže,“ naléhal na něho, jeho tlusté rty se přitom leskly. „Lord Bolton říkával, že nahý člověk může mít pár tajemství, ale z kůže stažený už nemá žádná.“

Theon věděl, že z kůže stažený člověk je ve znaku rodu Boltonů; před celými věky jejich lordi zacházeli až tak daleko, že si z kůže mrtvých nepřátel nechávali šít pláště. Hodně Starků takto dopadlo. Údajně to všechno mělo skončit před tisícem let, kdy Boltonové odpřísáhli věrnost Zimohradu. Alespoň se co tak říká, ale staré zvyky umírají pomalu, jak sám dobře vím.

„Dokud na Zimohradu budu vládnout já, tady na severu žádné stahování z kůže nebude,“ řekl Theon nahlas. Jsem vaší jedinou ochranou proti takovým, jako je on, chtělo se mu vykřiknout. Věděl, že takto na ně křičet nemůže, ale říkal si, že někteří z nich jsou možná dost chytří, aby to pochopili sami.

Obloha nad zdmi hradu začínala šednout. Svítání nemohlo být daleko. „Josethe, osedlej Usměvavého a vyber si koně pro sebe. Murchi, Garissi, Zjizvený Tyme, pojedete s námi.“ Murch a Gariss byli nejlepšími lovci v hradu a Tym byl dobrým lukostřelcem. „Aggare, Rudonosý, Gelmarre, Smraďochu, Wexi!“ Potřeboval také svoje vlastní muže, aby mu kryli záda. „Farlene, chci psy a ty půjdeš s nimi.“

Prošedivělý vrchní psovod si zkřížil ruce na hrudi. „A proč bych měl honit svoje pravé pány, a kromě toho děti?“

Theon popošel blíž. „Tvým pravým pánem jsem teď já, muž, který drží ochrannou ruku nad Pallou.“

Viděl, jak se z Farlenových očí vytrácí vzdorovitost. „Ano, můj pane.“

Theon ustoupil dozadu a rozhlédl se kolem, aby viděl, koho dalšího by k nim ještě mohl přidat. „Mistr Luwin,“ prohlásil.

„Já o lovu nevím nic.“

Ne, ale nechci tě nechat tady na hradě během své nepřítomnosti, protože ti nevěřím. „V tom případě je nejvyšší čas, aby ses něčemu přiučil.“

„Dovolte mi jet taky. Chci ten plášť z vlčí kůže.“ Kupředu popošel chlapec ne starší než Bran. Theonovi chvíli trvalo, než si uvědomil, kdo to je. „Lovil jsem už stokrát předtím,“ řekl Walder Frey. „Rudé jeleny a losy, ba dokonce kance.“

Jeho bratranec se mu začal smát. „Jel sice na lov kanců se svým otcem, ale ke kanci ho vůbec nepustili.“

Theon si chlapce pochybovačně prohlédl. „Pojeď, jestli chceš, ale pokud nám nebudeš stačit, nemysli si, že se o tebe budu starat.“ Obrátil se zpátky k Černému Lorrenovi. „Zimohrad je za mé nepřítomnosti tvůj. Jestli se nevrátím, dělej si s ním, co se ti zlíbí.“ To by je mělo přimět, aby se modlili za úspěch mé výpravy.

Když se první bledé paprsky světla dotkly vrcholku Zvonové věže, shromáždili se u lovecké brány. Jejich dech se srážel v chladném ranním vzduchu. Gelmarr se vyzbrojil dlouhou sekerou, jejíž topůrko by mu umožnilo zasáhnout vlky předtím, než se dostanou k němu. Hlavice byla dostatečně ostrá, aby zabila jediným úderem. Aggar na sobě měl ocelové rukavice. Smraďoch se dostavil s kančím oštěpem a plátěným pytlem, který se nadouval bůhvíčím. Theon měl svůj luk; nic jiného nepotřeboval. Jednou Branovi zachránil šípem život. Doufal, že jej nyní druhým nebude muset ukončit, ale pokud nebude zbytí, udělá to.

Jedenáct mužů, dva chlapci a tucet psů přešli příkop. Za vnějšími hradbami se v měkké hlíně zřetelně rýsovaly stopy: otisky vlčích tlap, Hodorovy těžké kroky, mělčí stopy zanechané chodidly dvou Reedů. Jakmile se ocitli pod stromy, stopy byly v kamenité půdě a spadaném listí hůře čitelné, ale do té doby již Farlenova rezavá fena zachytila pach. Ostatní psi byli blízko za ní, čenichali u země a štěkali. Jejich řadu uzavíral pár obrovských mastifů, jejichž velikost a zuřivost by mohla být výhodou, kdyby psy museli poslat proti některému ze zlovlků.

Hádal by, že Oša zamířila spíš na jih za serem Rodrikem, ale stopa vedla na sever, do samotného srdce vlčího lesa. Theonovi se to pranic nezamlouvalo. Bylo by hořkou ironií, kdyby Starkové zamířili k Pahorku v Hlubokém lese a padli Aše přímo do rukou. To bych je raději viděl mrtvé, pomyslel si s hořkostí. Ať mě považují spíš za krutého než za blázna.

Mezi stromy se vinuly cáry bledé mlhy. Strážní stromy a vzpřímené borovice tam rostly hustě u sebe a neexistovalo nic tak temného a ponurého jako věčně zelený les. Země tam byla nerovná a spadané jehličí maskovalo měkkou rašelinu, která byla zrádným terénem pro koně, takže museli postupovat pomalu. Ale ne tak pomalu jako člověk nesoucí mrzáka nebo jako kostnatá čarodějnice se čtyřletým fakanem na zádech. Říkal si, že musí být trpělivý. Než den skončí, dopadne je.

Když se ubírali stezkou, kterou vyšlapala divá zvěř podél okraje rozsedliny, přijel k němu mistr Luwin. „Zatím se náš lov nijak neliší od projížďky lesem, můj pane.“

Theon se usmál. „Jistá podobnost tu je. Až na to, že při lovu na konci teče krev.“

„Musí tomu tak být? Ten útěk byl velkou pošetilostí, ale nebudeš milosrdný? Hledáme přece tvoje pěstounské bratry.“

„Žádný Stark kromě Robba se ke mně nikdy nechoval jako bratr, ale Bran a Rickon pro mě mají větší cenu živí než mrtví.“

„Totéž platí o Reedech. Kailinská držba se nalézá na kraji bažin. Lord Howland může z pobytu tvého strýce učinit peklo, když bude chtít, ale dokud máš jeho dědice, musí se držet zpátky.“

O tom Theon nepřemýšlel. Ve skutečnosti Reedovým sotva věnoval pozornost, kromě toho, že jednou či dvakrát pozoroval Meeru a snažil se odhadnout, jestli je stále panna. „Možná máš pravdu. Ušetříme je, když budeme moct.“

„A Hodora taky, doufám. Ten hoch je slabomyslný, to přece víš. Udělá, co mu člověk poručí. Kolikrát kartáčoval tvého koně, myl tvé sedlo, čistil tvoji zbroj?“

Hodor pro něho nic neznamenal. „Když s námi nebude bojovat, necháme ho žít.“ Theon zvedl prst. „Ale oroduj mi tady za tu divokou ženu a zemřeš s ní. Odpřísáhla mi věrnost a pak mě zradila.“

Mistr naklonil hlavu na stranu. „Pro křivopřísežníky žádnou omluvu nemám. Udělej s ní, co uznáš za vhodné. Děkuji ti za tvoje milosrdenství.“

Milosrdenství, pomyslel si Theon, když se od něho Luwin odloučil. Je to proklatá past. Příliš mnoho, a nazvou tě slabochem, příliš málo, a jsi krutou obludou. Věděl ale, že mistr mu poradil dobře. Jeho otec znal jenom dobývání, ale k čemu bude dobré zabrat si království pro sebe, když nebudou schopní udržet si je? Násilí a probouzení strachu se vyplatí jen do určité míry. Škoda že lord Eddard odvedl svoje dcery na jih s sebou; jinak by mohl upevnit svoji nadvládu nad severem tím, že by se s jednou z nich oženil. Sansa byla půvabným malým stvořením, a teď už je určité zralá k tomu, aby se s ní dalo léhat. Jenomže byla tisíc líg daleko, ve spárech Lannisterů. Škoda.

Les byl stále divočejší. Borovice a strážní stromy ustupovaly obrovitým temným dubům. Spletence hlohových keřů zakrývaly zrádné průrvy a rozsedliny. Kamenité kopce se zvedaly a klesaly kolem nich. Projížděli kolem chalupy nějakého nádeníka, opuštěné a zarostlé, a míjeli zatopený lom, jehož nehybná voda se šedivě leskla jako ocel. Když psi začali štěkat, Theon předpokládal, že uprchlíci už nejsou daleko. Popohnal Usměvavého a vyrazil za psy, ale našel jenom mrtvolu mladého losa… nebo spíš to, co z ní zbylo.

Sesedl, aby se na ní podíval důkladněji. Zvíře bylo čerstvě zabité a očividně šlo o práci vlků. Psi zuřivě čenichali kolem a jeden z mastifů zabořil zuby do kýty a žral, dokud ho Farlen s křikem neodehnal. Žádná část zvířete není odříznuta, uvědomil si Theon. Vlci jedli, ale lidé ne. Dokonce i kdyby Oša nechtěla riskovat oheň, alespoň by pro ně pár kousků masa uřízla. Nedávalo smysl nechat tady tolik dobrého masa, aby shnilo. „Farlene, jsi si jistý, že jsme na správné stopě?“ zeptal se. „Není možné, že tvoji psi honí jiné vlky?“

„Moje fena velmi dobře zná pach Léta a Chundeláče.“

„V to doufám. Už kvůli tobě.“

O necelou hodinu později stopa vedla dolů po svahu směrem k blátivému potoku rozvodněnému nedávnými dešti. Tam psi stopu ztratili. Farlen a Wex se se smečkou přebrodili na druhou stranu. Když se vrátili zpět, vrtěli hlavami, zatímco jejich zvířata pobíhala sem a tam po protějším břehu a marně čenichala kolem. „Vešli do potoka, můj pane, ale zřejmě z něho nevyšli ven,“ řekl vrchní psovod.

Theon sesedl, poklekl vedle potoka a ponořil do něj ruku. Voda byla studená. „Nemohli v něm zůstat dlouho,“ řekl. „Vezmi polovinu psů dolů po proudu, zatímco já pojedu proti proudu -“ Wex hlasitě tleskl rukama o sebe.

„Co je?“ zeptal se ho Theon.

Němý chlapec ukázal před sebe.

Hlína blízko potoka byla nasáklá vodou a blátivá. Zřetelně se v ní rýsovaly otisky vlčích tlap. „Otisky tlap, ano. No a co?“

Wex šlápl chodidlem do bahna a otočil ho na jednu stranu a na druhou. Zanechalo tam hlubokou jámu.

Joseth to pochopil. „Muž Hodorovy velikosti by po sobě měl v blátě nechat hluboké otisky,“ řekl. „Tím spíš, že na zádech nesl chlapce. Jenomže jediné otisky boty patří Wexovi. Podívej se sám.“

Theon si zděšeně uvědomil, že Joseth má pravdu. Vlci vběhli do rozvodněného hnědého potoka sami. „Oša musela někde za námi odbočit stranou. Pravděpodobně ještě před tím losem. Poslali vlky, aby běželi dál sami, v naději, že budeme pronásledovat je.“ Obrátil se ke svým lovcům. „Pokud jste se mnou vy dva hráli falešnou hru -“

„Přísahám, že tam byla jen jedna stopa, můj pane,“ hájil se Gariss. „A zlovlci by se od chlapce nikdy neodloučili. Ne na dlouho.“

Přesně tak, pomyslel si Theon. Léto a Chundeláč možná odběhli na lov, ale dříve nebo později se vrátí k Branovi a Rickonovi. „Garissi, Murchi, vezměte čtyři psy a jděte zpátky po našich stopách, až k místu, kde jsme je ztratili. Aggare, ty na ně budeš dávat pozor, aby nemohli podvádět. Farlen a já budeme dál sledovat vlky. Když narazíte na stopu, zatrubte na roh. Dvě zatroubení znamenají, že uvidíte zlovlky. Jakmile zjistíme, kudy šli, určitě nás přivedou zpátky ke svým pánům.“

Vzal Wexe, mladého Freye a Gynira Rudonosého a vydal se s nimi proti proudu. On a Wex jeli na jedné straně potoka, Rudonosý a Walder Frey na druhé, každý s párem psů. Dávali pozor na stopy, na sebemenší pěšinky, na zlámané větvičky, na jakýkoli náznak, že vlci vyšli z vody. Nalezli stopy jelena, losa a jezevce. Wex překvapil lišku, která pila z potoka, a Walder vyplašil v podrostu tři králíky a podařilo se mu jednoho z nich zastřelit. Viděli otisky drápů, tam kde medvěd drápal kůru z vysoké břízy. Po zlovlcích však nikde nebylo ani stopy.

Ještě kousek, říkal si Theon. Za tím dubem, za tím výběžkem, za dalším ohybem potoka, určitě tam něco najdeme. Pokračoval dál ještě dlouho poté, co s narůstajícím pocitem nervozity pochopil, že by se měli vrátit. Bylo již poledne, když znechuceně otočil hlavu Usměvavého dokola a vzdal to.

Oše a těm klukům se nějak podařilo oklamat ho. Nemělo by to být možné, obzvlášť když šli pěšky, zatíženi mrzákem a malým dítětem. Každá uplynulá hodina zvyšovala pravděpodobnost, že se jim podaří uniknout. Kdyby přišli k vesnici… lidé severu by syny Neda Starka, Robbovy bratry, nikdy nezradili. Dali by jim koně, aby jejich putování uspíšili, a také jídlo na cestu. Muži by se prali o čest smět je ochraňovat. Shlukl by se kolem nich celý zatracený sever.

Vlci určité zamířili dolů po proudu, utěšoval sám sebe. Ta rezavá je na vyčenichá, kde vylezli z vody, a budeme jim zase na stopě.

Jenomže když se sešli s Farlenovou skupinou, jediný pohled na obličej vrchního psovoda rozbil všechny Theonovy naděje. „Tihle psi se hodí jedině k tomu, abychom z nich udělali návnady do medvědích pastí,“ řekl nahněvaně. „Škoda že nemám žádného medvěda.“

„To není chyba těch psů.“ Farlen klečel mezi jedním z mastifů a svou milovanou rezavou fenou, s rukou položenou na každém z nich. „Tekoucí voda žádné pachy neudrží, můj pane.“

„Ti vlci někde museli z potoka vylézt.“

„Nepochybně to udělali. Po proudu nebo proti proudu. Můžeme pokračovat dál a hledat to místo, jenomže kudy?“

„V životě jsem neslyšel o vlkovi, který by plaval v potoku celé míle daleko,“ řekl Smraďoch. „Člověk by to dokázal, kdyby věděl, že ho někdo honí. Ale vlk?“

Theonovi to přesto nedávalo pokoj. Ta zvířata nebyla jako jiní vlci. Měl jsem ty zatracené bestie stáhnout z kůže.

Stejně dopadli i Gariss, Murch a Aggar. Lovci se vrátili po svých stopách napůl cesty zpátky k Zimohradu, ale nenašli nic, co by nasvědčovalo tomu, že Starkové se rozešli se svými vlky. Farlenovi psi vypadali stejně zničení jako jejich páni, zoufale očichávali kameny a stromy a podrážděně chňapali po sobě navzájem.

Theon se neodvažoval připustit si porážku. „Vrátíme se k potoku. Budeme hledat znovu. Tentokrát půjdeme tak daleko, dokud na něco nenarazíme.“

„Nenajdeme je,“ řekl Freyův chlapec najednou. „Ne, dokud s nimi jsou žabožrouti. Bahňáci jsou podrazáci, nebojují jako slušní lidé, ale schovávají se a používají otrávené šípy. Nikdy je nevidíte, ale oni vidí vás. Ti, kteří se za nimi vydají do bažin, se ztratí a už nikdy nevyjdou ven. Jejich domy se hýbou, dokonce i hrady tak velké jako Stráž u Šedé vody.“ Nervózně se rozhlédl kolem sebe po zeleni, která je obklopovala ze všech stran. „Možná jsou někde tady a naslouchají tomu, co si povídáme.“

Farlen se zasmál, aby dal najevo, co si o takových řečech myslí. „Kdyby v těch keřích něco bylo, moji psi by to dávno vyčenichali. Měli by je prohledané, než by sis stačil pšouknout.“

„Bahňáci nejsou cítit jako normální lidé,“ trval Frey na svém. „Vydávají bažinatý pach, jako žáby a stromy a jako stojatá voda. V podpaždí jim místo chlupů roste mech, k jídlu jim stačí bláto a mohou dýchat v bažinaté vodě.“

Theon už mu chtěl říci, kam si tuhle povídačku svojí kojné může strčit, když tu promluvil mistr Luwin. „Podle historických záznamů se lidé z mokřad sblížili s dětmi lesa. To bylo ve dnech, když se zelenověštci pokoušeli svést dolů po Šíji vody a zaplavit ji. Je možné, že dosud oplývají nějakými tajnými vědomostmi.“

Les jim najednou připadal o hodně temnější než ještě před chvíli, jako by slunce zatemnil mrak. Jednou věcí bylo, když podobné nesmysly blábolil malý hloupý kluk, ale o mistrech se předpokládalo, že jsou moudří. „Jediné děti, které mě v tuhle chvíli zajímají, jsou Bran a Rickon,“ řekl Theon. „Zpátky k potoku. Hned.“

Zpočátku si myslel, že ho neposlechnou, ale nakonec v nich přece jen zvítězil starý zvyk. Následovali ho zamračeně, ale přesto jeli za ním. Freyův chlapec byl stejně neklidný jako králíci, které před nedávném vyplašil, Theon rozestavil muže na oba břehy a jal se sledovat proud. Jeli takto celé míle, pomalu a opatrně, často sesedali, aby mohli převést koně přes zrádnou půdu, a nechávali psy očichat každý keř. Tam, kde byl potok zahrazen padlým stromem, byli nuceni objet kolem temně zeleného jezírka, ale totéž by přece museli udělat i zlovlci, jenomže nikde nenašli jediný otisk, ani žádnou jinou stopu. Zdálo se, že zvířata po celou dobu plavala. Až je chytíme, můžou si plavat tak dlouho, že z toho budou mít plné žaludky. Oba je dám Potopenému bohu.

Les již začínal temnět a Theon Greyjoy pochopil, že je poražen. Buď děti z bažin opravdu znaly kouzla dětí lesa, nebo je Oša oklamala nějakým trikem divokých. Naléhal na ně, aby pokračovali dál i za soumraku, ale když se ze světa vytratilo poslední světlo, Joseth konečně sebral odvahu a řekl: „Je to marné, můj pane. Takto jen zmrzačíme koně.“

„Joseth má pravdu,“ přitakal mistr Luwin. „Prodírat se lesem za světla pochodní by bylo marným úsilím.“

Theon cítil, jak mu do hrdla stoupá žluč a v žaludku jako by měl hnízdo hadů, kteří se tam svíjeli a vzájemně se kousali. Pokud se na Zimohrad vrátí s prázdnýma rukama, může se rovnou obléknout do šaškovského hávu a na hlavu si nasadit špičatý klobouk; celý sever ho bude považovat za blázna. A až se o tom doslechnou otec a Aša…

„Můj pane princi.“ Smraďoch popohnal svého koně blíž k němu. „Je docela možné, že Starkové tímto směrem vůbec nešli. Kdybych byl na jejich místě, zamířil bych severovýchodním směrem. K Umberům. Jsou to oddaní vazalové Starků, ale jejich panství je odsud hodně daleko. Museli by si odpočinout v nějakém úkrytu. Možná bych věděl kde.“

Theon si ho podezřívavě změřil. „Tak ven s tím.“

„Znáš ten starý mlýn, co osaměle stojí na Žaludové vodě? Zastavili jsme se tam, když mě táhli na Zimohrad jako svého vězně. Mlynářova žena nám prodala seno pro koně, zatímco ten starý rytíř se rozplýval nad jejími fakany. Možná se Starkové schovávají tam.“

Theon ten mlýn znal. Dokonce s mlynářovou ženou jednou či dvakrát spal. Na tom místě nebylo nic zvláštního, ani na ní. „Proč tam? Stejně daleko je na tucet vesnic a pevností.“

V Smraďochových bledých očích se zaleskly jiskřičky pobavení. „Proč? Nu, to nevím, ale mám takový pocit, že jsou tam.“

Z tajnůstkářských odpovědí toho muže už mu bylo nanic. Jeho rty vypadají jako dva pářící se červi. „Co to říkáš? Jestli jsi přede mnou něco zatajil -“

„Můj pane princi?“ Smraďoch sesedl a pokynul Theonovi, aby učinil totéž. Když byli oba dole, otevřel plátěný pytel, který s sebou vezl ze Zimohradu. „Podívej se na tohle.“

Byla již taková tma, že stěží něco viděl. Theon netrpělivě vrazil ruku do pytle a zašmátral v něm mezi měkkou kožešinou a hrubou škrábavou vlnou. Do kůže ho píchl ostrý koneček nějakého předmětu a jeho prsty se sevřely kolem čehosi studeného a tvrdého. Vytáhl brož ve tvaru vlčí hlavy, vyrobenou ze stříbra a černého jantaru. Okamžitě to pochopil. Sevřel ruku v pěst. „Gelmarre,“ řekl, přemýšleje, komu teď může důvěřovat. Nikomu. „Aggare. Rudonosý. Pojedete s námi. Vy ostatní se můžete vrátit na Zimohrad, i se psy. Nebudu je potřebovat. Teď už vím, kde se Bran a Rickon schovávají.“

„Princi Theone,“ ozval se mistr Luwin, „pamatuješ si, co jsi slíbil? Milosrdenství, říkal jsi.“

„Milosrdenství? To platilo pro ráno,“ odsekl Theon. Ať se mě raději bojí, než aby se mi smáli. „Předtím, než mě opravdu rozčílili.“

JON

V černi noci spatřili oheň plápolající na úbočí hory jako z nebe spadlá hvězda. Zářil červeněji než jiné hvězdy a neblikal, třebaže někdy jasně vzplanul a jindy se ztrácel, až z něj nezbylo nic než vzdálená jiskřička, slabá a nezřetelná.

Je půl míle daleko a dva tisíce stop vysoko, odhadoval to Jon, a je umístěn přesně tak, aby osvětloval cokoli, co se pohybuje v průsmyku pod ním.

„Hlídka v Křivolakém průsmyku?“ divil se ten nejstarší mezi nimi. V rozpuku mládí býval královým panošem, a tak mu černí bratři stále říkali panoš Dalbridge. „Říkám si, čeho se asi Mance Nájezdník tak bojí?“

„Kdyby věděl, že si zapálili oheň, sedřel by ty ubohé bastardy z kůže,“ poznamenal Ebben, podsaditý plešatý muž, který měl tělo svalnaté jako pytel plný kamenů.

„Oheň znamená, že tam nahoře je život,“ řekl Qhorin Půlruký, „ale může tam číhat i smrt.“ Sami se na jeho příkaz neodvážili riskovat otevřený oheň od té doby, co vstoupili do hor. Jedli studené nasolené hovězí, tvrdý chléb a ještě tvrdší sýr a spali oblečení a schoulení pod hromadou plášťů a kožešin, každý vděčný za tělesné teplo vydávané svými druhy. Jon vzpomínal na chladné noci před dávným časem na Zimohradu, kdy se dělil o lože se svými bratry. Tito muži také byli jeho bratři, třebaže postelí, o kterou se spolu dělili, byl kámen a tvrdá země.

„Určitě budou mít roh,“ poznamenal Kamenohad. „Roh, na který nemusí stihnout zatroubit,“ opáčil Půlruký.

„Za tmy by to byl dlouhý, namáhavý výstup,“ řekl Ebben, který si měřil vzdálenou jiskřičku světla skrze průrvu ve skalní stěně, za kterou si udělali úkryt. Bylo jasno a rozeklané hory čněly černé na pozadí černi až vysoko do oblohy, kde v měsíčním světle bledě zářily jejich chladné koruny ze sněhu a ledu.

„A dlouhý pád,“ dodal Qhorin Půlruký. „Myslím, že dva muži by to zvládli. Ano, tam nahoru by měli jít dva z vás, kteří se pak budou střídat na hlídce.“

„Já.“ Průzkumník, kterému přezdívali Kamenohad, již prokázal, že je tím nejlepším horolezcem mezi nimi. Jestli se tam nahoru měl někdo vydat, pak to rozhodně musel být on.

„A já,“ přihlásil se Jon Sníh.

Qhorin Půlruký se na něho podíval. Jon slyšel pronikavé skučení větru, který profukoval mezi vysokými stěnami průsmyku nad nimi. Jeden z jejich koní zaržál a zahrabal kopytem v tenké vrstvičce zeminy na dně rokle, kde se schovávali. „Vlk zůstane s námi,“ řekl Qhorin. „Bílá srst je v měsíčním světle dobře viditelná.“ Otočil se ke Kamenohadovi. „Až to s nimi vyřídíte, hoďte dolů zapálenou pochodeň. Jakmile ji uvidíme, přijdeme za vámi,“

„Nejlépe bude vydat se na cestu okamžitě,“ řekl Kamenohad.

Každý si vzal dlouhé svinuté lano. Kamenohad navíc nesl pytel železných bodců a malé kladivo s hlavicí obalenou silnou plstí. Svoje koně nechali vzadu, společně s přilbicemi, kroužkovou zbrojí a Duchem. Než vyrazili na cestu, Jon si klekl a pomazlil se se svým zlovlkem. „Zůstaň,“ poručil mu. „Já se pro tebe vrátím.“

Kamenohad vyrazil jako první. Byl to malý šlachovitý muž, téměř padesátiletý a s šedivým vousem, ale byl mnohem silnější, než vypadal, a oplýval takovým darem nočního vidění, jaký Jon nepoznal u nikoho jiného. Dnes večer ho potřeboval. Za dne byly hory modrošedé, ojíněné mrazem, ale jakmile slunce zmizelo za rozeklanými vrcholky, zčernaly. Nyní je vycházející měsíc maloval bíle a stříbrně.

Černí bratři stoupali skrze černé stíny mezi černými skalami, pomalu šplhali vzhůru po příkré, křivolaké stezce a jejich dech zamrzal v černém vzduchu. Jon si bez své zbroje připadal jako nahý, třebaže její váhu rozhodně nepostrádal. Byl to zdlouhavý, namáhavý výstup. Pospíchat znamenalo riskovat zlomený kotník nebo něco ještě horšího. Kamenohad jako by instinktivně věděl, kam klást chodidla, ale Jon musel být na nerovném, narušeném terénu mnohem opatrnější.

Křivolaký průsmyk byl ve skutečnosti celou řadou průsmyků za sebou, dlouhým točitým koridorem, který se táhl nahoru podél řady vrcholů ovívaných ledovými vichry a dolů přes skrytá údolí, která zřídkakdy vídala slunce. Kromě svých společníků tam Jon od té doby, co vyjeli z lesa a začali stoupat vzhůru do hor, nezahlédl živou duši. Mrazokly byly snad tím nejkrutějším z míst, která bohové stvořili, nepřátelským ke všemu živému. Vítr se tam do člověka zařezával jako nůž a za nocí kvílel jako matka, jež oplakává svoje povražděné děti. Těch pár stromů, které tam viděli, bylo zakrslých, groteskní útvary vodorovně vyrůstající z prasklin a děr. Nad stezku často vyčnívaly polorozpadlé skalní římsy, okrášlené krajkovím rampouchů, které zdálky vypadaly jako dlouhé bílé zuby.

Přesto Jon Sníh nelitoval, že se tam musel vydat. Viděli také spoustu divů. Když se plahočili podél okraje prudkých kamenných srázů, spatřil sluneční paprsky jiskřivě se odrážející od zamrzlého vodopádu a horskou louku plnou podzimních květin, modrých studenokvětek, jasně rudých mrazniček i shluků vysokých trav rezavé a zlaté barvy. Nahlížel dolů do strží tak hlubokých a černých, až se zdálo, že musí končit někde v pekle, a přejel se svým koněm po živly ohlodaném přírodním mostě z kamene, na kterém ho z obou stran obklopovala jen obloha. Ve výšinách hnízdili orli, co slétali dolů a lovili v údolích, bez námahy plachtíce na velkých modrošedých křídlech, která jako by téměř byla součástí oblohy. Jednou viděl stínokočku, jak se krade za beranem a klouže dolů po úbočí hory jako nějaký tekutý kouř, dokud nebyla připravená zaútočit.

Nyní je řada na nás, abychom zaútočili. Přál si, aby se dokázal pohybovat tak jistě a tiše jako stínokočka a také aby uměl tak rychle a čistě zabíjet. V pochvě na zádech měl Dlouhý dráp, ale ve skalách jej kvůli nedostatku místa možná ani nebude moci použít. Proto raději měl za pasem i dlouhou dýku a nůž. Oni také budou mít zbraně a já nejsem ve zbroji. Uvažoval o tom, komu dnešní noci připadne role stínokočky a kdo bude beranem.

Po většinu cesty se drželi stezky a sledovali její ohyby a zákruty, když se jako had vlnila po úbočí hory, vzhůru, stále vzhůru. Někdy se hora překládala na sebe a v takových chvílích jim oheň mizel z očí. Dříve nebo později se ale vždycky objevil znovu. Po pěšině, kterou si Kamenohad k výstupu nahoru vybral, by jejich koně nikdy jít nemohli. Jon se dokonce místy musel přitisknout zády k chladnému kameni a sunout se podél skály bokem jako krab, palec po palci. Dokonce i na místech, kde se stezka rozšiřovala, byla zrádná; byly tam praskliny dost široké na to, aby do nich člověk zapadl až po koleno, suť, o kterou mohl snadno zakopnout, prolákliny, kde se za dne shromažďovala voda, která v noci zamrzala na kámen. Jeden krok a pak další, říkal si Jon v duchu. Jeden krok a pak další, a nespadnu.

Neholil se od té doby, co vyjeli z Pěsti Prvních lidí, a vousy na jeho rtu byly brzy tuhé mrazem. Dvě hodiny od začátku výstupu do nich začal narážet vítr tak prudce, že jim nezbývalo než skrčit se k zemi, držet se skály a modlit se, aby je to neodfouklo z hory. Jeden krok a pak další, připomněl si, když vichřice polevila. Jeden krok a pak další, a nespadnu.

Brzy byli tak vysoko, že raději ani nepomýšlel na to, aby se podíval dolů. Pod nimi nebylo nic než jen zející čerň a nad nimi nic než měsíc a hvězdy. „Hora je tvoje matka,“ řekl mu Kamenohad před pár dny, během jedné ze snazších fází výstupu. „Drž se jí pevně, tiskni obličej k jejím bradavkám a ona tě nepustí.“ Jon o tom ještě žertoval, řekl, že nikdy netušil, kdo vůbec byla jeho matka, ale nikdy si nepomyslel, že ji najde právě v Mrazoklech. Teď už mu to tak zábavné nepřipadalo. Jeden krok a pak další, pomyslel si, pevně přitisknutý ke skále.

Úzká stezka náhle končila v místě, kde z úbočí hory vyčnívalo masivní rameno šedého granitu. V jeho stínu byla po měsíčním světle taková tma, že měli pocit, jako by vstoupili do černé jeskyně. „Musíme tam nahoru,“ řekl průzkumník tichým hlasem, „abychom se dostali nad ně.“ Stáhl si rukavice, zastrčil si je za opasek, přivázal si k pasu jeden konec lana, druhý konec připevnil kolem Jona. „Až se lano napne, lez za mnou.“ Aniž čekal na jeho odpověď, začal okamžitě šplhat. Stoupal vzhůru za pomoci prstů a chodidel rychleji, než by Jon byl věřil, že je možné. Dlouhé lano se pomalu odvíjelo. Jon svého druha pozorně sledoval, všímal si, jak vystupuje a kde nalézá jednotlivé úchyty, a když se rozvinula poslední smyčka lana, sundal si rukavice a jal se ho následovat, třebaže mnohem pomaleji a opatrněji.

Kamenohad omotal lano kolem hladkého výčnělku skály, kde na něho čekal, ale jakmile k němu Jon dorazil, uvolnil jej a znovu zmizel nad ním. Když tentokrát dosáhl konce lana, žádný vhodný výčnělek nenašel, a tak vytáhl svoje plstí obalené kladivo a několika údery vehnal bodec hluboko do praskliny v kameni. Třebaže zvuky byly tiché, rozléhaly se od kamene tak hlasitě, že Jon sebou pokaždé škubl, přesvědčený, že divocí to určitě slyší taky. Jakmile bodec pevně držel, Kamenohad kolem něj uvázal lano a Jon se vydal za ním. Saj z bradavky hory, připomněl sám sobě. Nedívej se dolů. Soustřeď váhu nad svá chodidla. Nedívej se dolů. Hleď na skálu před sebou. Tamhle je dobrá úchytka. Ano. Nedívej se dolů. Můžeš popadnout dech tamhle na té římse, jenom se k ní musíš dostat. Nedívej se dolů.

Jednou mu uklouzlo chodidlo, když na ně přenesl váhu, a srdce se mu v tu chvíli zastavilo v hrudi, ale bohové byli dobří a Jon nespadl. Cítil, jak se mu do prstů vkrádá chlad ze skály, ale natáhnout si rukavice se neodvažoval; bez ohledu na to, jak těsné mu připadaly, po kameni by klouzaly; mezi kůží a skálou by měl látku a kožešinu, a to by ho tady nahoře mohlo zabít. Spálená ruka mu tuhla a brzy ho začala bolet. Pak se mu nějak podařilo sedřít si kus nehtu na palci a potom zanechával krvavé šmouhy všude, kam položil ruku. Doufal, že než výstup skončí, bude mít na rukou všechny prsty.

Pokračovali vzhůru a vzhůru a vzhůru, jako černé stíny vystupující po kamenné stěně zalité měsícem. Kdokoli, kdo by procházel průsmykem pod nimi, by je spatřil, avšak před zraky divokých u jejich ohně je hora chránila. Byli už blízko; tak blízko, že je Jon cítil. Přesto nemyslel na nic netušící nepřátele, kteří tam na něho čekají, ale na svého bratra na Zimohradu. Bran tolik miloval šplhání. Kéž bych tak měl alespoň desetinu jeho odvahy. Ve dvou třetinách své výšky byla stěna narušena pokřivenou prasklinou v ledově studeném kameni. Kamenohad k němu natáhl ruku, aby mu pomohl nahoru. Znovu si navlékl rukavice a Jon učinil totéž. Průzkumník pokývl hlavou doleva a oba se jali postupovat podél římsy, tři stovky yardů nebo ještě víc, dokud za okrajem útesu nespatřili matnou oranžovou záři.

Divocí si svůj strážní oheň rozdělali v mělké proláklince nad nejužší částí průsmyku, s kolmou stěnou pod nimi a skálou za nimi, aby je chránila před těmi nejhoršími poryvy větru. Tentýž přírodní větrolam umožnil bratrům přiblížit se k nim do vzdálenosti několika stop. Po břiše se připlazili rovnou nad ně, odkud měli dokonalý výhled na ty, které měli zabít.

Jeden spal, pevně stočený do klubíčka a pohřbený pod velkou hromadou kožešin. Jon z něho neviděl nic než vlasy, jasně rudé ve světle plamenů. Druhý seděl blízko ohně, krmil jej roštím a větvemi a naříkavým hlasem si stěžoval na vítr. Třetí pozoroval průsmyk, třebaže tam toho k vidění mnoho nebylo, jenom rozlehlá mísa temnoty olemovaná zasněženými rameny hor. Muž na hlídce u sebe měl roh.

Tři. Jon chvíli pociťoval nejistotu. Měli tam být jenom dva. Jeden z nich ale spal, A ať tam byli dva, tři nebo dvacet, tak či tak musel udělat to, proč sem přišel. Kamenohad se dotkl jeho ramene, ukázal na divokého s rohem. Jon pokývl hlavou směrem k tomu u ohně. Měl divný pocit, když si měl vybrat muže, kterého zabije. Polovinu dnů svého života strávil s mečem a štítem, připravoval se na tento okamžik. Cítil se takto i Robb před svou první bitvou? říkal si v duchu, ale nebyl čas přemýšlet nad touto otázkou. Kamenohad, který se pohyboval tak rychle, že dělal čest své přezdívce, skočil dolů mezi divoké v dešti oblázků. Jon tasil Dlouhý dráp a následoval ho.

Měl pocit, jako by se všechno seběhlo během jediného úderu srdce. Potom už mohl jen obdivovat odvahu divokého, který nejdříve sáhl po svém rohu místo po meči. Zvedl jej ke rtům, ale než stačil vyloudit jediný zvuk, Kamenohad mu roh vyrazil z ruky úderem svého krátkého meče. Jonův muž vyskočil na nohy a mávl mu před obličejem hořící pochodní. Jon koutkem oka zahlédl, jak se hýbe ten, co dosud spal, a věděl, že s prvním mužem musí skoncovat co nejrychleji. Když po něm divoký znovu máchl pochodní, odrazil ji a oběma rukama prudce mávl svým jedenapůlručním mečem. Valyrijská ocel projela kůží, kožešinou, vlnou a masem. Divoký se zhroutil k zemi, překroutil se na stranu a svým tělem vyškubl meč z Jonova sevření. Spáč se pod kožešinami posadil. Jon tasil svoji dlouhou dýku, popadl ho za vlasy a přitlačil mu hrot dýky pod bradu, zatímco divoký sahal po svém -

Jeho ruka ztuhla. „Děvče.“

„Kopinice,“ ušklíbl se Kamenohad. „Divoká. Skoncuj to s ní.“

Jon v jejích očích spatřil strach a žár. Od místa, kde jí probodl kůži hrotem své dýky, jí dolů po bílém hrdle stékala krev. Jediný pohyb a bylo by po všem, říkal si v duchu. Byla tak blízko, že cítil pach cibule z jejího dechu. Není starší než já. Něco na ní ho přimělo vzpomenout si na Aryu, i když se jedna druhé vůbec nepodobaly. „Vzdáš se?“ zeptal se jí s dýkou u jejího hrdla. A co když to neudělá?

„Vzdávám se.“ V chladném vzduchu se jí kouřilo od úst.

„V tom případě jsi mojí zajatkyní.“ Odtáhl dýku od měkké pokožky jejího krku.

„Qhorin o žádných zajatcích nehovořil,“ namítl Kamenohad.

„Ani neřekl, že je brát nesmíme.“ Jon pustil dívčiny vlasy a ona před ním spěšně uskočila dozadu.

„Má zbraň.“ Kamenohad ukázal na sekeru s dlouhým topůrkem, která ležela na zemi vedle kožešin. „Sahala po ní, když jsi ji popadl. Dej jí jen poloviční šanci a zaboří ti ji rovnou mezi oči.“

„Já jí poloviční šanci nedám.“ Jon do sekery kopl, až odletěla daleko z dívčina dosahu. „Máš nějaké jméno?“

„Ygritte.“ Zamnula si hrdlo rukou, a když ji odtáhla, měla ji zakrvácenou. Nevěřícně hleděla na své rudé prsty.

Zastrčil si dýku do pochvy a vykroutil Dlouhý dráp z mrtvoly muže, kterého zabil. „Jsi mou zajatkyní, Ygritte.“

„Já ti svoje jméno pověděla.“

„Jsem Jon Sníh.“

Škubla sebou. „Zlé jméno.“

„Jméno bastarda,“ řekl. „Mým otcem byl lord Eddard Stark ze Zimohradu.“

Dívka ho obezřetně pozorovala, ale Kamenohad se kousavě zachechtal. „To od zajatce se očekává, že bude mluvit, nebo jsi zapomněl?“ Průzkumník vrazil do ohně dlouhou větev. „Stejně by nám nic neřekla. Znám divoké, kteří by si raději ukousli jazyk, než by odpověděli.“ Když konec větve vesele plápolal, udělal dva kroky směrem ke kraji útesu a hodil pochodeň do průsmyku. Padala nocí a otáčela se, dokud jim nezmizela z očí.

„Měli byste spálit ty, co jste zabili,“ řekla Ygritte.

„Na to bychom potřebovali větší oheň a velké ohně jsou moc vidět.“ Kamenohad, který se od ní odvrátil, přejížděl očima černou dálavu a pátral po sebemenší jiskřičce světla. „Někde nablízku jsou tu další divocí, je to tak?“

„Spalte je,“ opakovala dívka tvrdohlavě, „jinak se může stát, že budete znovu potřebovat svoje meče.“

Jon si vzpomněl na mrtvého Othora a na jeho studené černé ruce. „Možná bychom měli udělat, co nám říká.“

„Jsou i jiné způsoby.“ Kamenohad poklekl vedle muže, kterého zabil, svlékl mu plášť, boty, opasek a vestu, pak si tělo přehodil přes hubené rameno a odnesl je ke kraji srázu. S heknutím je hodil dolů. O okamžik později uslyšeli vlhké, těžké plesknutí kdesi pod nimi. Do té doby již měl průzkumník obrané druhé tělo a táhl je v podpaždí. Jon je uchopil za nohy a společně mrtvého muže hodili do temnoty noci.

Ygritte se na to dívala a nic neříkala. Jon si uvědomil, že je starší, než si zpočátku myslel; možná jí bylo už dvacet, ale na svůj věk byla malá, s nohama do O, s kulatým obličejem, malýma rukama a nosem pršáčkem. Rozcuchaná hříva rudých vlasů jí rozježené trčela do všech stran. Když se tam tak krčila, vypadala zavalitě, ale to byl spíš jen dojem způsobený všemi těmi vrstvami kožešin, vlny a kůže. Pod nimi zřejmě byla stejně hubená jako Arya.

„Poslali vás sem, abyste na nás číhali?“ zeptal se jí Jon.

„Na vás a na ostatní.“

Kamenohad si ohříval ruce nad ohněm. „Co nás čeká tam za průsmykem?“

„Svobodní lidé.“

„Kolik?“

„Stovky a tisíce. Mnohem víc, než jsi kdy viděl, vráno.“ Usmála se. Zuby měla křivé, ale velmi bílé.

Ona neví, kolik jich tam je. „Proč jste sem přišli?“ Ygritte byla zticha.

„Co je tady v Mrazoklech, po čem váš král tak touží? Zůstat tady přece nemůžete, není tu nic k jídlu.“

Odvrátila se od něj.

„Máte v úmyslu vyrazit na pochod proti Zdi? Kdy?“

Hleděla do plamenů, jako by ho neslyšela.

„Víš něco o mém strýci, Benjenu Starkovi?“

Ygritte ho ignorovala. Kamenohad se dal do smíchu. „Jestli vyplivne jazyk, neříkej, že jsem tě nevaroval.“

Od skály se odrazil tichý rachotivý zvuk. Stínokočka, uvědomil si Jon. Vstal a uslyšel další, o něco blíž. Tasil meč, otočil se a zaposlouchal se do noci.

„Ty nás obtěžovat nebudou,“ řekla Ygritte. „Přišly si sem pro mrtvoly. Kočky cítí krev na vzdálenost šesti mil. Zdržují se v blízkosti těl, dokud nesežerou poslední vlákénko masa a nerozkoušou kosti na morek.“

Jon slyšel zvuky jejich hostiny odrážející se od skalisek. Měl z toho nepříjemný pocit. V teple ohně si uvědomil, jak je strašlivě unavený, ale neodvažoval se usnout. Vzal tu dívku do zajetí, a je tedy jeho povinností hlídat ji. „Byli to tví příbuzní?“ zeptal se jí tiše. „Ti dva, co jsme je zabili?“

„O nic víc, než jsi mým příbuzným ty.“

„Já?“ Zamračil se. „Co tím chceš říct?“

„Říkal jsi přece, že jsi bastard ze Zimohradu.“

„To jsem.“

„Kdo byla tvoje matka?“

„Nějaká žena. Většinou to tak bývá.“ Tohle mu jednou kdosi řekl. Už si nepamatoval kdo.

Znovu se usmála, blýskla po něm svými bílými zuby. „A nikdy ti nezpívala píseň o zimní růži?“

„Já jsem svou matku nepoznal. A neznám ani tu píseň.“

„Složil ji Bael Bard,“ řekla Ygritte. „Před dávnými časy to byl Král za Zdí. Jeho písně znají všichni svobodní lidé, ale je možné, že vy na jihu si je nezpíváte.“

„Zimohrad přece není na jihu,“ namítl Jon.

„Ano, je. Všechno, co je za Zdí, je pro nás na jihu.“

Nikdy o tom takovým způsobem neuvažoval. „Já myslím, že všechno záleží na tom… kde pravé stojíš.“

„Ano,“ souhlasila Ygritte. „Vždycky tomu tak je.“

„Povídej mi něco,“ naléhal na ni Jon. Bude to trvat celé hodiny, než sem nahoru přijde Qhorin Půlruký, a příběh mu alespoň pomůže zůstat bdělý. „Rád bych slyšel o Baelu Bardovi.“

„Je možné, že se ti to nebude líbit.“

„Přesto bych si to rád poslechl.“

„Statečná černá vrána,“ urážela ho. „Inu, dlouho předtím, než se Bael stal králem svobodného lidu, byl velkým nájezdníkem.“

Kamenohad si pohrdavě odfrkl. „Chceš říct vrahem, loupežníkem a násilníkem.“

„To záleží na tom, na které straně stojíš,“ řekla Ygritte. „Lord Brandon Stark ze Zimohradu chtěl Baelovu hlavu, ale nikdy se mu nepodařilo zajmout ho. Neúspěch ho tolik sžíral, že jednoho dne Baela ve své zatrpklosti nazval zbabělcem, který kořistí jenom na slabých. Když se to dozvěděl Bael, přísahal, že tomu lordovi dá za vyučenou. A tak jedné zimní noci přelezl po žebříku Zeď, skočil dolů na královskou cestu a s harfou v ruce se vydal na Zimohrad, kde se představil jako Sygerrik ze Skagosu. Ve Starém jazyce, kterým hovořili První lidé a stále jím hovoří obři, sygerrík znamená ‚podvodník’.

Sever nebo jih, zpěváci jsou vždy vřele vítáni, a tak Bael jedl u stolu lorda Starka a zpíval mu, zatímco lord seděl ve svém vysokém křesle. Zpíval staré písně a zpíval nové, které sám složil, a zpíval a hrál tak dobře, že když skončil, lord mu nabídl, že si za odměnu může vybrat, cokoli bude chtít. ‚Jediné, co žádám, je květina,‘ odpověděl Bael, ‚ta nejkrásnější květina, která roste v zahradách Zimohradu.‘

Náhoda tomu chtěla, že tou dobou právě rozkvétaly zimní růže, a není květiny tak vzácné ani tak cenné. A tak Stark poslal do svých prosklených zahrad a nařídil, aby utrhli tu nejkrásnější ze zimních růží a dali ji za odměnu zpěvákovi. A tak se i stalo. Avšak když přišlo ráno, zpěvák byl pryč… a s ním zmizela i panenská dcera lorda Brandona. Její postel nalezli prázdnou, kromě bledě modré růže, kterou Bael zanechal na polštáři, kde předtím spočívala její hlava.“

Jon ten příběh nikdy předtím neslyšel. „Který Brandon to byl? Brandon Stavitel žil ve Věku hrdinů, tisíce let před Baelem. Pak tam byl Brandon Spalovač a jeho otec Brandon Loďař, ale -“

„Tohle byl Brandon Bezdcerý,“ odpověděla Ygritte stroze. „Chceš slyšet můj příběh, nebo ne?“

Zamračil se. „Pokračuj.“

„Lord Brandon žádné jiné děti neměl. Na jeho rozkaz vylétaly ze svých hradů po stovkách černé vrány, ale po Baelovi a té panně jako by se země slehla. Hledali ji téměř celý rok, dokud z toho nakonec lord neonemocněl a neulehl. Zdálo se, že rod Starků vymře. Až jedné noci, když lord Brandon ležel a čekal na smrt, uslyšel dětský pláč. Šel po zvuku a nalezl svoji dceru zpět v její komnatě, kde spala na loži s děťátkem u prsu.“

„Bael ji přivedl zpátky?“

„Ne. Byli na Zimohradu po celý ten čas, schovávali se s mrtvými dole pod hradem. Ta dívka Baela milovala tak vroucně, že mu porodila syna, jak se praví v písních… třebaže mám-li být upřímná, v písních, které napsal, Baela milují všechny panny. Aťsi je to, jak chce, jisté je, že Bael tam dítě zanechal jako odměnu za růži, kterou si utrhl nevyzván, a že chlapec vyrostl a stal se dalším lordem Starkem. Takže takhle je to - máš v sobě Baelovu krev, stejně jako já.“

„Něco takového se nikdy nestalo,“ namítl Jon.

Pokrčila rameny. „Možná se to stalo, možná ne. Je to ale dobrá píseň. Moje matka mi ji zpívávala. Taky to byla žena, Jone Sněhu. Stejně jako ta tvoje.“ Zamnula si hrdlo, tam, kde ji řízl svou dýkou. „Píseň končí tím, že nalezli dítě, ale celý příběh má smutnější konec. O třicet let později, když byl Bael králem za Zdí a vedl svůj svobodný lid na jih, na Zamrzlém brodu se s ním utkal právě mladý lord Stark… a zabil ho při střetu na meče, protože Bael by svému vlastnímu synovi neublížil.“

„A tak syn namísto toho zabil svého otce,“ řekl Jon.

„Ano,“ přitakala, „jenomže bohové nesnášejí královrahy, dokonce ani ty, co zabíjejí nevědomky. Když se lord Stark vrátil z bitvy a jeho matka uviděla Baelovu hlavu nabodnutou na jeho kopí, v žalu se vrhla dolů z věže. Její syn ji dlouho nepřežil. Jeden z jeho lordů ho stáhl z kůže a ušil si z ní plášť.“

„Ten tvůj Bael byl lhář,“ řekl jí, protože nyní si tím byl jistý.

„Ne,“ řekla Ygritte, „ale Bardova pravda je jiná než tvoje nebo moje. Chtěl jsi slyšet příběh, a tak jsem ti ho pověděla.“ Odvrátila se od něj, zavřela oči a zdálo se, že usnula. Půlruký k nim dorazil za svítání. Černé kameny se proměnily v šedivé a východní obloha na sebe vzala indigovou barvu, když tu pod nimi Kamenohad spatřil průzkumníky, kteří se ubírali po cestě nahoru. Jon probudil svou zajatkyni, pevně ji uchopil za paži a jali se jim sestupovat v ústrety. Dolů z hory, směrem na sever a na západ, naštěstí vedly jiné cesty, pěšiny mnohem schůdnější, než byla ta, po které se dostali nahoru. V úzké soutěsce se setkali se svými bratry, kteří vedli koně. Když Duch ucítil ve vzduchu první závan jejich pachu, divoce vyrazil kupředu. Jon se přikrčil, dovolil Duchovi, aby mu sevřel čelisti kolem zápěstí, a třásl mu hlavou dozadu a dopředu. Byla to hra, kterou spolu obvykle hrávali. Jakmile však vzhlédl, spatřil Ygritte, jak ho pozoruje očima velkýma a bílýma jako slepičí vejce.

Qhorin Půlruký uviděl zajatkyni, ale neřekl ani slovo. „Byli tam tři,“ řekl mu Kamenohad.

„Kolem dvou jsme projížděli,“ poznamenal Ebben, „či spíš kolem toho, co z nich kočky nechaly.“ Kysele si dívku změřil a v jeho očích se přitom jasně zračilo podezření.

„Vzdala se,“ cítil Jon nutkání říci.

Qhorinův obličej byl netečný. „Víš, kdo jsem?“

„Qhorin Půlruký.“ Dívka vedle něho vypadala napůl jako dítě, ale postavila se mu odvážně.

„Pověz mi pravdu. Kdybych padl do rukou tvých lidí a vzdal se, co bych tím získal?“

„Pomalejší smrt, než kdybys to neudělal.“

Vysoký průzkumník pohlédl na Jona. „Nemáme s sebou jídlo, abychom ji mohli živit, a nemáme ani muže navíc, který by ji po celou dobu hlídal.“

„Cesta před námi je dost nebezpečná sama o sobě, chlapče,“ řekl panoš Dalbridge. „Jediný výkřik v nevhodný okamžik a jsme všichni odsouzení k záhubě.“

Jonovi vyschlo v krku. Bezmocně se na ně podíval. „Vzdala se mi.“

„V tom případě musíš udělat to, co je třeba,“ řekl Qhorin Půlruký. „Jsi krví Zimohradu a mužem Noční hlídky.“ Podíval se na ostatní. „Pojďme, bratři. Nechme ho tu o samotě. Možná to pro něho bude snazší, když se na něho nebudeme dívat.“ Jal se je vést vzhůru po křivolaké stezce směrem k bledé narůžovělé záři slunce, která prosvítala horskou rozsedlinou, a netrvalo to dlouho a s dívkou tam zůstali jenom Jon a Duch.

Říkal si, že Ygritte by se mohla pokusit utéci, ale ona tam jen stála, čekala a dívala se na něho. „Tys nikdy předtím nezabil ženu, že ne?“ Když zavrtěl hlavou, řekla: „Umíráme stejně jako muži. Ale nemusíš to dělat. Mance by tě přijal, já vím, že by to udělal. Jsou tu tajné stezky. Vrány by nás nikdy nechytily.“

„Já jsem stejná vrána jako oni,“ namítl Jon.

Odevzdaně přikývla. „Spálíš mě potom?“

„To nemůžu. Kouř by byl vidět.“

„Máš pravdu.“ Pokrčila rameny. „Nu, jsou horší místa, kde skončit, než v břiše stínokočky.“

Tasil přes rameno Dlouhý dráp. „Nebojíš se?“

„V noci jsem se bála,“ připustila. „Ale teď svítí slunce.“ Zvedla si vlasy vzhůru, aby obnažila krk, a poklekla před ním. „Miř dobře, vráno, nebo se vrátím a budu tě strašit.“

Dlouhý dráp nebyl tak dlouhý a těžký meč jako Led jeho otce, ale i tak to byla valyrijská ocel. Dotkl se okraje čepele, aby si poznačil, kam musí dopadnout, a Ygritte se zachvěla. „To je jen zimou,“ řekla. „Dělej, ať to mám odbyté.“

Zvedl Dlouhý dráp nad hlavu, oběma rukama pevně sevřel jílec. Stačí jedno seknutí vší silou. Když už nic jiného, může jí alespoň dopřát rychlou, čistou smrt. Je přece synem svého otce. Nebo není? Není?

„Udělej to,“ začala na něj naléhat po chvíli. „Bastarde. Udělej to. Nedokážu zůstat statečná navěky.“ Když úder nepřicházel, otočila hlavu a podívala se na něho.

Jon spustil svůj meč. „Jdi,“ zamumlal.

Ygritte na něho nevěřícně hleděla.

„Rychle,“ řekl, „než si to rozmyslím. Jdi.“

Šla.

SANSA

Jižní obloha byla černá kouřem. Stoupal ve sloupcích ze stovky vzdálených ohňů a jeho čadivé prsty zakrývaly hvězdy. Za Černovodým proudem hořela noc co noc řada ohňů od obzoru k obzoru, zatímco na protější straně nechal Skřet podpálit celé nábřeží: doky a skladiště, domy a nevěstince, všechno, co se nalézalo mimo městské hradby.

Dokonce i v Rudé baště páchl vzduch popelem. Když Sansa vyhledala v tichu božího háje sera Dontose, zeptal se, zda plakala. „To je jenom od kouře,“ zalhala. „Vypadá to, jako by hořela polovina královského lesa.“

„Lord Stannis chce vykouřit Skřetovy horaly.“ Dontos se mírně komíhal a jednou rukou se opíral o kmen kaštanu. Přední stranu jeho žlutočerveného šaškovského oděvu hyzdila velká skvrna od vína. „Zabíjejí jeho průzkumníky a pořádají nájezdy na jeho zásobovací povozy. A také tam zapalují ohně. Slyšel jsem Skřeta, jak říká královně, že Stannis by měl svoje koně naučit žrát popel, protože tam nenajde jediné stéblo trávy. Slyším teď všechny možné věci, od té doby, co jsem blázen, věci, které jsem neslýchal, když jsem ještě byl rytířem. Mluví spolu, jako bych tam vůbec nebyl, a“ - naklonil se k ní blíž, vydechl jí vinný pach rovnou do obličeje - „Pavouk platí zlatem za jakoukoli informaci. Myslím, že Měsíční chlapec mu donáší už celé roky.“

Už je zas opilý. Můj ubohý Florian, jak si říká. Jenomže je jediný, koho mám. „Je pravda, že lord Stannis vypálil boží háj v Bouřlivém konci?“

Dontos přikývl. „Zapálil velkou hranici ze stromů božího háje jako oběť svému novému bohu. To ta rudá kněžka ho přinutila, aby to udělal. Říkají, že teď ovládá jeho tělo i duši. Přísahal, že pokud se zmocní města, spálí také Velké Baelorovo septum.“

„Ať to klidně udělá.“ Když Sansa poprvé spatřila velké septum s jeho mramorovými stěnami a sedmi křišťálovými věžemi, myslela si, že to je ta nejkrásnější budova na světě, jenomže to bylo předtím, než Joffrey dal na schodech septa popravit jejího otce. „Chci, aby shořelo.“

„Psst, dítě, bohové tě uslyší.“

„Proč by měli? Nikdy moje modlitby neslyší.“

„Ale ano, slyší je. Poslali ti mě, ne snad?“

Sansa uloupla kousek kůry ze stromu. Cítila, že má lehkou hlavu, téměř jako by měla horečku. „Poslali tě, ale jaký užitek z tebe mám? Slíbil jsi mi, že mě odvedeš domů, jenomže jsem stále tady.“

Dontos jí poklepal na rameno. „Mluvil jsem s jistým mužem, kterého znám, mým dobrým přítelem… a tvým, moje paní. Až nastane vhodný čas, najme rychlou loď, která nás odveze do bezpečí.“

„Vhodný čas je právě teď,“ odsekla Sansa, „než začne boj. Zapomněli na mě. Jsem si jistá, že kdybychom se o to pokusili, dokázali bychom jim proklouznout mezi prsty.“

„Dítě, dítě.“ Dontos zavrtěl hlavou. „Ven z hradu bychom se možná dostali, ale městské brány jsou nyní střeženy přísněji než kdy jindy, a Skřet dokonce nechal uzavřít řeku.“

Byla to pravda. Černovodý proud byl tak prázdný, jak jej Sansa nikdy předtím neviděla. Všechny pramice byly odtaženy na severní břeh a kupecké galéry buď stačily uprchnout, nebo byly zabaveny Skřetem a předělány na bitevní lodě. Jedinými loděmi, které tam nyní byly k vidění, byly královy vlastní válečné galéry. Donekonečna pluly sem a tam na hluboké vodě uprostřed řeky a vyměňovaly si salvy šípů se Stannisovými lučištníky na jižním břehu.

Lord Stannis sám byl stále na pochodu, ale jeho předvoj se objevil již před dvěma nocemi, během novu. Když Královo přístaviště ráno procitlo, naskytl se mu pohled na jejich stany a praporce. Bylo jich pět tisíc. Sansa slyšela, že jich je téměř tolik jako všech zlatých plášťů ve městě. Na jejich praporcích viděla červená a zelená jablka rodu Fossowayů, želvu Estermontů, lišku a květiny Florentů. Jejich velitelem byl ser Guyard Morrigen, slavný jižanský rytíř, kterému nyní muži říkali Guyard Zelený. Na jeho praporci byla vrána v letu, která doširoka roztahovala černá křídla na pozadí bouřlivé zelené oblohy. Nejvíc ovšem město znepokojovaly bledě žluté zástavy s dlouhými vidlicovitými ocasy, které se vlnily za nimi jako blikající plameny, a namísto panského znaku se na nich skvělo hořící srdce Pána světla.

„Každý říká, že až sem Stannis dorazí, bude mít desetkrát víc mužů, než má Joffrey.“

Dontos jí stiskl rameno. „Na velikosti jeho armády nezáleží, drahá, pokud zůstanou na špatné straně řeky. Bez lodí se Stannis na druhý břeh nedostane.“

„On má lodě. Má jich víc než Joffrey.“

„Z Bouřlivého konce je to sem po moři dlouhá cesta. Flotila bude muset plout nahoru až k Masseyovu háku a pak přes Jícen a Černovodý záliv. Možná dobří bohové sešlou bouři, která je pohřbí ve vlnách.“ Dontos se nadějně usmál. „Vím, že to pro tebe není snadné. Musíš být trpělivá, dítě. Až se můj přítel vrátí do města, dostaneme naši loď. Neztrácej víru ve svého Floriana a snaž se ničeho nebát.“

Sansa si zaťala nehty do ruky. Cítila v žaludku strach, který se tam svíjel a štípal ji a byl každým dnem horší. Ve spánku ji stále pronásledovaly noční můry ze dne, kdy odplula princezna Myrcella; temné dusivé sny ji budily v černi noci, okrádaly ji o dech. Slyšela lidi, jak na ni křičí, řvou beze slov jako zvířata. Obklíčili ji, házeli po ní bláto a pokoušeli se strhnout ji z koně, ublížili by jí ještě víc, nebýt Ohaře, který si k ní prosekal cestu svým mečem. Nejvyššího septona roztrhali na kusy a seru Aronovi rozmlátili hlavu na kaši kameny. Prý snaž se ničeho nebát.

Celé město mělo strach. Sansa to viděla z hradeb Rudé bašty. Obyčejní lidé se schovávali za zavřenými okenicemi a zabarikádovanými dveřmi, jako by je to mohlo ochránit. Když Královo přístaviště padlo posledně, lannisterští nájezdníci v něm neomezeně drancovali, násilnili a stovky lidí pozabíjeli, a to i přesto, že město jim samo otevřelo brány. Tentokrát má Skřet v úmyslu bojovat a město, které bojuje, nemůže očekávat žádné milosrdenství.

Dontos brebentil dál. „Kdybych teď byl rytířem, musel bych obléknout svoji zbroj a být na hradbách s ostatními muži. Měl bych králi Joffreymu políbit nohu a uctivě mu poděkovat.“

„Kdybys mu poděkoval za to, že tě udělal šaškem, určitě by tě znovu povýšil do rytířského stavu,“ odsekla Sansa příkře.

Dontos se uchechtl. „Moje Jonquil je chytré děvče.“

„Joffrey a jeho matka říkají, že jsem hloupá.“

„Ať si říkají. Takto je to bezpečnější, drahá. Královna Cersei, Skřet, lord Varys a jim podobní, ti všichni jeden druhého bedlivě pozorují ostřížím zrakem, ale o hloupou dceru lady Tandy se žádný z nich nezajímá, že ano?“ Dontos si přikryl ústa dlaní, aby utlumil hlasité říhnutí. „Bohové ať tě zachovají, moje malá Jonquil.“ Začínala se ho zmocňovat plačtivost, což s ním víno obvykle dělávalo. „Polib teď svého Floriana. Dej mi polibek pro štěstí.“ Vrávoravě se k ní naklonil.

Sansa se vyhnula jeho vlhkým uslintaným rtům, zlehka ho políbila na neoholenou tvář a popřála mu dobrou noc. Jen s velkým sebezapřením se nedala do pláče. Poslední dobou plakala až příliš často. Věděla, že se to nesluší, ale nemohla si pomoci; slzy přicházely samy, někdy kvůli naprostým maličkostem, a ona nevěděla, jak je zadržet.

Padací most do Maegorovy pevnosti nikdo nehlídal. Skřet přesunul většinu zlatých plášťů na městské hradby a bílí rytíři Královské gardy měli důležitější povinnosti než slídit jí za patami. Sansa si mohla chodit, kam se jí zlíbilo, za předpokladu, že se nepokusí odejít z hradu, ale kromě božího háje stejně neexistovalo místo, kam by chtěla jít.

Přešla suchý příkop s jeho krutými železnými hroty a zamířila vzhůru po úzkém točitém schodišti, ale když přišla ke dveřím své komnaty, nemohla se přinutit vstoupit do ní. Samotné zdi místnosti jí navozovaly pocit, jako by byla ve vězení; dokonce i s oknem otevřeným dokořán si připadala, jako by tam nebyl žádný vzduch k dýchání.

Vrátila se tedy zpátky na schodiště a stoupala po něm dál. Kouř zatemňoval hvězdy a tenký srpek měsíce a střecha byla tmavá černými stíny. Přesto z ní viděla všechno: vysoké věže Rudé bašty s velkými pevnostmi v rozích, změť městských ulic pod sebou, na jihu a na západě černou hladinu řeky, na východě záliv, sloupce kouře a žhavých jisker a ohně, všude samé ohně. Vojáci se hemžili po městských hradbách jako mravenci s pochodněmi a tísnili se za dřevěným bedněním, které z nich vyčnívalo. Dole u Blátivé brány vykreslené na pozadí stoupajícího kouře rozlišila nezřetelné tvary tří velkých katapultů, těch největších, jaké kdo kdy viděl, přečnívajících hradby o dobrých dvacet stop. Nic z toho její strach ale nezmírnilo. Projelo jí bodnutí, tak ostré, že zavzlykala a popadla se za břicho. Možná by byla i upadla, ale tu koutkem oka zahlédla jakýsi stín, za paži ji uchopily silné prsty a pomohly jí opět se narovnat.

Opřela se kvůli rovnováze o zub cimbuří a zašmátrala prsty po kameni. „Nech mě být,“ zanaříkala. „Nech mě být.“

„Ptáček si myslí, že má křídla, co? Nebo chceš skončit zmrzačená jako tvůj bratr?“

Sansa se vykroutila z jeho sevření. „Nechtěla jsem skočit. Já jenom… překvapil jsi mě, to je všechno.“

„Chceš říct, že jsem tě vystrašil. Stále tě děsím, viď?“

Zhluboka se nadechla, aby se uklidnila. „Myslela jsem, že jsem tu sama. Já…“ Odvrátila pohled stranou.

„Ptáček se stále nemůže přimět podívat se na mě, co?“ Ohař ji pustil. „Jenomže když tě málem dostala ta lůza, viděla jsi můj obličej ráda. Vzpomínáš si na to?“

Sansa si na to vzpomínala až moc dobře. Pamatovala si na to, jak kolem ní řvali, na to, jak cítila krev stékající jí dolů po tváři z rány, kam ji uhodil kámen, na česnekový pach z dechu muže, který se snažil stáhnout ji z koně. Stále cítila bolestivé štípání do zápěstí, ale to už ztratila rovnováhu a začala padat.

Tehdy si myslela, že zemře, ale prsty sebou škubly v křeči, všech pět najednou, a muž zařičel hlasitě jako kůň. Jeho ruka odpadla a jiná ruka, silnější, ji vystrčila zpátky do sedla. Muž s česnekovým dechem ležel na zemi, z pahýlu jeho ruky crčela krev, ale všude kolem byli další, někteří s kyji v ruce. Ohař mezi ně skočil, sekal na všechny strany a jeho meč po sobě zanechával rudou stopu. Když se konečně rozutekli, dal se do smíchu a jeho strašlivý spálený obličej byl na okamžik jako proměněný.

Nyní se přiměla podívat se na ten obličej, opravdu se na něj podívat. Bylo to zdvořilé a dáma nikdy nesmí zapomínat na slušné chování. Ty jizvy nejsou tak hrozné, ani způsob, jakým sebou cukají jeho ústa, není tím nejhorším. Jsou to jeho oči. Nikdy neviděla oči, které byly tak plné hněvu. „Já… měla jsem za tebou potom přijít,“ řekla váhavě. „Abych ti poděkovala za to… za to, že jsi mě zachránil.., že jsi byl tak statečný.“

„Statečný?“ Jeho smích byl napůl zavrčením. „K tomu, aby pes zahnal krysy, nepotřebuje odvahu. Bylo jich na mě třicet, ale nebyl mezi nimi jediný muž, který by se odvážil postavit se mi.“

Nesnášela způsob, jakým mluvil, tak drsný a nenávistný. „Tebe těší děsit lidi?“

„Ne, mě těší zabíjet je.“ Jeho ústa sebou cukla. „Jen si krč ten svůj obličej, když chceš, ale ušetři mě své falešné úcty. Jsi dcera urozeného pána. Neříkej mi, že lord Eddard Stark ze Zimohradu nikdy nikoho nezabil.“

„Byla to jeho povinnost. Nelíbilo se mu to.“

„Tak tohle ti tvrdil?“ Clegane se znovu zasmál. „Tvůj otec lhal. Zabíjení je tou nejsladší věcí na světě.“ Tasil svůj dlouhý meč. „Tady je tvoje pravda. Tvůj drahý otec to zjistil tam na schodech Baelorova septa. Lord Zimohradu, pobočník krále, strážce severu, mocný Eddard Stark z rodu osm tisíc let starého… jenomže meč Ilyna Paynea mu uťal hlavu tak či tak, ne snad? Vzpomínáš si na ten jeho tanec, když mu sletěla hlava z ramen?“

Sanse najednou byla zima. Objala si tělo rukama. „Proč jsi stále tak plný nenávisti? Já jsem ti děkovala…“

„Jako bych byl jedním z těch opravdových rytířů, co je máš tak ráda, že ano? K čemu si myslíš, že je rytíř dobrý, děvče? Myslíš si, že jenom k tomu, aby sbíral dary na znamení přízně od dam a vypadal krásně ve zlaté plátové zbroji? Rytíři jsou tady proto, aby zabíjeli.“ Přiložil jí čepel svého meče na krk, těsně pod ucho. Sansa cítila, jak je ocel ostrá. „Svého prvního člověka jsem zabil, když mně bylo dvanáct. Už jsem ztratil přehled o tom, kolik jsem jich pozabíjel od té doby. Urozené lordy se starými váženými jmény, vypasené boháče oděné v sametu, rytíře nadmuté svými poctami jako rybí měchýře, ano, a taky ženy a děti - všechno je to jenom maso a já jsem řezník. Ať si nechají svoje pozemky, svoje bohy i svoje zlato. Ať si nechají ty svoje sery.“ Sandor Clegane si odplivl k jejím nohám, aby jí dal najevo, co si o tom všem myslí. „Dokud mám tohle,“ řekl a sundal meč z jejího krku, „není na světě člověka, kterého bych se musel bát.“

Kromě tvého bratra, pomyslela si Sansa, ale měla tolik rozumu, že to raději neřekla nahlas. Je to pes, přesně tak jak říká. Polodivoký pes zlé povahy, který pokouše každou ruku, co se ho snaží pohladit, ale na druhé straně zabije každého člověka, který se pokusí ublížit jeho pánům. „Dokonce ani těch mužů za řekou?“

Clegane stočil oči směrem k vzdáleným ohňům. „Vidíš ty jejich ohně?“ Zasunul meč zpátky do pochvy. „Ohněm bojují jenom zbabělci.“

„Lord Stannis není zbabělec.“

„Ani to není muž, jakým byl jeho bratr. Robert by nikdy nedopustil, aby ho zastavila taková malicherná věc jako řeka.“

„Co uděláš, když se dostane přes ní?“

„Budu bojovat. Zabíjet. Možná zemřu.“

„Ty nemáš strach? Za všechno to zlo, co jsi napáchal, tě bohové možná pošlou do nějakého strašného pekla.“

„Jaké zlo?“ zasmál se. „Jací bohové?“

„Bohové, kteří nás všechny stvořili.“

„Všechny?“ urážel ji. „Pověz mi, ptáčku, jaký druh bohů může stvořit obludy, jako je Skřet nebo dcera lady Tandy s polovičním rozumem? Pokud existují nějací bohové, stvořili jen ovce, aby vlci mohli žrát skopové, a stvořili slabochy, aby si silní měli s čím hrát.“

„Opravdoví rytíři brání slabé.“

Odfrkl si. „Žádní opravdoví rytíři nejsou, o nic víc než jsou bohové. Pokud se nedokážeš bránit, zemři a nestůj v cestě těm, kteří to umějí. Ostrá ocel a silné paže vládnou světu. Nikdy nevěř, že je tomu jinak.“

Sansa před ním začala couvat. „Jsi odporný.“

„Jsem upřímný. To svět je odporným místem. Teď leť, ptáčku, už je mi z toho tvého pípání nanic.“

Beze slova odešla. Bála se Sandora Clegana… a přesto si jakási část z ní přála, aby ser Dontos měl alespoň špetku z Ohařovy divokosti. Bohové existují, říkala si v duchu, a jsou taky opravdoví rytíři. Všechny příběhy přece nemohou být lživé.

Té noci se Sanse znovu zdálo o vzbouření lůzy. Dav ji obklopil, řval na ni jako rozzuřené zvíře s tisíci tvářemi. Všude, kam se otočila, viděla obličeje, které se měnily ve strašlivé nelidské masky. Plakala a vysvětlovala jim, že nikdy neudělala nic, čím by jim ublížila, ale oni ji přesto stahovali dolů z koně. „Ne,“ naříkala, „ne, prosím, ne, ne“ avšak nikdo jí nevěnoval pozornost. Volala na sera Dontose, na svoje bratry, na svého mrtvého otce a svého mrtvého vlka, na galantního sera Lorase, který jí kdysi daroval rudou růži, ale žádný z nich nepřišel. Volala hrdiny z písní. Floriana, sera Ryama Redwyna a prince Aemona Dračího rytíře, jenomže ji nikdo neslyšel. Ženy se přes ni rojily jako lasičky, štípaly ji do nohou a kopaly ji do břicha a někdo ji uhodil do obličeje a ona cítila, jak se jí lámou zuby. Pak spatřila lesk oceli. Do břicha se jí zabodl nůž a rval a rval a rval, dokud z ní nezbyly jen lesklé vlhké cáry.

Když se probudila, oknem do její komnaty pronikalo bledé světlo úsvitu, ale Sansa se přesto cítila zle a rozbolavěle, jako by vůbec nespala. Na nohou měla cosi lepkavého. Odhodila pokrývku a spatřila krev. Zděsila se, že její sen se proměnil ve skutečnost. Vzpomněla si na nože ve svém břiše, otáčející se a rvoucí její maso. V hrůze se odvrátila stranou, skopala ze sebe pokrývku a spadla na podlahu, přerývaně dýchajíc, nahá, zakrvácená a plná strachu.

Jak se tam tak krčila, na rukou a na kolenou, náhle přišlo pochopení. „Ne, prosím,“ naříkala tiše, „ne, ne, ne.“ Nechtěla, aby se jí to stalo, ne teď, ne tady, ne teď, ne teď, ne teď, ne teď.

Zmocnilo se jí šílenství. Uchopila sloupek u postele, zvedla se, šla k umývadlu a umyla se mezi nohama. Než odrhla všechnu tu lepkavou rudou špínu, voda byla růžová krví. Když to uvidí její služebné, poznají to. Pak si vzpomněla na svoje ložní prádlo. Pospíchala k posteli a s hrůzou pohlédla na tmavě rudou skvrnu. V záchvěvu zoufalství ji nenapadlo nic jiného, než že ji musí nějak odstranit, nebo to poznají. Nemohla dopustit, aby to viděli, jinak ji provdají za Joffreyho a přinutí ji léhat s ním. Popadla nůž a vyřízla skvrnu z prostěradla. Až se mě zeptají na tu díru, co jim řeknu? Po tvářích jí stékaly slzy. Stáhla z postele děravé prostěradlo a taky zakrvácenou pokrývku. Budu je muset spálit. Sbalila ten důkaz, nacpala jej do krbu, polila jej olejem z lampy, kterou měla vedle postele, a zapálila jej. Pak si uvědomila, že krev prosákla přes prostěradlo i do péřové matrace. Sbalila ji taky, jenomže matrace byla příliš velká a neforemná a obtížně se s ní manipulovalo. Sansa jí do krbu dostala jen polovinu. Klečela na kolenou, zápasila s matrací, kterou se snažila vecpat do plamenů, kolem ní vířil hustý šedý kouř a plnil místnost, když tu se otevřely dveře a ona slyšela, jak její služebná zalapala po dechu.

Nakonec bylo zapotřebí tří služebných, aby ji od krbu odtáhly. Všechno to stejně bylo k ničemu, ložní prádlo sice shořelo, ale do té doby, než ji odtáhly, měla stehna znovu celá zakrvácená. Měla pocit, jako by ji její vlastní krev zradila Joffreymu, jako by rozvinula praporec lannisterského šarlatu, aby to viděl celý svět.

Jakmile oheň dohořel, odnesly pryč sežehlou matraci, vyvětraly z místnosti kouř a přinesly dovnitř káď. Ženy přicházely a odcházely, něco si mumlaly a měřily si ji divnými pohledy. Naplnily jí lázeň horkou vodou, vykoupaly ji, umyly jí vlasy a daly jí kus látky, aby si jej vložila mezi nohy. Do té doby již byla Sansa opět klidná a styděla se za svoje předchozí chování. Kouř zničil většinu jejího šatstva. Jedna z žen odešla a vrátila se se zeleným vlněným oděvem, který byl téměř její velikosti. „Není to sice tak hezké jako tvoje vlastní věci, ale poslouží ti,“ prohlásila, když jí je přetahovala přes hlavu. „Tvoje boty neshořely, takže alespoň nebudeš muset jít ke královně bosá.“

Cersei Lannister právě snídala, když byla Sansa uvedena do jejího soláru. „Můžeš se posadit,“ řekla jí královna velkodušně. „Máš hlad?“ Pokynula jí, aby si sedla ke stolu. Byla tam ovesná kaše, med, mléko, vařená vejce a dochřupava opečená ryba.

Sanse se při pohledu na jídlo udělalo zle. Měla pocit, jako by měla zauzlovaný žaludek. „Ne, děkuji ti, Tvoje Výsosti.“

„Nedivím se ti. Všechno, co je tady mezi Tyrionem na jednom břehu a lordem Stannisem na druhém k snědku, páchne popelem. A ty nám tu teď taky rozděláváš ohně. Čeho jsi tím chtěla dosáhnout?“ Sansa sklopila hlavu. „Ta krev mě vyděsila.“

„Ta krev je pečetí tvého ženství. Lady Catelyn tě na to měla připravit. Prostě jsi jen měla první krvácení, nic víc.“

Sansa se nikdy necítila bezmocněji. „Moje lady matka mně to řekla, ale… myslela jsem si, že to bude jiné.“

„Jak jiné?“

„Já nevím. Méně… méně ošklivé, kouzelnější.“

Královna Cersei se zasmála. „Počkej, až porodíš dítě, Sanso. Život ženy se skládá z devíti částí špíny a jen jedné části kouzla, jak sama brzy pochopíš… A to, co ti připadá kouzelné, se záhy projeví jako to nejšpinavější ze všeho.“ Napila se mléka. „Takže nyní jsi ženou. Máš alespoň tušení, co to znamená?“

„Znamená to, že nyní jsem připravená vdát se a spát s králem,“ odpověděla Sansa, „a rodit mu děti.“

Královna se suše usmála. „Vidím, že ta vyhlídka už tě neokouzluje tak jako dřív. Nedivím se ti. S Joffreym vždycky byly problémy. Dokonce i jeho příchod na svět… Zmítala jsem se v porodních bolestech celý den a půl, než se narodil. Nedokážeš si představit ta muka, Sanso. Křičela jsem tak hlasitě, až jsem si myslela, že Robert mě uslyší v královském lese.“

„Jeho Výsost nebyla s tebou?“

„Robert? Robert byl na lovu. Měl takový zvyk. Kdykoli se blížil můj čas, můj královský manžel utekl mezi stromy se svými lovci a psy. Když se vrátil, daroval mně nějakou kůži nebo hlavu z jelena a já mu darovala dítě.

Ovšem pozor, ne že bych chtěla, aby byl u toho. Měla jsem velmistra Pycelleho a celou armádu porodních bab a měla jsem svého bratra. Když mu řekli, že do porodní místnosti nesmí, Jaime se usmál a zeptal se, kdo z nich navrhl, aby zůstal venku.

Obávám se, že Joffrey ti tak oddaný nikdy nebude, za což bys měla poděkovat svojí sestře, kdyby ovšem nebyla mrtvá. Nikdy nebude schopen zapomenout na ten den na Trojzubci, kde jsi viděla, jak ho zahanbila, a tak teď pro změnu zahanbuje on tebe. I když ty jsi zřejmě silnější, než se zdá. Podle mne trochu toho pokoření přežiješ. Já jsem je přežila také. Možná nikdy nebudeš milovat krále, ale budeš mít ráda jeho děti.“

„Já Jeho Výsost miluji celým svým srdcem,“ hlesla Sansa.

Královna si povzdechla. „Raději by ses měla naučit nějaké nové lži, a to rychle. Ujišťuji té, že tahle se lordu Stannisovi líbit nebude.“

„Nový nejvyšší septon říkal, že bohové nikdy nedovolí, aby lord Stannis vyhrál, protože Joffrey je právoplatný král.“

Královniným obličejem přelétl mírný úsměv. „Robertův zákonitý syn a dědic. Třebaže Joffrey plakával, kdykoli si ho Robert chtěl pochovat. Jeho Výsosti se to nelíbilo. Jeho bastardi se na něho vždycky usmívali a cucali mu prst, když jim ho strčil do jejich neurozených úst. Robert toužil po úsměvech a veselí, a tak vždycky šel tam, kde je našel, ke svým kumpánům a děvkám. Robert chtěl být milován. Můj bratr Tyrion trpí stejnou chorobou. Ty také chceš, aby tě měli rádi, Sanso?“

„Každý chce, aby ho lidé měli rádi.“

„Vidím, že krvácení ti na rozumu nepřidalo,“ řekla Cersei. „Dovol mi podělit se s tebou ve tvůj výjimečný den o kousek ženské moudrosti. Láska je jed. Sladký jed, to ano, a přesto zabíjí.“

JON

V Křivolakém průsmyku byla tma. Velká kamenná úbočí hory před nimi skrývala po většinu dne slunce, a tak jeli ve stínu, dech mužů i koní se v chladném vzduchu srážel v obláčky páry. Ze sněhových závějí nad nimi stékaly dolů ledové prsty a vytvářely malá zamrzlá jezírka, která pukala a praskala pod kopyty jejich koní. Tu a tam viděli nějaký ten plevel deroucí se z praskliny v kameni nebo skvrnu bledého lišejníku, ale nebyla tam žádná tráva a v této nadmořské výšce už nerostly ani stromy.

Stezka byla příkrá, úzká a neúnavně se vinula vzhůru. Tam, kde byla soutěska tak úzká, že průzkumníci museli jít v řadě za sebou, šel panoš Dalbridge jako první. Bedlivě při chůzi pozoroval výšiny a nepouštěl z ruky svůj dlouhý luk. Říkalo se o něm, že má ty nejbystřejší oči ze všech mužů Noční hlídky.

Duch nepokojně běžel Jonovi po boku. Čas od času se zastavil, otočil se a vztyčil uši, jako by slyšel něco za nimi. Jon si nemyslel, že by stínokočky zaútočily na živé lidi, pokud by zrovna nebyly vyhladovělé, ale přesto měl raději připravený Dlouhý dráp.

Větrem vytesaný oblouk z šedivého kamene značil nejvyšší bod průsmyku. Stezka se tam rozšiřovala a začínala svůj dlouhý sestup směrem dolů do údolí u Mléčné vody. Qhorin rozhodl, že si tam odpočinou, dokud se stíny opět nezačnou prodlužovat. „Stíny jsou přáteli mužů v černém,“ řekl na vysvětlenou. Jon věděl, že to je nanejvýš rozumné. Bylo by sice příjemné jet alespoň chvíli ve světle, nechat jasné horské slunce prohřát jejich pláště a vyhnat jim chlad z kostí, ale neodvažovali se toho. Tam, kde byli na hlídce tři divocí, mohou být další, kteří čekají jen na to, až budou moci zatroubit na poplach.

Kamenohad se schoulil pod svým otrhaným kožešinovým pláštěm a usnul téměř okamžitě. Jon se podělil s Duchem o nasolené hovězí, zatímco Ebben a panoš Dalbridge krmili koně. Qhorin Půlruký tam seděl opřený zády o skálu a dlouhými, pomalými pohyby ostřil čepel svého meče. Jon průzkumníka chvíli pozoroval, pak sebral odvahu a zamířil k němu. „Můj pane,“ řekl, „nezeptal ses mě, jak to dopadlo. S tou dívkou.“

„Já žádný pán nejsem, Sněhu.“ Qhorin držel kámen ve své dvouprsté ruce a hladce jím klouzal po délce ocelové čepele.

„Řekla mi, že Mance by mě přijal mezi svoje lidi, kdybych s ní utekl.“

„Mluvila pravdu.“

„Dokonce tvrdila, že jsme příbuzní. Pověděla mi příběh…“

„… o Baelu Bardovi a růži ze Zimohradu. Kamenohad mně to řekl. Já tu píseň náhodou znám. Mance si ji zpívával pokaždé, když přijel z průzkumné výpravy. Měl slabost pro hudbu divokých. Jo, a taky pro jejich ženy.“

„Tys ho znal?“

„Všichni jsme ho znali.“ Jeho hlas zesmutněl.

Byli to nejenom bratři, ale taky přátele, uvědomil si Jon, a teď jsou to nepřátelé na život a na smrt. „Proč dezertoval?“

„Někteří říkají, že kvůli nějakému děvčeti, jiní tvrdí, že kvůli koruně.“ Qhorin vyzkoušel ostří svého meče bříškem palce. „Měl rád ženy, náš Mance, to opravdu měl, a nebyl to muž, který snadno ohne koleno. Jenomže tam šlo o víc než jen o tohle. Miloval prostě divočinu víc než Zeď. Měl ji v krvi. Narodil se jako divoký, kterého na Zeď přinesli coby dítě, když pobili jakési nájezdníky. Jeho útěk ze Stínové věže vlastně byl jen návratem domů.“

„Byl to dobrý průzkumník?“

„Byl z nás nejlepší,“ odpověděl Půlruký, „a taky nejhorší. Jenom blázni jako Thoren Smallwood opovrhují divokými. Jsou stejně stateční, jako jsme my, Jone. A taky stejně silní, rychlí a chytří. Jenomže postrádají disciplínu. Říkají si svobodní lidé a každý si o sobě myslí, že je dobrý jako král a moudřejší než mistr. Mance byl stejný. Nikdy se nenaučil poslouchat.“

„O nic víc než já,“ řekl Jon tiše.

Qhorinovy pronikavé oči jako by viděly skrze něho. „Takže tys ji nechal jít?“ Jeho hlas vůbec nezněl překvapeně.

„Ty to víš?“

„Teď už to vím. Pověz mi, proč jsi ji ušetřil.“

Bylo těžké formulovat to slovy. „Můj otec nikdy nezaměstnával kata. Říkal, že je povinován dívat se lidem, které zabíjí, do očí a vyslechnout si jejich poslední slova. Když jsem se podíval do očí Ygritte, já…“ Jon bezmocně hleděl dolů na své ruce. „Vím, že to byl nepřítel, ale neměla v sobě nic špatného.“

„O nic víc, než ho v sobě měli ti dva.“

„Tam šlo o jejich životy proti našim,“ namítl Jon. „Kdyby nás uviděli, kdyby byli zatroubili na svůj roh…“

„Divocí by nás uštvali a zabili by nás.“

„Ten roh teď ale má Kamenohad a vzali jsme si Ygrittin nůž a sekeru. Je někde za námi, pěšky, neozbrojená…“

„A neměla by pro nás představovat nebezpečí,“ souhlasil Qhorin. „Kdybych ji chtěl mít mrtvou, nechal bych tam s ní Ebbena nebo bych to udělal sám.“

„Proč jsi v tom případě nařídil mně, abych to udělal?“

„Nic jsem ti nenařídil. Řekl jsem ti, abys udělal, co je třeba, a nechal jsem na tobě, abys sám rozhodl, jak to má dopadnout.“ Qhorin vstal a zasunul svůj meč zpátky do pochvy. „Když chci zdolat nějakou horu, zavolám si na to Kamenohada. Kdybych potřeboval, aby někdo vstřelil šíp do oka nepříteli za vichrným bitevním polem, zavolám si k tomu panoše Dalbridge. Ebben dokáže jakéhokoli člověka přimět, aby prozradil všechna svá tajemství. Když chceš muže vést, musíš je znát, Jone Sněhu. Vím toho o tobě víc, než jsem věděl dnes ráno.“

„A kdybych ji byl zabil?“ zeptal se Jon.

„Byla by mrtvá a já bych tě také znal lépe, než jsem tě znal předtím. Ale dost bylo řečí. Měl bys jít spát. Máme před sebou celé ligy cesty a mnohá nebezpečí, kterým budeme muset čelit. Budeš potřebovat hodně sil.“

Jon si byl jistý, že spánek nepřijde snadno, ale věděl, že Půlruký má pravdu. Našel si místečko chráněné před větrem, pod převislou skálou, a sundal si plášť, aby ho použil jako pokrývku. „Duchu,“ zvolal. „Sem. Ke mně.“ Vždycky se mu lépe spalo, když měl svého velkého bílého vlka vedle sebe; jeho povědomý pach mu byl zdrojem úlevy a z jeho chundelaté bílé kožešiny sálalo teplo. Tentokrát se na něho však Duch sotva podíval. Odvrátil se, proběhl kolem koní a vzápětí byl pryč. Chce lovit, pomyslel si Jon. Možná jsou v těchto horách kozy. Stínokočky přece musí z něčeho žít. „Hlavně se nesnaž ulovit kočku,“ zamumlal. Dokonce i pro zlovlka by to bylo nebezpečné. Zahalil se do svého pláště a natáhl se na zem vedle skály.

Když zavřel oči, zdálo se mu o zlovlcích.

Tam, kde jich mělo být šest, jich bylo jen pět, a byli rozptýlení, každý se nacházel daleko od všech ostatních. Cítil hlubokou bolest prázdnoty, necelistvosti. Les byl rozlehlý a chladný a oni byli tak malí a ztracení. Jeho bratři byli tam někde venku a taky jeho sestra, ale on ztratil jejich pach. Posadil se, zvedl hlavu k temnějící obloze a lesem se rozlehlo jeho zavytí, táhlý, osamocený, žalostný zvuk. Když odezněl, vztyčil uši v naději, že uslyší odpověď, ale jediným zvukem bylo vzdychání skučícího větru.

Jone?

Ten zvuk se ozval zpoza něho, tišší než šepot, a přesto silný. Může být výkřik tichý? Otočil hlavu, pátraje po svém bratrovi, po záblesku štíhlého šedého těla klouzajícího pod stromy, ale nebylo tam nic, jenom…

Čarostrom.

Vypadalo to, jako by vyrůstal rovnou ze skály. Jeho bledé kořeny se draly vzhůru z myriád prasklinek a vlasových štěrbin. Strom byl ve srovnání s jinými čarostromy, které kdy viděl, štíhlý, pouhý semenáček, a přesto mu rostl před očima, jeho větve sílily a natahovaly se k obloze. Opatrně bílý kmen obešel dokola, dokud nenarazil na obličej. Pohlédly na něj rudé oči. Byly to divoké oči, a přesto byly rády, že ho vidí. Čarostrom měl obličej jeho bratra. Měl jeho bratr vždycky tři oči?

Ne vždycky, ozvala se tichá odpověď. Ne před vránou.

Očichal kůru, ucítil vlka, strom a chlapce, ale pod tím byly jiné pachy, hutný hnědý pach teplé hlíny a tvrdý šedivý pach kamene a ještě čehosi, čehosi strašlivého. Věděl, že to je smrt. Cítil smrt. Uskočil zpátky, srst se mu naježila a vycenil tesáky.

Neboj se, mně se to ve tmě líbí. Nikdo tě nevidí, ale ty vidíš je. Nejdřív ale musíš otevřít oči. Vidíš? Takto. A strom sáhl dolů a dotkl se ho.

A najednou byl zpátky v horách, jeho tlapy zapadaly hluboko do sněhové závěje a on stál na okraji hlubokého srázu. Křivolaký průsmyk se před ním rozevíral do vzdušné prázdnoty a dole pod ním se prostíralo dlouhé údolí ve tvaru písmene V, které z výšky vypadalo jako pestrá pokrývka hrající všemi barvami podzimního odpoledne.

Jeden konec údolí uzavírala obrovitá modrobílá zeď, která se tlačila mezi horami, jako by se je snažila odstrčit, a on měl na okamžik pocit, že je zpátky u Černého hradu. Pak si uvědomil, že se dívá na řeku z ledu tekoucí ve výšce několika tisíc stop. Pod jiskřivým chladným útesem bylo velké jezero, od jehož kobaltově modrých vod se odrážely sněhem pokryté vrcholky hor, které je lemovaly. Nyní viděl, že v údolí jsou lidé; mnoho lidí, tisíce, obrovská armáda. Někteří kopali jámy v napolo zmrzlé zemi, zatímco jiní se procvičovali v boji. Díval se, jak početná masa útočníků zdolává štítovou zeď. Seděli přitom na koních odsud z výšky ne větších než mravenci. Zvuk jejich zkušební bitvy jako by byl ševelením ocelových listů, přinášeným k němu na křídlech větru. Jejich tábořiště se pod ním prostíralo bez jakéhokoli ladu a skladu; neviděl žádné obranné valy, žádné naostřené kůly, žádné vyrovnané řady koní. Všude byly jen hrubé hliněné přístřešky a stany z kůží, které nahodile vyrůstaly ze země, jako neštovice na tváři údolí. Viděl neuspořádané hromady sena a cítil kozy, ovce, koně, prasata a velké množství psů. Z tisíce varných ohňů stoupaly k nebi sloupce tmavého kouře.

Tohle není jenom armáda, o nic víc, než je pouhé město. Vypadá to, jako by se tam sešli dohromady všichni lidé světa.

Za dlouhým jezerem se pohnula jedna z hliněných mohyl. Když se na ni zadíval pozorněji, uvědomil si, že to není hlína, ale živá věc, jakési chundelaté vlekoucí se zvíře s hadem místo nosu a kly většími, než měl ten největší kanec, jaký kdy na světě žil. A ta věc, která na zvířeti jela, také byla velká a měla divný tvar, příliš silné nohy a boky, než aby to mohl být člověk. Pak se mu naježila srst při náhlém poryvu chladného větru a vzduchem se rozlehlo mávání křídel. Zvedl oči k ledově bílým výšinám nad sebou a uviděl, že z oblohy se k němu střemhlav řítí jakýsi stín. Vzduch proťal ostrý výkřik. Zahlédl šedomodré perutě roztažené doširoka, zastiňující slunce…

„Duchu!“ vykřikl Jon a posadil se. Stále cítil drápy zatínající se mu do krku a bolest. „Duchu, ke mně!“

Objevil se u něho Ebben, popadl ho, zatřásl jím. „Ticho! Copak k nám chceš přivést divoké? Co se to s tebou děje, chlapče?“

„Sen,“ odpověděl Jon slabým hlasem. „Byl jsem Duch, seděl jsem na kraji hory, díval jsem se dolů na zamrzlou řeku a něco mě napadlo. Pták… myslím, že to byl orel…“

Panoš Dalbridge se usmál. „Já mívám sny spíš o pěkných ženských. Kéž by se mně o nich zdávalo častěji.“

Přišel k nim Qhorin. „Zamrzlá řeka, říkáš?“

„Mléčná voda vytéká z velkého jezera u úpatí ledovce,“ ozval se Kamenohad.

„Rostl tam strom s obličejem mého bratra. A taky tam byli divocí… byly jich tam tisíce, víc, než jsem si kdy myslel, že jich existuje. A taky obři, co jezdili na mamutech.“ Ze způsobu, jakým se změnilo denní světlo, Jon usuzoval, že spal čtyři nebo pět hodin. Bolela ho hlava a vzadu na zádech, kam se mu ve snu zaťaly orlí drápy, ho pálila kůže. Ale vždyť to přece byl jenom sen!

„Pověz mi všechno, co si z toho snu pamatuješ, od začátku až do konce,“ vybídl ho Qhorin Půlruký.

Jon byl zmatený. „Byl to jenom sen.“

„Vlčí sen,“ řekl Qhorin Půlruký. „Kraster lordu veliteli řekl, že divocí se shromažďují u pramene Mléčné vody. Proto se ti o tom možná zdálo. Nebo jsi možná viděl, co nás čeká jen pár hodin jízdy odsud. Pověz mi to.“

Připadal si napolo jako blázen, když měl Qhorinovi a ostatním průzkumníkům vyprávět takové věci, ale udělal, co mu nařídili. Nikdo z černých bratří se mu však nesmál. Když se svým vyprávěním skončil, neusmíval se dokonce už ani panoš Dalbridge.

„Měnič?“ řekl Ebben ponuře, s pohledem upřeným na Půlrukého. Myslí tím toho orla? divil se Jon. Nebo mě? Měniči a vlkodlaci patřili do příběhů staré chůvy, ne do světa, ve kterém prožil celý svůj dosavadní život. Jenomže tady, v této podivné pusté divočině kamene a ledu, by nebylo tak obtížné uvěřit tomu.

„Zvedají se studené větry. Mormont se toho obával. Benjen Stark to cítil taky. Mrtví chodí a stromy mají znovu oči. Proč bychom neměli věřit na vlkodlaky a obry?“

„Znamená to, že moje sny jsou taky pravdivé?“ zeptal se panoš Dalbridge. „Lord Sníh ať si nechá svoje mamuty a já chci svoje ženské.“

„Od jinošských let sloužím v Noční hlídce a jezdívám na průzkumné výpravy dál než všichni ostatní,“ řekl Ebben. „Viděl jsem kosti obrů a slyšel jsem mnoho podivných příběhů, ale nic víc. Chci je vidět na vlastní oči.“

„Dávej si pozor, aby oni dřív nespatřili tebe, Ebbene,“ varoval ho Kamenohad.

Než vyrazili na cestu, Duch se neobjevil. Dno průsmyku do té doby tonulo ve stínech a slunce rychle klesalo směrem k rozeklanému dvojitému vrcholu, kterému průzkumníci dali jméno Vidličnatá hora. Jestli ten sen byl pravdivý… Dokonce i pouhé pomyšlení na to ho děsilo. Mohl by orel Duchovi ublížit… nebo ho shodit dolů ze srázu? A co ten čarostrom s obličejem jeho bratra, který páchl hlínou a smrtí?

Za Vidličnatou horou zmizel poslední paprsek slunce a Křivolaký průsmyk zaplnil soumrak. Vzápětí se citelně ochladilo. Nyní již nevystupovali nahoru. Ve skutečnosti terén začal klesat, třebaže zatím ne tak prudce. Stezka byla posetá puklinami, rozbitými balvany a hromadami kamení. Brzy bude tma a po Duchovi nikde ani stopy. Jona to rvalo vpůli, a přesto se neodvažoval zavolat na zlovlka. Mohly by je slyšet i jiné bytosti.

„Qhorine,“ zvolal panoš Dalbridge tiše. „Tamhle. Podívej se.“

Na skalnatém hřebeni vysoko nad nimi seděl orel, vykreslený proti tmavnoucí obloze. Viděli jsme i jiné orly, pomyslel si Jon. Tohle nemusí být ten, o kterém se mi zdálo.

Ebben po něm chtěl vystřelit z luku, ale panoš mu to překazil. „Ten pták je moc daleko, než abys ho zasáhl.“

„Nelíbí se mi, jak nás pozoruje.“

Panoš pokrčil rameny. „Mně se to taky nelíbí, ale zabránit mu v tom nemůžeš. Jen zbytečně přijdeš o šíp.“ Qhorin seděl v sedle svého koně a dlouho orla upřeně pozoroval. „Pojedeme dál,“ řekl nakonec. Průzkumníci pokračovali v sestupu.

Duchu, chtělo se Jonovi vykřiknout, kde jsi?

Už chtěl následovat Qhorina a ostatní, když tu zahlédl záblesk běloby mezi dvěma balvany. Skvrna starého sněhu, pomyslel si, dokud si nevšiml, že se pohnula. Okamžitě seskočil z koně. Když poklekl na kolena, Duch k němu zvedl hlavu. Jeho krk se vlhce leskl, ale když si Jon stáhl rukavici a dotkl se ho, nevydal sebemenší zvuk. Drápy mu rozsekly kožešinu a maso do krve, ale pták naštěstí nebyl schopen uchopit ho za krk.

Qhorin Půlruký stál nad ním. „Je to zlé?“

Duch se jakoby v odpověď začal škrábat na nohy.

„Ten vlk je silný, přežije to,“ řekl průzkumník. „Ebbene, přines vodu. Kamenohade, tvůj měch s vínem. Drž ho pevně, Jone.“

Společně umyli zaschlou krev ze zlovlkovy srsti. Když mu Qhorin naléval víno do rudých tržných ran, které mu orel nadělal svými drápy, Duch se zmítal a cenil zuby, ale Jon ho pevně objal, mumlal mu do ucha konejšivé zvuky a vlk se brzy uklidnil. Než utrhli pruh látky z Jonova pláště a obvázali mu rány, již se setmělo. Jenom prach hvězd odlišoval černou oblohu od černi skalisek kolem nich. „Budeme pokračovat?“ chtěl vědět Kamenohad.

Qhorin zamířil ke svému koni. „Dál nepojedeme. Vrátíme se zpátky.“

„Zpátky?“ ozval se Jon překvapeně.

„Orlové mají ostřejší zrak než lidé. Vidí nás. A my před nimi teď musíme utéct.“ Půlruký si uvázal kolem obličeje dlouhý černý šátek a vyhoupl se do sedla.

Ostatní průzkumníci si vyměnili pohledy, ale žádný z nich se neodvážil něco namítat. Jeden po druhém nasedali a obraceli koně směrem k domovu. „Duchu, domů,“ zvolal a zlovlk ho následoval, bledý tvar pohybující se nocí.

Celou noc jeli, jejich koně opatrně našlapovali vzhůru po točité stezce a přes rozeklaný terén. Vítr zesílil. Někdy byla taková tma, že museli sesednout a jít dál pěšky, každý muž se svým koněm za sebou. Ebben poznamenal, že by bylo dobré zapálit si pochodeň, ale Qhorin jeho návrh rázně zamítl. Přijeli ke kamennému mostu na vrcholu hory a začali znovu sestupovat. Kdesi v temnotě vztekle zavřeštěla stínokočka, jejíž hlas se odrážel od skalisek, takže to znělo, jako by jí odpovídal tucet jiných koček. Jednou se Jonovi zdálo, že na římse nad svou hlavou vidí pár žhnoucích očí, velkých jako měsíce v úplňku.

V temnou hodinu před svítáním zastavili, aby napojili koně a každému dali po hrsti ovsa a sena. „Nejsme daleko od místa, kde zemřeli divocí,“ řekl Qhorin. „Jeden muž by jich odsud dokázal zadržet stovku. Správný muž.“ Podíval se na panoše Dalbridge.

Panoš sklonil hlavu. „Nechte mi tady tolik šípů, kolik jich můžete postrádat, bratři.“ Pohladil svůj luk. „A postarejte se o to, aby můj kůň dostal jablko, až se vrátíte domů. Zasluhuje si to, ubohé zvíře.“

On tady zůstává, aby zemřel, uvědomil si Jon.

Qhorin panoše popleskal po předloktí rukou v rukavici. „Jestli ten orel sletí dolů, aby se na tebe podíval…“

„… přijde o pár per.“

Posledním, co Jon viděl z panoše Dalbridge, byla jeho záda, když stoupal po úzké pěšině do výšin.

Jakmile se rozednilo, pohlédl do bezmračné oblohy a spatřil tečku pohybující se na pozadí nekonečné modři. Ebben ji uviděl taky a zaklel, ale Qhorin jim řekl, aby byli zticha. „Poslouchejte.“

Jon zadržel dech a uslyšel to. Kdesi daleko za nimi se ozvěnou mezi horskými úbočími odrážel zvuk loveckého rohu.

„Už přicházejí,“ řekl Qhorin.

TYRION

Pod ho pro nastávající zatěžkávací zkoušku oblékl do přepychové sametové tuniky v barvě lannisterského šarlatu a přinesl mu řetěz jeho úřadu. Tyrion jej nechal ležet na stolku vedle postele. Jeho sestra neměla ráda, když jí připomínal, že je pobočníkem krále, a on si nepřál ještě víc podněcovat nevraživost, která mezi nimi již tak panovala.

Když přecházel nádvoří, dostihl ho Varys. „Můj pane,“ řekl, mírně udýchaný. „Měl by sis přečíst tohle.“ Držel ve své měkké bílé dlani pergamen. „Zpráva ze severu.“

„Dobrá, nebo špatná?“ otázal se Tyrion.

„Nepřísluší mi, abych to posuzoval.“

Tyrion rozvinul pergamen. Aby dopis dokázal přečíst na nádvoří jen slabě osvětleném pochodněmi, musel přimhouřit oči. „Bohové, buďte dobří,“ řekl tiše. „Oba?“

„Obávám se, že ano, můj pane. Je to tak smutné. Tak žalostně smutné. Byli ještě tak mladí a nevinní.“

Tyrion si vzpomněl, jak vlci vyli, když Starkův chlapec spadl z věže. Jak asi vyjí teď? „Řekl jsi to ještě někomu?“ zeptal se.

„Zatím ne, ale samozřejmě budu muset.“

Svinul dopis. „Své sestře to sdělím sám.“ Zajímalo ho, jak tu zprávu přijme. Velice ho to zajímalo.

Královna toho večera vypadala obzvlášť půvabně. Měla na sobě prostřižené šaty z temně zeleného sametu, který zdůrazňoval barvu jejích očí. Zlaté vlasy jí spadaly přes holá ramena a kolem pasu měla tkaný pás zdobený smaragdy. Tyrion počkal, dokud se neposadil a nebyl mu nabídnut pohár vína, a teprve pak jí dopis beze slova podal. Cersei na něho nevinně zamrkala a vzala si pergamen z jeho ruky.

„Věřím, že jsi potěšena,“ řekl, zatímco Cersei četla. „Chtěla jsi přece mít toho Starkova chlapce mrtvého.“

Cersei protáhla obličej. „To Jaime ho shodil z toho okna, ne já. Prý pro lásku, jak řekl, jako by mě to mělo potěšit. Byl to unáhlený čin a taky nebezpečný, ale kdy se náš bratr zastavil, aby o něčem popřemýšlel?“

„Ten chlapec vás viděl,“ poznamenal Tyrion.

„Bylo to dítě. Dokázala bych ho vyděsit tak, že by mlčel.“ Zamyšleně pohlédla na dopis. „Copak musím snášet tvoje obviňování pokaždé, když si některý Stark ukopne palec? Tohle je Greyjoyova práce, já jsem s tím neměla nic společného.“

„Doufejme, že tomu uvěří i lady Catelyn.“

Její oči se rozšířily. „Přece by -“

„Nezabila Jaimeho? Proč ne? Co bys udělala ty, kdyby Joffrey a Tommen byli zavražděni?“

„Stále mám Sansu,“ prohlásila královna.

„Stále máme Sansu,“ opravil ji, „a měli bychom se o ni dobře starat. A teď, kde je ta večeře, cos mi slíbila, drahá sestro?“

Cersei připravila vskutku chutnou tabuli, to se nedalo popřít. Začali krémovou kaštanovou polévkou, křehkým teplým chlebem a zeleninou a ořechy. Pak následoval mihulový koláč, jehně na medu, karotky dušené na másle, bílé fazolky, slanina a pečená labuť nadívaná houbami a ústřicemi. Tyrion byl nanejvýš zdvořilý; nabízel své sestře to nejlepší sousto z každého chodu a sám dbal o to, aby jedl jenom to, co ona. Ne že by si myslel, že by ho chtěla otrávit, ale opatrnosti nikdy nebylo nazbyt.

Viděl, že zprávy o Starcích ji rozrušily. „Nepřišel nějaký vzkaz z Drsného mostu?“ zeptala se nervózně, když si nabodla kousek jablka na hrot nože a delikátně jej po malých soustech oždibovala.

„Žádný.“

„Nikdy jsem Malíčkovi nevěřila. Za dostatečnou sumu by se bez váhání okamžitě přidal k Stannisovi.“

„Stannis Baratheon je příliš poctivý a spravedlivý, než aby si muže kupoval. A pro takového jako Malíček by rozhodně nebyl přijatelným pánem. Připouštím, že válka už svedla dohromady různé typy lidí, ale tyhle dva? Nikdy.“

„Za toho vepře musíme poděkovat lady Tandě,“ podotkla Cersei, když ukrajoval lahodné kousky z šunky.

„Znamení její lásky k nám?“

„Úplatek. Prosí, aby dostala svolení vrátit se na svůj hrad. Tvoje svolení i moje. Zřejmě se obává, že bys ji mohl cestou zatknout, tak jako jsi to udělal s lordem Gylesem.“

„Má snad v úmyslu odcestovat s dědicem trůnu?“ Tyrion nabídl své sestře řez šunky a jeden si vzal sám. „Byl bych raději, kdyby zůstala. Pokud chce být v bezpečí, řekni jí, ať sem přivede svoji posádku z Bohatova. Tolik mužů, kolik má.“

„Jestliže tak zoufale potřebuješ muže, proč jsi poslal pryč svoje divochy?“ Do Cerseina hlasu se vkradla určitá nevrlost.

„Byl to ten nejlepší způsob, jak je využít,“ odpověděl jí po pravdě. „Jsou to sice zuřiví bojovníci, ovšem nikoli vojáci. Ve formální bitvě záleží víc na disciplíně než na odvaze. V královském lese už nám prokázali víc dobra, než by kdy byli schopni, kdyby zůstali na městských hradbách.“

Zatímco byla servírována labuť, královna se ho vyptávala na spiknutí Mužů s parožím. Zdálo se, že ji to spíš rozčílilo, než vystrašilo. „Proč jsme obklopeni tolika zrádci? Jakou škodu kdy rod Lannisterů těm bídákům napáchal?“

„Žádnou,“ odpověděl Tyrion, „jenom věří, že takto se ocitnou na vítězné straně… což z nich činí nejenom zrádce, ale také blázny.“

„Jsi si jistý, že jsi je vypátral všechny?“

„Varys to tvrdí.“ Labuť byla na jeho vkus příliš tučná.

Na Cerseině bílém čele se mezi jejím půvabným obočím objevila vráska. „Příliš tomu eunuchovi důvěřuješ.“

„Slouží mi dobře.“

„Zdá se, že se mu podařilo přimět tě, abys tomu věřil. Myslíš si, že jsi jediný, komu šeptá ta svá tajemství? Každému nám toho dává právě tolik, aby nás přesvědčil, že bez něho jsme bezmocní. Stejnou hru hrál se mnou, když jsem se vdala za Roberta. Celá léta jsem žila v přesvědčení, že u dvora nemám upřímnějšího přítele, ale teď…“ Chvíli studovala jeho obličej. „Říká, že máš v úmyslu oddělit Ohaře od Joffreyho.“

Zatracený Varys. „Mám pro Clegana důležitější povinnosti.“

„Nic není důležitějšího než život krále.“

„Život krále není ohrožen. Joffa bude hlídat statečný ser Osmund a také Meryn Trant.“ Kteří jsou k ničemu. „Balona Swanna a Ohaře potřebuji k tomu, aby vedli výpady z města a zabezpečili, že Stannis se ani náhodou nedostane na naši stranu Černovodého proudu.“

„Výpady povede Jaime.“

„Z Řekotočí? To by byly dlouhé výpady.“

„Joff je teprve chlapec.“

„Chlapec, který sám projevil zájem o účast v bitvě a pro tentokrát projevil i krapet zdravého rozumu. Nemám v úmyslu poslat ho do středu dění, ale je třeba, aby byl vidět. Za krále, který se s vojáky dělí o jejich břímě, budou muži bojovat s větším nadšením než za toho, který se schovává za matčinu sukni.“

„Je mu třináct, Tyrione.“

„Vzpomínáš si na to, jaký byl ve třinácti Jaime? Jestli chceš, aby tvůj chlapec byl synem svého otce, nech ho zahrát si tu roli. Joff nosí tu nejlepší zbroj, jakou si může za zlato koupit, a po celou dobu kolem sebe bude mít tucet zlatých plášťů. Pokud budu mít podezření, že městu hrozí sebemenší nebezpečí, že padne, nechám ho okamžitě doprovodit zpátky do Rudé bašty.“

Říkal si, že tohle by ji mohlo ujistit, avšak nespatřil v jejích zelených očích ani špetku souhlasu. „A padne město?“

„Ne.“ Ale pokud ano, modli se, abychom dokázali Rudou baštu bránit tak dlouho, dokud sem k naší úlevě nedorazí náš lord otec.

„Nebylo by to poprvé, kdy jsi mi lhal, Tyrione.“

„Vždycky jsem k tomu měl dobrý důvod, drahá sestro. Stejně jako ty toužím po přátelství mezi námi. Rozhodl jsem se propustit lorda Gylese.“ Držel Gylese v zajetí jen kvůli tomuto velkodušnému gestu. „Taky můžeš dostat zpátky sera Borose.“

Královnina ústa se stáhla. „Ser Boros ať si klidně shnije v Růženíně,“ řekla, „ale Tommen -“

„- zůstane tam, kde je. Pod ochranou lorda Jacelyna je ve větším bezpečí, než kdyby byl s lordem Gylesem.“

Sluhové odnesli labuť, stěží dotčenou. Cersei jim pokynula, aby přinesli sladkosti. „Doufám, že ti budou chutnat ostružinové koláčky.“

„Já mám rád všechny koláčky.“

„Och, to já vím už dlouho. Víš, proč je Varys tak nebezpečný?“

„To má být hádanka?“

„Protože nemá úd.“

„Nemáš ho ani ty.“ A nejsi tak plná nenávisti právě proto, Cersei?

„Možná jsem proto také tak nebezpečná. Ty, na druhé straně, jsi stejně velký blázen jako kterýkoli jiný muž. Drahnou polovinu času nepřemýšlíš mozkem, ale tím červem mezi svýma nohama.“

Tyrion si oblízl drobečky z prstů. Úsměv jeho sestry se mu vůbec nelíbil. „Ano, a zrovna teď si ten červ myslí, že je načase, abych odešel.“

„Copak, není ti dobře, bratře?“ Naklonila se k němu, nabídla mu pohled na oblinu svých ňader. „Najednou vypadáš nějak neklidně.“

„Neklidně?“ Tyrion pohlédl ke dveřím. Zdálo se mu, že zvenčí něco zaslechl. Začínal litovat, že k Cersei přišel sám. „Nikdy předtím jsi žádný zvláštní zájem o můj úd neprojevovala.“

„Víš, mě ani tak nezajímá tvůj úd, jako spíš skutečnost, kam ho strkáš. Já nejsem ve všem závislá na eunuchovi, tak jako ty. Mám svoje vlastní metody, jak získávat informace… především takové, o kterých lidé nechtějí, abych je věděla.“

„Co se mi tím snažíš říct?“

„Jenom tohle - mám tu tvoji malou děvku.“

Tyrion sáhl po svém vinném poháru, protože potřeboval získat čas, aby si mohl utřídit myšlenky. „Já myslel, že ty jsi spíš na chlapy.“

„Ty jsi takový směšný malý mužíček. Pověz mi, už ses s ní stačil oženit?“ Když neodpověděl, zasmála se a řekla: „Otec bude rád.“

Měl pocit, jako by se mu v břiše svíjelo hejno úhořů. Jak mohla najít Šae? Zradil ho snad Varys? Nebo přišla všechna jeho opatření vniveč v důsledku jeho netrpělivosti, když onehdy v noci jel rovnou k domu, kde bydlela? „Proč by ti mělo záležet na tom, koho si vyberu k tomu, aby mně zahříval postel?“

„Lannister vždycky splácí svoje dluhy,“ odpověděla. „Kuješ proti mně pikle ode dne, kdy jsi přišel do Králova přístaviště. Prodal jsi Myrcellu, ukradl jsi Tommena a teď plánuješ, že necháš zabít Joffa. Chceš ho mít mrtvého, abys mohl vládnout prostřednictvím Tommena.“

Nu, nemohu říct, že tahle myšlenka by nebyla lákavá. „To je šílenství, Cersei. Stannis tu bude během pár dnů. Potřebuješ mě.“

„K čemu? Kvůli tvé udatnosti v bitvě?“

„Bronnovi žoldnéři beze mě nikdy bojovat nebudou,“ zalhal.

„Och, já myslím, že budou. Oni totiž milují zlato, ne ten tvůj trpasličí důvtip. Ale neboj se, já je bez tebe nenechám. Nemohu sice tvrdit, že čas od času nemám chuť podříznout ti krk, ale Jaime by mi nikdy neodpustil, kdybych to udělala.“

„A ta děvka?“ Nemohl se přimět nazvat ji jejím jménem. Kdybych Cersei dokázal přesvědčit, že Šae pro mě nic neznamená, možná…

„Budeme s ní zacházet dostatečně laskavě, pokud se nic nestane mému synovi. Kdyby však Joff měl zemřít, nebo kdyby Tommen měl padnout do rukou našich nepřátel, ta tvoje malá běhna zemře mnohem bolestivější smrtí, než si dokážeš představit.“

Ona opravdu věří, že mám v úmyslu zabít svého vlastního synovce. „Chlapci jsou v bezpečí,“ ujistil ji znaveně. „Bohové, buďte dobří, Cersei, vždyť jsou z mé vlastní krve. Za jakého člověka mě to považuješ?“

„Za zakrslého a zvráceného.“

Tyrion hleděl na zbytky vína na dně svého poháru. Co by na mém místě udělal Jaime? Pravděpodobně by tu děvku zabil a na následky by myslel až po činu. Jenomže Tyrion neměl ani zlatý meč, ani moc jím vládnout. Mohl sice obdivovat bratrovu bezstarostnou zlobu, ale měl by se snažit vyrovnat spíš jejich otci. Kámen, musím být jako kámen, musím být Casterlyova skála, tvrdá a nepoddajná. Pokud v této zkoušce neobstojím, mohu si rovnou jít hledat nejbližší kočovné divadlo. „Podle mě už jsi ji stejně nechala zabít,“ řekl. „Chceš ji vidět? Myslím, že bys mohl.“ Cersei přešla místnost a otevřela těžké dubové dveře. „Přiveďte sem děvku mého bratra.“

Bratři sera Osmunda, Osney a Osfryd, byli hrášky ze stejného lusku, vysocí muži se zobanovitými nosy, tmavými vlasy a krutými úsměvy. Visela mezi nimi a v tmavém obličeji se jí bíle leskly vytřeštěné oči. Z rozbitého rtu jí stékala krev a pod jejím otrhaným oděvem viděl modřiny. Ruce měla svázané provazem a dali jí roubík, aby nemohla mluvit.

„Řekla jsi, že jí nikdo neublíží.“

„Vzpírala se jim.“ Na rozdíl od svých bratrů byl Osney hladce oholený a na jeho holých tvářích se jasně rýsovaly škrábance. „Má drápy jako stínokočka.“

„Modřiny se zahojí,“ řekla Cersei znuděným tónem. „Ta děvka bude žít. Tak dlouho, dokud bude žít Joff.“

Tyrion by se jí nejraději vysmál do očí. Bylo by to sladké, tak sladké, jenomže by se tím připravil o radost ze hry. Prohrála jsi, Cersei, a Černokotlí jsou ještě větší tupci, než Bronn tvrdil. Stačilo by říci pár slov na vysvětlenou…

Místo toho pohlédl dívce do očí a řekl: „Přísaháš, že ji po bitvě propustíš?“

„Když ty propustíš Tommena, tak ano.“

Tyrion vstal. „Vtom případě si ji nech, ale dbej o její bezpečí. Pokud si tahle zvířata myslí, že ji mohou zneužívat… Zkrátka, drahá sestro, dovol mi poznamenat, že jazýček vah se vychyluje na dvě strany.“ Jeho tón byl chladný, bezvýrazný, lhostejný; tápal po hlasu svého otce a našel ho. „Cokoli se přihodí jí, stane se i Tommenovi, což zahrnuje i bití a násilnění.“ Pokud mne skutečně považuje za zrůdu, milerád pro ni tu roli sehraju.

Tohle Cersei neočekávala, v očích se jí objevil strach. „Toho by ses neodvážil.“

Tyrion se přinutil usmát se na ni, pomalu a chladně. Jeho oči, jedno zelené a druhé černé, se jí posmívaly. „Neodvážil? Udělám mu to sám.“

Dlaň jeho sestry vylétla proti jeho obličeji, ale on ji chytil za zápěstí a zkroutil jí ruku dozadu, dokud nevykřikla. Osfryd jí chtěl přispěchat na pomoc. „Ještě krok a zlomím jí ruku,“ varoval ho trpaslík. Muž se zastavil. „Pamatuješ, jak jsem ti říkal, že už mě nikdy neuhodíš, Cersei?“ Smýkl jí na podlahu a otočil se zpátky k Černokotlým. „Rozvažte ji a sundejte jí roubík!“ Provaz byl tak těsné utažený, že omezoval přívod krve do jejích dlaní. Když se jí v nich začal obnovovat oběh, vykřikla bolestí. Tyrion jí něžně masíroval prsty, dokud v nich opět neměla cit. „Drahá,“ řekl jí, „musíš být statečná. Je mi moc líto, že ti ublížili.“

„Já vím, že mě osvobodíš, můj pane.“

„Udělám to,“ slíbil jí a Alayaya se k němu naklonila a políbila ho na čelo. Její rozbité rty zanechaly krvavou stopu na jeho kůži. Ten krvavý polibek je mnohem víc, než si zasluhuju, pomyslel si Tyrion. To kvůli mně jí takto ubližují.

Stále ještě na sobě měl její krev, když pohlédl dolů na královnu. „Nikdy jsem tě neměl rád, Cersei, ale jsi moje sestra, a tak jsem ti nikdy neublížil. Pokazila jsi to. Za tohle ti ublížím. Ještě nevím jak, ale dej mi čas. Přijde den, kdy budeš věřit, že jsi v bezpečí a šťastná a najednou se tvá radost změní v popel a ty poznáš, že dluh byl splacen.“

Otec mu kdysi řekl, že ve válce je po bitvě v okamžiku, kdy se jedna armáda obrátí na útěk. Nezáleží na tom, jak početná byla ještě před chvílí, jak vycvičená a ozbrojená; jakmile se před vámi jednou dá na útěk, už se nepokusí bojovat proti vám znovu. Stejné to bylo s Cersei. „Vypadni!“ bylo jedinou odpovědí, na kterou se jeho sestra zmohla. „Zmiz mi z očí!“

Tyrion se uklonil. „Přeji ti dobrou noc. A příjemné sny.“

Vracel se do Pobočníkovy věže a měl přitom pocit, jako by mu v hlavě pochodovalo tisíc obrněných nohou. Tohle jsem měl předvídat od okamžiku, kdy jsem poprvé proklouzl zadním otvorem Chatayiny skříně. Možná to ani nechtěl předvídat. Než vyšel ke svým komnatám, strašlivě ho bolely nohy. Poslal Poda pro pohár vína a odebral se do své ložnice.

Šae seděla se zkříženýma nohama na jeho posteli s nebesy, nahá, až na těžký zlatý řetěz, který jí visel přes oblinu ňader - řetěz ze zlatých ruček, každé připojené k té vedlejší.

Tyrion ji neočekával. „Co tady děláš?“

Se smíchem zatahala za řetěz. „Chtěla jsem cítit nějaké ruce na svých prsou… jenomže tyhle malé zlaté jsou studené.“

Na okamžik nevěděl, co jí na to má říci. Jak jí mohl povědět, že jiná žena utržila rány, které byly určené jí, a možná místo ní taky zemře, kdyby se během bitvy mělo něco přihodit Joffreymu? Hřbetem ruky si z čela otřel stopy Alayayiny krve. „Lady Lollys -“

„Spí. Spánek je tím jediným, čeho je ta velká kráva schopná. Jenom spí a jí. Někdy dokonce usne při jídle. Jídlo jí sklouzne pod pokrývku, ona se v něm vyválí a já ji pak musím umývat.“ Znechuceně se ušklíbla. „Vždyť ji jenom ošoustali.“

„Její matka říká, že je nemocná.“

„Má v břiše dítě, to je všechno.“

Tyrion se rozhlédl kolem sebe po místnosti. Zdálo se, že všechno se nachází v takovém stavu, v jakém to tam zanechal. „Kudy jsi sem přišla? Ukaž mi ty skryté dveře.“

Pokrčila rameny. „Lord Varys mě přinutil přetáhnout si přes oči kápi. Nic jsem neviděla, až na… v jednom okamžiku jsem pod okrajem kápě zahlédla kousek podlahy. Byly tam takové malé dlaždičky, víš, takové ty, co dohromady tvoří obrázek.“

„Mozaika?“

Šae přikývla. „Měly červenou a černou barvu. Myslím, že to byl obrázek draka. Jinak byla všude tma. Slezli jsme dolů po žebříku a šli jsme dlouhými chodbami, dokud jsem nebyla celá zmatená. Jednou jsme se zastavili, aby mohl odemknout železnou bránu. Otřela jsem se o ni, když jsme jí procházeli. Ten drak byl za bránou. Pak jsme lezli nahoru po dalším žebříku a za ním následoval jakýsi tunel. Musela jsem se sehnout a myslím, že lord Varys dokonce lezl po čtyřech.“

Tyrion provedl obhlídku ložnice. Zdálo se, že jeden ze svícnů je uvolněný. Postavil se na špičky a snažil se jím pohnout. Pomalu se otáčel a hlasitě přitom škrábal o kamennou zeď. Když byl obrácený vrškem dolů, vypadl z něj oharek svíčky. Rohože na studené kamenné podlaze také nebyly nijak zpřeházené. „Můj pán se mnou dnes nechce spát?“ zeptala se Šae.

„Za okamžik.“ Tyrion otevřel šatník, odsunul stranou oblečení a zatlačil proti zadnímu panelu. To, co fungovalo v nevěstinci, by mohlo účinkovat i zde v hradu… ale ne, dřevo bylo pevné, nepohnulo se pod jeho dotekem. Pak jeho zrak přitáhl kámen vedle okenního sedátka, ale jakkoli ho osahával a tlačil do něj, ani se nehnul. Vrátil se k posteli zklamaný a rozčilený.

Šae mu rozšněrovala kalhoty a vrhla se mu do náruče. „Máš ramena tvrdá jako kámen,“ mumlala. „Pospěš si, chci tě cítit v sobě.“ Jenomže když ho pevně objala nohama kolem pasu, jeho mužství ho zradilo. Šae, která to ucítila, vyklouzla zpod pokrývky a vzala jeho úd do úst, ale ani to ho nevzrušilo.

Po chvíli ji zarazil. „Co se děje?“ zeptala se ho. V jemných rysech jejího obličeje jako by byla vepsána všechna nevinnost světa.

Nevinnost? Blázne, je to děvka, Cersei měla pravdu, myslíš svým údem, blázne, blázne.

„Jdi hezky spát, drahoušku,“ řekl jí a pohladil ji po vlasech. Dlouho poté, co Šae dala na jeho radu, Tyrion tam stále ležel bdělý, svíral v dlani jedno z jejích malých ňader a naslouchal jejímu pravidelnému dechu.

CATELYN

Velká síň Řekotočí byla bezútěšným místem, když v ní večeřeli jenom dva lidé. Stěny byly ověnčeny temnými stíny. Jedna z pochodní při náhlém poryvu větru zhasla a zůstaly svítit jenom tři, Catelyn seděla u stolu a upírala zrak do svého poháru. Víno jí připadalo slabé a kyselé. Brienne seděla proti ní. Vysoké křeslo jejího otce mezi nimi bylo prázdné, stejně jako zel prázdnotou zbytek síně. Dokonce i služebnictvo bylo pryč. Dala jim svolení připojit se k oslavě.

Stěny hradu byly silné, a přesto k nim doléhaly tlumené zvuky veselí z nádvoří. Ser Desmond nechal ze sklepa vyvalit dvacet sudů s vínem a lid pozvedal rohy s oříškově hnědým hustým pivem na počest Edmurova očekávaného návratu, jakož i dalšího Robbova vítězství, při kterém se mu podařilo dobýt Skalisko.

Nemohu je z ničeho vinit, pomyslela si Catelyn. Oni to nevědí. A i kdyby věděli, proč by jim na tom mělo záležet? Oni moje syny neznali. Nikdy se se srdcem v krku a s pocitem pýchy i zděšení nedívali, jak Bran šplhá, nikdy ho neslyšeli smát se, nikdy se neusmívali při pohledu na Rickona, který se tak usilovně snažil vyrovnat svým starším bratrům. Hleděla na večeři, kterou před ni položili: pstruha obaleného ve slanině, salát z tuřínové natě, fenyklu a sladké trávy, hrášek, cibulky a horký chléb. Brienne jedla metodicky, jako by večeře byla jen dalším úkolem, který je třeba vykonat. Změnila jsem se v zatrpklou ženu, pomyslela si Catelyn. Neshledávám potěšení v jídle ani ve víně a píseň a smích se pro mne staly podezřelými cizinci, jsem stvořením smutku, prachu a hořkého toužení. Tam, kde jsem kdysi mívala srdce, teď zeje prázdné místo.

Zvuky, které při jídle vydávala druhá žena, jí připadaly nesnesitelné. „Brienne, nejsem právě příjemnou společnicí. Jdi, připoj se k oslavě, jestli chceš. Vypij si roh piva a zatanči si při zvuku Rymundovy harfy.“

„Já na nějaké oslavování nejsem, moje paní.“ Roztrhla svýma velkýma rukama skývu černého chleba a pak se na ni podívala, jako by ji viděla poprvé v životě. „Jestli mi to ale poroučíš…“

„Jenom jsem si myslela, že by sis mohla užít veselejší společnosti, než je ta moje,“ řekla Catelyn.

„Já jsem tady spokojená.“ Brienne si chléb namočila do šťávy vypečené ze pstruha.

„Dnes ráno přiletěl další pták.“ Catelyn nevěděla, proč jí to říká. „Mistr mě okamžitě přišel probudit. Byla to jeho povinnost, i když vůbec ne příjemná. Ani trochu příjemná.“ Původně neměla v úmyslu svěřovat se s tím Brienne. Nevěděl to nikdo kromě ní a mistra Vymana a ona si to chtěla nechat pro sebe, dokud… dokud…

Dokud co? Bláznivá ženská. Myslíš si, že když to tajemství budeš skrývat ve svém srdci, učiní je to méně pravdivým? Že když to nikomu neřekneš a nikdy o tom nebudeš mluvit, stane se to jenom snem, něčím méně než snem, noční můrou jen zpola zapamatovanou? Och, kéž by jen bohové byli tak milosrdní…

„Byla to zpráva z Králova přístaviště?“ zeptala se Brienne.

„Kéž by tak byla. Ten pták přiletěl z hradu Cerwynů a dopis byl od sera Rodrika, mého kastelána.“ Temná křídla, temná slova. „Shromáždil tolik mužů, kolik jen mohl, a táhne na Zimohrad, aby hrad dobyl zpátky.“ Jak bezvýznamné jí to nyní všechno připadalo. „Řekl… napsal… řekl mi, že…“

„Moje paní, co se stalo? Týká se to tvých synů?“

Jak prostá to byla otázka; kéž by tak jednoduchá mohla být i odpověď na ni. Catelyn se snažila promluvit, ale slova jí uvízla v hrdle. „Už nemám žádné syny kromě Robba.“ Podařilo se jí ta strašlivá slova říci bez jediného zavzlykání a byla za to vděčná.

Brienne na ni pohlédla se zděšením v očích. „Moje paní?“

„Bran a Rickon se snažili uprchnout, ale byli zajati ve mlýně na Žaludové vodě. Theon Greyjoy nabodl jejich hlavy na kopí a vystavil je na hradbách Zimohradu. Theon Greyjoy, který jedl u mého stolu od té doby, co byl desetiletým chlapcem.“ Řekla jsem to, bohové, odpusťte mi. Řekla jsem to a učinila jsem to pravdou.

Briennin obličej se před ní rozplýval v záplavě slz. Dívka se k ní natáhla přes stůl, ale její prsty se zastavily kousek od Catelyniných, jako by ten dotyk mohl být nevítaný. „Já… nemám slov, moje paní. Moje dobrá paní. Tvoji synové, jsou teď… jsou teď s bohy.“

„Jsou?“ opáčila Catelyn příkře. „Jaký bůh by dopustil, aby se to stalo? Rickon byl ještě dítě. Copak si zasluhoval takovou smrt? A Bran… když jsem odjížděla ze severu, stále ještě od svého pádu neotevřel oči. Musela jsem odjet, než se probudil. Teď už se k němu nemohu vrátit, ani už ho neuslyším, jak se směje.“ Ukázala Brienne svoje dlaně, svoje prsty. „Tyto jizvy… poslali muže, aby Branovi podřízl hrdlo, zatímco bezmocně ležel na loži. Tehdy by byl zemřel a já s ním, ale Branův vlk vrahovi vyrval hrdlo.“ To jí poskytlo chvilku k zamyšlení. „Myslím, že Theon zabil i vlky. Musel, jinak… Byla jsem si jistá, že chlapci jsou v bezpečí, dokud jsou jejich zlovlci s nimi. Stejně jako je Robb s Šedým větrem. Ale moje dcery teď už žádné vlky nemají.“ Náhlá změna tématu Brienne znepokojila. „Tvoje dcery…“

„Sansa byla dáma už ve třech letech, vždycky tak zdvořilá a dychtivá potěšit všechny kolem sebe. Nic neměla raději než příběhy o statečnosti rytířů. Lidé říkali, že vypadá jako já, jenomže ona vyroste v ženu mnohem krásnější, než jsem kdy byla já, je to na ní vidět. Často jsem posílala pryč její služebnou, abych jí mohla sama vykartáčovat vlasy. Má je oříškově hnědé, světlejší než moje, tak husté a hebké… a ve světle pochodní září rudě jako měď…

A Arya, nu… Nedovi návštěvníci, kteří vjeli na nádvoří bez ohlášení, si ji často pletli se štolbou. Musím přiznat, že s Aryou jsme měli trápení. Byla napolo klukem a napolo vlčím mládětem. Cokoli jí člověk zakázal, začala po tom toužit. Měla Nedův protáhlý obličej a hnědé vlasy, které vždycky vypadaly, jako by si v nich udělal hnízdo nějaký vrabčák. Zoufale jsem se snažila udělat dámu i z ní, jenomže tak jako jiná děvčata v jejím věku sbírají panenky, ona sbírala jizvy a vždycky bez obalu řekla cokoli, co jí zrovna přišlo na jazyk. Myslím, že už je taky mrtvá.“

Když to říkala, měla pocit, jako by jí nějaká obří ruka mačkala hrudník. „Chtěla bych je všechny zabít, Brienne. Nejdřív Theona Greyjoye, pak Jaimeho Lannistera, Cersei i Skřeta, všechny do jednoho. Ale moje děvčata… moje děvčata by…“

„Královna… má taky malou holčičku,“ řekla Brienne zaraženě. „A taky syny, stejného věku, jako byli tvoji. Až se to doslechne, možná… možná se slituje a…“

„Pošle mi zpátky moje dcery?“ Catelyn se smutně usmála. „Je v tobě sladká nevinnost, dítě. Tolik bych si to přála… ale ne. Robb svoje bratry pomstí. Led umí zabíjet stejně dobře jako oheň. Led byl Nedův obouruční meč. Valyrijská ocel, s čepelí tisíckrát překládanou a tak ostrou, že jsem se jí bála dotknout. Robbův meč je ve srovnání s ním tupý jako klacek. Obávám se, že pro něj nebude snadné utít jím Theonovi hlavu. Starkové nepoužívají katy. Ned vždycky říkal, že člověk, který vynese rozsudek, by měl máchnout mečem, třebaže sám se v této povinnosti nikdy nevyžíval. Ale já budu, och, ano.“ Pohlédla na svoje zjizvené ruce, otevřela je, zavřela a pak pomalu zvedla oči. „Poslala jsem mu víno.“

„Víno?“ Brienne byla v koncích. „Robbovi? Nebo… Theonu Greyjoyovi?“

„Králokatovi.“ U Cleose Freye se to osvědčilo. Doufám, že máš žízeň, Jaime. Doufám, že tvoje hrdlo je vyschlé a stažené. „Chtěla bych, abys za ním šla se mnou.“

„Jsem tady na tvůj příkaz, moje paní.“

„V pořádku.“ Catelyn prudce vstala. „Zůstaň tady a v klidu dojez svou večeři. Pošlu pro tebe později. O půlnoci.“

„Tak pozdě, moje paní?“

„Žaláře jsou bez oken. Každá hodina je tam stejná a pro mne jsou beztak všechny hodiny půlnocí.“ Zamířila ven ze síně a její kroky se dutě rozléhaly ozvěnou. Když po schodišti stoupala do soláru lorda Hostera, slyšela zvenčí hudbu a také výkřiky: „Tully!“ a „Přípitek! Přípitek na statečného mladého lorda!“ Můj otec ještě není mrtvý, chtělo se jí křiknout na ně dolů. Moji synové jsou mrtví, ale můj otec žije, buďte všichni proklati. Stále je vaším pánem. Lord Hoster byl pohroužen do hlubokého spánku. „Před nedávném vypil pohár snového vína, moje paní,“ uvědomil ji mistr Vyman. „Proti bolesti. Nebude vědět, že jsi tady.“

„Na tom nezáleží,“ řekla Catelyn, je už víc mrtvý než živý, a přesto je víc živý než moji ubozí synové.

„Moje paní, mohu pro tebe něco udělat? Nechtěla bys nápoj na spaní?“

„Děkuji ti, mistře, ale nechci nic. Svoji bolest zaspat nemohu, Bran a Rickon si to ode mne nezasluhují. Jdi a připoj se k oslavě, já tu se svým otcem posedím.“

„Jak si přeješ, moje paní.“ Vyman se uklonil a odešel.

Lord Hoster ležel na zádech, měl otevřená ústa a jeho dech byl tichým pisklavým sípěním. Jedna ruka mu visela přes okraj matrace, bledá, křehká, bezmasá věc, ale na dotek teplá. Propletla svoje prsty s jeho a pevně je sevřela. Bez ohledu na to, jak pevně ho budu svírat, nedokážu ho tady udržet, pomyslela si smutně. Musím ho nechat jít. Avšak její prsty jako by se nechtěly rozpojit od jeho.

„Nemám nikoho, s kým bych si mohla promluvit, otče,“ řekla mu. „Modlím se, ale bohové mi neodpovídají.“ Zlehka mu políbila ruku. Měl ji teplou a pod bledou průsvitnou pokožkou se jako řeky větvily tenké modré žilky. Venku pod jeho okny tekly velké řeky, Rudý bodec a Rejdivý proud, a budou tam takto téci navěky, dlouho poté, co se řeky v otcových rukou navždy zastaví. „Včera v noci se mi zdál sen o tom, jak jsme se Lysa a já ztratily, když jsme se jednou vracely domů z Mořské stráže. Vzpomínáš si na to? Na svět padla podivná mlha a my jsme se opozdily za zbytkem skupiny. Všechno bylo šedé a já jsem neviděla na stopu před hlavu mého koně. Sjely jsme z cesty. Větve stromů byly jako dlouhé kostnaté ruce, které se po nás natahovaly, když jsme je míjely. Lysa se dala do pláče a já jsem vykřikla, ale mlha jako by zvuk pohltila. Petyr však věděl, kde jsme, vydal se zpátky a našel nás…

Jenomže teď tu není nikdo, kdo by mě našel. Tentokrát musím sama najít cestu ven z mlhy a je to těžké, tak těžké.

Stále si pamatuju slova Starků. Zima už přišla, otče. Pro mě určitě. Robb teď musí bojovat nejenom proti Lannisterům, ale také proti Greyjoyům, a kvůli čemu? Kvůli zlaté koruně a železné židli? Země přece již dost krvácela. Chci zpátky svoje děvčata a chci, aby Robb odložil meč a oženil se s nějakou pohlednou dcerou Waldera Freye, která ho učiní šťastným a porodí mu syny. Chci zpátky Brana a Rickona, chci…“ Catelyn svěsila hlavu. „Chci,“ řekla ještě jednou a pak už mlčela.

Po čase svíce zaprskala a zhasla. Měsíční světlo pronikalo mezi štěrbinami okenic, kladlo bledé stříbrné pruhy na obličej jejího otce. Slyšela tichý zvuk jeho pracného dechu, nekonečné zurčení vody a slabý nápěv milostné písně z nádvoří, tak smutné a sladké. „Miloval jsem pannu rudou jako podzim,“ zpíval Rymund, „se slunečním světlem ve vlasech.“

Vůbec si nevšimla, kdy zpěv ustal. Hodiny míjely, ale přesto měla pocit, že než se u dveří objevila Brienne, uplynul pouhý okamžik. „Moje paní,“ oznámila jí tiše. „Je půlnoc.“

Je půlnoc, otče, pomyslela si, a já si musím jít splnit svou povinnost. Pustila jeho ruku.

Žalářník byl zamračený malý muž s vějířkem žilek na nose. Našly ho v poněkud podroušeném stavu, skloněného nad korbelem piva a zbytky koláče plněného holubím masem. Podezřívavě na ně přimhouřil oči. „Prosím o prominutí, moje paní, ale lord Edmure přikázal, že Králokata nesmí nikdo navštívit bez jeho písemného svolení opatřeného jeho pečetí.“

„Lord Edmure? Copak můj otec již zemřel a nikdo mi to neoznámil?“

Žalářník si oblízl rty. „Ne, moje paní, pokud je mi známo.“

„Otevřeš celu, nebo se mnou půjdeš do soláru lorda Hostera a tam mu vysvětlíš, proč jsi odmítl uposlechnout můj rozkaz?“

Muž sklopil oči. „Jak moje paní poroučí.“ Měl klíče připevněné řetězem k cvočky pobitému koženému pásu, který mu těsně obepínal břicho. Chvíli se jimi probíral a mumlal si cosi pod fousy, dokud nenašel jeden, který odpovídal zámku na dveřích Králokatovy cely.

„Vrať se ke svému pivu a nech nás o samotě,“ poručila mu. Na háku ze stropu visela olejová lampa. Catelyn ji sundala a povytáhla knot. „Brienne, postarej se o to, aby mě nikdo nevyrušoval.“

Brienne přikývla a postavila se před dveře cely, s rukou spočívající na hrušce meče. „Kdybys mě potřebovala, moje paní, stačí zavolat.“

Catelyn strčila ramenem do těžkých dřevěných dveří pobitých železem a vstoupila do čpavé temnoty. Byly to útroby Řekotočí a stejně jako útroby i páchly. Pod chodidly jí zašustila stará sláma. Stěny byly obarvené bledými skvrnami ledku. Přes kámen k ní doléhalo tiché zurčení Rejdivého proudu. Světlo lampy dopadlo na vědro přetékající výkaly v jednom rohu a na schoulený tvar ve druhém. Džbán vína stál vedle dveří, netknutý. Takže takto dopadl můj malý úskok. Předpokládám, že bych měla být vděčná, že víno nevypil žalářník.

Jaime zvedl ruce, aby si přikryl obličej, a řetězy kolem jeho zápěstí zařinčely. „Lady Stark,“ řekl hlasem ochraptělým od toho, jak dlouho nemluvil. „Obávám se, že nejsem ve stavu, kdy bych mohl přijímat návštěvy.“

„Podívej se na mě, pane.“

„Světlo mě bodá do očí. Posečkej chviličku, budeš-li tak laskavá.“ Jaimemu Lannisterovi nedovolili použít břitvu od té doby, co ho zajali v Šeptajícím lese, a jeho obličej, kdysi tolik podobný královninu, nyní pokrýval zacuchaný vous. Zlatě se blýskal ve světle lampy a Lannister s ním vypadal jako nějaký velký žlutý medvěd, nádherný dokonce i v řetězech. Nemyté vlasy mu spadalý přes ramena v provázcích a spletencích, šaty se mu na těle rozpadaly, obličej měl bledý a ztrhaný… Přesto z něj stále vyzařovala moc a krása.

„Vidím, že jsi neměl chuť na víno, které jsem ti poslala.“

„Taková náhlá štědrost mi připadala nanejvýš podezřelá.“

„Kdykoli budu chtít, mohu mít tvoji hlavu. Já nemám zapotřebí trávit tě jedem.“

„Smrt jedem by vypadala přirozeně. Vysvětlíš ji snadněji, než kdyby mi najednou měla upadnout hlava z ramen.“ Zamžoural na ni z podlahy, jeho zelené kočičí oči pomalu přivykaly světlu. „Vyzval bych tě, aby ses u mě posadila, ale tvůj bratr mi sem zapomněl dát židli.“

„Já postojím.“

„Opravdu? Musím říct, že vypadáš hrozně. Ale možná je to jen tím světlem.“ Měl pouta na zápěstích a kolem kotníků a každé z pout bylo řetězem spojeno s ostatními, takže nemohl pohodlně ani stát, ani ležet. Pouta na zápěstích byla připevněná ke zdi. „Zdají se ti moje náramky příliš těžké, nebo jsi mi přišla dát pár dalších? Mohl bych ti jimi pěkně zařinčet, kdybys chtěla.“

„Můžeš si za to sám,“ připomněla mu. „Dali jsme ti pohodlnou věžní celu, odpovídající tvému původu a postavení. Oplatil jsi nám to tím, že ses pokusil o útěk.“

„Cela je cela. Některé pod Casterlyovou skálou jsou ve srovnání s touhle sluncem prozářenou zahradou. Jednoho dne ti je snad budu moct ukázat.“

Pokud má strach, dobře ho skrývá, pomyslela si Catelyn. „Muž spoutaný na rukou i na nohou by měl mít v ústech zdvořilejší jazyk, sere. Nepřišla jsem proto, abys mi vyhrožoval,“

„Ne? Pak jsi zde jistě proto, aby sis se mnou užila. Říká se, že vdovy jejich prázdné postele brzy omrzí. My z Královské gardy sice přísaháme, že se nikdy neoženíme, ale předpokládám, že bych ti mohl posloužit, pokud ti jde o tohle. Nalej nám trochu vína, sundej si šaty a uvidíme, co z toho bude.“

Catelyn si ho měřila pohledem plným odporu. Žil kdy na světě muž tak nádherný a zároveň tak ničemný jako tento? „Kdybys tohle řekl v přítomnosti mého syna, zabil by tě za to.“

„Jenom kdybych na sobě měl tohle.“ Jaime na ni zařinčel svými řetězy. „Oba dobře víme, že chlapec má strach utkat se se mnou v boji muže proti muži.“

„Můj syn je možná mladý, ale pokud ho považuješ za blázna, ošklivě se pleteš.“

„Schovávali se takto za sukněmi svých matek i staří králové zimy?“

„Už mě unavuješ, Lannistere. Potřebuju se od tebe dozvědět určité věci.“

„Proč bych ti měl cokoli říkat?“

„Například proto, aby sis zachránil život.“

„Ty myslíš, že mám strach ze smrti?“ Zdálo se, že ho to pobavilo.

„Měl bys ho mít. Pokud jsou bohové spravedliví, za svoje zločiny už sis vysloužil muka v tom nejhlubším ze sedmi pekel.“

„O jakých bozích to mluvíš, lady Catelyn? O stromech, ke kterým se modlil tvůj manžel? Jak mu posloužily, když mu moje sestra nechala setnout hlavu?“ Jaime se zachechtal. „Pokud existují bohové, proč je svět plný bolesti a nespravedlností?“

„Kvůli lidem, jako jsi ty.“

„Žádní lidé jako já na světě nejsou. Jsem jenom já.“

U toho nenajdu nic než aroganci, pýchu a prázdné holedbání šílence. Jenom s ním ztrácím čas. Pokud v něm někdy byla byť jen jiskřička cti, dávno vyhasla. „Když se mnou nechceš mluvit, tak ať. Vypij si to víno, nebo se do něj vymoč, mne na tom nezáleží.“

Už měla ruku na dveřích, když řekl: „Lady Stark.“ Otočila se, vyčkávala. „V tomhle vlhku všechno reziví,“ pokračoval Jaime. „Dokonce i mužská zdvořilost. Zůstaň a dostaneš svoje odpovědi… za určitou cenu.“

Ten je naprosto beze studu. „Zajatci si cenu neurčují.“

„Och, zjistíš, že jsem velice skromný. Tvůj žalářník mi soustavně lže a to ještě špatně. Jednoho dne mi řekne, že Cersei stáhli z kůže a druhého dne tvrdí totéž o mém otci. Odpověz mi na moje otázky a já ti odpovím na tvoje.“

„Pravdivě?“

„Och, ty přece chceš pravdu, ne snad? Ale pozor, moje paní. Podle Tyriona lidé často tvrdí, že hladoví po pravdě, ale když je jim naservírována, zřídkakdy se jim její chuť zamlouvá.“

„Jsem dost silná, abych si dokázala vyslechnout cokoli, co mi řekneš.“

„Jak si přeješ. Ale nejdřív, kdybys byla tak laskavá… to víno. Mám sucho v krku.“

Catelyn pověsila lampu nade dveře a posunula džbán a pohár blíž k němu. Než Jaime polkl, potřísnil si vínem ústa. „Kyselé a špatné,“ řekl, „ale ujde.“ Opřel se hlavou zpátky o zeď, přitáhl si kolena k hrudi a podíval se na ni. „Tvoje první otázka, lady Catelyn.“

Protože nevěděla, jak dlouho ta hra bude pokračovat, neztrácela čas. „Jsi Joffreyho otcem?“

„Nikdy by ses mě na to neptala, kdybys neznala odpověď.“

„Chci to slyšet z tvých rtů.“

Pokrčil rameny. „Joffrey je můj. Stejně jako ostatní Cerseiny děti, jak předpokládám.“

„Přiznáváš, že jsi milencem své sestry?“

„Vždycky jsem svou sestru miloval a ty mně teď dlužíš dvě odpovědi. Žijí stále všichni z mého rodu?“

„Řekli mi, že u Volského brodu padl ser Stafford Lannister.“

Jaimeho to nijak nedojalo. „Strýc Tupec, jak mu říkala moje sestra. Mě zajímá Cersei a Tyrion. A samozřejmě taky můj lord otec.“

„Všichni tři jsou naživu.“ Ale už dlouho ne, pokud bohové budou dobří.

Jaime se znovu napil vína. „Ptej se znovu.“

Catelyn si říkala, zda bude mít odvahu odpovědět na její další otázku něčím jiným než lží. „Jak se stalo, že můj syn Bran spadl?“

„Srazil jsem ho z okna.“

Nenucený způsob, jakým to řekl, ji na okamžik připravil o hlas. Kdybych měla nůž, zabila bych ho na místě, pomyslela si, dokud si nevzpomněla na svoje dcery. Se staženým hrdlem řekla: „Byl jsi rytířem, který přísahal, že bude ochraňovat slabé a nevinné.“

„Slabý byl, to ano, ale určitě ne nevinný. Špehoval nás.“

„Bran by nikoho nešpehoval.“

„Pak tedy proklínej ty svoje bohy, kteří chlapce přivedli k našemu oknu a umožnili mu spatřit to, co nikdy neměl vidět.“

„Proklínej bohy?“ hlesla nevěřícně. „To tvoje ruka ho srazila. Ty jsi chtěl, aby zemřel.“

Jeho řetězy tiše zacinkaly. „Zřídkakdy hážu děti dolů z věží, abych jim upevnil zdraví. Ano, chtěl jsem, aby zemřel.“

„A když se tak nestalo, uvědomil sis, že jsi ve větším nebezpečí než předtím, a tak jsi najatému vrahovi dal měšec stříbra, aby sis zajistil, že Bran se už nikdy neprobudí.“

„Opravdu?“ Jaime zvedl svůj pohár a dlouze se napil. „Nepopírám, že jsme o tom mluvili, ale ty jsi u chlapce byla dnem a nocí, často ho navštěvoval tvůj mistr a lord Eddard, byli tam strážní, ba dokonce ti zatracení zlovlci… musel bych si prosekat cestu přes polovinu Zimohradu, a nač bych se tím měl obtěžovat, když jsem si byl jistý, že chlapec stejně zemře?“

„Pokud mi lžeš, pak jsme spolu skončili.“ Catelyn k němu natáhla ruce, aby mu ukázala svoje prsty a dlaně. „Tyto jizvy mi udělal muž, který přišel, aby Branovi podřízl hrdlo. Přísaháš, že jsi ho neposlal?“

„Na mou lannisterskou čest.“

„Tvoje lannisterská čest má menší cenu než tohle.“ Kopla do vědra s výkaly. Páchnoucí břečka se rozlila po podlaze cely a vsákla se do slámy.

Jaime Lannister před výkaly couvl tak daleko, kam až mu to jeho řetězy umožňovaly. „Nepopírám, že moje čest možná skutečně má cenu výkalů, ale nikdy jsem si nikoho nenajímal, aby za mě zabíjel. Věř si, čemu chceš, lady Stark, ale kdybych chtěl mít tvého Brana mrtvého, zabil bych si ho sám.“

Bohové, buďte milostivi, on mluví pravdu. „Pokud jsi vraha neposlal ty, udělala to tvoje sestra.“

„Kdyby to udělala, věděl bych o tom. Cersei přede mnou nemá žádná tajemství.“

„Pak to tedy byl Skřet.“

„Tyrion je stejně nevinný jako tvůj Bran. Třebaže ten alespoň neleze po věžích a nikomu nenahlíží do oken.“

„Proč v tom případě měl vrah jeho dýku?“

„Co to bylo za dýku?“

„Byla asi takto dlouhá,“ řekla a dala ruce od sebe. „Bez ozdob, ale jemná práce, s čepelí z valyrijské oceli a jílcem z dračí kosti. Tvůj bratr ji vyhrál na lordu Baelišovi při turnaji na oslavu dne jména prince Joffreyho.“

Lannister si nalil, napil se, znovu si nalil a pak se zahleděl do svého poháru. „Představ si, že čím víc to víno piju, tím víc mi chutná. Teď, když mi tu dýku popisuješ, vzpomínám si na ni, vyhrál ji, říkáš? Jak?“

„Vsadil si na tebe, když jsi vyjel proti Rytíři květin.“ Jenomže když slyšela svoje vlastní slova, uvědomila si, že to řekla špatně. „Ne… bylo to naopak?“

„Tyrion si na turnaji vždycky sázel jedině na mě,“ řekl Jaime, „ale toho dne mě ser Loras vyhodil ze sedla. Byla to náhoda, nebral jsem toho kluka moc vážně, ale na tom teď nesejde. O cokoli se můj bratr vsadil, prohrál… ale jak si teď vzpomínám, ta dýka opravdu změnila majitele. Robert mne ji ukázal toho večera na hostině. Král mi rád sypal do ran sůl, především když byl opilý. A kdy opilý nebyl?“

Catelyn si vzpomněla, že když projížděli Měsíčními horami, Tyrion Lannister jí řekl totéž. Odmítala mu uvěřit. Petyr jí řekl něco jiného, Petyr, který jí byl takřka bratrem, Petyr, který ji miloval tak, že kvůli ní riskoval život v souboji… jenomže pokud jí Jaime a Tyrion pověděli stejný příběh, co to znamená? Bratři jeden druhého neviděli od té doby, co odjeli ze Zimohradu před více než rokem. „Snažíš se mě oklamat?“

„Přiznal jsem se, že jsem toho tvého milovaného chlapce vystrčil z okna. Proč bych ti teď měl lhát o té dýce?“ Obrátil do sebe pohár vína. „Věř si, čemu chceš, mně je už dávno jedno, co si o mně lidé myslí. A teď je řada na mně. Vyjeli Robertovi bratři do války?“

„Vyjeli.“

„To je ale skoupá odpověď. Pověz mi toho víc, nebo moje další odpověď bude stejná.“

„Stannis táhne na Královo přístaviště,“ odpověděla neochotně. „Renly je mrtvý, zavražděn svým bratrem v Drsném mostu, třebaže dílem nějakých temných sil, které nechápu.“

„Škoda,“ řekl Jaime. „Renlyho jsem měl docela rád. Stannis, to už je jiný příběh. Na čí stranu se dali Tyrellové?“

„Nejdříve na Renlyho, teď nevím.“

„Tvůj chlapec si musí připadat osaměle.“

„Robbovi bylo před pár dny šestnáct… Je to dospělý muž, a král. Vyhrál každou bitvu, ve které bojoval, V poslední zprávě jsme se doslechli o tom, že se zmocnil Skaliska.“

„Ale s mým otcem se dosud nestřetl, že ne?“

„Až se s ním střetne, porazí ho taky. Stejně jako tebe.“

„Mě přepadl nic netušícího, zbabělým úskokem.“

„Ty se opovažuješ hovořit o úskocích? Tvůj bratr Tyrion sem poslal vrahouny převlečené za vyslance, pod mírovou zástavou.“

„Kdyby v této cele seděl některý z tvých synů, neudělali by pro něho jeho bratři totéž?“

Můj syn už nemá bratry, pomyslela si, ale nechtěla se o svoji bolest dělit s tvorem, jako byl Jaime Lannister.

Jaime se znovu napil vína. „K čemu je dobrá čest, když je ohrožen život bratra, eh?“ Další doušek. „Tyrion je dost chytrý, aby si uvědomil, že tvůj syn nikdy nebude souhlasit s tím, aby mě vyměnil,“

To Catelyn nemohla popřít. „Robbovi vazalové by tě nejraději viděli mrtvého, Rickard Karstark především. V Šeptajícím lese jsi zabil dva jeho syny.“

„To byli ti dva s bílým východem slunce, že ano?“ Jaime pokrčil rameny. „Mám-li být upřímný, já se snažil zabít tvého syna. Ostatní se mi prostě jen připletli do cesty. Zabil jsem je v čestném boji, v zápalu bitvy. Kterýkoli jiný rytíř by učinil to samé.“

„Jak se stále můžeš považovat za rytíře, když jsi porušil každou přísahu, kterou jsi kdy složil?“

Jaime sáhl po džbánu, aby si znovu naplnil pohár. „Tolik přísah… stále tě jen nutí přísahat a přísahat. Braň krále. Poslouchej ho. Střež jeho tajemství. Dělej, co ti poručí. Dej svůj život za jeho. A taky poslouchej svého otce. Miluj svoji sestru. Chraň nevinné. Ochraňuj slabé. Měj v úctě bohy. Poslouchej zákony. Je toho tolik. Ať děláš cokoli, vždycky nějakou přísahu porušuješ.“ Mocně si lokl vína a na okamžik zavřel oči, opíraje se hlavou o skvrnu ledku na zdi za sebou. „Byl jsem tím nejmladším mužem ze všech, co na sebe kdy oblékli bílý plášť.“

„A taky tím nejmladším, který zradil vše, co to znamenalo, Králokate!“

„Králokate,“ opakoval po ní pečlivě. „A jaký to byl král!“ Zvedl svůj pohár. „Na Aeryse Targaryena, druhého svého jména, pána Sedmi království a ochránce říše. A na meč, který mu podřízl hrdlo. Na zlatý meč, abys věděla, dokud se nezbarvil jeho krví. Takové jsou barvy Lannisterů, rudá a zlatá.“

Smál se a Catelyn si uvědomila, že víno odvedlo svou práci; Jaime vypil většinu džbánu a byl opilý. „Jenom muž jako ty může být na takový čin hrdý.“

„Já ti říkal, že není jiného člověka, jako jsem já. Odpověz mi na tohle, lady Stark - nepověděl ti někdy tvůj Ned, jak zemřel jeho otec? Nebo jeho bratr?“

„Brandona uškrtili, zatímco jeho otec se na to musel dívat, pak zabili taky lorda Rickarda.“ Ošklivý příběh, šestnáct let starý. Proč se na to teď ptá?

„Ano, zabili ho, ale jak?“

„Předpokládám, že provazem nebo sekerou.“

Jaime se napil a otřel si ústa. „Ned tě toho nepochybně chtěl ušetřit. Svoji sladkou mladou nevěstu, třebaže ne docela pannu. Nu, chtěla jsi slyšet pravdu, tak se ptej. Uzavřeli jsme spolu dohodu, nemohu před tebou nic zatajit. Ptej se.“

„Mrtvý je mrtvý.“ A já to nechci vědět.

„Brandon byl jiný než jeho bratr, že ano? V žilách mu namísto studené vody kolovala horká krev, podobně jako mně.“

„Brandon se ti nepodobal ani v nejmenším.“

„Když myslíš. Ty a on jste se měli vzít.“

„Byl na cestě do Řekotočí, když…“ Podivné, jak se jí při vyprávění toho příběhu stále stahovalo hrdlo, po všech těch letech.

„… když se doslechl o Lyanně a zamířil místo toho do Králova přístaviště. Bylo to ukvapené rozhodnutí.“ Vzpomínala si, jak její otec zuřil, když mu tu zvěst přinesli do Řekotočí. Nazval Brandona galantním bláznem.

Jaime si nalil poslední polovinu poháru vína. „S několika svými druhy jel rovnou do Rudé bašty, kde křičel na prince Rhaegara, aby si šel ven pro smrt. Jenomže Rhaegar tam nebyl, Aerys poslal ven svoje strážné, aby ho uvrhli do žaláře za to, že plánoval vraždu jeho syna. Ti ostatní také byli synové urozených pánů, jak si vzpomínám.“

„Brandonovým panošem byl Ethan Glover,“ řekla Catelyn.

„Jako jediný z nich to přežil. Těmi ostatními byli Jeffory Mallister, Kyle Royce a Elbert Arryn, synovec a dědic Jona Arryna.“ Bylo podivné, že si po tolika letech stále pamatovala jejich jména. „Aerys je obvinil ze zrady a povolal ke dvoru jejich otce, aby svoje obviněné syny hájil u soudu. Jenomže když se dostavili, bez jakéhokoli soudu je všechny nechal povraždit, otce i syny.“

„Uspořádal pro ně soudy, třebaže velmi zvláštního druhu. Tak například lord Rickard požadoval rozsouzení v souboji a král jeho žádosti vyhověl. Stark se vyzbrojil do boje, domníval se, že jeho soupeřem bude některý z rytířů Královské gardy, možná já. Místo toho ho odvedli do trůnní síně a pověsili ho na řetěz z krovů, zatímco dva z Aerysových pyromancerů pod ním rozdělali oheň. Král mu řekl, že oheň je bojovníkem rodu Targaryenů. A tak jediným způsobem, jak mohl lord Rickard prokázat, že je nevinný ze zrady, bylo… zkrátka, neshořet.

Když se oheň rozhořel, přivedli dovnitř Brandona. Měl ruce spoutané za zády a kolem krku měl vlhký kožený řemen připojený k jakémusi zařízení, které si král nechal přivézt až z Tyroše. Nohy mu nechali volné a těsně mimo jeho dosah položili meč.

Pyromanceři lorda Rickarda pomalu opékali, rozdmýchávali oheň a usměrňovali plameny tak, aby získali rovnoměrný žár. Nejdřív začal hořet jeho plášť, pak bojová suknice a brzy na sobě neměl nic než popel a kov. Aerys řekl, že jako další se začne škvařit on… pokud ho jeho syn nedokáže osvobodit. Brandon se o to snažil, ale čím víc sebou zmítal, tím těsněji se utahovala smyčka kolem jeho krku. Nakonec sám sebe uškrtil.

Co se týče lorda Rickarda, než to skončilo, ocel jeho hrudního plátu měla barvu rudých třešní a zlato z jeho ostruh se roztavilo a odkapávalo do ohně. Stál jsem ve své bílé zbroji u úpatí Železného trůnu a myslel jsem na Cersei. Později si mě vzal stranou Gerold Hightower a řekl mi: „Přísahal jsi, že budeš krále chránit, ne že budeš posuzovat jeho činy.“ To mi řekl Bílý býk, věrný až do samého konce a lepší muž než já, jak se všichni shodují.“

„Aerys…“ Catelyn cítila, jak jí do hrdla stoupá žluč. Ten příběh byl tak strašlivý, že předpokládala, že to musí být pravda. „Aerys byl šílený, věděla to celá říše, ale pokud chceš, abych ti uvěřila, že jsi ho zabil proto, abys pomstil Brandona Starka…“

„Nic takového jsem nikdy netvrdil. Starkové pro mě nic neznamenali. Abych pravdu řekl, připadá mi to zvláštní, že mě lidé nenávidí za ten nejlepší čin, jaký jsem kdy vykonal. Při Robertově korunovaci jsem byl nucen pokleknout ke královským nohám vedle velmistra Pycelleho a eunucha Varyse, aby nám mohl odpustit naše zločiny, než nás přijme do svých služeb. Co se týče tvého Neda, ten měl ruku, která zabila Aeryse, políbit, jenomže on mnou od okamžiku, kdy mne našel sedět na trůnu, raději opovrhoval. Myslím, že Ned Stark miloval Roberta víc, než kdy měl rád svého bratra nebo otce… nebo dokonce i tebe, moje paní. Nikdy Robertovi nebyl nevěrný, že ne?“ Jaime se opilecky zasmál. „No tak, lady Stark, nepřipadá ti to zábavné?“

„Nic na tobě nepovažuji za zábavné, Králokate.“

„Zase to jméno. Nemyslím, že bych se s tebou chtěl vyspat. Jako první tě měl Malíček, že ano? Já nikdy nejím z talíře jiného muže. Kromě toho nejsi ani zpoloviny tak půvabná jako moje sestra.“ Jeho úsměv řezal. „Nikdy jsem neléhal s jinou ženou než s Cersei. Svým vlastním způsobem jsem jí věrnější, než tobě kdy byl tvůj Ned. Ubohý mrtvý Ned. Čí čest teď má cenu výkalů, ptám se tě? Jak se jmenoval ten bastard, kterého zplodil?“

Catelyn udělala krok dozadu. „Brienne.“

„Ne, tak to nebylo.“ Jaime Lannister dopil džbán. Od úst mu stékal pramínek, jasný jako krev. „Sníh, tak se jmenoval. Jak bílé jméno… jako ty pěkné pláště, co nám dali v Královské gardě, když jsme odříkali ty naše vznešené přísahy.“

Brienne otevřela dveře a vstoupila do cely. „Volala jsi mne, moje paní?“

„Dej mi svůj meč.“ Catelyn k ní natáhla ruku.

THEON

Obloha byla zachmuřená mraky, les byl mrtvý a zamrzlý. Theon utíkal. Kořeny chňapaly po jeho chodidlech, holé větve ho šlehaly do obličeje a zanechávaly tenké krvavé šrámy na jeho tvářích. Řítil se kupředu bezhlavě, bez dechu, a rampouchy se před ním rozlétaly na kusy. Milost, vzlykal, milost, milost. Když pohlédl zpátky přes rameno, viděl, jak se k němu blíží obrovití vlci velikosti koní, s hlavami malých dětí. Och, milost, milost. Z tlam černých jako hrobové jámy jim odkapávala krev, a kam dopadla, vypalovala díry do sněhu. Každým krokem k němu byli blíž. Theon se snažil utíkat rychleji, ale nohy ho neposlouchaly. Všechny stromy měly obličeje a smály se mu, smály, a pak se znovu ozvalo vytí. Cítil za sebou horký dech bestií a také pach síry a hniloby. Jsou mrtví, mrtví, viděl jsem, jak je zabíjejí, snažil se vykřiknout, viděl jsem, jak jejich hlavy namočil do dehtu, ale když otevřel ústa, vyšlo z nich jen zasténání a pak se ho něco dotklo a on se otočil, vykřikl…

… hmátl po dýce, kterou měl vedle postele, ale podařilo se mu jen srazit ji na zem. Wex před ním uskočil dozadu. Vedle němého stál Smraďoch, jehož obličej byl zespodu osvětlen svící, kterou držel v ruce. „Co je?“ vykřikl Theon. Milost. „Co chceš? Proč jsi v mojí ložnici? Proč?“

„Můj pane princi,“ řekl Smraďoch, „na Zimohrad přijela tvoje sestra. Nařídil jsi mi, abych tě probudil ihned, jakmile sem dorazí.“

„Nejvyšší čas,“ zamumlal Theon, který si prsty prohrábl vlasy. Už začínal mít strach, že Aša má v úmyslu ponechat ho jeho osudu. Milost. Vyhlédl z okna, kde se první slabé světlo úsvitu právě začalo dotýkat věží Zimohradu. „Kde je?“

„Lorren ji a její muže odvedl do velké síně, aby posnídali. Půjdeš za ní hned?“

„Ano.“ Theon ze sebe shodil pokrývky. Oheň v jeho komnatě dohořel na uhlíky. „Wexi, horkou vodu.“ Nemohl dopustit, aby ho Aša viděla rozcuchaného a zbroceného potem. Vlci s dětskými tvářemi… Zachvěl se. „Zavři okenice.“ V ložnici byla najednou stejná zima jako v jeho snu o lese.

Všechny sny, co se mu zdávaly poslední dobou, byly mrazivé a každý byl ošklivější než ten předchozí. Minulou noc se mu zdálo o tom, že je zpátky ve mlýně, že klečí na kolenou a obléká mrtvolky. Jejich končetiny již tuhly, a tak to vypadalo, jako by se mu němě vzpíraly, zatímco on s nimi zápolil napolo zmrzlými prsty, natahoval jim kalhoty, zavazoval tkanice, navlékal kožešinou lemované vysoké boty přes tvrdá nepoddajná chodidla a zapínal kožené opasky s cvočky kolem pasů ne širších než rozpětí jeho dlaně. „Tohle jsem nechtěl,“ říkal jim při práci. „Nedali mi na vybranou.“ Mrtvolky mu neodpověděly, jen ještě ztěžkly a víc vychladly.

V noci předtím se mu zdálo o mlynářové ženě. Theon zapomněl její jméno, ale stále si pamatoval její tělo, ňadra měkká jako polštáře a těhotenské pajizévky na břiše, i způsob, jakým prohýbala záda, když se s ní miloval. Ve svém snu s ní byl znovu v posteli, ale tentokrát měla zuby, v ústech tam dole, a ve chvíli, kdy mu uhryzávala přirození, mu prokousla hrdlo. Bylo to šílené. I ji přece viděl zemřít. Gelmarr ji skolil jediným úderem své sekery, zatímco ona marně křičela, aby se nad ní Theon slitoval. Nech mě být, ženo. To on tě zabil, ne já. A on už je taky po smrti. Alespoň že Gelmarr ho nehonil ve snech.

Do té doby, než se Wex vrátil s vodou, Theon na svůj sen zapomněl. Vodou omyl pot a zahnal rozespalost a pak si dával načas s oblékáním. Aša ho nechala čekat dost dlouho; nyní byla řada na ní. Vybral si saténovou tuniku s černými a zlatými pruhy a kabátec z jemné kůže zdobené stříbrnými cvočky…. jen aby si pak vzpomněl, že jeho zatracená sestra sází spíš na meče než na krásu. Proklínaje ji, serval ze sebe šaty a oblékl se znovu, tentokrát do silné černé vlny a kroužkové zbroje. K pasu si připjal meč a dýku a s hořkostí přitom vzpomínal na to, jak ho zahanbila u stolu jeho otce. Prý její sladké kojeňátko. Nu, já mám taky nůž a umím s ním zacházet.

Nakonec si na hlavu nasadil svoji korunu, pásek z chladného železa tenký jako prst, posázený kusy černého diamantu a hrudkami zlata. Byla neforemná a ošklivá, ale jinou neměl, Mikken ležel pohřbený na místním hřbitově a nový kovář byl stěží schopen vykovat něco lepšího než jen hřebíky nebo koňské podkovy. Theon se utěšoval připomínkou, že to je jenom koruna pro prince. Až bude korunován na krále, obstará si korunu mnohem krásnější.

Před jeho dveřmi čekali Smraďoch s Urzenem a Krommem. Theon s nimi zamířil dolů do velké síně. Poslední dobou si s sebou brával strážné všude, kam šel, dokonce i na latrínu. Zimohrad ho chtěl mít mrtvého. Ještě té noci, co se vrátili od Žaludové vody, se Vzteklý Gelmarr zřítil ze schodů a zlomil si vaz. Příštího dne objevili Aggara s hrdlem podříznutým od ucha k uchu. Gynir Rudonosý byl tak opatrný, že se stranil vína, spal v drátěné košili a přilbici a vybral si toho nejhlučnějšího psa z celého psince, aby ho svým štěkáním upozornil, kdyby se kdokoli měl přiblížit k místu, kde spal. Přesto se hrad jednoho rána probudil do zvuků psova zuřivého štěkotu. Našli štěně, jak pobíhá kolem studny, ve které plaval Rudonosý. Již mu nebylo pomoci.

Nemohl dopustit, aby tyto vraždy prošly beztrestně. Ze spáchaných zločinů byl s největší pravděpodobností vinen Farlen, a tak ho Theon postavil před soud, shledal ho vinným a odsoudil ho k smrti. Dokonce ani to se neobešlo bez problémů. Vrchní psovod poklekl ke špalku a řekl mu: „Můj pán Eddard odsouzence vždycky zabíjel sám.“ Theon se tedy musel chopit sekery, jinak by v jejich očích vypadal jako zbabělec. Ruce se mu potily, a když mávl sekerou, topůrko se mu přetočilo v dlaních a jeho první úder dopadl kamsi mezi Farlenovy lopatky. Bylo zapotřebí dalších tří úderů, než přesekal všechny kosti a svaly, aby oddělil hlavu od těla, a potom mu bylo špatné, protože si vzpomněl na to, kolikrát spolu s Farlenem seděli nad pohárem vína a povídali si o psech a lovu. Neměl jsem na vybranou, chtělo se mu vykřiknout na mrtvolu. Železní muži nedokáží udržet tajemství, proto museli zemřít, a někdo za to musí nést zodpovědnost. Přál si jenom, aby mu mohl dopřát čistější smrt. Ned Stark nikdy nepotřeboval víc než jediný úder, aby člověku čistě oddělil hlavu od těla.

Po Farlenově smrti zabíjení ustalo, ale jeho muži přesto byli zasmušilí a vystrašení. „V otevřené bitvě se nebojí žádného nepřítele,“ řekl mu Černý Lorren, „ale něco jiného je prodlévat zde mezi nepřáteli a nevědět, zda ta pradlena má v úmyslu políbit tě nebo zabít, nebo zda ti sluha plní pohár pivem či jedem. Měli bychom z tohoto proklatého místa odejít.“

„Jsem princ ze Zimohradu!“ vykřikl Theon. „Toto je moje sídlo a žádný muž mě z něho nevyžene. Ani žádná žena!“

Aša. To bylo její dílo. Moje vlastní drahá sestra, ať ji Jiní ošoustají mečem. To ona ho chtěla mít mrtvého, aby si hrad mohla zabrat pro sebe jako dědička svého otce. Proto ho nechala strádat tady a ignorovala všechny naléhavé vzkazy, které jí poslal.

Našel ji, jak sedí ve vysokém křesle Starků a rukama trhá na kusy kapouna. Síň zvonila hlasy jejích bojovníků, vyměňujících si příběhy s Theonovými vlastními muži, se kterými vesele popíjeli. Byli tak hluční, že si jeho příchodu nikdo nevšiml. „Kde jsou ostatní?“ zeptal se Smraďocha. U stolů nesedělo víc než padesát mužů a většina z nich přitom byla jeho. Do velké síně Zimohradu by se pohodlně vešlo desetkrát tolik lidí.

„Jsou tady všichni, můj pane princi.“

„Všichni - kolik mužů s sebou přivedla?“

„Podle mého odhadu tak dvacet.“

Theon Greyjoy rázným krokem zamířil tam, kde seděla rozvalená jeho sestra. Aša se právě smála něčemu, co řekl kterýsi z jejích mužů, ale když se k ní Theon přiblížil, zmlkla. „Páni, tak tohle je princ Zimohradu.“ Hodila kost jednomu z psů, co čenichali po síni. Její široká ústa pod zobanem nosu se zkroutila v urážlivém šklebu. „Nebo je to princ bláznů?“

„Od ženy se dá závist očekávat.“

Aša si oblízla mastnotu z prstů. Přes oči jí spadl pramen černých vlasů. Její muži volali o chléb a slaninu. Na to, že jich bylo tak málo, vydávali neuvěřitelný hluk. „Závist, Theone?“

„Jak jinak bys to nazvala? S třiceti muži jsem se během jediné noci zmocnil Zimohradu. Tys jich potřebovala tisíc a trvalo vám to měsíc, než jste dobyli Pahorek v Hlubokém lese.“

„Nu, já zkrátka nejsem takový válečník jako ty, bratře.“ Na jedno loknutí vypila polovinu rohu piva a otřela si ústa hřbetem ruky. „Pověz mi pravdu, který z nich se ti vzpíral víc, mrzák nebo ten maličký?“

Theon cítil, jak mu stoupá krev do obličeje. Neměl z těch hlav žádnou radost, o nic větší než měl z toho, že bezhlavá těla vystavil před hradem. Stará chůva tam stála jako opařená, bezhlesně otevírala a zavírala bezzubá ústa, zatímco Farlen se na něho vrhl a vrčel přitom jako jeden z jeho psů. Urzen a Cadwyl ho museli zbít tupými konci svých oštěpů, dokud neztratil vědomí. Jak jsem to mohl dopustit? říkal si, když stál nad těly obsypanými mouchami.

Jenom mistr Luwin měl žaludek na to, aby se k nim dokázal přiblížit. Malý šedý mužík ho s kamennou tváří prosil, aby směl hlavy chlapců přišít zpátky k jejich tělům a aby je pak mohl položit do krypty pod hradem vedle ostatních mrtvých Starků.

„Ne,“ řekl mu na to Theon, „do krypt ne.“

„Ale proč, můj pane? Teď už ti přece nemohou ublížit. Patří do krypt. Jsou tam kosti všech mrtvých Starků.“

„Řekl jsem ne.“ Hlavy nechal vystavit na hradbách, ale jejich bezhlavá těla i s šatstvem nechal ještě téhož dne spálit. Potom poklekl mezi kosti a popel a vzal si zestruskovatělý kousek roztaveného stříbra a popraskaného černého jantaru, všeho, co zbylo z brože ve tvaru vlčí hlavy, která kdysi patřila Branovi. Stále ji měl u sebe.

„Zacházel jsem s Branem s Rickonem velkodušně,“ řekl své sestře. „Sami si přivodili takový osud.“

„Tak jako my všichni, bratře.“

Jeho trpělivost byla u konce. „Jak podle tebe mám udržet Zimohrad, když jsi mně přivedla jenom dvacet mužů?“

„Deset,“ opravila ho Aša. „Ostatní se vracejí se mnou. Přece bys nechtěl, aby tvoje drahá sestra musela čelit nebezpečím, která číhají v lese, bez doprovodu. Za nocí tam pobíhají zlovlci.“ Zvedla se z velkého kamenného křesla a vstala. „Pojďme spolu někam, kde si budeme moct promluvit ve větším soukromí.“

Byl to rozumný návrh, ale Theona rozčílilo, že s ním nepřišel sám. Nikdy jsem sem do síně neměl chodit, uvědomil si opožděně. Měl jsem ji předvolat k sobě.

Na to však již bylo příliš pozdě. Neměl na výběr jinou možnost než odvést ji do soláru Neda Starka. Tam, před vychladlým popelem mrtvého ohně, na ni vyhrkl: „Dagmer prohrál bitvu u Torrhenova dvora -“

„Ano, ten starý kastelán prolomil jeho štítovou zeď,“ řekla Aša klidným hlasem. „Co jsi očekával? Ser Rodrik tuto krajinu zná jako svoje boty, zatímco Rozseklý je zde cizincem, a navíc mnoho seveřanů bylo na koních. Železní muži postrádají disciplínu, aby se dokázali postavit útoku obrněné jízdy. Můžeme být vděční alespoň za to, že Dagmer zůstal naživu. Vede ty, co přežili, zpátky ke Kamenitému pobřeží.“

Ona toho ví víc než já, uvědomil si Theon. To ho rozčílilo ještě víc. „Vítězství dodalo Leobaldu Tallhartovi odvahu vyjít zpoza svých zdí a připojit se k seru Rodrikovi. A navíc jsem se dozvěděl, že lord Manderly poslal vzhůru po řece tucet člunů napěchovaných rytíři, koňmi a obléhacími stroji. Za Poslední řekou se houfují Umberové. Než se měsíc obrátí, před branami Zimohradu bude stát armáda, a ty jsi přivedla jenom deset mužů!“

„Nemusela jsem ti přivést žádné.“

„Poručil jsem ti -“

„Otec mi poručil, abych se zmocnila Pahorku v Hlubokém lese,“ vyštěkla. „O tom, že bych měla zachraňovat svého malého bratra, nepadlo ani slovo.“

„Na Pahorek se vykašli,“ řekl. „Není to nic než dřevený nočník na kopci. To Zimohrad je srdcem této krajiny, ale jak jej mám udržet bez posádky?“

„Na to jsi měl myslet předtím, než ses ho zmocnil. Och, provedl jsi to šikovně, to musím uznat. Kdybys měl tolik rozumu, že bys ho srovnal se zemí a odvedl ta dvě princátka do Štítu jako rukojmí, mohl jsi válku vyhrát jedním šmahem.“

„To by se ti líbilo, viď? Abys viděla moji výhru srovnanou se zemí a proměněnou v popel!“

„Ta tvoje výhra bude tvou zkázou. Krakatice vyplouvají z moře, Theone, nebo jsi na to za všechna ta léta, která jsi strávil mezi vlky, zapomněl? Naše síla je ve válečných veslicích. Můj dřevěný nočník sedí dost blízko moři, aby mohl být zásobován potravinami a dalšími muži, kdykoli to bude zapotřebí. Jenomže Zimohrad leží stovky líg ve vnitrozemí a je obklopený kopci, lesy a nepřátelskými pevnostmi a hrady. A každý člověk na tisíc líg odsud je teď tvým nepřítelem, jen abys věděl. Zajistil sis to těmi hlavami, které jsi nabodl na kůly nad strážnicí.“ Aša zavrtěla hlavou. „Jak jsi mohl být takový zatracený blázen? Zabít děti…“

„Vzpírali se mi!“ vykřikl jí do obličeje. „A byla to krev za krev, dva synové Eddarda Starka za Rodrika a Marona.“ Vyhrkl ta slova bez přemýšlení, třebaže alespoň pro tentokrát věděl, že jeho otec by s ním souhlasil. „Konečně jsem dopřál odpočinek duchům svých bratrů.“

„Našich bratrů,“ připomněla mu Aša s mírným úsměvem, který naznačoval, že jeho řeči o pomstě považuje za zbytečně nabubřelé. „Přivedl jsi snad jejich duchy ze Štítu, bratře? Stejně si myslím, že tam honili jenom našeho otce.“

„Copak žena může někdy pochopit mužskou potřebu pomstít se?“

Dokonce i kdyby jeho otec neuvítal dar Zimohradu, musí ocenit to, že Theon pomstil svoje bratry!

Aša se dala do smíchu. „Nepomyslel jsi někdy na to, že ser Rodrik pociťuje stejnou mužskou potřebu? Jsi krví mé krve, Theone, ať už jsi jakýkoli. Kvůli naší matce, která nás oba přivedla na tento svět, tě zapřísahám, abys se mnou odjel do Pahorku v Hlubokém lese. Podpal Zimohrad a ujížděj odsud, dokud je čas.“

„Ne.“ Theon si posunul korunu na hlavě. „Zmocnil jsem se tohoto hradu a mám v úmyslu ponechat si ho.“

Jeho sestra jej dlouho mlčky pozorovala. „Tak si ho tedy ponechej, když chceš,“ řekla nakonec, „na zbytek svého života.“ Povzdechla si. „Připadá mi to jako šílenství, ale co může plachá dívka vědět o takových věcech?“ Ode dveří ho ještě obdařila posledním urážlivým úsměvem. „Měl bys vědět, že to je ta nejošklivější koruna, jakou jsem kdy viděla. Koval sis ji sám?“

Nechala ho tam plného vzteku a nezdržela se ani o chvíli déle, než bylo zapotřebí k tomu, aby napojili a nakrmili své koně. S polovinou mužů, které přivedla s sebou vyjela z hradu stejnou Loveckou bránou, kterou utekli Bran a Rickon.

Theon je pozoroval z hradeb. Když se jeho sestra ztratila v mlhách vlčího lesa, přistihl se, že přemýšlí o tom, proč ji neposlechl a neodjel s ní.

„Je pryč?“ Za jeho zády stál Smraďoch.

Theon ho neslyšel přijít a ani ho necítil. Nedokázal si v tu chvíli vzpomenout na nikoho jiného, koho by chtěl vidět méně. Neměl z toho příjemný pocit, když se kolem pohyboval muž, který znal jeho tajemství. Měl jsem ho zabít, poté co sám povraždil ostatní, říkal si, třebaže pouhé pomyšlení na něco takového ho znervózňovalo. Byť na to nevypadal, Smraďoch uměl číst a psát a byl dost chytrý, aby dokázal pochopit důvod, proč to Theon všechno udělal.

„Můj pane princi, omluv mne, prosím, že to říkám, ale nebylo od ní správné, že odsud odjela.“ „Deset mužů nám ani zdaleka nebude stačit.“

„Toho jsem si dobře vědom,“ odsekl Theon. A Aša taky.

„Nu, snad bych ti mohl pomoct,“ nabídl se Smraďoch. „Dej mi koně a pytel mincí a já už ti nějaké dobré muže seženu.“

Theon přimhouřil oči. „Kolik?“

„Možná stovku. Dvě stovky, nebo i víc.“ Usmál se a jeho bledé oči se zaleskly. „Já se tady na severu narodil. Znám tady mnoho mužů a mnoho mužů zná Smraďocha.“

Dvě stovky mužů nejsou armáda, ale k tomu, aby ubránili Zimohrad, jich nebudou zapotřebí tisíce. Pokud budou schopni naučit se, který konec oštěpu používat k zabíjení, mohli by se hodit. „Udělej, co říkáš, a shledáš, že umím být vděčný. Sám si můžeš říci, jakou budeš chtít odměnu.“

„Nu, můj pane, neměl jsem ženu od té doby, co jsem byl s lordem Ramsaym,“ řekl Smraďoch. „Líbí se mi Palla a slyšel jsem, že už ji nějací muži měli, a tak…“

Zašel se Smraďochem už příliš daleko, než aby teď mohl couvnout. „Dvě stovky mužů a je tvoje. Ale přiveď o muže míň a můžeš si jít šoustat prasata.“

Smraďoch byl pryč, než zašlo slunce. Odnesl si s sebou pytel Starkova stříbra a Theonovy poslední naděje. Nejspíš toho bídáka už nikdy neuvidím, říkal si s hořkostí, ale přesto té šance musel využít.

Té noci se mu zdál sen o hostině, kterou Ned Stark pořádal, když na Zimohrad přijel král Robert. Síň zvonila hudbou a smíchem, třebaže venku se zvedaly studené větry. Zpočátku to bylo samé víno a pečené maso a Theon pronášel vtipy, pozoroval pěkné služebné a dobře se bavil… dokud si nevšiml, že v síni je stále větší tma. Hudba už mu nepřipadala tak veselá; slyšel disharmonické akordy, podivné protahované ticho a tóny, které visely ve vzduchu jako mrtvé. Najednou mu víno zhořklo v ústech, a když vzhlédl od svého poháru, uviděl, že večeří s mrtvolami.

Seděl tam král Robert a na stole před ním ležely útroby, které mu vyhřezly z velké rány v břiše. Vedle něho byl bezhlavý lord Eddard. Mrtvoly seděly i na dolních lavicích, zvedaly k přípitku poháry, z kostí jim přitom odpadávalo šedomodré maso a děrami, které kdysi byly jejich očima, prolézali sem a tam červi. Znal je, všechny do jednoho; Joryho Cassela a Tlustého Toma, Porthera, Cayna a vrchního podkoního Hullena a taky všechny ostatní, kteří odjeli na jih do Králova přístaviště a už se nevrátili. Mikken a Chayle seděli vedle sebe, z jednoho odkapávala krev a ze druhého voda. Kolem jednoho ze stolů seděl Benfred Tallhart se svými Divokými králíky. Mlynářova žena tam byla taky, i Farlen, ba dokonce psanec, kterého Theon zabil ve vlčím lese, když tehdy zachránil Branovi život.

Avšak byly tam také tváře lidí, které v životě nepoznal, obličeje, které viděl jenom v kameni. Štíhlá smutná dívka, která měla na hlavě korunu ze světle modrých růží a byla oblečená v bílém šatu zbroceném krví, mohla být jedině Lyanna. Její bratr Brandon stál vedle ní a jejich otec Rickard hned za nimi. Podél zdí se pohybovaly postavy jen napolo viditelné v šeru, bledé stíny s dlouhými ponurými tvářemi. Theonem při pohledu na ně projel strach ostrý jako nůž. A pak se se zaskřípěním otevřely vysoké dveře, do síně vnikl mrazivý poryv větru a z noci vešel dovnitř Robb Stark. Šedý vítr, kterému jasně žhnuly oči, šel vedle něho, a jak vlk, tak člověk krváceli ze stovek strašlivých ran.

Theon se probudil s výkřikem, kterým Wexe tak vyděsil, že chlapec vyběhl nahý z místnosti. Když dovnitř vtrhli jeho strážní s obnaženými meči, nařídil jim, aby k němu přivedli mistra. Než tam Luwin přispěchal, celý rozcuchaný a rozespalý, pohár s vínem se Theonovi přestal třást v rukou a styděl se za svoje chování. „Sen,“ mumlal, „byl to jenom sen. Nic neznamenal.“

„Nic,“ souhlasil Luwin vážně. Nechal mu tam nápoj na spaní, ale Theon jej v okamžiku, kdy se mistr vzdálil, vyprázdnil do záchoda. Luwin byl nejenom mistrem, ale také člověkem, a navíc člověkem, který ho neměl v lásce. Chce, abych spal, ano… abych usnul a už nikdy se neprobudil. To by se mu líbilo, stejně jako Aše.

Poslal pro Kyru, kopnutím za sebou zabouchl dveře a zmocnil se dívky se zuřivostí, o níž ani nevěděl, že by ji v sobě mohl mít. Než s ní skončil, vzlykala a celé hrdlo a prsa měla pokryté modřinami a stopami po zubech. Theon ji vystrčil z postele a hodil jí pokrývku. „Vypadni!“

Ani potom však nemohl spát.

Když přišlo svítání, oblékl se a odebral se ven, aby se prošel po vnějších hradbách. Mezi cimbuřím se proháněl svěží podzimní vítr, ve kterém mu rudly tváře a štípaly ho oči. Pozoroval, jak mezi tiché stromy pod ním pronikají první paprsky světla a jak les mění barvu z šedivé v zelenou. Po levici viděl vrcholky věží vyčnívající nad vnitřními hradbami, jejichž střechy pozlacovalo vycházející slunce. Rudé listy čarostromu plápolaly jako oheň mezi zelení. Strom Neda Starka, pomyslel si, a les Starků, hrad Starků, meč Starků, bohové Starků. Toto místo patří jim, ne mně. Jsem Greyjoy ze Štítu, zrozený k tomu, abych si na štít maloval krakatici a plavil se po velkém slaném moři. Měl jsem odjet s Ašou.

Na železných hrotech nad strážnicí byly nabodnuté hlavy.

Theon se na ně tiše díval, zatímco vítr tahal malýma přízračnýma ručkama za jeho plášť. Mlynářovi chlapci byli stejného věku jako Bran a Rickon, stejného vzrůstu i barvy vlasů, a jakmile jim Smraďoch stáhl kůži z obličejů a namočil hlavy do dehtu, bylo snadné vidět v těch znetvořených kusech hnijícího masa povědomé rysy. Lidé jsou takoví blázni. Kdybychom jim řekli, že to jsou beraní hlavy, viděli by na nich rohy.

SANSA

V septu zpívali už celé dopoledne, od té doby, co do hradu dorazily první zprávy o nepřátelských plachtách. Zvuk hlasů pozvednutých v písni se mísil se ržáním koní, třeskotem oceli a sténáním čepů velké bronzové brány a vytvářel podivnou, děsivou hudbu. V septu zpívají k Matce o milosrdenství, ale na hradbách se muži v tichosti modlí k Válečníkovi. Vzpomněla si na to, jak jim septa Mordane vždycky vysvětlovala, že Válečník a Matka jsou jenom dvěma tvářemi stejného velkého boha. Ale pokud je jenom jeden, čí modlitby budou vyslyšeny?

Ser Meryn Trant přidržel vznešeného plnokrevníka, aby na něj Joffrey mohl vysednout. Chlapec i kůň byli oděni ve stejné plátové zbroji, rudě emailované, se zlatě vykládanými rytinami a stejnými zlatými lvy na hlavách. Kdykoli se Joff pohnul, sluneční světlo se odrazilo od zlata a červeně. Lesklé, zářivé a prázdné, pomyslela si Sansa.

Skřetovi pomohli vysednout na rudého hřebce. Byl oděn ve zbroji mnohem jednodušší než král a vypadal v ní jako malý chlapec oblečený v šatech svého otce. Avšak na bitevní sekeře, kterou měl připevněnou pod štítem, rozhodně nebylo nic dětinského. Po jeho boku jel ser Mandon Moore v ledově jasné bílé oceli. Tyrion ji spatřil a otočil svého koně jejím směrem. „Lady Sanso,“ zavolal na ni ze sedla, „moje sestra tě nepochybně požádala, aby ses připojila k ostatním urozeným dámám v Maegorově pevnosti.“

„Požádala, můj pane, ale král Joffrey pro mne poslal, abych ho vyprovodila. Také chci navštívit septum, abych se tam pomodlila.“

„Raději se nebudu ptát, za koho.“ Jeho ústa se podivně zkroutila; pokud to byl úsměv, tak to byl ten nejpodivnější, jaký kdy viděla. „Tento den možná všechno změní. Pro tebe i pro rod Lannisterů. Měl jsem tě poslat pryč s Tommenem, když o tom tak přemýšlím. Nicméně, v Maegorově pevnosti bys měla být v bezpečí, pokud -“

„Sanso!“ Přes nádvoří se rozlehl chlapecký výkřik; Joffrey ji uviděl. „Sanso, sem!“

Volá na mě, jako by volal na psa, pomyslela si.

„Jeho Výsost tě potřebuje,“ poznamenal Tyrion Lannister. „Promluvíme si spolu po bitvě, pokud nám to bohové umožní.“

Joffrey jí pokynul, aby šla blíž. Protlačila si k němu cestu zástupem kopiníků ve zlatých pláštích. „Každý říká, že brzy dojde k velké bitvě.“

„Ať se bohové slitují nad námi všemi.“

„Slitování bude potřebovat jen můj strýc, ale ode mě se ho nedočká.“ Joffrey tasil svůj meč. Hruška byla z rubínu vybroušeného do podoby srdce, které bylo zasazené mezi lvími čelistmi. Po délce čepele se táhly tři hluboké žlábky. „Můj nový meč, Srdcožrout.“

Sansa si vzpomněla, že kdysi vlastnil meč jménem Lví zub. Arya mu ho vzala a hodila ho do řeky. Doufám, že Stannis udělá totéž s tímhle. „Je to nádherná práce, Tvoje Výsosti.“

„Požehnej mé oceli polibkem.“ Natáhl ruku s mečem k ní. „Dělej, polib ho.“

Nikdy jí víc nepřipadal jako malý hloupý kluk. Sansa se dotkla rty kovu a myslela přitom na to, že by raději políbila stovku mečů než Joffreyho. Krále její gesto však očividně potěšilo. Rozmáchlým pohybem zastrčil meč zpátky do pochvy. „Až se vrátím, políbíš jej znovu a ochutnáš krev mého strýce.“

Jenom pokud ho za tebe zabije někdo z tvé Královské gardy. S Joffreym a jeho strýcem měli jet tři jeho bílí rytíři: ser Meryn, ser Mandon a ser Osmund Černokotlý. „Povedeš svoje rytíře do bitvy?“ zeptala se Sansa plná naděje.

„Vedl bych je, ale můj strýc Skřet říká, že můj strýc Stannis se přes řeku nikdy nedostane. Budu však velet Třem děvkám. Sám dohlédnu na to, aby ti zrádci letěli hezky daleko.“ Joff se při tom pomyšlení sebejistě usmál a našpulil své odulé růžové rty. Sanse se to kdysi líbilo, ale teď se jí z toho dělalo zle.

„Říká se, že můj bratr Robb vždycky jde tam, kde je bitevní vřava nejlítější,“ poznamenala bezmyšlenkovitě. „l když on je samozřejmě starší než Jeho Výsost. Je to již dospělý muž.“

Joffrey se při jejích slovech zamračil. „S tvým bratrem se vypořádám, až to skoncuju se svým zrádcovským strýcem. Vykuchám ho Srdcožroutem, uvidíš.“ Otočil svého koně dokola, zabodl mu ostruhy do slabin a zamířil s ním k bráně. Ser Meryn a ser Osmund vyrazili po jeho pravici a levici, pak jeli muži ve zlatých pláštích po čtyřech vedle sebe a celý průvod uzavírali Skřet a ser Mandon. Strážní u brány je vyprovázeli hlasitými výkřiky a povzbuzováním. Když odjel poslední, nad hradem se rozhostilo náhlé ticho, jako zlověstný klid před bouří.

V nastalém tichu se s novou silou rozezněl zpěv. Sansa obrátila své kroky k septu. Následovali ji dva štolbové a jeden ze strážných, jemuž končila hlídka, a ještě další lidé.

Nikdy septum neviděla tak přeplněné, ani tak jasně osvětlené; barevnými tabulkami vysokých oken pronikaly dovnitř široké pruhy duhově zbarveného světla a na všech stranách hořely svíce, jejichž malé plamínky se mihotaly jako hvězdy na obloze. Matčin oltář a také Válečníkův se v záři svící přímo koupaly, ale svoje prosebníky měli i Kovář, Stařena, Panna a Otec a pár plamínků tančilo dokonce před pololidskou tváří Cizince… protože čím jiným byl Stannis Baratheon než cizincem, který je přicházel soudit? Sansa postupně navštívila každého ze Sedmi, zapálila svíci na každém oltáři a pak si nalezla místo na lavici mezi scvrklou starou pradlenou a chlapcem ne starším než Rickon, jehož pěkná lněná tunika vypovídala, že jde o rytířova syna. Dlaň staré ženy byla kostnatá a tvrdá mozoly, chlapcova byla malá a měkká, ale bylo příjemné mít vedle sebe někoho, s kým se mohla držet za ruce. Vzduch byl horký a těžký, voněl kadidlem a potem, byl krystalově barevný a jasný světlem svící. Sansa zjistila, že se jí v něm špatně dýchá.

Znala tu píseň; matka jí ji kdysi naučila, před dlouhou dobou na Zimohradu. Připojila svůj hlas k ostatním.

Laskavá Matko, nádobo milosrdenství,

před válkou ochraňuj naše syny,

zachovej jejich meče a zachovej jejich šípy,

dopřej jim poznat lepší dny.

Laskavá Matko, sílo ženy,

proveď tímto trápením naše dcery,

uklidni hněv a zkroť zuřivost, a své laskavosti nauč nás všechny.

Do Velkého Baelorova septa na Visenyině kopci se vtěsnaly stovky lidí, a ti také zpívali. Jejich hlasy se nesly po městě, přes řeku a stoupaly vysoko do oblohy. Bohové nás určitě slyší, říkala si Sansa.

Většinu písní znala a i ty, které neznala, se snažila zpívat, jak nejlépe mohla. Zpívala společně s šedivými starými služebníky a vystrašenými mladými ženami, s děvečkami a vojáky, s kuchaři a sokolníky, s rytíři a kmány, s panoši, otloukánky a chůvami. Zpívala s těmi, co byli uvnitř hradu, i s těmi, co byli venku, zpívala s celým městem. Modlila se o milosrdenství pro živé i mrtvé, pro Brana, Rickona a Robba, pro svou sestru Aryu a svého nevlastního bratra Jona Sněha, který byl daleko na Zdi. Modlila se za svoji matku a svého otce, za svého dědečka lorda Hostera, svého strýce Edmura Tullyho a svou kamarádku Jeyne Poole, za starého opilého krále Roberta, za septu Mordane, sera Dontose, Joryho Cassela a mistra Luwina, za všechny statečné rytíře a vojáky, kteří toho dne padnou, a za děti a ženy, které je budou oplakávat, a nakonec se modlila dokonce za Skřeta a za Ohaře. Není to opravdový rytíř, ale přesto mě zachránil, říkala Matce. Zachraň dnes ty jeho, jestli můžeš, a uklidni zuřivost, která v něm plane.

Ale když na kazatelnu vyšel septon a začal vzývat bohy, aby bránili a ochraňovali jejich skutečného a vznešeného krále, Sansa vstala. Uličky byly přeplněné lidmi. Musela si jimi protlačit cestu, zatímco septon vzýval Kováře, aby propůjčil sílu Joffreyho meči a štítu, Válečníka, aby mu seslal odvahu, Otce, aby ho ochraňoval v nouzi. Ať se jeho meč zlomí a štít roztříští, pomyslela si Sansa, když se tlačila ke dveřím, ať ho odvaha opustí a všichni jeho muži ať mu utečou. Před strážnicí rázovalo několik strážných, ale jinak hrad vypadal prázdný. Sansa se zastavila a naslouchala. Zdálky k ní doléhaly zvuky bitvy. Zpěv je téměř přehlušil, ale ty zvuky tam přesto byly, pokud člověk měl uši, aby slyšel. Hluboké tóny válečných rohů, dunění katapultů vrhajících kameny, šplouchání a tříštivé zvuky, praskání plamenů a drnčení škorpionů, ze kterých vypouštěli yard dlouhé střely s ocelovými hlavicemi… A to vše bylo podbarveno nářkem umírajících mužů.

Byla to zcela jiná píseň, strašlivá. Sansa si natáhla kápi svého pláště přes hlavu a pospíchala do Maegorovy pevnosti, hradu uvnitř hradu, kde, jak je královna ujišťovala, by měli být všichni v bezpečí. Před padacím mostem narazila na lady Tandu a její dvě dcery. Falyse včera přispěchala z hradu Bohatova se dvěma malými oddíly vojáků. Snažila se dostat svoji sestru na most, ale Lollys se křečovitě držela svojí služebné a vzlykala: „Já nechci, já nechci, já nechci.“

„Bitva již začala,“ řekla lady Tanda příkře.

„Já nechci, já nechci.“

Neexistoval způsob, jak by se jim Sansa mohla vyhnout. Zdvořile je pozdravila. „Mohu vám nějak pomoct?“

Lady Tanda se začervenala studem. „Ne, drahá, ale přesto ti děkuji. Musíš mé dceři odpustit, necítí se dobře.“

„Já nechci.“ Lollys se jako klíště držela své služebné, štíhlé hezké dívky s krátkými tmavými vlasy, která se tvářila, jako by si nic nepřála víc než shodit svoji paní mezi železné hroty suchého příkopu. „Prosím, prosím, já nechci.“

Sansa k ní něžně promluvila. „Uvnitř budeme třikrát bezpečnější než venku a bude tam jídlo, pití a taky hudba.“

Lollys na ni hleděla s otevřenými ústy. Měla kravské hnědé oči, které vždycky vypadaly, jako by právě plakala. „Já nechci.“

„Musíš,“ řekla jí její sestra Falyse nesmlouvavě, „a už se o tom nebudeme bavit. Šae, pomoz mi.“ Každá ji vzala za loket a společně Lollys napolo odtáhly, napolo odnesly přes most. Sansa šla za nimi s jejich matkou. „Je nemocná,“ řekla jí lady Tanda. Pokud se jiný stav dá nazývat nemocí, pomyslela si Sansa. Celý hrad už si povídal o tom, že Lollys je těhotná.

Dva strážní u dveří na sobě měli přilbice se lvem na vrcholu a rudé pláště rodu Lannisterů, ale Sansa věděla, že to jsou jenom převlečení žoldnéři. Další byl u úpatí schodiště - opravdový strážný by tam stál, neseděl by na schodech s halapartnou přes kolena -, ale vstal, když je uviděl, a otevřel dveře, aby je uvedl dovnitř.

Královnina tančírna neměla ani desetinu velikosti hradní velké síně a byla jen zpoloviny tak velká jako malá síň v Pobočníkově věži, ale i tak se do ní vešla stovka lidí a to, co postrádala na velikosti, pobrala na kráse. Za každou pochodní na zdi byl připevněn plát tepaného kovu, takže pochodně hořely dvakrát tak jasně; zdi byly obložené nádherně vyřezávaným dřevem a podlaha byla pokrytá sladce vonícími rohožemi. Z galerie nahoře se linula veselá melodie dud a skřipek. Z řady obloukovitých oken byl výhled dolů na jižní hradby, ale nyní byly zataženy těžkými sametovými závěsy, které nepropouštěly sebemenší paprsek světla a tlumily zvuky modliteb i války. Je to marné, pomyslela si Sansa. Válka venku zuří tak či tak.

U dlouhých stolů seděly téměř všechny urozené dámy z města, společně s hrstkou starých mužů a malých chlapců. Ty ženy byly manželkami, dcerami, matkami a sestrami. Jejich muži odešli bojovat proti lordu Stannisovi. Mnozí z nich se nevrátí. Atmosféra v místnosti byla poznamenaná touto vědomostí. Sansa, jako Joffreyho snoubenka, měla vyhrazeno čestné místo po královnině pravici. Procházela uličkou mezi stoly, když tu si všimla muže stojícího ve stínu u zadní zdi. Měl na sobě dlouhou kroužkovou košili a držel před sebou meč: obouruční meč jejího otce, Led, téměř tak velký, jako byl muž sám. Jeho hrot spočíval na podlaze a kříž po obou stranách jílce svíraly tvrdé kostnaté prsty. Sanse uvízl dech v hrdle. Ser Ilyn Payne vycítil, že se na něj dívá. Otočil k ní svůj vyzáblý, od neštovic poďobaný obličej.

„Co ten tady dělá?“ zeptala se sera Osfryda Černokotlého, který byl kapitánem královniny nové gardy rudých plášťů.

Osfryd se zamračil. „Její Výsost předpokládá, že ho bude potřebovat, než noc skončí.“

Ser Ilyn byl vykonavatelem královy spravedlnosti. Existovala jen jedna věc, ke které ho královna mohla potřebovat. Čí hlavu chce?

„Všichni povstaňte a pozdravte Její Výsost Cersei z rodu Lannisterů, královnu regentku a ochránkyni říše,“ zvolal královský majordomus.

Cersei na sobě měla šat z plátna stejně bílého, jako byly pláště rytířů Královské gardy. Dlouhé rukávy měla proříznuté a byla jimi vidět podšívka ze zlatého saténu. Zářivě zlaté vlasy jí v hustých kadeřích spadaly na holá ramena a kolem štíhlého krku měla náhrdelník z diamantů a smaragdů. V bílé vypadala podivně nevinně, téměř panensky, ale tváře měla znachovělé.

„Posaďte se,“ vybídla je královna, když zaujala svoje místo u stolu, „a vítejte zde.“ Osfryd Černokotlý jí podržel židli; páže prokázalo stejnou službu Sanse. „Jsi dnes nějaká bledá, Sanso,“ poznamenala Cersei. „Stále krvácíš?“

„Ano.“

„Jak příhodné. Muži krvácejí tam venku a ty zde.“ Královna pokynula, aby přinesli první chod.

„Proč je tady ser Ilyn?“ vyhrkla Sansa.

Královna pohlédla na kata. „Aby se vypořádal se zrádci a aby nás bránil, kdyby to bylo zapotřebí. Než se stal katem, byl rytířem.“ Ukázala svou lžící na opačný konec místnosti, kde byly vysoké dřevěné dveře, zavřené a zabarikádované. „Až sekery roztříští tamty dveře, možná budeš ráda, že je tady.“

Byla bych raději, kdyby tu byl Ohař, pomyslela si Sansa. Třebaže byl tvrdý, věřila, že Sandor Clegane by nikdy nedopustil, aby se jí stalo něco zlého. „Copak nás neochrání tvoje stráže?“

„A kdo nás ochrání před mými strážemi?“ Královna si Osfryda změřila postranním pohledem. „Věrní žoldnéři jsou stejně vzácní jako panenské nevěstky. Pokud bitvu prohrajeme, moji strážní budou ty své šarlatové pláště ze sebe strhávat tak rychle, až se do nich zamotají. Poberou, co budou moct, a uprchnou, společně se služebnictvem, pradlenami a štolby, a to jenom proto, aby si zachránili ty svoje bezcenné kůže. Máš ponětí, co se stane, když město padne a bude vypleněno, Sanso? Ne, nemáš, že ne? Jediné, co víš o životě, je to, co ses naučila od zpěváků, a dobrých písní o plenění a drancování je poskrovnu.“

„Opravdoví rytíři by ženám a dětem nikdy neublížili.“ I ve chvíli, kdy tato slova říkala, zněla jí v uších podivně prázdně a dutě. „Opravdoví rytíři.“ Zdálo se, že královna to považuje za nesmírně zábavné. „Nepochybně máš pravdu. Tak proč klidně nejíš polévku jako hodná holčička a nečekáš, až tě přijede vysvobodit Symeon Hvězdooký a princ Aemon Dračí rytíř? Jsem si jistá, že jim to už nebude dlouho trvat.“

DAVOS

Černovodý proud byl bouřlivý a zčeřený, posetý bílými čepičkami pěny. Černá Betha do něj vplula hnána přílivem, a její ráhnoví sténalo a plachty pleskaly při každém poryvu větru. Přízrak a Lady Marya se plavily vedle ní, vzdáleny od jejího trupu necelých dvacet yardů. Jeho synové s ním dokázali udržet tempo a Davos na to byl patřičně hrdý.

Na moři za ním houkaly válečné rohy, hluboké hrdelní sténání, které znělo jako nářek obřích hadů, rozléhající se od lodě k lodi. „Spusťte plachty,“ nařídil Davos. „Sklopte stěžeň. Veslaři k veslům.“ Jeho syn Matthos po něm příkazy opakoval. Paluba Černé Beth jako by začala vřít, když se muži posádky jali plnit svoje úkoly, prodírajíce se mezi vojáky, kteří, bez ohledu na to, kam se postavili, vždycky překáželi. Ser Imry rozhodl, že do řeky vplují jen za pomoci vesel a nebudou riskovat, že jejich plachty se stanou terčem pro škorpiony a katapulty rozmístěné na hradbách Králova přístaviště.

Daleko na jihovýchodě Davos zahlédl Zuřivost, na níž spouštěli plachty, které se zlatě leskly a zářil na nich korunovaný jelen Baratheonů. Před šestnácti lety z její paluby Stannis Baratheon velel útoku na Dračí kámen, ale tentokrát se rozhodl jet v čele své armády a Zuřivost, jakož i velení své válečné flotily, svěřil bratrovi své manželky, seru Imrymu, který kvůli tomu přijel do Bouřlivého konce i s lordem Alesterem a všemi ostatními Florenty. Davos znal Zuřivost stejně dobře jako svoje vlastní lodě. Paluba nad jejími třemi stovkami vesel byla určena výhradně pro škorpiony a na přídi i na zádi byly navíc rozmístěny katapulty, dost velké, aby mohly vrhat sudy s hořící smůlou. Byla to silná loď a také velmi rychlá, třebaže ser Imry ji i za cenu určitého snížení její rychlosti napěchoval od zádě k přídi obrněnými rytíři a zbrojnoši.

Znovu zazněly válečné rohy, povely nesoucí se k nim od Zuřivosti. Davos cítil mravenčení v konečcích svých chybějících prstů. „Ponořit vesla!“ vykřikl. „Zformujte se!“

Rozduněl se buben mistra veslařů a do vody klesla stovka vesel. Ten zvuk se podobal tlukotu velkého pomalého srdce a vesla se pohybovala při každém jeho úderu. Stovka mužů zabírala jako jeden.

Stejná dřevěná křídla se vzepjala i na Přízraku a Lady Marye. Tři galéry spolu udržovaly tempo a jejich vesla v pravidelných záběrech čeřila vodu. „Pomalu křižujte!“ zvolal Davos. Stříbrotrupá Pýcha přílivu lorda Velaryona zaujala pozici po levoboku Přízraku a rychle se k nim přibližoval také Neohrožený smích, ale na Harridanu teprve spouštěli do vody vesla a Mořský koník stále zápolil se stěžněm. Davos se podíval dozadu. Ano, tam daleko na jihu, to může být jedině Mečoun, zpozdilý jako vždy. Loď měla dvě stovky vesel a připevnili na ni ten největší kloun z celé flotily, třebaže Davos měl jisté pochybnosti o schopnostech jejího kapitána.

Slyšel, jak vojáci přes vodu povzbudivě volají jedni na druhé. Od té doby, co obléhali Bouřlivý konec, si již náležitě odpočinuli a nyní dychtili po boji a věřili ve své vítězství. V tom byli zajedno se svým admirálem, vrchním kapitánem serem Imrym Florentem.

Před třemi dny, zatímco flotila kotvila u ústí řeky Klidnoproudé, svolal k sobě na palubu Zuřivosti všechny svoje kapitány, aby je obeznámil s bojovými dispozicemi. Davosovi a jeho synům přidělil místa ve druhé bitevní linii, na nebezpečném pravém křídle. „Čestné místo,“ prohlásil Allard, spokojený, že dostal příležitost prokázat svoji odvahu. „Velice nebezpečné místo,“ poznamenal jeho otec. Jeho synové, dokonce i mladý Marik, ho obdařili lítostivými pohledy. Cibulový rytíř se změnil ve starou bábu, slyšel je v duchu, stále je v srdci jen pašerákem. Nu což, to poslední byla pravda, a Davos se za to nijak nestyděl. Přídomek Mořský v sobě měl nádech lorda, ale hluboko v srdci stále byl jen Davosem z Blešího zadku, který se vracel domů do svého rodného města na třech vysokých kopcích. Věděl toho o lodích, plachtách a pobřeží víc než kterýkoli člověk v Sedmi královstvích a vybojoval si svůj podíl zuřivých soubojů na meče s vlhkou palubou pod nohama, avšak do tohoto druhu bitvy šel jako panna, nervózní a vystrašený. Pašeráci netroubí na válečné rohy a nevztyčují korouhve. Když ucítí nebezpečí, zvednou plachty a prchají s větrem o závod.

Kdyby byl admirálem on, možná by se zachoval jinak. Pro začátek by poslal pár ze svých nejrychlejších lodí, aby prozkoumaly řeku před nimi a podívaly se, co tam na ně čeká, místo aby se bezhlavě řítily kupředu. Když tento návrh předložil serovi Imrymu, vrchní kapitán mu zdvořile poděkoval, avšak jeho pohled vyjadřoval něco jiného. Kdo je tenhle neurozený zbabělec? tázaly se jeho oči. To je ten, co si svoje rytířství koupil cibulí?

Poněvadž ser Imry měl čtyřikrát tolik lodí než chlapecký král, nepociťoval potřebu být opatrný ani se uchylovat ke klamným manévrům. Rozdělil flotilu do deseti bitevních linií, každou po dvaceti lodích. První dvě linie rychle přeletí po řece, kde zajmou nebo zničí Joffreyho malou flotilu neboli „chlapcovy hračky“, jak jim ser Imry přezdíval k pobavení svých urozených kapitánů. Ty, které budou následovat za nimi, vysadí pod hradbami města skupiny lučištníků a kopiníků a teprve pak se připojí k boji na řece. Menší, pomalejší lodě z týlu budou přepravovat hlavní část Stannisovy armády z jižního břehu na severní, chráněny Salladhorem Saanem a jeho Lyseňany, kteří budou čekat v záloze pro případ, že by Lannisterové měli další lodě ukryté podél pobřeží a připravené zaútočit na jejich týl.

Po pravdě řečeno, spěch sera Imryho byl opodstatněný. Větry se k nim během plavby z Bouřlivého konce chovaly pramálo příznivě. Ještě v den, kdy vypluli, ztratili dvě kogy na skaliscích Zálivu ztroskotání, což nebyl právě šťastný začátek plavby. Jedna z myrských galér uvízla v Tarthské úžině a později, když vplouvali do Jícnu, zastihla je krutá bouře, která jejich flotilu rozprášila přes polovinu úzkého moře. Nakonec se celá flotila kromě dvanácti lodí znovu seskupila za výběžkem Masseyova háku, v klidnějších vodách Černovodého zálivu, ovšem to již ztratili povážlivé množství času.

Stannis zřejmě dorazil k Černovodému proudu již před celými dny. Královská cesta vedla z Bouřlivého konce přímo do Králova přístaviště, a byla to mnohem kratší trasa než po moři. Jeho armádu tvořila především jízda; téměř dvacet tisíc těžkooděnců, lehká jízda a svobodní jezdci - dědictví po Renlym, které spadlo do klína jeho bratrovi. Mohou sice sedět před Královým přístavištěm, ovšem těžká jízda a kopiníci jim na hluboké vodě Černovodého proudu a proti vysokým hradbám města nebudou k ničemu platní. Stannis nepochybně táboří se svými lordy na jižním břehu, pění netrpělivostí a nadává, co ser Imry provedl s jeho flotilou.

Před dvěma dny spatřili u Merlingovy skály půl tuctu lehkých skifů. Rybáři před nimi prchali, ale jeden po druhém byli dostiženi a předvedeni na palubu. „Malá lžička vítězství je přesně tím, co potřebujeme, aby nám uklidnila žaludek před bitvou,“ prohlásil spokojený ser Imry. „Probudí v mužích chuť na větší porce.“ Ovšem Davose spíš zajímalo, co mu zajatci mohou povědět ohledně obrany Králova přístaviště. Skřet prý byl dlouho zaneprázdněn stavbou jakéhosi zařízení, kterým chce uzavřít ústí řeky, třebaže rybáři se různili v názoru na to, zda práce již byla dokončena či ne. Davos zjistil, že si přeje, aby byla. Kdyby pro ně řeka byla uzavřena, ser Imry by neměl jinou možnost než zastavit se a přehodnotit celou situaci.

Moře bylo plné zvuků: volání a výkřiků, troubení válečných rohů a dunění bubnů, kvičení dud a pleskání dřeva o vodu, když se zvedalo a klesalo tisíc vesel. „Udržujte řady!“ vykřikl Davos. Poryv větru zatahal za jeho starý zelený plášť. Kabátec z vařené kůže a kbelcová přilbice u jeho nohou byly jeho jedinou zbrojí. Byl toho názoru, že na moři může těžká ocel člověku zachránit život, ale také ho o něj může připravit. Ser Imry a ostatní urození kapitáni jeho názor nesdíleli; chodili po svých palubách v plné zbroji a všichni do jednoho se blyštěli ve slunečních paprscích.

Harridan a Mořský koník již také zaujali svá místa, s Rudým klepetem lorda Celtigara za nimi. Na pravoboku od Allardovy Lady Maryi byly tři galéry, které Stannis vzal nebohému lordu Sunglassovi, Zbožnost, Modlitba a Oddanost, jejichž paluby se hemžily lučištníky. Dokonce Mečoun se již přibližoval, valil se a kolébal na vlnách za pomoci vesel i plachet. Loď s tolika vesly by měla být mnohem rychlejší, říkal si Davos. Může za to ten kloun, který má na sobě, je příliš velký a loď není vyvážená.

Vítr vanul od jihu v prudkých poryvech, třebaže lodím hnaným vesly to nevadilo. Vplují do řeky s přílivem, avšak Lannisterští mohou využít síly říčního toku, Černovodý proud byl v místech, kde se setkával s mořem, velmi silný a rychlý. Při prvním střetu bude nepřítel nepochybně ve výhodě. Jsme blázni, když se s nimi chceme utkat na Černovodém proudu, pomyslel si Davos. V jakémkoli střetu na otevřeném moři by jejich bitevní formace obklopily nepřátelskou flotilu z obou stran a zahnaly by ji k pevnině a ke zkáze. Na řece jim však počet a síla Imryho lodí nebudou tolik platné. Jejich lodě nemohou plout kupředu víc než po dvaceti najednou, jinak by riskovali, že jejich vesla se zapletou do sebe a lodě se srazí.

Za linií válečných lodí Davos spatřil Rudou baštu na Aegonově vysokém kopci, temnou na pozadí citrónově žluté oblohy, a ústí Černovodého proudu otevírající se pod ní. Jižní břeh za řekou se černal muži a koňmi, kteří zpozorovali přibližující se lodě a jako na povel se dali do pohybu jako rozzuření mravenci. Stannis je sice zaměstnával stavbou vorů a opeřováním šípů, ale i tak pro ně čekání bylo velmi náročné. Z břehu zaznělo troubení trumpet, záhy přerušené výkřiky stoupajícími z tisíců hrdel. Davos sevřel svojí zmrzačenou rukou váček s pahýly, který nosil na krku, a odříkal si krátkou modlitbu pro štěstí.

Zuřivost samotná byla přímo ve středu první bitevní linie a po stranách měla Lorda Steffona a Mořského jelena, každou o dvou stovkách vesel. Dál na levoboku a na pravoboku byly lodě o stovce vesel. Lady Harra, Jasná ryba, Rozesmátý lord, Mořský démon, Rohatá čest, Otrhaná Jenna, Trojzubec tři, Rychlý meč, Princezna Rhaenys, Psí čumák, Žezlo, Věrná, Rudý havran, Královna Alysanne, Kočka, Odvážná a Drakozhouba. Z každého stěžně plápolalo ohnivé srdce Pána světla, rudé, žluté a oranžové. Za Davosem a jeho syny plula další řada lodí o stovce vesel, jimž veleli rytíři a urození kapitáni, a pak menší, pomalejší myrský kontingent, z jehož lodí žádná neměla víc než osmdesát vesel. Ještě dál budou lodě poháněné jenom plachtami, karaky a neohrabané velké kogy a úplně nakonec bude Salladhor Saan a jeho hrdá Valyrijka, mohutná loď se třemi stovkami vesel, provázená zbytkem jeho galér s jasně pruhovanými trupy. Hrdý lysenský princ nebyl potěšen, že mu přidělili místo obránce týlu, ale bylo zřejmé, že ser Imry mu nedůvěřuje o nic víc než Stannis. Příliš mnoho stížností a příliš mnoho řečí o zlatě, které mu dluží. Davose to přesto mrzelo. Salladhor Saan byl zkušeným starým pirátem a jeho posádku tvořili rodilí námořníci, neohrožení v bitvě. Tam vzadu jich bylo škoda.

Ahúúúúúúúúúúúúúúúúú. To volání se k nim doneslo přes bílé čepičky pěny a vířící vesla z příďové nástavby Zuřivosti. Ser Imry dal zatroubit do útoku. Ahúúúúúúúúúúúúúúúúú, ahúúúúúúúúúúúúúúúúúú.

Mečoun se konečně připojil k bitevní linii, třebaže stále měl zvednuté plachty. „Zrychlit tempo!“ vykřikl Davos. Buben začal bít rychleji, záběry vesel se mu přizpůsobily, lopatky úhledně krájely vodu, plesk-švúúú, plesk-švúúú, plesk-švúúú. Vojáci na palubě třeskali meči do štítů, zatímco lučištníci tiše napínali své luky a vytahovali první šípy z toulců, které měli připevněné k opaskům. Galéry první bitevní linie mu zakryly výhled, a tak Davos přešel po palubě ve snaze najít si lepší místo. Nikde nebylo ani stopy po nějaké překážce; ústí řeky bylo otevřené, jako by je chtělo spolknout. Až na to, že…

Ještě ve dnech, kdy Davos byl pašerákem, často žertoval, že zná Černovodý proud v okolí Králova přístaviště lépe než své vlastní boty, protože se dovnitř a ven kradl častěji, než si své boty obouval. Pro sera Imryho Florenta neznamenaly zavalité věže z neomítnutého nového kamene, které stály proti sobě z každé strany ústí Černovodého proudu, nic, avšak pro Davose to bylo, jako by mu z pahýlů vyrašily dva nové prsty.

Zastínil si oči proti slunci a zahleděl se na dvě věže pozorněji. Na to, aby se do nich vešla nějak početná posádka, byly příliš malé. Ta na severním břehu byla postavena proti kolmému útesu, na jehož vrcholu se mračila Rudá bašta; její protějšek na jižním břehu měl základnu ve vodě. Oni ji obehnali výkopem, pochopil okamžitě. To znamená, že na věž by bylo velmi obtížné zaútočit; útočníci by museli přebrodit vodu nebo kanál přemostit. Stannis pod ni rozestavil lučištníky, aby sestřelili každého obránce, který bude tak zbrklý a vystrčí hlavu nad hradby, ale jinak se o věž nijak zvlášť nezajímal,

U úpatí věže, v místě, kde vířila voda, se něco zalesklo. Byl to odraz slunečního světla od oceli a to bylo vše, co Davos potřeboval vědět. Řetěz… a přesto řeku neuzavřeli, abychom do ní mohli vplout. Proč asi?

Pár možností ho napadalo, ale na jejich zvážení nebyl čas. Z lodí vpředu se ozvaly výkřiky a opět se rozeznělo troubení válečných rohů: nepřítel byl před nimi.

Mezi míhajícími se vesly Žezla a Věrné Davos spatřil tenkou řadu galér roztažených přes řeku, se sluncem odrážejícím se od zlatého nátěru jejich trupů. Znal ty lodě stejně dobře jako svoje vlastní. Když ještě byl pašerákem, vždycky se cítil bezpečněji, pokud věděl, zda plachta na obzoru značí rychlou nebo pomalou loď a zda jejím kapitánem je mladík dychtící po slávě nebo stařec, který již dosluhuje.

Ahúúúúúúúúúúúúúúúú, zatroubily válečné rohy znovu. „Bitevní rychlost!“ vykřikl Davos. Z levoboku a pravoboku slyšel Dalea a Allarda, kteří vydávali stejné příkazy. Bubny se divoce rozbušily, vesla se zvedala a klesala a Černá Betha se řítila kupředu. Pohlédl směrem k Zuřivosti a Dale mu zasalutoval, Mečoun se opět zpožďoval, kolébal se ze strany na stranu ve vlnách po menších lodích; jinak byla jejich řada rovná jako štítová zeď.

Řeka, která zdálky vypadala, jako by se zužovala, se nyní prostírala před nimi, široká jako moře, a město také narostlo do gigantických rozměrů. Rudá bašta shlížející dolů z Aegonova vysokého kopce se mračila na nevítané návštěvníky. Její železem korunovaná cimbuří, masivní věže a silné rudé zdi jí dodávaly vzhledu divokého zvířete dřepícího nad řekou a ulicemi. Útesy, na vrcholu kterých se krčila, byly příkré a kamenité, místy porostlé lišejníkem a pokroucenými stromy. Aby se flotila dostala do přístavu a města za ním, bude muset proplout pod hradem.

První linie již byla na řece, avšak nepřátelské galéry před ní couvaly, pluly proti proudu. To znamená, že nás chtějí vtáhnout dovnitř. Chtějí, abychom byli shluklí těsně u sebe, abychom se tu tísnili a nemohli je obeplout ze stran… a za námi je ten řetěz. Chodil sem a tam po palubě a vytáčel si krk, aby lépe viděl na Joffreyho flotilu. Všiml si, že mezi chlapcovými hračkami je i těžkopádná Boží milost, starý pomalý Princ Aemon, Hedvábná paní a její sestra Dámská hanba, Divovětr, Králoloď, Bílý jelen, Kopí, Mořský květ. Ale kde je Lví hvězda? Kde je nádherná Lady Lyanna, kterou král Robert pojmenoval na počest panny, již kdysi miloval a ztratil? A kde je Kladivo krále Roberta? Byla to největší z válečných galér v královské flotile, se čtyřmi stovkami vesel, a jediná válečná loď chlapeckého krále, která byla lepší než Stannisova Zuřivost. Právě ta měla tvořit srdce jakékoli obrany.

Davos cítil past, přestože neviděl žádné stopy po nepříteli plujícím za nimi, jenom velkou flotilu Stannise Baratheona plující ve spořádaných řadách, táhnoucích se až k obzoru. Zvednou řetěz a rozdělí nás na dvě části? Nechápal, k čemu by jim to bylo dobré. Z lodí ponechaných v zálivu by se muži mohli vylodit na severním okraji města, což by znamenalo sice pomalejší postup, zato však bezpečnější.

Z hradu se vznesla letka blikajících oranžových ptáků. Bylo jich dvacet či třicet; soudky s vroucí smůlou, letící v oblouku přes řeku a táhnoucí za sebou plamenné ocasy. Většinu jich pohltila voda, ale pár jich našlo za cíl paluby galér v první bitevní linii. Když dopadly, plameny se od nich šířily na všechny strany. Na palubě Královny Alysanne se s výkřikem rozprchli zbrojnoši a Davos viděl kouř stoupající ze tří různých míst na Drakozhoubě, která plula nejblíž břehu. Do té doby byla na cestě další várka smolných střel a padaly na ně také šípy, syčící dolů z hnízd lukostřelců, která tečkovala věže nad nimi. Jakýsi voják přepadl přes okraj Kočky, zřítil se mezi vesla a zmizel pod hladinou. První muž, který dnes padl, pomyslel si Davos, ale určitě nebude poslední.

Na vrcholu cimbuří Rudé bašty plápolaly praporce chlapeckého krále: korunovaný jelen Baratheonů na zlatém poli, lev Lannisterů na purpurovém. Přiletěly další soudky a Davos slyšel, jak vykřikli muži, když se smůla rozstříkla po palubě Odvážné. Její veslaři byli v bezpečí, chránění před střelami polopalubou, která je zakrývala, ale zbrojnoši tísnící se na horní palubě takové štěstí neměli. Jak se obával, křídlo na pravoboku na tom bylo nejhůř. Brzy bude řada na nás, připomínal si s nepříjemným pocitem. Černá Beth také byla v dosahu smolných soudků, protože byla šestou lodí od severního břehu. Na pravoboku měla jenom Allardovu Lady Maryu, a neobratného Mečouna - který nyní byl tak daleko, že plul spíš ve třetí linii než ve druhé - a Zbožnost, Modlitbu a Oddanost, které budou potřebovat veškerou boží pomoc, jíž se jim může dostat, protože byly na velmi zranitelné pozici.

Ve chvíli, kdy jejich řada proplouvala mezi dvojitými věžemi, Davos se na ně podíval zblízka. Viděl tři články obrovitého řetězu plazícího se z otvoru ne většího než mužská hlava a mizejícího pod vodou. Věže měly jediné dveře, zasazené dobrých dvacet stop nad zemí. Lučištníci na střeše severní věže stříleli dolů na Modlitbu a Oddanost. Lukostřelci na Oddaností po nich pálili zpět a Davos uslyšel vykřiknout jakéhosi muže, ve kterém šípy nalezly cíl.

„Pane kapitáne.“ Jeho syn Matthos stál u jeho lokte. „Tvoje přilbice.“ Davos ji uchopil oběma rukama a nasadil si ji na hlavu. Kbelcová přilbice byla bez hledí; nesnášel, když měl omezený výhled.

Do té doby již pršely soudky se smůlou všude kolem nich. Viděl, jak se jeden rozprskl po palubě Lady Maryi, avšak Allardova posádka oheň rychle uhasila. Na pravoboku zaznívaly válečné rohy z Pýchy přílivu. Vesla s každým záběrem čeřila spršky vody. Ani ne dvě stopy od Matthose přistála yard dlouhá střela ze škorpionu a s hlasitým zadrnčením se zabodla do dřeva paluby. První linie před nimi již byla na dostřel šípů nepřítele; šípy létaly sem a tam mezi loděmi a syčely jako rozezlení hadi.

Na jižní straně Černovodého proudu Davos viděl muže, kteří k vodě táhli hrubé vory, zatímco pod tisícem plápolajících praporců se formovaly řady a zástupy. Všude bylo ohnivé srdce, ale černý jelen uvězněný v plamenech byl příliš malý, než aby vůbec byl vidět. Měli jsme sem připlout pod korunovaným jelenem, pomyslel si, Jelen byl v erbu krále Roberta, město by se k nám přidalo, kdyby ho vidělo. Tahle podivná cizí zástava poslouží jen k tomu, aby lidi poštvala proti nám.

Nedokázal na plamenné srdce pohlédnout, aniž by si přitom nevzpomněl na stín, který Melisandra porodila tam v tmavé sluji pod Bouřlivým koncem. Alespoň že tuto bitvu bojujeme za světla, se zbraněmi čestných mužů, říkal si v duchu. Rudá žena a její temné děti se na ní nijak podílet nebudou. Stannis ji poslal na lodi zpátky do Dračího kamene, společně se svým nemanželským synovcem Edrikem Bouří. Jeho kapitáni a vazalové trvali na tom, že bitevní pole není místem pro ženu. Král přesto stále odmítal poslat ji pryč, dokud mu lord Bryce Caron neřekl: „Tvoje Výsosti, pokud s tebou bude ta čarodějka, lidé pak budou tvrdit, že to bylo její vítězství, ne tvoje. Řeknou, že ti ke koruně dopomohla svými čáry.“ Davos sám během této výměny argumentů mlčel, ale měl-li být upřímný, nebyl smutný z toho, že vidí její záda. Nechtěl už vidět nic z Melisandry, ani toho jejího boha.

Oddanost na pravoboku najela na břeh, vyhodila lávku a lučištníci se začali brodit na mělčinu, s luky zvednutými vysoko nad hlavami, aby si nenamočili tětivy. Jakmile se dostali na úzký písčitý výběžek pod útesem, z hradu nad nimi na ně začaly padat kameny a také šípy a oštěpy, ale úhel byl příliš prudký a střely mezi nimi příliš škody nenapáchaly.

Modlitba přistála o dva tucty yardů dál proti proudu a k pobřeží již mířila i Zbožnost, když tu se na břeh vyřítili obránci. Od kopyt jejich válečných ořů vylétaly na mělčině spršky vody, ale to už rytíři vjeli mezi lučištníky jako vlci mezi kuřata a hnali je zpátky k lodím a do řeky, než si většina z nich stačila založit šípy. Na pomoc se jim rozběhli zbrojnoši, aby je bránili kopími a sekerami, a během tří úderů srdce se scéna proměnila v krvavou řež. Davos mezi nimi rozpoznal Ohařovu přilbici ve tvaru psí hlavy. Z ramen mu splýval bílý plášť. Vyjel na svém koni po lávce rovnou na palubu Modlitby a tam sekal po komkoli, kdo se ocitl v jeho blízkosti.

Za Rudou baštou, chráněno hradbami, se na svých kopcích zvedalo Královo přístaviště. Nábřeží se změnilo ve zčernalou pustinu; lannisterští bojovníci všechno vypálili a stáhli se za Blátivou bránu. Na mělčinách čněla do oblohy ohořelá torza trupů zpola potopených lodí, která jim znemožňovala přístup k dlouhým kamenným molům. Tady se nám přistát nepodaří. Za Blátivou bránou viděl vrcholky tří velkých katapultů. Vysoko na Visenyině kopci se odráželo slunce od sedmi křišťálových věží Velkého Baelorova septa.

Davos neviděl, jak se bitva rozpoutala, ale slyšel ji; hlasitý tříštivý náraz, když se spolu srazily dvě galéry. Nebyl schopen říci, které dvě to byly. O okamžik později se přes vodu rozlehl další náraz, pak třetí. Pod praskáním štípajícího se dřeva slyšel hluboké zadrnčení katapultů na přídi Zuřivosti. Mořský jelen čistě rozštípl jednu z Joffreyho galér na dvě poloviny a Psí čumák byl v plamenech, zatímco Královna Alysanne se ocitla v sevření mezi Hedvábnou paní a Dámskou hanbou a její posádka odrážela útočníky na obou stranách paluby.

Přímo před sebou Davos spatřil nepřátelskou Králoloď, která vjela mezi Věrnou a Žezlo. Na té první stačili ještě před nárazem pohotově vtáhnout dovnitř vesla na pravoboku, avšak všechna vesla na levoboku Žezla se při nárazu Králolodi polámala jako třísky. „Palte,“ nařídil Davos a jeho lučištníci vypustili přes vodu salvu šípů a oštěpů. Viděl, jak padl kapitán Králolodi, a marně se pokoušel vybavit si jeho jméno.

Na břehu se vymrštila ramena tří velkých katapultů, jedno, druhé, třetí a vzápětí do žluté oblohy vylétly stovky kamenů. Každý byl velký jako mužská hlava; když dopadly na hladinu řeky, k nebi s hlasitým šplouchnutím vystříkl sloupec vody; jestliže dopadly na palubu, se zaduněním prolétly skrze dubová prkna, a pokud zasáhly živého člověka, proměnily ho ve změť masa, kostí a chrupavek. Celá první linie se ocitla v bitevní vřavě. Vysokým obloukem byly vyhazovány lodní háky, železné klouny projížděly dřevěnými trupy, lučištníci pobíhali po palubách a vyměňovali si salvy šípů, které se sykotem prolétaly chuchvalci kouře, a na obou stranách umírali lidé… třebaže z jeho posádky dosud nezemřel nikdo.

Černá Beth plula stále dál proti proudu. Davos se rozhlížel kolem po nejvhodnější oběti pro svůj kloun a v hlavě mu přitom duněl zvuk bubnu mistra veslařů. Nešťastná Královna Alysanne stále byla polapená mezi dvěma lannisterskými válečnými loděmi a všechny tři k sobě teď byly beznadějně připoutané pomocí háků a lan.

„Útočná rychlost!“ vykřikl Davos.

Dunění bubnu přešlo v rychlé vířivé bušení a voda pod přídí Černé Beth, která jako by najednou dostala křídla, se změnila v bílou. Allard také uviděl svou šanci a jeho Lady Marya teď uháněla vedle Davosovy lodi. První linie se roztříštila a proměnila v chaos jednotlivých střetů. Před nimi se tyčily tři spoutané lodě, pomalu se otáčely a na jejich palubách probíhala krvavá řež. Ještě o kousek, prosil Davos Mořský Válečníka, ať se natočí ještě o kousek, ukaž mně ji hezky z boku.

Válečník ho zřejmě vyslyšel. Černá Beth a Lady Marya se ocitly u boční strany trupu Dámské hanby během okamžiku po sobě a narazily do její přídě i zádě s takovou silou, že popadali muži i z Hedvábné paní, která byla o dvě paluby dál, Davos si málem ukousl jazyk, jak mu scvakly zuby k sobě. Vyplivl krev. Příště zavři ústa, blázne. Čtyřicet let na moři, a přesto to bylo poprvé, co narazil klounem do jiné lodi. Jeho lučištníci po nepříteli stříleli salvy šípů.

„Veslujte zpět!“ nařídil. Černá Beth obrátila vesla, do rozštípaného otvoru po klounu se vlila voda a Dámská hanba se mu před očima rozletěla na kusy, vyplivujíc do řeky tucty mužů. Někteří z živých plavali; někteří z mrtvých se vznášeli na hladině; ti v kroužkové a plátové zbroji, ať už živí či mrtví, klesali pod hladinu. V uších mu zvonil nářek tonoucích mužů.

Na okraji svého zorného pole, o kus vpředu na pravoboku, spatřil záblesk zeleni a vzápětí se ze zádě Královny Alysanne zvedlo hnízdo kroutících se smaragdových hadů, divoce hořící a syčící. O okamžik později Davos uslyšel hrůzyplný výkřik: „Divoký oheň!“

Zamračil se. Hořící smůla byla jedna věc, ovšem divoký oheň to bylo něco docela jiného. Prudce hořlavá látka a prakticky neuhasitelná. Snaž se ji udusit pláštěm, a tvůj plášť vzplane; zaplácni jej plochou dlaně, a začne ti hořet dlaň. „Vymoč se na divoký oheň, a uhoří ti pták,“ říkávali rádi staří námořníci. Ser Imry je varoval, aby byli na dávku této odpudivé alchymistické substance připraveni. Opravdových pyromancerů však již na světě žilo málo. Divoký oheň jim brzy dojde, ujišťoval je ser Imry.

Davos vydal potřebné příkazy; muži u jedné řady vesel odráželi, zatímco ti na druhé straně veslovali dozadu, až se galéra otočila. Lady Marye se naštěstí také podařilo dostat se včas do bezpečné vzdálenosti od semknutých galér. Oheň se šířil po palubě Královny Alysanne a jejich nepřátelích rychleji, než by byli věřili, že je možné. Muži pokrytí zelenými plameny skákali do vody a vydávali přitom výkřiky, které se ani v nejmenším nepodobaly lidským. Vrhací stroje na hradbách Králova přístaviště po nich metaly smrt a velké katapulty vrhaly smrště balvanů. Jeden velikosti vzrostlého vola s mocným šplouchnutím dopadl mezi Černou Beth a Zuřivost, rozhoupal obě lodě a zmáčel vodou všechny muže na palubě. Další, jen o něco málo menší, zasáhl Neohrožený smích. Velaryonova galéra explodovala jako dětská hračka shozená z věže a na všechny strany se z ní rozlétly kusy dřeva dlouhé jako lidská paže.

Davos skrze černý kouř a chapadla zeleného ohně zahlédl roj malých plavidel unášených dolů po proudu: změť vorů a pramic, bárek, skifů, vlečných člunů a vyřazených trupů, které vypadaly příliš prohnile, než aby vůbec mohly plavat. Páchlo to zoufalstvím; s tímhle přece nemohou zvrátit průběh bitvy. Ba naopak, malá plavidla budou jen překážet. Viděl, že původně vyrovnané bitevní linie jsou nyní zoufale propletené. O kus dál na levoboku se Lordu Steffonovi, Otrhané Jenně a Rychlému meči podařilo prolomit linie nepřítele a nyní rychle pluly dál proti proudu řeky, avšak křídlo na pravoboku se ocitlo uprostřed bitevní vřavy a jeho střed sténal pod náporem kamenů metaných z katapultů. Někteří kapitáni se obraceli dolů po proudu, jiní křižovali na levobok, další dělali cokoli, aby unikli ničivému dešti. Zuřivost ze svého katapultu na zádi pálila na město, ale byla příliš daleko a smolné sudy se rozprskávaly pod hradbami. Žezlo přišlo o většinu vesel a Věrná, do které narazili klounem, se začínala naklánět. Proplul s Černou Beth mezi nimi a zasadil letmý úder bohatě vyřezávané a zdobené výletní lodi Královna Cersei, pro tentokrát naložené vojáky namísto sladkostmi. Náraz vyhodil tucet mužů do vody, kde se do těch, kteří se pokoušeli udržet na hladině, strefovali lučištníci z paluby Černé Beth.

Matthosův výkřik ho upozornil na nebezpečí na levoboku: jedna z lannisterských galér se chystala narazit do jeho lodi. Muži posádky se pomocí vesel odstrkovali na volné prostranství pryč od výletní lodi, zatímco další otáčeli galéru dokola, aby její příď směřovala k přibližujícímu se Bílému jelenovi. Na kratičký okamžik se obával, že byli příliš pomalí a že se potopí, ale proud pomohl Černou Beth otočit, a když přišel náraz, byl jenom letmý: dva trupy škrábly o sebe a na obou lodích se zpřelámala vesla. Kolem hlavy mu prolétl špičatý kus dřeva, ostřejší než hlavice oštěpu. Davos se otřásl. „Zahákujte se!“ vykřikl na svoje muže. Do vzduchu vylétly lodní háky. Tasil meč a jal se v čele mužů přelézat přes zábradlí na palubu nepřátelské lodi.

Posádka Bílého Jelena jej již očekávala u zábradlí, ale zbrojnoši z Černé Beth se přes ně převalili ve řvoucím ocelovém přílivu. Davos se s mečem v ruce probojovával přes muže kolem sebe, hledal kapitána druhé lodi, avšak muž byl mrtvý předtím, než se k němu stačil dostat. Když stál nad jeho tělem, někdo ho zezadu udeřil sekerou, ale jeho přilbice úder odrazila a zachránila mu lebku před rozseknutím vpůli. Místo toho mu jen zvonilo v hlavě. Omámeně klesl na kolena a překulil se stranou, jenomže útočník byl již opět u něho a s řevem se chystal ke druhému úderu. Davos sevřel meč oběma rukama a vrazil jeho hrot muži do břicha.

Jeden z mužů jeho posádky mu pomohl vstát. „Pane kapitáne, Jelen je tvůj.“ Davos viděl, že to je pravda. Většina z nepřátel byla mrtvá nebo se vzdala. Sundal si přilbici, otřel si krev z obličeje a zamířil zpátky na svou loď, opatrně našlapávaje po prknech slizkých lidskými vnitřnostmi. Matthos mu podal ruku, aby mu pomohl přelézt zpátky přes zábradlí.

Na těch pár okamžiků byly Černá Beth a Bílý jelen klidným okem uprostřed bouře. Královna Alysanne a Hedvábná paní, stále semknuté dohromady, byly řvoucím zeleným peklem, unášeným dolů po řece a táhnoucím za sebou zbytky Dámské hanby. Jedna z myrských galér do nich narazila a nyní již také byla v plameni. Kočka brala na palubu muže z potápějící se Odvážné. Kapitán Drakozhouby vplul se svou lodí mezi dvě přístavní mola a rozpáral jí přitom břicho; její posádka se hrnula na břeh, společně s lučištníky a zbrojnoši, kteří se hodlali připojit ke zdolávání hradeb. Do Rudého havrana narazili a loď se pomalu nakláněla. Mořský jelen bojoval jak proti plamenům, tak proti nepřátelům, kteří ho zahákovali, a nad Joffreyho Věrným mužem plápolalo ohnivé srdce. Zuřivost, jejíž hrdá příď byla rozdrcená balvanem, bojovala s Boží milostí. Viděl, jak Pýcha přílivu lorda Velaryona najela mezi dva lannisterské říční čluny, jeden z nich převrátila a druhý zasypávala zapálenými šípy. Na jižním břehu rytíři odváděli svoje oře na paluby kog a některé z menších galér již přeplouvaly na druhou stranu, obtíženy zbrojnoši. Museli opatrně proplouvat mezi potápějícími se loděmi a skvrnami plovoucího divokého ohně. Na řece již nyní byla celá Stannisova flotila, kromě Lyseňanů Salladhora Saana. Brzy ovládnou Černovodý proud. Ser Imry dosáhne svého vítězství, pomyslel si Davos, a Stannis převede svou armádu na druhou stranu, ale bohové, buďte dobří, za takovou cenu…

„Pane kapitáne!“ Matthos se dotkl jeho ramene.

Uviděl Mečouna, jehož dvě řady vesel se pravidelně zvedaly a klesaly. Stále nespustil plachty a hořící smůla se rozprskla v jeho lanoví a plachtoví. Zatímco se Davos díval, plameny se neúnavné šířily dál, šplhaly po provazech a plachtách, dokud za lodí neplály jako pochodeň žlutého ohně. Její neobratný železný kloun ve tvaru ryby, podle které dostala jméno, čeřil hladinu vody před lodí. Přímo před ní, plující jejím směrem a natáčející se bokem, aby byla lákavým zavalitým terčem, byla jedna z vyřazených lannisterských lodí, pokleslá hluboko pod čáru ponoru. Mezi jejími prkny pomalu prosakovala zelená krev.

Když to Davos Mořský spatřil, srdce se mu zastavilo v hrudi.

„Ne,“ řekl. „Ne. NÉÉÉÉÉÉÉ!“ Nad burácením a hřmotem bitvy ho však nikdo kromě Matthose neslyšel. Zajisté ho neslyšel kapitán Mečouna, který byl nepochybně potěšen, že konečně může něco nabodnout svým neohrabaným silným klounem. Mečoun zvýšil tempo na bitevní rychlost. Davos zvedl svoji zmrzačenou ruku a sevřel jí váček, ve kterém nosil useknuté články prstů.

Mečoun s drtivým, skřípavým, praskavým nárazem rozštípl prohnilý trup vedví. Loď pukla jako přezrálý plod, ale žádné ovoce nikdy nevykřiklo podobným tříštivým dřevěným výkřikem. Davos viděl, jak se z trupu lodi jako jed z vnitřností umírající bestie vyvalilo na tisíc rozbitých hrnců s divokým ohněm, lesklým, zářícím, rozlévajícím se po hladině…

„Plujte zpátky,“ vykřikl. „Pryč, musíme odsud, plujte zpátky, plujte zpátky!“ Lana s lodními háky byla přeseknuta a Černá Beth se spěšně odstrkovala od Bílého Jelena. Její vesla jako jedno společně klesla do vody. Pak uslyšel krátké ostré vhúúf, jako by mu někdo foukl do ucha. O polovinu úderu srdce později se ozvalo hlasité zaburácení. Paluba mu zmizela pod nohama a do obličeje mu narazila černá voda, která mu zaplnila nos a ústa. Dusil se a tonul. Nejistý, kudy má plavat vzhůru, Davos ve slepé panice zápasil s řekou, dokud se konečně nevynořil na hladinu. Vyplivl vodu, nadechl se, popadl nejbližší kus dřeva a pevně se ho chytil.

Mečoun a vysloužilá loď byly pryč, po proudu kolem něho plula zčernalá těla, přidušení muži se drželi kusů hořícího dřeva. O padesát stop výš tančil na řece démon s chapadly zeleného plamene. Měl tucet rukou, v každé třímal bič, a čehokoli se některým z nich dotkl, to chytlo plamenem. Viděl, jak hoří Černá Beth, Bílý jelen i Věrný muž. Zbožnost, Kočka, Odvážná, Žezlo, Rudý havran, Harridan, Věrná, Zuřivost, ty všechny zmizely a spolu s nimi i Králoloď a Boží milost. Všechny je pohltil zelený ohňový démon. Zářící Pýcha přílivu lorda Velaryona se pokoušela uniknout, ale démon lenivě natáhl zelený prst k jejím stříbřitým veslům a ta vzplanula jako knoty voskových svící. Chvíli to vypadalo, jako by loď poháněly dvě řady dlouhých planoucích pochodní.

Proud jej do té doby uchvátil svými zuby a otáčel jím dokola a dokola. Začal kopat ve vodě, aby se vyhnul plovoucí skvrně divokého ohně. Moji synové, pomyslel si zoufale, ale neexistoval způsob, jak je uprostřed běsnícího chaosu najít. Kdesi za ním vybuchla další loď naložená divokým ohněm. Celý Černovodý proud jako by vřel ve svém korytu a všude kolem hořela ráhna, lidé a kusy rozbitých lodí.

Žene mě to rovnou do zálivu. To by nebylo tak špatné; určitě by se dokázal dostat na břeh, protože byl zdatným plavcem. V zálivu také budou galéry Salladhora Saana, kterým ser Imry nařídil, aby čekaly v záloze.

A pak ho proud otočil dokola a Davos spatřil, co ho čeká v ústí řeky.

Řetěz. Bohové, spaste nás, oni zvedli řetěz.

Tam, kde se řeka vlévala do Černovodého zálivu, byl řetěz, pevně natažený pouhé dvě či tři stopy nad hladinou. Narazil do něho již tucet galér a proud proti nim hnal další. Téměř všechny byly v plameni a ty zbylé brzy začnou hořet taky. Davos rozlišil pruhované trupy lodí Salladhora Saana za nimi, ale věděl, že se k nim nikdy nedostane. Před ním se táhla stěna z rozžhavené oceli, žhnoucího dřeva a svíjejícího se zeleného plamene. Ústí Černovodého proudu se proměnilo v chřtán vedoucí do pekla.

TYRION

Tyrion Lannister, nehybný jako chrlič, se krčil na vrcholu zubu cimbuří. Řeka za Blátivou bránou a zčernalou pustinou, která kdysi byla rybím tržištěm a přístavištěm, hořela. Polovina Stannisovy flotily byla v plameni, společně s většinou Joffreyho lodí. Polibek divokého ohně měnil hrdé lodě v pohřební hranice a muže v živoucí pochodně. Vzduch byl plný kouře, šípů a výkřiků.

Obyčejní námořníci i urození kapitáni dole na řece viděli, jak se horká zelená smrt neodvratně blíží k jejich bárkám, karakám a pramicím, hnaná k nim tokem Černovodého proudu. Dlouhá bílá vesla myrských galér, které se snažily obrátit a uniknout, se míhala jako nohy šílených stonožek, ale jejich úsilí bylo marné. Stonožky neměly kam uniknout.

Pod městskými hradbami zuřilo na tucet velkých ohňů způsobených explodujícími sudy se smůlou, ale divoký oheň je všechny zredukoval na pouhé zapálené svíce v hořícím domě, jejichž oranžové a šarlatové plameny bezvýznamně plápolaly na pozadí nefritově zeleného pekla. Nízké mraky na sebe vzaly barvu hořící řeky a zastřešily oblohu odstíny přízračně krásné proměnlivé zeleně. Strašlivá krása. Jako dračí oheň. Tyrion si říkal, zda Aegon Dobyvatel měl podobný pocit, když na svém drakovi letěl vysoko nad Ohnivým polem.

Žhavý vítr se zvedal jako purpurový plášť a bil ho do holého obličeje, ale Tyrion přesto nebyl schopen odvrátit zrak od toho výjevu. Matně si byl vědom skutečnosti, že muži městské hlídky jásají a povzbudivě volají zpoza dřevěného bednění na hradbách. Nedostával se mu hlas, aby se k nim připojil. Bylo to jen poloviční vítězství a rozhodně nebude stačit.

Uviděl, jak další z trupů, které naplnil nevypočitatelným ovocem krále Aeryse, vzplanul v hladovém plameni. Z řeky se zvedla do výše fontána hořícího nefritu, v zášlehu tak oslnivě jasném, že si musel zaclonit oči rukou. Nad vodou tančily, prskaly a syčely chocholy ohně třicet až čtyřicet stop vysoké. Na pár okamžiků přehlušily výkřiky. Ve vodě byly stovky lidí, kteří se topili nebo hořeli nebo se topili a hořeli současně.

Slyšíš je řvát, Stannisi? Vidíš je hořet? Tohle je tvoje práce, stejně jako moje. Věděl, že někde v té kolotající mase mužů na jižním břehu Černovodého proudu je Stannis, který se také dívá. Na rozdíl od jeho zesnulého bratra Roberta ho bitevní pole nikdy nelákalo. Svým mužům nepochybně velí z týlu, ze zálohy, tak jak to měl ve zvyku lord Tywin Lannister. Teď se vší pravděpodobností sedí na svém válečném oři, oděn v jasné zbroji, s korunou na hlavě. Nosí korunu z rudého zlata, informoval ho Varys, jejíž hroty mojí tvar plamenů.

„Moje lodě,“ zanaříkal Joffreyho hlas. Chlapec ve společnosti svých tělesných strážců se krčil za hradbami. Jeho bitevní přilbici zdobil zlatý kroužek, který byl odznakem jeho moci. „Hoří moje Králoloď, Královna Cersei, Věrný muž. Podívejte se, tamhle je Mořský květ.“ Ukazoval svým novým mečem tam, kde zelené plameny olizovaly zlatavý trup Mořského květu a šplhaly po jeho veslech. Jeho kapitán zamířil vzhůru proti proudu, ale nebyl dost rychlý, aby se mu podařilo uniknout divokému ohni.

Tyrion věděl, že loď je odepsaná, jiná možnost neexistovala. Kdybychom jim nevypluli vstříc, Stannis by nepochybně vycítil léčku. Šíp lze usměrnit, oštěp taky, ba dokonce kámen vržený z katapultu, ale divoký oheň měl svou vlastní vůli. Jakmile byl jednou vypuštěn, přestal být pro obyčejné smrtelníky ovladatelný. „Není jim pomoci,“ řekl svému synovci. „Naše flotila byla tak či tak odsouzená k záhubě.“

Přestože seděl na vrcholu zubu - byl příliš malý, než aby mohl nakukovat přes hradby, takže ho museli vysadit nahoru - plameny, kouř a chaos bitvy mu zakrývaly výhled na to, co se děje dole pod hradem, ale přinejmenším tisíckrát to viděl svým vnitřním zrakem. V okamžiku, kdy Stannisova flotila proplula pod Rudou baštou, Bronn popohnal do pohybu voly; řetěz byl strašlivě těžký a velké rumpály se za hlasitého praskání a skřípění otáčely velmi pomalu. Teprve až na řeku vplulo celé uchvatitelovo loďstvo, mohl se nad vodou objevit první záblesk kovu. Vynořil se jeden článek po druhém. Crčela z nich voda a některé se leskly říčním bahnem, až nakonec byl celý řetěz pevně napjatý. Král Stannis vplul se svou flotilou do Černovodého proudu, ale ven už se z něj nedostane.

Přesto někteří unikali. Říční proud byl nevyzpytatelný a divoký oheň se nešířil tak rovnoměrně, jak doufal. Celý hlavní kanál byl v plameni, ale mnohým z myrských lodí se podařilo dostat na jižní břeh a přinejmenším osm lodí přistálo pod městskými hradbami. Přistály nebo ztroskotaly, na tom nesejde, jejich muži se vylodili na břeh. Ba co hůř, v okamžiku, kdy explodovaly první trupy, převážná část prvních dvou bitevních linií nepřítele byla již daleko proti proudu od následného inferna. Podle odhadu Stannisovi zůstalo třicet nebo čtyřicet galér; což bylo víc než dost na to, aby převezly celou jeho armádu na druhou stranu, jakmile znovu seberou odvahu.

To by jim mohlo nějaký čas trvat; dokonce i ti nejotrlejší z nich budou po zhlédnutí toho strašlivého divadla, při kterém byla zhruba tisícovka jejich druhů strávena divokým ohněm, otřeseni. Halyne řekl, že někdy má substance během hoření takovou teplotu, že lidské maso taje jako lůj. Přesto…

Co se týkalo jeho vlastních mužů, Tyrion si nedělal žádné iluze. Pokud se ukáže, že bitva bude lítější, než předpokládali, nevydrží, varoval ho Jacelyn Bywater. První muž, který odhodí svůj oštěp a otočí se na útěk, za sebou bude mít tisíc dalších, co ho budou následovat. Jediným způsobem, jak vyhrát, tudíž bylo zajistit hladký průběh bitvy, od začátku až do konce.

Viděl temné tvary pohybující se mezi ohořelými zbytky přístavních mol. Čas na další várku, pomyslel si. Muži nikdy nejsou tak zranitelní jako ve chvíli, kdy se vypotácejí na břeh. Nesmí nepříteli dát čas, aby se na severním břehu stačil zformovat.

Slezl dolů ze zubu. „Pověz lordu Jacelynovi, že máme nepřítele na místě bývalého přístaviště,“ řekl jednomu z běžců, které mu Bywater přidělil. Dalšímu přikázal: „Vyřiď moji pochvalu seru Arneldovi a požádej ho, aby s Děvkami vrhal kameny o třicet stupňů západněji.“ Tento úhel jim umožní metat kameny dál, ale přesto ne příliš daleko do vody.

„Matka mně slíbila, že Děvkám můžu velet já,“ protestoval Joffrey. Tyriona to pobavilo, když viděl, jak si král opět zvedl hledí své přilbice. Ten kluk se uvnitř své těžké oceli nepochybně vaří… ovšem poslední věcí, kterou potřeboval, bylo, aby nějaký zbloudilý šíp vystřelil jeho synovci oko.

Zavřel mu hledí. „Nech si to hezky zavřené, Tvoje Výsosti; tvoje královská osoba je pro nás všechny nesmírně drahocenná.“ A nechceš přece, aby ti zohyzdili ten tvůj půvabný obličej. „Děvky jsou tvoje.“ Právě teď na to zřejmě byl nejpříhodnější čas; vrhat další hrnce s divokým ohněm na již hořící lodě se zdálo bezpředmětné. Joff měl u brány shromážděné Muže s parožím, nahé a s parohy připevněnými na hlavách. Když byli přivedeni před Železný trůn, aby bylo učiněno zadost spravedlnosti, slíbil jim, že je pošle Stannisovi. Člověk nebyl tak těžký jako balvan nebo jako sud hořící smůly, a bylo možné vrhnout ho mnohem dál. Někteří zbrojnoši dokonce uzavírali sázky, zda zrádci přeletí celý Černovodý proud. „Vyřiď to ale rychle, Tvoje Výsosti,“ řekl Joffreymu. „Budeme katapulty opět potřebovat k vrhání kamenů. Dokonce ani divoký oheň nehoří věčně.“

Joffrey šťastně odrázoval pryč, provázen serem Merynem. Než je stačil následovat ser Osmund, Tyrion ho chytil za zápěstí. „Kdyby bylo nejhůř, ukliďte ho do bezpečí a držte ho tam, rozumíš?“

„Jak poroučíš.“ Ser Osmund se přátelsky usmál.

Tyrion Tranta a Černokotlého varoval, jaký osud je čeká, kdyby se králi mělo cokoli přihodit. Kromě nich měl Joffrey tucet ostřílených mužů od městské hlídky, kteří na něho čekali u úpatí schodiště. Chráním toho tvého zatraceného bastarda, jak nejlépe mohu, Cersei, pomyslel si s hořkostí. Hleď, ať se stejně chováš k Alayaye.

Sotva Joff odešel, už po schodech s oddychováním vybíhal běžec. „Můj pane, pospěš si!“ Padl před ním na kolena. „Vylodili se na turnajovém pozemku. Jsou jich tam stovky a mají s sebou beranidlo. Tlačí je ke Královské bráně.“ Tyrion zaklel a kolébavou chůzí pospíchal ke schodům. Podrick Payne na něho čekal dole s jejich koňmi. Cválal Říční ulicí, s Podem a serem Mandonem rychle ujíždějícími za ním. V zelenkavém šeru se před nimi tyčily domy se zatlučenými okenicemi, ale jinak byly ulice liduprázdné a nebylo tam nic, co by jim překáželo v cestě; Tyrion nařídil, aby ulice byla vyklizena pro případné přesuny obránců od jedné brány ke druhé. Přesto se stalo, že než přijeli ke Královské bráně, již slyšeli ohlušující třeskot dřeva o dřevo, který jim oznamoval, že útočníci použili beranidlo. Sténání velkých pantů znělo jako nářek umírajícího obra. Věž strážnice byla plná zraněných vojáků, ale viděl také muže jízdy, z nichž mnozí byli v pořádku, a také dost zlatých plášťů a žoldnéřů, aby vytvořili silný oddíl. „Zformujte se!“ vykřikl na ně, jakmile seskočil z koně. Brána se prohnula pod náporem dalšího nárazu. „Kdo tady velí? Půjdete ven.“

„Nepůjdeme.“ Ze stínu zdi se odlepil stín, který se proměnil ve vysokého muže v temně šedé zbroji. Sandor Clegane si oběma rukama sundal z hlavy přilbici a odhodil ji na zem. Ocel byla sežehlá a promáčklá, levé ucho psa s vyceněnými zuby bylo odseknuto. Z rány nad okem Ohařovi crčela krev, která zalévala staré jizvy po spáleninách a maskovala polovinu jeho obličeje.

„Půjdete.“ Tyrion se postavil před něho.

Clegane začal přerývaně dýchat. „Do prdele půjdeme. A ty si tam jdi taky.“

Zpoza Clegana vystoupil žoldnéř. „Byli jsme venku už třikrát. Polovina našich mužů je mrtvá nebo zraněná. Všude kolem tam exploduje divoký oheň, koně naříkají jako lidé a lidé jako koně-“

„Ty myslíš, že jsme vás najali proto, abyste bojovali na turnaji? Mám ti přinést vychlazené mléko a mísu jahod? Ne? Tak vysedni na toho svého zatraceného koně. Ty taky, pse.“

Krev na Cleganově obličeji byla rudá, ale jeho oči se bíle leskly. Tasil svůj dlouhý meč.

On se bojí, uvědomil si Tyrion šokované. Ohař má strach. Pokoušel se vysvětlit mu situaci. „Přitáhli k bráně beranidlo, slyšíš? Musíme je rozehnat -“

„Otevřte bránu. Až se vevalí dovnitř, obklíčíme je a pozabíjíme je.“ Ohař zabodl hrot svého dlouhého meče do země a vrávoravě se opřel o jeho hrušku. „Ztratil jsem už polovinu svých mužů. Taky koní. Víckrát je do toho ohně nepovedu.“

Ser Mandon Moore přešel k Tyrionovi, neposkvrněný ve své bíle emailované zbroji. „Pobočník krále ti to poroučí.“

„Pobočník krále ať jde k čertu.“ Tam, kde Ohařův obličej nebyl zbrocen krví, byl bledý jako mléko. „Přineste mi něco k pití.“ Důstojník od zlatých plášťů mu nabídl pohár. Sandor okusil doušek, vyplivl jej a mrštil pohárem stranou. „Voda? Tu si strč někam. Přineste mně víno.“

Je z něho živá mrtvola, uvědomil si Tyrion. To zranění, oheň… je zkrátka vyřízený. Potřebuju najít někoho jiného, kdo jim bude velet, ale koho? Sera Mandona? Když pohlédl na muže kolem sebe, pochopil, že to by nešlo, Cleganův strach je všechny zdrtil. Bez velitele odmítnou bojovat a ser Mandon… nebezpečný muž, jak řekl Jaime, to ano, ovšem ne člověk, kterého by ostatní muži následovali do boje.

Z dálky k nim dolehl další náraz. Temnějící obloha nad hradbami byla zastřena záclonami zeleného a oranžového světla. Jak dlouho může brána vydržet?

Je to šílené, pomyslel si, ale raději šílenství než porážka. Porážka a smrt jsou totéž. „Dobrá tedy, výpad povedu já.“

Viděl nevíru zračící se v jejich obličejích. „Ano, já. Sere Mandone, ty poneseš královskou korouhev. Pode, moji přilbici.“ Chlapec se rozběhl vykonat jeho příkaz. Ohař se dál opíral o svůj poničený, krví zbrocený meč a hleděl na něho vytřeštěnýma očima s blýskajícím se bělmem. Ser Mandon Tyrionovi pomohl znovu vysednout na koně. „Zformujte se!“ vykřikl.

Jeho velký rudý oř na sobě měl pokrývku z drátěného pletiva a na něm hrudní plát a poloviční čelenku. Vysoké sedlo bylo pozlacené. Podrik Payne mu podal přilbici a těžký dubový štít se zlatou rukou na rudém poli, obklopenou malými zlatými lvy. Objížděl se svým koněm dokola a přehlížel malou skupinu svých mužů. Na jeho příkaz jich reagovala jen hrstka, ne víc než dvacet. Seděli na svých koních a oči měli stejně vytřeštěné a bílé jako Ohař. Pohrdavě pohlédl na ostatní rytíře a žoldnéře, kterým původně velel Clegane. „Říkají, že jsem jen poloviční muž,“ řekl jim. „Co jste v tom případě vy?“

To je dostatečně zahanbilo. Rytíři bez přilbic vysedali na koně, aby se připojili k ostatním. Následoval pár žoldnéřů, pak další. Královská brána se opět zachvěla. Během pár chvil se velikost Tyrionova oddílu zdvojnásobila. Mám je. Pokud budu bojovat já, oni musí udělat totéž, jinak budou znamenat méně než trpaslíci.

„Neuslyšíte mě provolávat Joffreyho jméno,“ řekl jim. „Ani nebudu vykřikovat, že bojuju za Casterlyovu skálu. Toto je vaše město a Stannis má v úmyslu vyplenit je, a toto je vaše brána, kterou chce prolomit. Tak pojeďte se mnou a zabijte toho zkurvysyna!“ Tasil sekeru, otočil svého oře dokola a odcválal k výpadové brance. Doufal, že ho následují, ale neodvažoval se ohlédnout za sebe.

SANSA

Jasné světlo pochodní odrážející se od plátů tepaného kovu zalévalo královninu tančírnu stříbřitým světlem. Přesto v místnosti panovala temnota. Sansa ji vycítila z bledých očí sera Ilyna Paynea, který stál u zadních dveří, nehybný jako kámen, a nepřijímal ani jídlo, ani víno. Slyšela ji v drásavém kašli lorda Gylese a v šeptavém hlase Osneyho Černokotlého, pokaždé když vklouzl do místnosti, aby královně sdělil nejčerstvější zprávy o vývoji bitvy.

Sansa pravé dojídala polévku, když dovnitř přišel zadním vchodem poprvé. Zahlédla ho, jak hovoří se svým bratrem Osfrydem. Pak vyšel na stupínek a poklekl vedle královnina vysokého křesla. Páchl koňmi, na tváři měl čtyři dlouhé škrábance pokryté strupy, vlasy mu spadaly přes límec a do očí. Přestože se snažil šeptat co nejtišeji, Sansa, která seděla hned vedle královny, slyšela vše, co říká. „Flotily spolu bojují na řece. Někteří ze Stannisových lučištníků se dostali na břeh, ale Ohař je rozsekal na kusy, Tvoje Výsosti. Tvůj bratr dal zvednout řetěz, slyšel jsem signál. Jacísi opilci dole na Bleším zadku vyrážejí dveře domů a lezou dovnitř okny. Lord Bywater tam poslal zlaté pláště, aby se s nimi vypořádaly. Baelorovo septum je nacpané k prasknutí, všichni se tam modlí.“

„A můj syn?“

„Král navštívil Baelorovo septum, aby obdržel požehnání od nejvyššího septona. Nyní s pobočníkem obchází na hradbách, nabádá muže, aby byli stateční, a povzbuzuje jejich bojového ducha.“

Cersei pokynula svému pážeti, aby jí nalilo další pohár vína, zlatého moku ze Stromoviny, voňavého a hutného. Královna dost pila, ale víno jako by ji činilo tím krásnější; tváře jí zčervenaly, a když se rozhlížela po síni, její oči měly jasný, horečnatý lesk. Jako by měla oči z divokého ohně, pomyslela si Sansa.

Hudebníci hráli, žongléři žonglovali. Měsíční chlapec poskakoval po síni na chůdách a z každého si tropil žerty, zatímco ser Dontos honil služebné na svém koni ze smetáku. Hosté se smáli, ale byl to smích bez radosti, takový ten nucený smích, který se během poloviny úderu srdce může změnit v pláč. Jejich těla jsou zde, ale jejich mysli a srdce prodlévají na městských hradbách.

Po polévce následoval salát z jablek, ořechů a rozinek. V kterýkoli jiný čas by to byl velmi chutný pokrm, ale dnes bylo všechno jídlo okořeněno strachem. Sansa nebyla jedinou v místnosti, kdo neměl do jídla chuť. Lord Gyles spíš kašlal, než jedl, Lollys tam seděla shrbená a celá roztřesená a mladá nevěsta jednoho z rytířů sera Lancela se dala do pláče a nebylo možné ji utišit. Královna nařídila mistru Frenkenovi, aby ji odvedl do postele a dal jí pohár snového vína. „Slzy,“ řekla opovržlivě směrem k Sanse, když byla žena odváděna z místnosti. „Ženská zbraň, jak jim říkávala moje matka. Mužskou zbraní je meč. Chápeš ten rozdíl?“

„Jenomže muži přece musí být stateční,“ řekla Sansa. „Aby mohli vyjet ven a postavit se nepříteli se sekerami a meči, když se všichni kolem nich snaží zabít je…“

„Jaime mi jednou řekl, že opravdu živý se cítí jenom v bitvě a v posteli.“ Zvedla svůj pohár a zhluboka se napila. Její salát před ní stál netknutý. „Raději bych čelila jakémukoli počtu mečů než tady takto bezmocně sedět a předstírat, že se bavím ve společnosti těch vystrašených slepic.“

„Sama jsi je přece pozvala, aby sem přišly, Tvoje Výsosti,“

„Od královny se určité věci očekávají. Budou se očekávat i od tebe. Pokud se někdy máš provdat za Joffreyho, je nejvyšší čas, aby ses jim začala učit.“ Královna si prohlížela manželky, dcery a matky, které seděly na lavicích. „Samy o sobě ty slepice neznamenají nic, ale jejich kohouti jsou z toho či onoho důvodu důležití a někteří z nich tuto bitvu možná přežijí. Proto mně přísluší nabídnout jejich ženám ochranu. Pokud by se mému znetvořenému bratrovi nějak podařilo zvítězit, vrátí se ke svým manželům a otcům plné povídaček o tom, jak jsem byla statečná, jak je moje odvaha inspirovala a pozvedala jejich ducha, jak jsem ani na okamžik nezapochybovala o našem vítězství.“

„A kdyby hrad měl padnout?“

„To by se ti líbilo, že ano?“ Cersei na její odpověď nečekala. „Pokud mě nezradí moje vlastní stráže, možná zde budeme schopni nějaký čas odolávat. Pak mohu vyjít na hradby a prohlásit, že se osobně vzdám Stannisovi. To nás ušetří toho nejhoršího, ale pokud by Maegorova pevnost měla padnout předtím, než se tu objeví Stannis sám, pak bych řekla, že většina mých hostů si užije trochu toho znásilnění. A samozřejmě, v případech jako tyhle se nedá vyloučit ani mrzačení, mučení a zabíjení.“

Sansa byla zděšena. „Jsou to přece ženy, neozbrojené a urozeného původu.“

„Jejich původ je ochrání,“ připustila Cersei, „ale jen do určité míry. Každá z nich má cenu tučného výkupného, ovšem po šílenství bitvy vojáci často lační spíš po mase než po penězích. Přesto je jejich štít ze zlata lepší než žádný. Venku v ulicích s ženami nebudou zacházet ani ze čtvrtiny tak laskavě. Ani s našimi služebnými. Pěkná stvoření, jako je například ta holka, co slouží u lady Tandy, půjde z ruky do ruky po celou noc, ale nemysli si, že ty staré, rozbředlé a ošklivé budou ušetřeny. Pivo a víno udělá slepou pradlenu nebo páchnoucí holku od prasat stejně pohlednou, jako jsi ty, drahoušku.“

„Já?“

„Snaž se nepištět tady jako myš, Sanso. Už jsi žena, copak jsi zapomněla? A jsi zasnoubená s mým prvorozeným synem.“ Královna se znovu napila vína. „Kdyby tam venku za branami byl někdo jiný, mohla bych doufat, že se mi nějak podaří získat si ho. Jenomže tohle je Stannis Baratheon. Spíš bych měla šanci svést jeho koně.“ Všimla si výrazu na Sansině tváři a dala se do smíchu. „Šokovala jsem tě, mladá dámo?“ Naklonila se k ní blíž. „Ty malý blázínku. Slzy nejsou jedinou ženskou zbraní. Další máš mezi nohama a měla by ses naučit ovládat ji. Zjistíš, jak muži rádi používají svoje meče. Oba druhy mečů.“

Sansa byla ušetřena potřeby odpovědět, protože do síně znovu vstoupili dva bratři Černokotlí. Ser Osmud a jeho bratři se na hradě stali velkými oblíbenci; vždycky byli samý úsměv a žert a vycházeli stejně dobře se štolby a lovci, jako s rytíři a jejich panoši. Vůbec nejlépe vycházeli se služkami, jak se povídalo. Ser Osmund nyní zaujal místo Sandora Clegana po Joffreyho boku a Sansa slyšela, jak si pradleny u studny povídají, že je stejně silný jako Ohař, a navíc mladší a rychlejší. Sansa si říkala, že pokud mají pravdu, proč o bratrech Černokotlých neslyšela předtím, než byl ser Osmud jmenován členem Královské gardy.

Když Osney poklekal před královnu, byl samý úsměv. „Lodě s nákladem explodovaly, Tvoje Výsosti. Celý Černovodý proud se koupe v divokém ohni. Hoří stovky lodí, možná víc.“

„A můj syn?“

„Je u Blátivé brány s pobočníkem a Královskou gardou, Tvoje Výsosti. Předtím hovořil s muži na hradbách a dal jim pár tipů, kam namířit své kuše. Všichni souhlasí s tím, že to je statečný chlapec.“

„Hlavně aby z něj zůstal živý chlapec.“ Cersei se obrátila k jeho bratru Osfrydovi, který byl vyšší, vážnější a měl pod nosem převislý černý knír. „Ano?“

Osfryd měl na dlouhých černých vlasech nasazenou ocelovou polopřilbu a výraz jeho tváře byl ponurý. „Tvoje Výsosti,“ řekl tiše, „hoši přistihli štolbu a dvě služky, kteří se pokoušeli uniknout zadní bránou se třemi z králových koní.“

„První zrádci dnešní noci,“ řekla královna, „ale obávám se, že ne poslední. Pošlí za nimi sera Ilyna a jejich hlavy vystavte na kůlech před stájemi jako varování.“ Když odcházeli, otočila se k Sanse. „Další lekce, ze které by sis měla vzít ponaučení, pokud máš sedět po boku mého syna. Buď v situaci, jako je ta dnešní, laskavá a zrada bude rašit všude kolem tebe jako houby po vydatném dešti. Jediným způsobem, jak si udržet věrnost svých lidí, je zabezpečit si, že se tě budou bát víc než nepřítele.“

„Budu si to pamatovat, Tvoje Výsosti,“ řekla Sansa, třebaže vždycky slýchala, že láska je jistější cestou k získání lidské věrnosti než strach. Pokud se někdy stanu královnou, postarám se o to, aby mne milovali.

Po salátu následovaly koláče plněné krabím masem. Pak přišlo skopové pečené s pórkem a karotkou, podávané na skývách vydlabaného chleba. Lollys jedla příliš hltavě, udělalo se jí nevolno a pozvracela sebe i svoji sestru. Lord Gyles kašlal, pil, kašlal, pil, až se nakonec zřídil tak, že o sobě přestal vědět. Královna se znechuceně podívala tam, kde ležel natažený s obličejem ve své skývě s masem a rukou v louži vína. „Bohové musí být šílení, když plýtvají mužstvím na takové jako on, a já jsem zřejmě taky šílená, protože mu něco takového trpím.“

Vrátil se Osfryd Černokotlý, jemuž vlál z ramen šarlatový plášť. „Na náměstí se shromažďují lidé, Tvoje Výsosti, žádají o poskytnutí útočiště v hradu. Žádná lůza, ale bohatí kupci a jim podobní.“

„Nařiď jim, aby se rozešli do svých domovů,“ řekla královna. „Jestli nepůjdou, ať jich naši muži s kušemi pár zastřelí. Neorganizujte výpady; za žádnou cenu neotvírejte bránu.“

„Jak poroučíš, Tvoje Výsosti,“ Uklonil se a odešel.

Královnin obličej byl tvrdý vztekem. „Kéž bych si tak mohla vzít meč a jít jim sama srazit hlavy.“ Začínala vyslovovat nezřetelně. „Když jsme byli malí, Jaime a já jsme si byli tak podobní, že dokonce ani náš otec nás nedokázal rozlišit od sebe. Někdy jsme si z legrace vyměnili šaty a celý den jsme pak strávili jako ten druhý. Jenomže potom Jaime dostal svůj první meč a mně nedali nic. Pamatuju si, jak jsem se ptala: ,Co dostanu já?' Byli jsme si tak podobní, že jsem nikdy nepochopila, proč se k němu chovali tak odlišně. Jaime se naučil bojovat s mečem, kopím a palcátem, zatímco mě učili usmívat se, zpívat a tančit. On se stal dědicem Casterlyovy skály a mě jako koně prodali cizímu muži, aby na mně mohl jet, kdykoli si usmyslí, aby mě bil, kdykoli se mu zachce, a aby mě odložil stranou kvůli mladší klisničce. Jaimeho údělem se stala moc a sláva, zatímco mým rození dětí a měsíční krvácení.“

„Jenomže ses přece stala královnou Sedmi království,“ namítla Sansa.

„Co se týče mečů, i královna je konec konců jen ženou.“ Cersein vinný pohár byl prázdný. Přišlo k ní páže, aby jej znovu naplnilo, ale královna to odmítla. „Už ne. Musím mít čistou hlavu.“

Posledním chodem byl kozí sýr podávaný s pečenými jablky. Síň byla plná vůně skořice, když dovnitř vklouzl Osney Černokotlý, aby znovu poklekl před královnou. „Tvoje Výsosti,“ zamumlal, „Stannisovi muži se vylodili na turnajovém pozemku a za nimi přicházejí další. Útočí na Blátivou bránu a přitáhli si beranidlo ke Královské bráně. Skřet vyjel ven, aby je zahnal.“

„To je určitě naplní strachy,“ poznamenala královna suše. „Doufám, že s sebou nevzal Joffa.“

„Ne, Tvoje Výsosti, král je s mým bratrem u Děvek, metá Muže s parožím do řeky.“

„A Stannis přitom útočí na Blátivou bránu? To je šílenství. Pověz seru Osmundovi, že chci, aby ho odtamtud okamžitě odvedl, je to tam příliš nebezpečné. Přiveďte ho zpátky na hrad.“

„Skřet říkal -“

„Tebe by teď mělo zajímat, co říkám já.“ Královna přimhouřila oči. „Ať tvůj bratr udělá, co mu nařizuju, jinak se postarám o to, aby příští výpad vedl sám, a ty se k němu připojíš.“

Jakmile sluhové uklidili ze stolů jídlo, mnozí z hostí požádali o svolení odejít do septa. Královna jejich žádosti velkodušně vyhověla. Lady Tanda a její dcery byly mezi prvními, kteří odešli. Pro ty, co zůstali, byl dovnitř přiveden zpěvák, aby zaplnil síň sladkou hudbou harfy. Zpíval o Jonquil a Florianovi, o princi Aemonovi Dračím rytíři a jeho lásce k choti jeho bratra, o deseti tisících Nymeriiných lodí. Byly to krásné písně, ale strašně smutné. Některé z žen se daly do pláče a Sansa cítila, že i ona má slzy na krajíčku.

„Jen tak dál, drahá.“ Královna se k ní naklonila blíž. „Jen se hezky procvičuj v pláči, budeš to potřebovat pro krále Stannise.“

Sansa se nervózně zavrtěla. „Tvoje Výsosti?“

„Och, ušetři mne těch svých prázdných zdvořilostí. Zdá se, že tam venku dospěla situace do zoufalého stavu, když je třeba trpaslíka, aby vedl výpad, takže si klidně můžeš sundat masku. Vím všechno o těch tvých malých zradách v božím háji.“

„V božím háji?“ Nedívej se na sera Dontose, nedívej, nedívej, říkala si Sansa v duchu. Ona to neví, nikdo to neví. Dontos mně to slíbil, můj Florian by mě nikdy nezradil. „Já jsem se žádných zrad nedopustila. Do božího háje chodívám proto, abych se tam modlila.“

„Za Stannise. Nebo za svého bratra, což je totéž. Proč jinak bys vyhledávala bohy svého otce? Modlíš se za naši porážku. Jak jinak to chceš nazvat než zradou?“

„Modlím se za Joffreyho,“ namítla Sansa nervózně.

„Protože se k tobě chová tak hezky?“ Královna si vzala od procházející služebné džbán sladkého švestkového vína a naplnila Sanse pohár. „Pij,“ nařídila jí chladně. „Možná ti to dodá odvahu mluvit jednou pravdu.“

Sansa si zvedla pohár ke rtům a napila se. Víno bylo lepkavě sladké a velmi silné.

„To nestačí,“ řekla Cersei. „Vypij ten pohár do dna, Sanso. Tvoje královna ti to poroučí.“

Téměř se přitom zadusila, ale přesto pohár vyprázdnila, polykajíc husté sladké víno, dokud se jí nezačala točit hlava.

„Ještě?“ zeptala se Cersei,

„Už ne, prosím.“

Královna se netvářila potěšeně. „Když ses předtím ptala na sera Ilyna, lhala jsem ti. Chtěla bys vědět pravdu, Sanso? Chceš vědět, proč tady ve skutečnosti je?“

Neodvážila se odpovědět, ale na tom nezáleželo. Královna na její odpověď nečekala. Zvedla ruku a pokynula. Sansa si vůbec nevšimla, že ser Ilyn se vrátil do síně, ale najednou tam byl, rázoval ze stínů za stupínkem, tichý jako kočka. V ruce svíral obnažený Led. Když její otec někomu usekl hlavu, vždycky čepel očistil v božím háji, ale ser Ilyn nebyl tak útlocitný. Na valyrijské oceli zasychala krev, rudá se již měnila v hnědou. „Pověz Sanse, proč si tě nechávám v naší blízkosti.“

Ser Ilyn otevřel ústa a vydal dusivé zachroptění. Na jeho obličeji poďobaném od neštovic nebyl žádný výraz.

„Praví, že je tady kvůli nám,“ řekla královna. „Stannis se možná zmocní města a zabere si trůn pro sebe, ale já nedopustím, abychom mu do rukou padly živé.“

„My?“

„Slyšela jsi mě. Takže by ses možná měla modlit znovu, Sanso, a tentokrát za jiný výsledek. Ujišťuji tě, že Starkové se z pádu rodu Lannisterů radovat nebudou.“ Natáhla ruku, dotkla se Sansiných vlasů a zlehka jí je odhrnula pryč z krku.

TYRION

Průzor v přilbici Tyrionovi značně omezoval výhled na to, co měl před sebou, ale když otočil hlavu, spatřil tři galéry, které přistály u turnajového pozemku, a čtvrtou, větší než ty ostatní, jež stála o kus dál na řece a vrhala ze svého katapultu soudky s hořící smůlou.

„Vytvořte klín,“ nařídil Tyrion svým mužům, kteří se hrnuli ven výpadovou brankou ve zdi. Zformovali se do tvaru hlavice oštěpu, s ním v jeho špičce. Ser Mandon Moore zaujal místo po jeho pravici. Od bílého emailu jeho zbroje se odrážely plameny a pod přilbicí se mu chladně leskly mrtvé oči. Jel na uhlově černém koni oděném v bílé zbroji, se zářivě bílým štítem Královské gardy připevněným k paži. Tyrion si překvapeně uvědomil, že po své levici má Podricka Paynea s mečem v ruce. „Na tohle jsi ještě příliš mladý,“ řekl mu bez přemýšlení. „Vrať se zpátky.“

„Jsem tvůj panoš, můj pane.“

Tyrion neměl čas dohadovat se s ním. „Tak tedy jeď se mnou. A drž se v mé blízkosti.“ Kopl koně do slabin.

Jeli těsně u sebe, koleno vedle kolena, podél tyčících se hradeb. Z žerdě sera Mandona rudě a zlatě plápolal Joffreyho praporec, na kterém spolu tančili jelen se lvem, kopýtka s tlapami. Přešli z chůze do klusu, zeširoka objeli základnu věže. Z městských hradeb nad nimi pršely šípy a byly metány kameny, které slepě narážely do hlíny a do vody, do oceli a do masa. Před sebou spatřili vysokou Královskou bránu a rozvlněný příliv vojáků zápolících s velkým beranidlem - kládou z černého dubu s železnou hlavicí. Kolem vojáků se shlukli lučištníci z lodí, kteří vypouštěli salvy šípů pokaždé, když se na hradbách strážnice nad nimi objevili obránci. „Do útoku!“ nařídil Tyrion a zrychlil do cvalu.

Země byla nasáklá a kluzká blátem a krví. Jeho oř zakopl o mrtvolu, uklouzla mu kopyta a zahrabal v zemi a Tyrion se na okamžik obával, že se zřítí ze sedla a jeho kůň ho ušlape ještě předtím, než dorazí k nepříteli, ale jak jemu, tak koni se nakonec podařilo udržet rovnováhu a nespadnout. Muži u beranidla se otáčeli, spěšně se snažili připravit na útok. Tyrion zvedl sekeru a vykřikl: „Královo přístaviště!“ K jeho volání se přidaly další hlasy, ale to už jejich klín vyletěl proti nepříteli, dlouhá hlavice z oceli a hedvábí, z dunících kopyt a ostrých čepelí, od nichž se jasně odrážely plameny.

Ser Mandon v posledním možném okamžiku sklonil hrot svého kopí a prohnal Joffreyho praporec hrudníkem muže v kabátci zpevněném ocelovými cvočky; a na chvíli, než se žerď přelomila, ho nabodnutého zvedl ze země. Před Tyrionem se objevil rytíř, na jehož kabátci byla liška vystrkující hlavu z květinového věnce. Florent bylo jeho první myšlenkou, ale vzápětí si uvědomil, že ten muž je bez přilbice. Mávl po něm vší váhou své sekery a vší silou paže a odsekl mu polovinu hlavy. Náraz byl tak prudký, že mu znecitlivěl rameno. Šagga by se mi vysmál, pomyslel si, ale to už jel dál.

Proti jeho štítu zaduněl oštěp. Pod cválal vedle něho, sekal dolů po každém nepříteli, kterého míjeli. Nezřetelně slyšel povzbudivé výkřiky od mužů na hradbách. Beranidlo spadlo do bláta, okamžitě zapomenuté, když jej ti, co jej ještě před chvíli drželi, pustili, aby utekli nebo se postavili nepříteli. Tyrion přejel jednoho z jejich lučištníků, rozsekl od ramene až k podpažní jamce kopiníka a odrazil útok muže v přilbici s mečounem na vrcholu. U beranidla jeho rudý oř zaváhal, ale černý hřebec vedle něj překážku hravě přeskočil a ser Mandon Moore proletěl kolem něho jako smrt ve sněhově bílém hedvábí. Jeho meč utínal končetiny, promačkával přilbice, rozsekával štíty vpůli třebaže s nedotčenými štíty se podařilo přejít řeku jen hrstce nepřátel.

Tyrion pobízel svého oře přes beranidlo. Nepřátelé prchali. Podíval se na levou stranu a zase zpátky, ale Podricka Paynea nikde neviděl. O ocel jeho přilbice zazvonil šíp, jen o palec minul štěrbinu jeho průzoru. Šok jej málem vyhodil ze sedla. Když tady budu sedět jako pařez, tak si rovnou mohu na hrudní plát namalovat terč.

Opět popohnal svého koně, cválaje sem a tam přes těla ležící na zemi. Když pohlédl dolů k řece, viděl, že Černovodý proud je zaplněn trupy hořících galér. Na hladině stále hořely skvrny divokého ohně, vysílaly k obloze zuřivé chocholy svíjejících se zelených plamenů na dvacet stop vysoké. Muže u beranidla se jim podařilo rozprášit, ale viděl, že všude podél řeky zuří boj. Pravděpodobně to byli muži sera Balona Swanna nebo Lancelovi, snažící se zahnat zpátky do vody nepřátele, kteří se rojili na břeh z jejich hořících lodí. „Pojedeme k Blátivé bráně,“ nařídil.

„Blátivá brána!“ vykřikl ser Mandon a všichni se dali do pohybu. „Královo přístaviště!“ volali jeho muži drsnými hlasy, a taky: „Polomuž! Polomuž!“ Divil se, kdo je tomu naučil. Přes ocel své přilbice a vycpávku pod ní slyšel vystrašené výkřiky, hladové praskání plamenů, houkání válečných rohů a mosazné vřeštění trumpet. Všude byl oheň. Bohové, buďte dobří, není divu, že Ohař byl tak vyděšený. Má z ohně strach…

Přes hladinu Černovodého proudu k nim dolehla ohlušující rána, když uprostřed paluby jedné z galér přistál balvan velikosti koně. Naší nebo jejich? Přes závoje valícího se kouře to nepoznal. Původní formace klínu se dávno rozbila; každý muž teď bojoval sám za sebe. Měl bych se otočit zpátky, pomyslel si, ale přesto jel dál, svíraje v ruce svoji těžkou sekeru. Hrstka mužů ho stále následovala, ostatní byli mrtví nebo utekli. Musel zápolit se svým hřebcem, aby udržel jeho hlavu otočenou k východu. Velkému oři se oheň nelíbil o nic víc než Sandoru Cleganovi, ale koně bylo snazší přimět k poslušnosti.

Ven z řeky se brodili muži. Byli spálení a krváceli, vykašlávali vodu, vrávorali, téměř umírali vestoje. Zavedl svůj oddíl mezi ně a jal se dopřávat rychlou, čistou smrt těm, kteří byli dost silní na to, aby mohli stát. Válka se scvrkla na velikost průzoru jeho hledí. Rytíři dvakrát tak velcí jako on před ním utíkali, nebo tam jen tak stáli a umírali. Připadali mu jako trpaslíci plní strachu. „Lannister!“ vykřikl a sekl. Ruku měl rudou až po loket, leskla se ve světle ohňů na řece. Když se jeho kůň opět vzepjal na zadních, zvedl sekeru ke hvězdám a v tu chvíli je slyšel vykřiknout: „Polomuž! Polomuž!“ Měl pocit, jako by byl opilý.

Bitevní horečka. Nikdy ho nenapadlo, že ji pozná na vlastní kůži, třebaže Jaime mu o ní často vyprávěl. O tom, jak se zpomalí, ba dokonce zastaví čas, o tom, jak se vymaže minulost a budoucnost a vše se scvrkne do jediného přítomného okamžiku, o tom, jak prchají strach a myšlenky, a dokonce i tělo. „V takovém případě necítíš svá zranění, ani bolest v zádech od tíhy zbroje, ani pot, který ti stéká do očí. Přestaneš cítit, přestaneš myslet, přestaneš být sebou, zůstane jenom boj, nepřítel, tento muž a tamten a pak další a další a další a ty víš, že se tě bojí a jsou unavení, ale ty nejsi, ty žiješ a smrt je všude kolem tebe. Jejich meče se pohybují tak pomalu, že můžeš tančit mezi nimi a smát se jim.“ Bitevní horečka, jsem polomuž a jsem zpitý krveproléváním. Ať si mě zabijí, jestli to dokážou!

Snažili se o to. Zaútočil na něho další kopiník. Tyrion kolem něj jezdil dokola a sekal; nejdříve usekl hlavici jeho oštěpu, pak jeho ruku, pak paži. Jakýsi lučištník bez luku po něm zaútočil šípem, který držel v ruce, jako by to byl nůž. Jeho oř muže kopl do stehna a útočník se natáhl na zem. Tyrion se zachechtal. Když jel kolem praporce zabodnutého v zemi, jednoho z těch Stannisových ohnivých srdcí, přesekl jeho žerď sekerou vpůli. Zničehonic se před ním objevil rytíř, který začal sekat do jeho štítu velkým obouručním mečem, zas a znovu, dokud mu kdosi nevrazil dýku do podpaždí. Možná některý z Tyrionových mužů. Neviděl nikoho.

„Vzdávám se, sere,“ zvolal jiný rytíř. „Tady je moje zástava, tady, tady.“ Muž ležel v louži černé vody a natahoval k němu rukavici z překládaného kovu jako symbol své porážky. Tyrion se musel sklonit dolů, aby si ji od něho vzal. Když to udělal, kdesi nad hlavou mu vybuchl hrnec divokého ohně a objevil se zášleh zeleného plamene. V náhlé záři uviděl, že ta louže není černá, ale rudá, a v rukavici stále byla mužova ruka. Hodil mu ji nazpět. „Vzdávám se,“ vzlykal muž beznadějně, tak beznadějně. Tyrion se odvrátil.

Jakýsi zbrojnoš popadl uzdu jeho koně a vrazil Tyrionovi před obličej svoji dýku. Odrazil její čepel stranou a pohřbil do mužova zátylku sekeru. Když se ji snažil vykroutit, na okraji jeho zorného pole omezeného průzorem se objevila bílá skvrna. Tyrion se otočil, myslel si, že vedle sebe opět spatří sera Mandona Moora, ale byl to jiný bílý rytíř. Ser Balon Swann na sobě měl stejnou bílou zbroj, ale na čabrace jeho koně se skvěly černá a bílá labuť jeho rodu, semknuté v zápase. Je spíš strakatým rytířem než bílým, pomyslel si Tyrion hloupě. Každý kousek sera Balona byl potřísněn krví a zmazán mourem. Zvedl svůj palcát a ukázal jím k řece. K jeho přilbici lnuly kousky mozku a kosti. „Můj pane, podívej se.“

Tyrion otočil koně dokola, aby se podíval na řeku. Vespod byl proud stále temný a silný, ale hladina se stala vírem krve a plamene. Obloha byla rudá, oranžová a křiklavě zelená. „Co je?“ zeptal se. Pak to uviděl,

Z rozbité galéry, která narazila do mola, se škrábali v oceli odění muži. Je jich tolik! Odkud se berou? Přimhouřil oči proti jasu a kouři a sledoval je pohledem zpět k vodě. Těsně u sebe tam bylo natlačeno dvacet galér, možná víc, mnohem víc, než jich v tu chvíli mohl spočítat. Jejich vesla byla překřížená, jejich trupy spoutané dohromady lodními háky. Trupy měly vzájemně proražené klouny a byly zamotané v pavučinách spadaného lanoví. Jeden velký trup se tam vznášel mezi dvěma menšími loděmi. Byly to vraky, jenomže natěsnané tak blízko u sebe, že bylo možné přeskakovat z jedné paluby na druhou a tímto způsobem přejít Černovodý proud.

Stovky Stannisových nejodvážnějších mužů se o to právě pokoušely. Tyrion viděl jednoho bláznivého rytíře, který se snažil přejet na druhou stranu, a nutil svého vystrašeného koně přeskakovat zábradlí a vesla a jet přes naklánějící se paluby kluzké krví a praskající v zeleném ohni. Zatraceně, my jsme jim tu postavili most, pomyslel si zděšeně. Kus toho mostu se potápěl, ostatní části byly v ohni a celá konstrukce praskala, skřípala a posouvala se, jako by se měla v každém okamžiku rozletět na kusy, ale zdálo se, že ani to je nedokáže zastavit. „To jsou ale stateční muži,“ řekl seru Balonovi pln obdivu. „Pojďme je zabít.“

Pustil se přes skomírající ohně, saze a popel nábřeží, a pak po dlouhém kamenném molu. Těsně za ním jeli jeho vlastní muži, následovaní bojovníky sera Balona. Dostihl ho ser Mandon Moore, jehož štít se rozpadal. Vzduch byl plný kouře a žhavých uhlíků a nepřátelé se pod jejich útokem vrhali zpátky do vody a sráželi přitom s sebou další muže, kteří se snažili vyškrábat nahoru. U konce mola byla napolo potopená nepřátelská galéra s nápisem Drakozhouba namalovaným na přídi a se dnem proraženým jedním z napůl potopených vraků, které Tyrion nechal rozmístit mezi mola. Jakýsi kopiník se znakem rudého kraba rodu Celtigarů mrštil svou zbraní po hrudi koně Balona Swanna. Rytíř, který nestačil včas sesednout, se zhroutil ze sedla. Uháněje kolem, Tyrion sekl po mužově hlavě, pak už bylo příliš pozdě, než aby svého koně stačil zastavit. Hřebec seskočil přes rozštípané zábradlí a se šplouchnutím a hlasitým zařičením přistál po kotníky hluboko ve vodě. Nejdřív vylétla do vzduchu Tyrionova sekera, pak Tyrion sám, jen aby vzápětí s mokrým plácnutím přistál na palubě nejbližšího vraku.

Následovalo šílenství. Jeho kůň si při skoku zlomil nohu a strašlivě naříkal. Nějak se mu podařilo vytáhnout dýku a podříznout nebohému zvířeti krk. V rudé fontáně se z něj vyřinula krev, která mu zalila paže a hrudník. Nalezl pod sebou chodidla a odpotácel se k zábradlí, pak už zase bojoval a potácel se přes paluby zalité vodou. Muži šli po něm. Některé zabil, jiné zranil a další utekli, ale bylo jich tam stále víc. Ztratil svůj nůž. Jeho pohled padl na zlomený oštěp. Popadl jej, bodal jím a řval přitom kletby. Muži před ním utíkali a on běžel za nimi, přes zábradlí na jednu loď a pak na další. Jeho dva bílé stíny byly stále s ním; Balon Swann a Mandon Moore, krásní ve své bledé zbroji. Obklopeni kruhem Velaryonových kopiníků, bojovali proti nim a kryjíce si vzájemně záda činili bitvu stejně nádhernou jako tanec.

Jeho vlastní způsob zabíjení už tak půvabný nebyl. Jednoho muže bodl do ledviny, zatímco dotyčný k němu byl otočen zády, a jiného popadl za nohu a shodil ho do řeky. Šípy mu syčely kolem hlavy a odrážely se od jeho zbroje. Jeden se zabodl do masa mezi jeho ramenním a hrudním plátem, ale Tyrion nic necítil. Z oblohy slétl nahý muž, který přistál na palubě, a jeho tělo se rozprsklo jako meloun hozený dolů z věže. Jeho krev zastříkala i průzor Tyrionovy přilbice. Padající kameny prolétaly přes prkna paluby a měnily muže na kaši, až se nakonec celý most otřásl, zkroutil se mu pod nohama a naklonil se na stranu.

Najednou mu do přilbice tekla voda. Strhl si ji z hlavy a plaval podél okraje paluby, dokud mu voda nesahala jen po krk. Vzduch zaplnilo sténání podobné smrtelným výkřikům obrovitého zvířete. Loď, měl ještě čas uvědomit si, ta loď se odpoutává. Ztroskotalé galéry se odtrhávaly od sebe a celý most se bortil. Sotva si to stačil uvědomit, už uslyšel náhlé prásk, hlasité jako hrom, paluba se pod ním otřásla a Tyrion sklouzl zpátky do vody.

Paluba byla příliš nakloněná, než aby po ní mohl vyšplhat zpátky, a tak uchopil utržené lano a palec po palci se s jeho pomocí vytahoval z vody. Koutkem oka viděl, jak je loď unášena proudem, jak se pomalu otáčí a muži skáčou přes její bok do vody. Někteří na sobě měli Stannisovo hořící srdce, jiní Joffreyho jelena a lva, jiní další znaky, ale v tom okamžiku jako by na tom vůbec nezáleželo. Všude na hladině řeky hořely ohně. Na jedné straně od něho zuřila bitva. Viděl směsici jasných praporců mávajících nad mořem zápolících mužů, formující se a vzápětí tříštící štítové zdi, rytíře na koních, kteří se snažili prosekat si cestu mezi ostatními, prach, bláto, krev a kouř. Na druhé straně se vysoko na skále tyčila Rudá bašta, která dštila oheň. Jenomže byla na špatné straně. Tyrion si na okamžik pomyslel, že se zbláznil, že Stannis a hrad si vyměnili místa. Jak mohl Stannis přejít na severní břeh? Opožděně si uvědomil, že paluba se otáčí, že se s ní otočil i on, a proto vidí hrad a bitvu na opačných stranách. Bitvu, jakou bitvu, pokud Stannis nepřešel, kdo to tam bojuje? Byl příliš unavený, než aby tomu dokázal dát smysl. Příšerně ho bolelo rameno, a když zvedl ruku, aby si je promnul, uviděl zabodnutý šíp a vzpomněl si, co se stalo. Musím se dostat z téhle lodi. Ústí Černovodého proudu bylo jednolitou stěnou z ohně, a pokud vrak neopustí, proud ho zanese rovnou k ní.

Někdo skrze lomoz bitvy slabě zavolal jeho jméno. Tyrion se pokoušel odpovědět. „Tady! Tady, jsem tady, pomozte mi!“

Jeho vlastní hlas mu zněl v uších tak slabě, že sám sebe sotva slyšel. Vyškrábal se po nakloněné palubě vzhůru a chňapl po zábradlí. Vrak narazil do další galéry tak prudce, že ho to málem srazilo zpátky do vody. Kam se poděla všechna jeho síla? Jediné, co dokázal, bylo držet se zábradlí. „MŮJ PANE! CHYŤ MĚ ZA RUKU! LORDE TYRIONE!“

Na palubě vedlejší lodi za rozšiřující se průrvou černé vody stál ser Mandon Moore a natahoval k němu ruku. Od běli jeho zbroje se odrážely žluté a zelené ohně, jeho rukavice z překládané oceli byla lepkavá krví, ale Tyrion po ní přesto sáhl a přál si přitom, aby měl delší ruce. Jejich prsty se nad vodou už už dotkly, když tu ho něco zarazilo … ser Mandon k němu natahoval svoji levou ruku, proč…

Že by proto couvl dozadu, nebo nakonec přece jen spatřil ten meč? Nevěděl to. Hrot čepele ho sekl těsně pod oči. Ucítil její chladný tvrdý dotek a následný výbuch bolesti. Hlava se mu otočila dokola, jako by mu někdo vyťal prudký políček. Šok z chladné vody jako by byl druhým políčkem, ještě prudším než ten první. Tápal kolem sebe po něčem, čeho by se chytil, vědom si toho, že pokud jednou klesne pod vodu, už nebude schopen vynořit se zpět. Nějak se mu podařilo nahmatat rozštípaný konec vesla. Sevřel ho tak prudce jako zoufalý milenec svoji lásku a stopu po stopě po něm šplhal k lodi. Oči měl plné vody, zalykal se krví a srdce mu zběsile bušilo. Bohové, dejte mi sílu dostat se na palubu… V tu chvíli pro něho neexistovalo nic než veslo, voda, paluba.

Nakonec se překulil na palubu a zůstal tam ležet, bez dechu a vyčerpaný, natažený na zádech. Nad hlavou se mu rozprskávaly koule zeleného a oranžového plamene, malovaly pruhy mezi hvězdami. Měl jen chviličku na to, aby si pomyslel, jak je to krásné, než mu výhled zaclonil ser Mandon. Rytíř byl stínem v bílé oceli a jeho oči v přilbici se temně leskly. Tyrion už neměl víc síly než hadrová panenka. Ser Mandon přiložil hrot svého meče k jamce na jeho krku a sevřel oběma rukama jilec.

A najednou se zvrátil na levou stranu a narazil do zábradlí. Dřevo se rozštíplo a ser Mandon Moore s výkřikem a hlasitým šplouchnutím zmizel. O okamžik později se trupy opět srazily dohromady, tak prudce, že paluba jako by poskočila. Pak někdo klečel nad ním. „Jaime?“ zachroptěl, a téměř se přitom zalkl krví, která mu plnila ústa. Kdo jiný ho mohl přijít zachránit než jeho bratr?

„Lež klidně, můj pane, jsi ošklivě zraněný.“ Chlapecký hlas, to nedává smysl, pomyslel si Tyrion. Zněl téměř jako Podův.

SANSA

Jakmile ser Lancel oznámil královně, že bitva je prohraná, otočila svůj prázdný pohár v dlaních a řekla: „Jdi to vyřídit mému bratrovi, sere.“ Její hlas byl nepřítomný, jako by ji ta zpráva vůbec nezajímala.

„Tvůj bratr je se vší pravděpodobností mrtev.“ Bojová suknice sera Lancela byla zbrocená krví, která prosakovala z rány pod jeho paží. Když se dostavil do síně, někteří z hostí se při pohledu na něj dali do křiku. „Zřejmě byl na mostě z lodí právě ve chvíli, kdy se roztrhl. Ser Mandon je pravděpodobně také mrtvý a nemůžeme najít Ohaře. Bohové, buďte proklati, Cersei, proč jsi jim poručila odvést Joffreyho zpátky na hrad? Zlaté pláště odhazují meče a po stovkách prchají. Když ti muži viděli, jak král odchází, ztratili odvahu. Celý Černovodý proud je pokrytý vraky, ohněm a mrtvolami, ale mohli jsme se ubránit, kdyby -“

Osney Černokotlý se protlačil kolem něho. „Boj nyní zuří na obou stranách řeky, Tvoje Výsosti. Vypadá to, jako by někteří Stannisovi lordi bojovali proti sobě, nikdo si tím není jistý, všechno je to tam samý zmatek a vřava. Ohař zmizel, nikdo neví, kam se poděl, a ser Balon se stáhl zpátky za hradby. Nábřeží je jejich. Znovu se pokoušejí vyrazit beranidlem Královskou bránu. Ser Lancel má pravdu, tvoji muži utíkají z hradeb a zabíjejí svoje vlastní velitele. U Železné brány a u Brány bohů se srocují lidé, kteří se snaží dostat ven, a Bleší zadek je ve varu.“

Bohové, buďte dobří, pomyslela si Sansa. Už je to tady. Joffrey přijde o hlavu a já taky. Pohlédla tam, kde předtím stál ser Ilyn, ale po vykonavateli královy spravedlnosti nikde nebylo ani stopy. Já ho ale cítím. Je nablízku. Neuniknu mu a moji hlavu už nic nezachrání.

Královna, podivně vyrovnaná, se otočila k jeho bratrovi Osfrydovi. „Zvedněte padací most a zabarikádujte všechny dveře. Nikdo nevstoupí do Maegorovy pevností ani z ní neodejde bez mého svolení.“

„Co s ženami, které se odešly pomodlit?“

„Samy se rozhodly opustit bezpečí a ochrannou ruku, které jsem jim nabízela. Ať se tam modlí, možná je bohové ochrání. Kde je můj syn?“

„V hradní strážnici. Chtěl velet mužům s kušemi. Venku křičí dav, polovina z nich jsou muži od zlatých plášťů, kteří sem přiběhli od Blátivé brány.“

„Okamžitě ho přiveď sem do Maegorovy pevnosti.“

„NE!“ Lancel měl takový vztek, že zapomněl, s kým mluví. Když vykřikl, otočily se k němu hlavy všech přítomných. „Bude se tu jen opakovat to, co se dělo u Blátivé brány. Nech ho, ať zůstane tam, kde je, je to král!“

„Je to můj syn.“ Cersei Lannister vstala. „Ty tvrdíš, že jsi taky Lannister, synovče, tak to dokaž. Osfryde, co tam stojíš? Řekla jsem okamžitě.“

Osfryd Černokotlý pospíchal ze síně a jeho bratr s ním. Mnozí z hostů se také hrnuli ven. Některé z žen plakaly, jiné se modlily. Další hosté jednoduše zůstali sedět u stolů a volali, že chtějí víno. „Cersei,“ prosil ser Lancel, „jestli hrad ztratíme, Joffrey přijde o život tak či tak, a ty to dobře víš. Dovol mu zůstat tam, kde je, a já ho budu ochraňovat, přísahám -“

„Jdi mi z cesty.“ Cersei ho uhodila plochou dlaně do jeho rány. Ser Lancel vykřikl bolestí a téměř omdlel. Královna pospíchala z místnosti. Na Sansu se přitom sotva podívala. Ona na mě zapomněla. Ser Ilyn mě zabije a jí to bude úplně jedno.

„Och, bohové,“ zakvílela jedna stará žena. „Jsme ztraceni, bitva je prohraná, královna utíká.“ Několik dětí se dalo do pláče. Mají strach. Sansa zjistila, že u stolu na stupínku zůstala sama. Má zůstat, nebo běžet za královnou a prosit ji o život?

Nevěděla, proč vstala, ale udělala to. „Nebojte se,“ řekla jim nahlas. „Královna nechala zvednout padací most. Jsme na tom nejbezpečnějším místě z celého města. Jsou tu silné zdi, příkop, kopí…“

„Co se stalo?“ vyptávala se žena, kterou znala od vidění, manželka nějakého méně významného lorda. „Co jí řekl Osney? Je král zraněn, padlo město?“

„Pověz nám to,“ vykřikla jiná. Jedna žena se ptala na svého otce, jiná na syna.

Sansa zvedla ruku, aby si vyžádala ticho. „Joffrey se vrátil zpátky do hradu. Není zraněn. Stále bojují, to je všechno, co vím, a bojují statečně. Královna se sem brzy vrátí.“ To poslední byla lež, ale musela je nějak uklidnit. Všimla si blázna, který stál pod galerií. „Měsíční chlapče, rozesměj nás.“

Měsíční chlapec udělal přemet ve vzduchu a přistál na stole. Popadl čtyři vinné poháry a začal jimi žonglovat. Každou chvíli mu některý z nich spadl a uhodil ho do hlavy. Síni se rozlehl nervózní smích. Sansa šla k seru Lancelovi a poklekla vedle něho. Jeho rána, tam, kde ho do ní udeřila královna, znovu krvácela. „Šílenství,“ lapal po dechu. „Bohové, Skřet měl pravdu, měl pravdu…“

„Pomozte mu,“ poručila Sansa dvěma ze služebných. Jedna se na ni jen podívala a utekla, se džbánem i vším, co měla v ruce. Ostatní služebnictvo také prchalo ze síně, ale nemohla tomu zabránit. Společně s jedním sluhou zvedli zraněného rytíře na nohy. „Odveďte ho k mistru Frenkenovi.“ Lancel byl jedním z nich, a přesto se nemohla přimět, aby si přála jeho smrt. Jsem měkká, slabá a hloupá, přesně jak říká Joffrey. Měla bych ho zabít, ne mu ještě pomáhat.

Pochodně začaly skomírat a jedna nebo dvě zaprskaly a zhasly. Nikdo se nenamáhal, aby je vyměnil, a Cersei se nevracela. Zatímco oči všech přítomných spočívaly na druhém šaškovi, na stupínek vyšel ser Dontos. „Vrať se do své komnaty, drahá Jonquil,“ zašeptal. „Zamkni se tam, budeš tam bezpečnější. Já pro tebe přijdu, až bude po bitvě.“

Někdo pro mě přijde, pomyslela si Sansa, ale budeš to ty, nebo ser Ilyn? Na bláznivý okamžik si pomyslela, že Dontose požádá, aby ji ochraňoval. Býval přece taky rytířem, uměl to s mečem a navíc přísahal, že bude bránit slabé. Ne. Nemá odvahu ani není dost zkušený. Jenom bych tím ohrozila i jeho život. Třebaže by se nejraději rozběhla, s tím největším sebezapřením se jí podařilo odejít z královniny tančírny pomalým krokem. Když přišla ke schodišti, dala se do běhu, nahoru a dokola, dokud nebyla celá udýchaná a zmámená. Na schodišti se srazila s jedním ze strážných. Z rudého pláště, který nesl sbalený v podpaždí, se se zařinčením vysypal vinný pohár vykládaný drahokamy a pár stříbrných svícnů. Muž pospíchal za nimi a nevěnoval Sanse pozornost, protože zřejmě usoudil, že se mu jeho kořist nepokusí ukrást.

Její komnata byla černá jako hrobová jáma. Sansa zavřela dveře na petlici a opatrně prošla tmou k oknu. Odhrnula závěsy a zatajila dech.

Jižní obloha byla vírem záře proměnlivých barev a odrazů velkých ohňů, které hořely dole na zemi. Břicha mračen byla zespodu osvětlena zlověstnými zelenými přílivy a přes nebesa se šířily záblesky oranžového ohně. Oranž a žluť obyčejných plamenů válčily se smaragdovou a nefritovou divokého ohně; každá barva vždycky vzplanula a vzápětí pohasla, rodíc armády stínů, které za okamžik také zmizely. Zelenkavé šero se v intervalech kratších než polovina úderu srdce střídalo s oranžovým šerem. Vzduch samotný hořel, čpěl stejně, jako někdy páchne polévka v kotlíku, když je ponechána na ohni příliš dlouho a všechna vyvře. Navíc v něm jako roje světlušek poletovaly žhavé jiskry.

Sansa ustoupila od okna a zamířila do bezpečí své postele. Půjdu spát, pomyslela si, a až se probudím, bude nový den a obloha bude zas modrá. Bude po boji a někdo mně přijde říct, zda budu žít, nebo zemřu. „Lady,“ fňukala tiše a přemýšlela o tom, zda se po smrti znovu setká se svým vlkem.

Pak se za ní něco pohnulo, ze tmy po ní sáhla ruka a popadla ji za zápěstí.

Sansa otevřela ústa, aby vykřikla, ale druhá ruka jí je ucpala, zadusila její výkřik. Jeho prsty byly drsné, mozolnaté a lepkavé krví. „Ptáčku. Věděl jsem, že přijdeš.“ Jeho hlas byl opileckým zaskřípěním.

Venku vyšlehl ke hvězdám vířivý chochol nefritového světla, který zaplnil místnost zelenkavou září. Na okamžik ho viděla, celého černého a zeleného. Krev na jeho obličeji byla temná jako dehet a oči mu v náhlé záři žhnuly jako psí. Světlo pohaslo a zůstala jenom černá postava v poskvrněném bílém plášti.

„Jestli vykřikneš, zabiju tě. Věř mi.“ Sundal jí ruku z úst. Jeho dech byl přerývaný. Na stolku vedle její postele měl džbán vína. Zhluboka se z něj napil. „Nechceš se zeptat, kdo vyhrává bitvu, ptáčku?“

„Kdo?“ řekla, příliš vystrašená, než aby mu odporovala.

Ohař se dal do smíchu. „Já vím jenom, kdo prohrává. Kdo přišel o všechno. Já.“

Je opilejší, než jsem ho viděla kdy předtím. Spal v mojí posteli. Co tady chce? „O co jsi přišel?“

„O všechno.“ Spálená polovina jeho obličeje byla maskou ze zaschlé krve. „Proklatý trpaslík. Měl jsem ho zabít. Už před lety.“

„Říkají, že je mrtvý.“

„Mrtvý? Ne! Tomu nevěř. Já ho nechci mít mrtvého.“ Odhodil prázdný džbán stranou. „Já chci, aby uhořel. Jestli jsou bohové dobří, nechají ho shořet, ale já tam nebudu, abych to viděl. Musím jít.“

„Jít?“ Pokoušela se vykroutit z jeho sevření, ale jeho prsty byly jako z ocele.

„Ptáček opakuje všechno, co slyší. Ano, jít.“

„Kam půjdeš?“

„Pryč odsud. Pryč od ohňů. Myslím, že vyjdu z města Železnou bránou. Půjdu někam na sever, kamkoli,“

„Ven se nedostaneš,“ namítla Sansa. „Královna dala zavřít Maegorovu pevnost a městské brány jsou taky zamčené.“

„Pro mě ne. Mám bílý plášť. A mám tohle.“ Poklepal na hrušku svého meče. „Člověk, který se mě pokusí zastavit, je předem mrtvý. Pokud není v ohni.“ Hořce se zasmál.

„Proč jsi sem přišel?“

„Slíbila jsi mi písničku, ptáčku. Copak jsi zapomněla?“

Nevěděla, o co mu jde. Přece mu nemohla zpívat, ne teď, když se obloha svíjela v ohni a venku po stovkách a tisících umírali muži. „Nemohu,“ řekla. „Nech mě být, děsíš mě.“

„Všechno tě děsí. Podívej se na mě. Podívej se.“

Krev maskovala ty nejhorší z jeho jizev, ale oči měl bílé, vytřeštěné a děsivé. Spálený koutek jeho úst sebou cukal, zas a znovu. Sansa ho cítila; pach potu, kyselého vína a starých zvratků a nad tím vším pach krve, krve, krve.

„Mohl bych tě ochraňovat,“ zaskřípal. „Všichni se mě bojí. Nikdo by ti neublížil, jinak bych je zabil.“ Přitáhl ji k sobě a Sansa si na okamžik myslela, že ji chce políbit. Byl příliš silný, než aby mu mohla vzdorovat. Zavřela oči, chtěla to mít za sebou, ale nic se nestalo, „stále se nemůžeš přinutit podívat se na mě, co?“ slyšela ho říkat. Prudce jí zakroutil rukou, otočil jí dokola a mrštil jí na postel. „Teď chci slyšet tu píseň. Říkala jsi, že bude o Florianovi a Jonquil.“ Najednou tasil dýku a přiložil ji k jejímu hrdlu. „Zpívej, ptáčku. Zpívej o svůj maličký život.“

Měla hrdlo vyschlé a sevřené strachy a všechny písně, které znala, jako by se jí vytratily z hlavy. Prosím, nezabíjej mě, chtěla vykřiknout, nedělej to, prosím. Cítila, jak otáčí hrotem dýky, jak ji tlačí do krku, a málem znovu zavřela oči, ale pak si vzpomněla. Nebylo to o Florianovi a Jonquil, ale přesto to byla píseň. Její vlastní hlas jí zněl v uších slabě, tence a rozechvěle.

Laskavá matko, nádobo milosrdenství,

před válkou ochraňuj naše syny,

zachovej jejich meče a zachovej jejich šípy,

dopřej jim poznat lepší dny.

Laskavá matko, sílo ženy,

proveď tímto trápením naše dcery,

uklidni hněv a zkroť zuřivost, a své laskavosti nauč nás všechny.

Další sloky zapomněla. Když její hlas odezněl, měla strach, že Ohař ji zabije, ale on po chvíli sundal dýku z jejího hrdla a neřekl ani slovo.

Nějaký instinkt ji přiměl zvednout ruku a položit mu prsty na tvář. Místnost byla příliš temná, než aby ho viděla, ale cítila lepkavost jeho krve a vlhkost, která krví nebyla. „Ptáčku,“ řekl znovu, hlasem syrovým a drsným jako skřípot oceli o kámen. Pak vstal z její postele. Sansa slyšela trhání látky, následované tišším zvukem vzdalujících se kroků.

Když o chvíli později vstala z postele, byla v místnosti sama. Na podlaze našla jeho plášť, pevně zkroucený, bílou vlnu potřísněnou krví a ohořelou. Obloha již byla temnější a na pozadí hvězd tančilo jen pár bledě zelených duchů. Vanul mrazivý vítr, který bouchal okenicemi. Sanse bylo zima. Vytřepala otrhaný plášť a schoulila se pod ním na podlahu, celá rozechvělá.

Jak dlouho tam takto zůstala, to nemohla říci, ale po čase uslyšela kdesi ve městě vyzvánět zvon. Bylo to hluboké, bronzové dunění, zrychlující se s každým novým úderem. Sansa si říkala, co to asi znamená, když tu se k vyzvánění připojil druhý zvon a pak třetí a jejich hlasy se rozléhaly přes kopce a údolí, uličky a věže, do každého kouta Králova přístaviště. Shodila ze sebe plášť a rozběhla se k oknu.

Na východě byl vidět první slabý náznak svítání. To už začaly vyzvánět také zvony Rudé bašty, připojily se k sílící řece zvuku, která pramenila ze sedmi křišťálových věží Velkého Baelorova septa. Sansa si vzpomněla, že ty zvony vyzváněly i v den, kdy zemřel král Robert, jenomže tehdy to bylo pomalé zasmušilé zvonění, zvěstující smrt, kdežto dnes to bylo radostné hřmění. Slyšela lidi v ulicích, jak křičí, a taky něco, co mohlo být jenom jásotem.

Byl to ser Dontos, kdo jí přišel zvěstovat, co se děje. Provrávoral otevřenými dveřmi, vzal ji do svých ochablých paží, zatočil se s ní dokola po místnosti a začal cosi brebentit tak nesouvisle, že mu Sansa nerozuměla ani slovo. Byl stejně opilý jako předtím Ohař, jenomže Dontos byl opilý nejenom vínem, ale i štěstím. „Co je?“ Sevřela sloupek postele. „Co se stalo? Pověz mi to!“

„Je po všem! Po všem. Po všem! Město je zachráněno. Lord Stannis je mrtvý, lord Stannis uprchl, nikdo neví, co je s ním, nikdo se o to nestará, jeho armáda je rozprášená, nebezpečí je zažehnáno. Říkají, že je rozehnali, že jsou všichni mrtví, že utekli. Och, ty jasné praporce! Praporce, Jonquil, praporce! Máš tu nějaké víno? Měli bychom se napít na dnešní den, och ano. Znamená to, že jsi zachráněná, copak to nechápeš?“

„Pověz mi, co se stalo!“ Sansa jím zatřásla.

Ser Dontos se smál a poskakoval z jedné nohy na druhou, až téměř upadl. „Přišli z popela, zatímco řeka hořela. Stannis byl po krk ve vodě a oni ho napadli zezadu. Och, kéž bych tak znovu byl rytířem a byl při tom! Říkají, že jeho muži tvrdě bojovali. Někteří utekli, ohnuli koleno a přešli na druhou stranu, provolávali slávu lordu Renlymu! Co si asi Stannis musel myslet, když to slyšel? Já se to doslechl od Osneyho Černokotlého, který se to dozvěděl od sera Osmunda, ale vrátil se Balon a jeho muži říkají totéž a zlaté pláště taky. Jsme zachráněni, drahá! Přijeli po růžové cestě a pak postupovali podél břehu řeky, přes pole, která Stannis vypálil. Botami vířili popel, který zabarvil jejich zbroj došediva, ale jejich praporce určitě byly jasné, zlatá růže a zlatý lev a všechny ostatní, strom Marbrandů a Rowanů, Tarlyho lovec, Redwynovy hrozny a list lady Oakheart, celý západ, všechna moc Vysoké Zahrady a Casterlyovy skály. Lord Tywin sám velel jejich pravému křídlu na severním břehu řeky, Randyll Tarly středu a Mace Tyrell levému křídlu, ale boj vyhrál už předvoj. Rozřízli Stannisovo vojsko jako meč dýni a každý jejich muž vyl jako šedý démon v oceli. A víš, kdo vedl předvoj? Víš to? Víš to? Víš?

„Robb?“ Bylo to příliš mnoho, než aby v to mohla doufat, ale…

„Byl to lord Renly! Lord Renly ve své zářivé zelené zbroji, s ohni odrážejícími se od jeho zlatého paroží. Lord Renly se svým dlouhým kopím v ruce. Říkají, že zabil sera Guyarda Morrigena v souboji muže proti muži a také tucet dalších významných rytířů. Byl to Renly, Renly, Renly! Och, ty jejich praporce, drahá Sanso! Och, kéž bych tak zas byl rytířem!“

DAENERYS

Právě snídala polévku z krevet a tomelů, když jí Irri přinesla qarthénský šat, vzdušný oděv z aksamitu v barvě slonoviny, pošitý říčními perlami. „Odnes to pryč,“ nařídila jí Dany. „Doky nejsou místem pro ženskou parádu.“

Jestliže ji Mléční lidé považují za divošku, tak pro ně tu roli sehraje. Když se ubírala do stájí, měla na sobě vybledlé kalhoty z písečného hedvábí a sandály pletené ze stvolů trávy. Malá ňadra se jí volně pohupovala pod malovanou dothrackou vestou a z medailonového opasku kolem pasu jí visela zakřivená dýka. Jhiqui jí zapletla vlasy po dothrackém způsobu a upevnila jí na konec copu stříbrný zvoneček. „Nezískala jsem žádná vítězství,“ snažila se Dany vysvětlit své služebné, když uslyšela, jak zvoneček tiše zacinkal.

Jhiqui s ní nesouhlasila: „Spálila jsi maegi v jejich domě z prachu a poslala jsi jejich duše do pekla.“

To bylo Drogonovo vítězství, ne moje, chtěla Dany namítnout, ale raději držela jazyk za zuby. S pár zvonečky ve vlasech si jí Dothrakové budou víc vážit. Nasedala na svou klisnu a zvoneček tiše zacinkal, a pak znovu při každém kroku stříbrné, ale ani ser Jorah, ani její pokrevní jezdci jako by nic neslyšeli. K hlídání svých lidí a draků po dobu své nepřítomnosti si vybrala Rakhara. Jhogo a Aggo s ní pojedou k řece.

Opustili mramorové paláce i křehké zahrady za nimi a projížděli chudobnější částí města, kde svoje slepé zdi bez oken obracely k ulici skromné cihlové domy. Bylo tam méně koní a velbloudů a téměř žádné palankýny, ale ulice se hemžily dětmi, žebráky a vyhublými psy v barvě písku. Pod klenutými dveřními oblouky tam stáli bledí lidé v zaprášených lněných suknicích a dívali se, jak jedou kolem. Oni vědí, kdo jsem, a nemají mě rádi. Dany to poznala podle způsobu, jakým ji pozorovali.

Ser Jorah by ji nejraději vecpal do palankýnu, kde by byla skrytá v bezpečí za hedvábnými závěsy, ale Dany jeho návrh odmítla. Už příliš dlouho se uchylovala na saténové polštáře za závěsy a nechala se svými voly tahat sem a tam. Alespoň na koni měla pocit, jako by opravdu měla někam dojet.

Na nábřeží nejela dobrovolně, ale z donucení. Opět prchala. Vypadalo to, jako by celý její život byl jediným útěkem. Začala utíkat už v lůně své matky, a nikdy nepřestala. Jak často se společně s Viserysem museli odněkud vykrást uprostřed temné noci, o pouhý krůček před vrahy najatými Uchvatitelem? Jinou možnost však neměli; museli buď utéci, nebo zemřít. Nyní se Xaro dozvěděl, že Pyat Pree shromažďuje zbývající čaroděje, aby proti ní spojili síly zla.

Dany se dala do smíchu, když jí to pověděl. „Neříkal jsi mi sám, že čarodějové nejsou ničím víc než jen vysloužilými vojáky, kteří se nadutě vychloubají zapomenutými hrdinskými činy a ztracenou statečností?“

Xaro se tvářil znepokojeně. „Tak tomu bylo tehdy. Ale teď? Už jsem si tím méně jistý. Říká se, že v domě Urrathona Nočního chodce hoří skleněné svíce, které tam nehořely již stovky let. V Gehanské zahradě roste duchotráva, v Čarodějnické uličce byly zpozorovány přízračně želvy, co nosí vzkazy mezi domy bez oken, a všechny krysy ve městě si uhryzávají ocasy. Žena Mathose Mallarawana, která jednou urazila jakéhosi čaroděje kvůli jeho moly prožrané róbě, zešílela a teď nenosí vůbec žádné šaty. Dokonce i v čerstvě vypraném hedvábí má pocit, jako by jí po kůži lezlo na tisíc kousavých potvor. A Slepý Dybassion Požírač očí opět vidí, nebo se tak alespoň dušují jeho služebníci. Člověk se tomu musí divit.“ Povzdechl si. „V Qarthu nyní panují podivné časy. A takové časy neprospívají obchodu. Zarmucuje mne, že to musím říct, ale možná by pro tebe bylo nejlepší, kdybys z Qarthu odešla, čím dříve, tím lépe.“ Xaro jí povzbudivě stiskl prsty. „Nemusíš ale jít sama. V Paláci prachu jsi viděla temné vize, avšak Xarovi se zdají veselejší sny. Vidím tě ležet na loži, šťastnou, s naším děťátkem u prsu. Pojď se se mnou plavit po Nefritovém moři a uvidíš, jak nám spolu bude dobře: ještě není pozdě. Dej mi syna, moje sladká, radostná písni!“

Dej mi draka, chtěl jsi říct. „Já se za tebe neprovdám, Xaro.“

Jeho obličej při jejích slovech zchladl. „Pak tedy jdi.“

„Jenomže kam?“

„Někam daleko odsud.“

Nu, možná již bylo načase. Lidé jejího khalasaru uvítali možnost zotavit se po strastiplné cestě rudou pustinou, ale nyní již byli zdraví a odpočatí a začínali být nepokojní. Dothrakové nebyli zvyklí pobývat dlouho na jednom místě. Tito bojovní lidé nebyli stvoření pro život ve městě. Možná v Qarthu pobývala již příliš dlouho, zmámená jeho pohodlím a krásami. Měla pocit, že to je město, které vždycky slibuje víc, než člověku dá. A navíc, od té doby, co se Dům Neumírajících zřítil ve velkém zášlehu plamene a kouře, se jí zdálo, že zde není vítaná. Během jediné noci Qarthéňané poznali, že draci jsou nebezpeční. Už se mezi sebou nepředháněli, kdo jí dá lepší dar. Místo toho Turmalínové bratrstvo otevřeně žádalo její vypovězení a Prastarý cech kořenářů dokonce její smrt. Xaro dělal všechno, co mohl, aby se k nim se stejným přáním nepřipojilo i Třináct.

Jenomže kam mám jít? Ser Jorah navrhl, aby cestovali dál na východ, pryč od jejích nepřátel v Sedmi královstvích. Její pokrevní jezdci by se nejraději vrátili do svého velkého travnatého moře, i když to znamenalo, že by znovu museli přejít rudou pustinu. Dany sama si pohrávala s myšlenkou, že se usadí ve Vaes Tolorru, dokud její draci nevyrostou a nezesílí, ale její srdce bylo plné pochybností. Každý z těch nápadů jí připadal jaksi špatný… a dokonce i když se posléze rozhodla, kam půjde, stále jí nedávala pokoj otázka, jak se tam dostane.

Nyní věděla, že Xaro Xhoan Daxos jí už nepomůže. Navzdory všem jeho ujištěním o oddanosti hrál svoji vlastní hru, podobně jako Pyat Pree. V ten večer, kdy ji požádal, aby odešla, ho Dany poprosila o poslední laskavost. „Je to armáda, že ano?“ zeptal se Xaro uštěpačně. „Kotel plný zlata? Nebo snad galéra?“ Dany se začervenala. Nesnášela, když musela o něco prosit. „Ano, je to loď.“

Xarovy oči se zaleskly stejně jasně jako šperky v jeho nose. „Já jsem především obchodníkem, khaleesi. Takže bychom spolu neměli hovořit o darech, ale spíš o výměnném obchodu. Za jednoho ze svých draků dostaneš deset nejlepších lodí z mé flotily. Stačí říct jediné slovo.“

„Ne,“ řekla.

„Ne?“ vzlykl Xaro. „To nebylo slovo, které jsem chtěl slyšet.“

„Požádal bys matku, aby prodala jedno ze svých dětí?“

„Proč ne? Může si nechat udělat další. Matky svoje děti prodávají každý den.“

„Ne Matky draků.“

„Dokonce ani za dvacet lodí?“

„Ani za sto.“

Kupecký princ zkřivil ústa. „Stovku jich nemám. Ale ty máš tři draky. Dej mi jednoho za všechnu moji laskavost. Stále ti zbudou dva a k nim dostaneš třicet lodí.“

Třicet lodí bylo dost, aby se s nimi mohla vylodit malá armáda u břehů Západozemí. Jenomže já žádnou armádu nemám. „Kolik lodí vlastníš, Xaro?“

„Osmdesát tři, pokud nepočítám svou výletní bárku.“

„A tvoji druhové z Třinácti?“

„Dohromady jich máme možná tisíc.“

„A Kořenáři a Turmalínové bratrstvo?“

„Jejich bezvýznamné loďstvo nemá žádnou cenu.“

„Přesto,“ naléhala na něj, „pověz mi to.“

„Kořenáři jich mají dvanáct až třináct set. Bratrstvo jich nemá víc než osm stovek.“

„A Ašajané, Braavosané, lidé z Letních ostrovů, Ibbeňané a všichni ostatní, kteří se plaví po velkém slaném moři? Kolik ti mají lodí, všichni dohromady?“

„Mnoho a ještě víc,“ odpověděl podrážděně. „Co na tom záleží?“

„Snažím se stanovit cenu jednoho ze tří žijících draků na světě.“ Dany se na něj sladce usmála. „Mám dojem, že jedna třetina všech lodí světa by byla spravedlivou cenou.“

Xarovi stékaly slzy z obou stran jeho šperky obloženého nosu. „Nevaroval jsem tě, abys nevstupovala do Paláce prachu? Obávám se, že už je to tady. Šepoty čarodějů tě učinily stejně šílenou jako Mallarawanovu ženu. Třetina všech lodí na světe? Pche. Pche, říkám. Pche.“

Od té doby ho Dany neviděla. Jeho senešal jí přinášel vzkazy, každý chladnější než ten předchozí. Musí okamžitě odejít z jeho domu. Xaro ji a její lidi zdarma krmil. Požaduje vrácení všech svých darů. Jeho jedinou útěchou by bylo pouze to, kdyby měla alespoň tolik rozumu, že by se za něho provdala.

Čarodějové šeptali o třech zradách… jednou pro krev, jednou pro zlato a jednou pro lásku. Prvním zrádcem nepochybně byla Mirri Maz Duur, která zavraždila khala Droga a jejich nenarozeného syna, aby pomstila svůj lid. Mohli by Pyat Pree a Xaro Xhoan Daxos být druhou a třetí? Nebyla o tom přesvědčena. To, co udělal Pyat, nebylo pro zlato, a Xaro ji ve skutečnosti nikdy nemiloval.

Projížděli oblastí plnou ponurých kamenných skladišť, kde ulice byly stále temnější. Aggo jel před ní. Jhogo za ní a ser Jorah Mormont po jejím boku. Její zvoneček tiše cinkal a Dany zjistila, že se v myšlenkách stále znovu vrací do Paláce prachu, tak jako se jazyk neustále vrací do prostoru, který zůstal po vypadlém zubu. Dítě tří, nazvali ji, dcero smrti, vražedkyně lží, nevěsto ohně. Tolik trojic. Tři ohně, tři hory, které musí přejít, tři koně, na kterých má jet, tři zrady. „Drak má tři hlavy,“ povzdechla si. „Víš, co to znamená, Jorahu?“

„Ano, Tvoje Výsosti. Ve znaku rodu Targaryenů je tříhlavý drak, rudý na černém poli.“

„To vím. Jenomže tříhlaví draci přece neexistují.“

„Tři hlavy znamenaly Aegona a jeho sestry.“

„Visenyu a Rhaenys,“ vzpomněla si. „Jsem potomkyní Aegona a Rhaenys skrze jejich syna Aenyse a jejich vnuka Jaehaeryse.“

„Neříkal ti snad Xaro, že modré rty mluví jen lži? Co záleží na tom, co ti čarodějové našeptali? Dobře víš, že jim šlo jedině o to, aby z tebe mohli vysát život.“

„Možná,“ připustila neochotně. „Jenomže ty věci, co jsem viděla…“

„Mrtvý muž na přídi lodi, modrá růže, hostina mrtvol… Co mělo cokoli z toho znamenat, khaleesi! Hadrový drak, řekla jsi. Co je to hadrový drak, ptám se tě?“

„Drak z látky na tyči,“ vysvětlovala Dany. „Herci je používají ve svých hrách, aby jejich hrdinové měli proti komu bojovat.“

Ser Jorah se zamračil.

Dany to stále nedávalo pokoj. „Sám je písní ledu a ohně, řekl můj bratr. Jsem si jistá, že to byl můj bratr. Ne Viserys, ale Rhaegar. Měl harfu se stříbrnými strunami.“

Ser Jorah se zamračil ještě víc, dokud se jeho obočí nesetkalo nad kořenem nosu. „Princ Rhaegar hrával na takovou harfu,“ připustil. „Tys ho viděla?“

Přikývla. „Byla tam s ním žena na loži s děťátkem u prsu. Můj bratr říkal, že to dítě je princem, který byl přislíben, a řekl jí, aby mu dala jméno Aegon.“

„Princ Aegon byl Rhaegarovým dědicem od princezny Elii,“ řekl ser Jorah. „Ale pokud to byl princ, který byl přislíben, pak je ten příslib napadrť společně s jeho lebkou od doby, co Lannisterové mrštili jeho hlavou o zeď.“

„Vzpomínám si,“ řekla Dany smutně. „Zavraždili také Rhaegarovu dceru, malou princeznu Rhaenys, která se jmenovala stejně jako Aegonova sestra. Žádná Visenya tam nebyla, ale on řekl, že drak má tři hlavy. Co je to píseň ledu a ohně?“

„O takové písni jsem v životě neslyšel.“

„Šla jsem k čarodějům v naději, že se dozvím odpovědi na svoje otázky, ale místo toho mne zanechali se stovkou nových.“

Ale to už zas byli v ulicích lidé. „Ustupte z cesty,“ volal Aggo, zatímco Jhogo podezřívavě nasával vzduch. „Cítím to, khaleesi,“ zvolal. „Otrávenou vodu.“ Dothrakové moři a všemu, co se na něm pohybovalo, nedůvěřovali. Voda, kterou nemohl pít kůň, byla vodou, se kterou nechtěli mít nic společného. Naučí se to, pomyslela si Dany. Já jsem čelila jejich moři trav s khalem Drogem. Nyní oni musejí čelit mému.

Qarth byl jedním z největších světových přístavů a jeho rozlehlé zastřešené nábřeží bylo směsicí barev, hluku a podivných pachů. Ulice tam byly lemované hospodami, skladišti a hráčskými doupaty, společně s lacinými nevěstinci a chrámy podivných bohů. S davem se volně mísili kapsáři, hrdlořezové, zaklínači a penězoměnci. Nábřeží bylo jedním velkým tržištěm, kde se nakupovalo a prodávalo celý den a celou noc, a zboží tam bylo možné dostat za zlomek toho, co stálo na bazaru, pokud se člověk ovšem neptal, odkud pochází. Ohnuté seschlé stařeny tam prodávaly ochucenou vodu a kozí mléko z glazovaných keramických džbánů, které nosily na ramennou. Námořníci z poloviny stovky národů se procházeli mezi stánky, popíjeli kořeněné likéry a vtipkovali spolu v podivně znějících jazycích. Vzduch páchl solí a schnoucími rybami, horkým dehtem a medem, kadidlem, olejem a rybím tukem.

Aggo dal jednomu výrostkovi měďák za jehlici myší opečených s medem a okusoval ji za jízdy. Jhogo si koupil hrst plnou masitých bílých třešní. Jinde viděli nádherné bronzové dýky, sušené olihně a vyřezávaný onyx, mocný kouzelný elixír z panenského mléka a stínu večera, ba dokonce dračí vejce, která podezřele připomínala pomalované kameny.

Když míjeli dlouhá kamenná mola vyhrazená pro lodě Třinácti, všimla si, že z Xarovy lodě s názvem Rumělkový polibek vykládají truhlice plné šafránu, kadidla a pepře. Vedle ní stála Azurová nevěsta, na jejíž palubu námořníci po lodní lávce valili sudy s vínem, žoky kyselistu a svazky pruhovaných kůží. Loď měla vyplout s večerním přílivem. O kus dál se shromáždil dav kolem galéry Kořenářů jménem Sluneční žár, kde prodávali otroky. Bylo všeobecně známo, že nejlevněji lze koupit otroka přímo z lodi. Podle praporců plápolajících na jejích stěžních bylo patrné, že Sluneční žár právě připlul z Astaporu v Zálivu otroků.

Dany věděla, že od Třinácti, od Turmalínového bratrstva ani od Prastarého cechu kořenářů se jí pomoci nedostane. Projela na své stříbrné kolem několika mil jejich mol, doků a skladišť, celou cestu až na samý konec přístavu ve tvaru koňské podkovy, kde směly kotvit lodě z Letních ostrovů, Západozemí a devíti svobodných měst.

Sesedla vedle hráčského doupěte, kde jakýsi bazilišek trhal na kusy velkého rezavého psa uprostřed pokřikujícího kruhu námořníků. „Aggo a Jhogo, vy pohlídáte koně, zatímco ser Jorah a já si půjdeme promluvit s kapitány.“

„Jak si přeješ, khaleesi. Budeme tě cestou hlídat.“

Je dobré opět slyšet lidi mluvit valyrijsky, ba dokonce ve společném jazyce, říkala si Dany, když se přiblížili k první lodi. Námořníci, přístavní dělníci a kupci jí ustupovali z cesty, nevědouce, co si myslet o štíhlé mladé dívce se stříbrozlatými vlasy, oblečené po dothrackém způsobu, kterou provázel rytíř. Ser Jorah na sobě navzdory horkému dni měl svoji zelenou vlněnou bojovou suknici oblečenou přes kroužkovou zbroj, s černým medvědem rodu Mormontů vyšitým na hrudi.

Ani její krása, ani jeho síla jí však nebyly nic platné při jednání s muži, jejichž lodě potřebovali.

„Ty vyžaduješ převoz pro stovku Dothraků, všechny jejich koně, sebe, tohoto rytíře a tři draky?“ opáčil kapitán té největší kogy, Věrného přítele, načež se dal do smíchu. Když lysenskému kapitánovi na Trubači řekla, že je Daenerys za bouře zrozená, královna Sedmi království, obdařil ji kamenným pohledem a řekl: „Jo, a já jsem lord Tywin Lannister a každou noc seru zlato.“ Kapitán myrské galéry Hedvábný duch namítl, že draci by byli na moři, kde by sebemenší plamen mohl podpálit plachtoví, velmi nebezpeční. Majitel lodi Břicho lorda Fara by riskoval draky, ovšem ne Dothraky. „Takové bezbožné divochy na svém Břiše nechci, to tedy ne.“ Dva bratři, kteří byli kapitány na sesterských lodích Rtuť a Chrt, zpočátku byli ztělesněním ochoty, ba dokonce je pozvali do kajuty na sklenici červeného vína ze Stromoviny. Byli tak zdvořilí, že Dany pro tentokrát byla plná naděje, ale nakonec si řekli cenu, která daleko převyšovala jejich prostředky a převyšovala by i Xarovy. Macatá Petto a Modrooká panna byly pro její potřeby příliš malé, Bravo měla namířeno do Nefritového moře a Magistr Manolo stěží vypadal plavbyschopný.

Zamířili k dalšímu molu a ser Jorah jí položil dlaň na rameno. „Tvoje Výsosti, sledují tě. Ne, neotáčej se.“ Jemně ji nasměroval ke stánku prodavače mosazi. „Tohle je nádherná práce, královno,“ zvolal hlasitě a zvedl do výše velký tác, aby si ho mohla prohlédnout. „Vidíš, jak se leskne ve slunci?“

Mosaz byla vycíděna do vysokého lesku. Dany v ní viděla svůj obličej… a když ser Jorah naklonil tác doprava, viděla za sebe. „Vidím tlustého hnědého muže a staršího muže s holí. Kterého z nich máš na mysli?“

„Oba,“ odpověděl ser Jorah. „Sledují nás od té doby, co jsme odešli z paluby Rtuti.“ Vlnky v mosazi cizince podivně deformovaly, jednoho činily dlouhým a hubeným, druhého nesmírně přičaplým a širokým. „Ta nejlepší mosaz, která je v Qarthu k mání moje paní,“ zvolal obchodník. „Jasná jako slunce. A pro Matku draků jenom za třicet honorů!“

Tác neměl větší cenu než tři. „Kde jsou moje stráže?“ zvolala Dany. „Tento muž mne chce okrást!“ Pak ztišila hlas a promluvila ve společném jazyce k Jorahovi. „Možná mi nechtějí ublížit. Od jisté doby na mne muži pohlížejí jako na ženu, snad je to jenom tím.“

Prodavač mosazi jejich šeptání ignoroval. „Třicet? Řekl jsem třicet? Jaký jsem blázen. Cena je dvacet honorů.“

„Všechna měď ve tvém stánku dohromady má cenu dvaceti honorů,“ řekla mu Dany, prohlížejíc si muže v mosazném tácu. Ten starší vypadal jako člověk ze Západozemí a ten s hnědou kůží musel vážit přinejmenším dvacet kamenů. Uchvatitel nabídl titul lorda muži, který mne zabije, a tihle dva jsou daleko od domova. Nebo by to mohli být tvorové poslaní čaroději, kteří mne chtějí zastihnout nepřipravenou.

„Deset, khaleesi, protože jsi tak půvabná. Používej jej místo zrcadla. Jenom tak jemná mosaz dokáže zachytit takovou krásu.“

„Mohl by posloužit k tomu, aby se na něm nosily lidské výkaly. Kdybys jej zahodil, možná bych ho sebrala, pokud bych kvůli němu nemusela zastavovat. Zaplatit za něj?“ Dany mu strčila mosazný tác zpátky do ruky. „Do nosu ti vlezli červi a vyžrali ti mozek..“

„Osm honorů,“ volal. „Moje ženy mě zbijí a nazvou mě bláznem, ale ve tvých rukou jsem bezmocným dítětem. No tak, osm, je to mnohem méně, než je jeho skutečná cena.“

„Nač bych potřebovala matnou mosaz, když mne Xaro Xhoan Daxos krmí z talířů ze zlata?“ Dany se odvrátila k odchodu a přelétla pohledem cizince. Hnědý muž byl téměř stejně široký, jako vypadal v tácu, a měl lesknoucí se holou hlavu a hladké tváře eunucha. Za poskvrněným žlutým hedvábím svého břišního pásu měl zastrčený dlouhý zakřivený arakh. Nad hedvábím byl nahý kromě absurdně malé vestičky s kovovými cvočky. Jeho rozložitý hrudník, paže zvící velikosti kmenů a masivní břicho křižovaly staré jizvy, bledé na jeho ořechově hnědé kůži. Druhý muž na sobě měl cestovní plášť z nebarvené vlny, s kápí staženou dozadu. Na ramena mu spadaly dlouhé bílé vlasy a dolní polovinu obličeje měl zarostlou hedvábným bílým vousem. Ztěžka se opíral o hůl, která byla tak dlouhá, jak byl sám vysoký. Jenom blázni by na mě tak nepokrytě civěli, kdyby měli v úmyslu ublížit mi. Přesto by možná bylo moudré zamířit zpátky k Jhogovi a Aggovi. „Ten stařec nemá meč,“ řekla Jorahovi ve společném jazyce, když ho táhla pryč.

Obchodník s mosazí utíkal za nimi. „Pět honoru, pět a je tvůj, byl vyroben pro tebe.“

„Tvrdé dřevo dokáže rozbít lebku stejně dobře jako palcát,“ namítl ser Jorah.

„Čtyři! Já vím, že ho chceš!“ Běžel před nimi pozpátku a strkal jim tác před obličeje.

„Jdou za námi?“

„Zvedni to o kousek výš,“ řekl rytíř kupci. „Ano. Starý muž předstírá, že okouní u hrnčířova stánku, ale ten hnědý má oči jen pro tebe.“

„Dva honory! Dva! Dva!“ Obchodník ztěžka oddychoval námahou vynakládanou při běhu pozpátku.

„Zaplať mu, než se ze zoufalství zabije,“ řekla Dany seru Jorahovi, přemýšlejíc v duchu, co bude dělat s velkým mosazným tácem. Zatímco rytíř sahal pro mince, prudce se otočila, protože měla v úmyslu udělat té frašce konec. Krev draka se přece nenechá honit po tržišti starcem a tlustým eunuchem.

Cestu jí zastoupil jakýsi Qarthéňan. „Matko draků, toto je pro tebe.“ Poklekl a vrazil jí do obličeje šperkovnici.

Dany ji vzala téměř reflexivně. Skříňka byla vyřezávaná ze dřeva a její víčko z perleti bylo vykládané jaspisem a chalcedonem. „Jsi velmi štědrý.“ Otevřela víko. Uvnitř byl lesklý zelený skarabeus vybroušený z onyxu a smaragdů. Je nádherný, pomyslela si. Tohle pomůže zaplatit náš převoz. Sáhla dovnitř a muž sotva slyšitelným hlasem řekl: „Je mi to líto.“

Skarabeus se se sykotem rozvinul,

Dany zahlédla zlý černý obličejíček, téměř lidský, a zakroucený ocas, z něhož odkapával jed… a pak jí šperkovnice vylétla z ruky, otáčejíc se ve vzduchu a prsty jí zkroutila náhlá bolest. Když vykřikla a stiskla si ruku, vykřikl i obchodník s mosazí, pak jakási žena a najednou křičeli a strkali do sebe všichni Qarthéňané. Ser Jorah máchl pěstí po komsi vedle ní a Dany klesla na koleno. Znovu uslyšela zasyčení. Starý muž zabodl tupý konec své hole do země. Stánkem prodavače vajec proletěl na svém koni Aggo a seskočil ze sedla, Jhogův bič zapráskal nad hlavami přítomných, ser Jorah uhodil eunucha přes hlavu mosazným tácem, námořníci, nevěstky a obchodníci prchali, křičeli nebo dělali obojí…

„Tvoje Výsosti, natisíckrát se omlouvám.“ Starý muž poklekl. „Je mrtvý. Bodl tě do ruky?“

Sevřela rty, zamrkala. „Myslím, že ne.“

„Musel jsem ho srazit…“ začal, ale její pokrevní jezdci na něho skočili dřív, než stačil domluvit. Aggo odkopl jeho hůl stranou a Jhogo ho popadl kolem ramen, přinutil ho pokleknout a přiložil mu dýku k hrdlu, khaleesi, viděl jsem, jak na tebe zaútočil. Chceš vidět barvu jeho krve?“

„Propusťte ho.“ Dany vstala. „Podívejte se na konec jeho hole, krvi mojí krve.“ Eunuch právě strčil do sera Joraha. Vběhla mezi ně v okamžiku, kdy muži se zablesknutím tasili z pochev arakh a dlouhý meč. „Odložte svoji ocel! Nechte toho!“

„Tvoje Výsosti!“ Mormont spustil svůj meč jen o palec. „Ti muži tě napadli.“

„Oni mě bránili.“ Dany potřásala rukou, aby ji tolik nebolela. „To ten druhý, ten Qarthéňan.“ Rozhlédla se kolem sebe, ale vrah byl pryč. „Byl to Lítostivý muž. V té drahokamy vykládané šperkovnici, kterou mi dal, byl mantikor. Tento muž ho srazil z mé ruky.“ Obchodník s mosazí se stále válel po zemi. Viděla, že se pokálel, a nebylo divu.

Dala mu stříbrňák za jeho potíže a poslala ho svou cestou, načež se otočila ke starému muži s bílou bradou. „Komu vděčím za svůj život?“

„Nedlužíš mi nic, Tvoje Výsosti. Říkají mi Arstan, třebaže Belwas mi cestou sem dal jméno Bělovous.“ I když ho Jhogo pustil, starý muž zůstal na koleni. Aggo sebral jeho hůl, otočil ji, tiše zaklel v dothračtině, seškrábl zbytky mantikora o kámen a podal mu ji zpět.

„A kdo je Belwas?“ zeptala se.

Kupředu se přivalil velký hnědý eunuch, který zastrkoval do pochvy svůj arakh. „Já jsem Belwas. V bojových doupatech Meereenu mně říkají Silný Belwas. Nikdy jsem neprohrál.“ Popleskal se po zjizveném břiše. „Nechám každého muže, aby mě jednou řízl, a pak ho zabiju. Spočítej si jizvy a budeš vědět, kolik mužů Silný Belwas zabil.“

Dany jeho jizvy nemusela počítat. Stačil jediný pohled a viděla, že jich má skutečně mnoho. „A proč jsi tady, Silný Belwasi?“

„Z Meereenu jsem byl prodán do Qohoru a pak do Pentosu jednomu tlustému muži se sladkým pachem ve vlasech. To on poslal Silného Belwase zpátky na moře a starého Bělovousa s ním, aby mu sloužil.“

Tlustý muž se sladkým pachem ve vlasech… „Illyrio?“ zeptala se. „Poslal vás magistr Illyrio?“

„Poslal, Tvoje Výsosti,“ odpověděl Bělovous. „Magistr prosí za tvoje laskavé prominutí, že poslal nás namísto sebe, ale již nemůže sedět na koni, tak jak to dokázal zamlada, a cestování po moři neprospívá jeho žaludku.“ Předtím hovořil ve valyrijštině svobodných měst, ale nyní přešel do společného jazyka. „Omlouvám se, že jsme tě vyděsili. Abych pravdu řekl, nebyli jsme si jistí, očekávali jsme někoho víc… víc…“

„Královského?“ Dany se zasmála. Neměla u sebe žádného ze svých draků a její oblečení stěží bylo možné popsat jako královské. „Mluvíš dobře společným jazykem, Arstane. Pocházíš ze Západozemí?“

„Pocházím. Narodil jsem se na Dornských blatech, Tvoje Výsosti. Jako chlapec jsem dělal panoše jednomu rytíři na panství lorda Swanna.“ Držel svoji vysokou hůl vedle sebe, jako by to byla žerď s praporcem. „Nyní dělám panoše Belwasovi.“

„Na to jsi trochu starý, ne snad?“ Ser Jorah se protlačil k jejímu boku, s tácem, který neohrabaně držel v podpaždí. Díky Belwasově hlavě byl nyní ošklivě promáčklý.

„Ne příliš starý, abych nemohl sloužit svému pánu, lorde Mormonte.“

„Ty znáš i mne?“

„Viděl jsem tě jednou či dvakrát bojovat. V Lannisportu, kde jsi málem shodil z koně Králokata. A na Štítu, tam taky. Copak si na mě nevzpomínáš, lorde Mormonte?“ Ser Jorah se zamračil. „Tvůj obličej mi připadá povědomý, ale v Lannisportu jich byly stovky a na Štítu tisíce. A nejsem lord. Medvědí ostrov mně vzali. Ale jsem rytíř.“

„Rytíř mé královské gardy.“ Dany ho vzala za paži. „A můj opravdový přítel a dobrý rádce.“ Prohlížela si Arstanův obličej. Vyzařovala z něj vznešenost a tichá síla, které se jí zamlouvaly. „Povstaň, Arstane Bělovousi. Buď vítán, Silný Belwasi. Sera Joraha znáte. Ko Aggo a ko Jhogo jsou krví mé krve. Přešli se mnou rudou pustinu a viděli, jak se narodili mí draci.“

„Koňáci.“ Belwas se zeširoka usmál. Mezi předními zuby měl mezeru. „Belwas v bojových doupatech zabil již mnoho koňáků. Když umírají, zvoní.“

Aggo měl rázem v ruce svůj arakh. „Nikdy jsem nezabil tlustého hnědého muže. Belwas bude prvním.“

„Schovej svou ocel, krvi mé krve,“ řekla Dany, „tento muž přišel, aby mně sloužil. Belwasi, budeš se k mým lidem chovat s náležitou úctou, jinak opustíš moje služby dřív, než by se ti to líbilo, a s více jizvami, než s kolika jsi sem přišel.“

Úsměv s mezerou z obrova hnědého obličeje zmizel a byl nahrazen zmateným zamračením. Nestávalo se často, aby lidé Belwasovi vyhrožovali, a tím méně dívky třetiny jeho velikosti.

Dany se na něj usmála, aby alespoň trochu zmírnila palčivost svého pokárání. „Nyní mi pověz, co po mně magistr Illyrio chce, že vás poslal na tak dalekou cestu až z Pentosu.“

„Chce draky,“ odpověděl Belwas mrzutě, „a dívku, které patří. Chce tebe.“

„Belwas mluví pravdu, Tvoje Výsosti,“ přitakal Arstan. „Bylo nám řečeno, abychom tě vyhledali a přivedli zpátky do Pentosu. Sedm království tě potřebuje. Uchvatitel Robert je mrtvý a říše krvácí. Když jsme vyplouvali z Pentosu, v říši vládli čtyři králové a nebyla tam žádná spravedlnost.“

Ve svém srdci pociťovala radost, ale na obličeji ji nedala znát. „Mám tři draky,“ řekla, „a víc než stovku lidí khalasaru, se všemi jejich statky a koňmi.“

„Na tom nezáleží,“ zaburácel Belwas. „Bereme je všechny. Tlustý muž najal pro malou stříbrovlasou královnu tři lodě.“

„Je to tak, Tvoje Výsosti,“ dodal Arstan Bělovous. „Velká koga Saduleon kotví na konci mola a galéry Letní slunce a Josův špás jsou hned za vlnolamem.“ Drak má tři hlavy, pomyslela si Dany udiveně. „Povím svým lidem, aby se ihned připravili na cestu. Ale lodě, které mne povezou domů, musí mít jiná jména.“

„Jak si přeješ,“ řekl Arstan. „Jaká jména by ti vyhovovala?“

„Vhagar,“ odpověděla Dany. „Meraxes. A Balerion. Napište tato jména na trupy lodí zlatými písmeny, tři stopy vysokými, Arstane. Chci, aby každý člověk, který je spatří, věděl, že draci jsou zpátky.“

ARYA

Hlavy byly namočeny do dehtu, aby hnily pomaleji. Každého rána, když Arya šla ke studni, aby načerpala čerstvou vodu do umývadla Roosea Boltona, musela pod nimi projít. Byly otočené obličeji ven, takže jim neviděla do tváří, ale ráda si namlouvala, že jedna z nich patří Joffreymu. Snažila se představit si, jak by asi jeho hezounký obličej vypadal namočený do dehtu. Kdybych byla vrána, sletěla bych dolů a vyklovala mu ty jeho tlusté našpulené rty.

Hlavy nikdy netrpěly nedostatkem pozornosti. Nad strážnicí bez ustání kroužily vrány mrchožroutky, praly se nad cimbuřím o každé oko, křičely a krákoraly jedna na druhou a houfně se vznášely do vzduchu pokaždé, když na hradbách procházel strážný. Někdy se k hostině připojili také mistrovi havrani, kteří za hlasitého pleskání svých širokých černých křídel slétali dolů z hnízdiště. Pokaždé když se objevili, vrány se rozletěly, jen aby se vrátily v okamžiku, kdy větší ptáci opět zmizeli.

Pamatují si havrani mistra Tothmura? říkala si Arya. Truchlí pro něho? Když na něj krákají, diví se, proč jim neodpovídá? Možná k nim mrtví promlouvají nějakým tajným jazykem, který živí neslyší.

Tothmura poslali na popravčí špalek za to, že té noci, kdy Harrenov padl, vyslal havrany do Casterlyovy skály a Králova přístaviště, zbrojíře Lukana za to, že vyráběl zbraně pro Lannistery, hospodyni Harru za to, že nařídila služebnictvu lady Whent, aby jim sloužilo, majordoma za to, že lordu Tywinovi předal klíče k pokladnici. Kuchař byl ušetřen (někteří říkali, že to bylo proto, že uvařil lasiččí polévku), ale pro Piu a všechny ostatní ženy, které poskytovaly rozkoš lannisterským vojákům, byly stlučeny pranýře. Svlečené do naha a oholené byly ponechaný uprostřed nádvoří vedle medvědí jámy, aby si je mohl vzít kterýkoli muž, co po nich zatouží.

Toho rána, kdy Arya šla ke studni pro vodu, si s nimi užívali tři zbrojnoši Freyů. Snažila se tam nedívat, ale přesto slyšela, jak se muži smějí. Plné vědro bylo velmi těžké. Otočila se od studny, aby vodu odnesla do Královy pochodně, když tu ji za rameno popadla hospodyně Amabel. Voda vyšplouchla z vědra a zmáčela Amabel nohy. „Tys to udělala schválně!“ ječela na ni žena.

„Co ode mě chceš?“ Arya se kroutila v jejím sevření. Amabel se od té doby, co Haře usekli hlavu, chovala jako pološílená.

„Vidíš je?“ Amabel ukázala přes nádvoří směrem k Pie. „Až seveřané padnou, budeš tam, kde jsou teď ony.“

„Nech mě jít.“ Pokoušela se vyprostit z jejího sevření, ale Amabel ji stiskla ještě víc.

„On padne taky. Harrenov je nakonec všechny srazí na kolena. Lord Tywin teď vyhrává. Vrátí se zpátky s celou svojí armádou a pak bude on trestat nevěrné. A nemysli si, že neví, cos udělala!“ Stařena se dala do smíchu. „Možná se na tobě vystřídám i já. Harra měla staré koště a to si na tebe vezmu. Rukojeť je celá popraskaná a plná třísek -“

Arya po ní mávla vědrem. V důsledku tíhy vody se jí přetočilo v rukou, takže jím nepraštila Amabel po hlavě, jak původně chtěla, ale žena ji přesto pustila, protože na ni vyšplíchla všechna voda z vědra a důkladně jí promáčela. „Už nikdy se mě nedotýkej,“ vykřikla Arya, „nebo tě zabiju. Kliď se mi z cesty!“

Amabel, celá mokrá, namířila hubený prst na staženého muže na předku Aryiny tuniky. „Ty si myslíš, že jsi s tím malým krvavým mužíčkem na hrudi v bezpečí, jenomže se mýlíš! Lannisterové se sem vrátí a uvidíš, co se pak stane!“

Tři čtvrtiny vody vyšplíchly na zem, a tak se Arya musela vrátit ke studni. Kdybych lordu Boltonovi pověděla, co říkala, její hlava by se ještě před setměním ocitla na hradbách vedle Harry, pomyslela si, když znovu tahala vědro ze studny. Přesto to neudělala.

Jednou, když nad strážnicí byla jen polovina z množství hlav, které tam byly nyní. Gendry přistihl Aryu, jak se na ně dívá. „Obdivuješ svoji práci?“ zeptal se jí.

Věděla, že na ni má vztek, protože měl rád Lukana, ale přesto to nebylo spravedlivé. „To je práce Ocelonohého Waltona,“ řekla na obranu. „A Krvavých drancířů a lorda Boltona.“

„A kdo je sem všechny dostal? Ty a ta tvoje lasiččí polévka.“

Arya ho strčila do paže. „Byl to jen horký vývar. Ty jsi přece sera Amoryho taky nenáviděl.“

„Víc nenávidím tuhle sebranku. Ser Amory alespoň bojoval pro svého pána, ale drancíři jsou žoldnéři a zrádci. Polovina z nich ani neumí mluvit ve společném jazyce. Septon Utt je na malé chlapce, Qyburn se věnuje černé magii a tvůj přítel Kousač jí lidi.“

Nejhorší na tom byla skutečnost, že proti tomu nemohla nic namítat. Chrabří kumpáni jezdili na drancířské výpravy, během kterých sháněli zásoby pro Harrenov, a Roose Bolton jim navíc dal za úkol vyhnat Lannisterské. Vargo Hoat je rozdělil do čtyř skupin, aby navštívili co největší počet vesnic. Největší skupinu vedl sám a velení ostatních svěřil svým nejdůvěryhodnějším kapitánům. Slyšela, jak se Rorge směje způsobu, jakým lord Vargo Hoat hledá zrádce. Dělal totiž pouze to, že se vracel na místa, která předtím navštívil pod praporcem lorda Tywina, a vraždil ty, co mu tehdy pomáhali. Mnohé si koupil lannisterským stříbrem, a tak se drancíři často vraceli obtíženi pytli mincí a koši plnými usekaných hlav. „Hádanka!“ volal Střapáč zvesela. „Pokud koza lorda Boltona žere muže, co krmili kozu lorda Lannistera, kolik koz je tu?“

„Jedna,“ odpověděla Arya, když se jí na to zeptal.

„A tady máme lasičku, co je stejně chytrá jako koza!“ dobíral si ji blázen.

Rorge a Kousač byli stejně odporní jako všichni ostatní. Kdykoli lord Bolton jedl se svými muži, Arya je viděla mezi nimi, Kousač vydával zápach jako zkažený sýr, takže Chrabří kumpáni ho přiměli sedět na samém konci stolu, kde si pro sebe mohl bručet a syčet a trhat maso na kusy prsty a zuby. Kdykoli Arya šla kolem, očichával ji, ale mnohem větší hrůzu měla z Rorgeho. Seděl nahoře blízko věrného Ursywcka, ale ona cítila, jak se na ní pase očima, kdykoli se ocitla v jeho blízkosti.

Někdy si říkala, že měla odejít za úzké moře s Jaqenem H’gharem. Stále měla tu hloupou minci, kterou jí dal, kus železa ne větší než měďák, se zrezivělými okraji. Na jedné straně byl nápis, podivná slova, která nedokázala přečíst. Na druhé byla mužská hlava, ale tak ošoupaná, že její rysy byly setřené. Řekl, že má velkou cenu, jenomže to pravděpodobně taky byla lež, stejně jako jeho jméno a jeho obličej. Tolik ji to rozčílilo, že minci zahodila, ale za hodinu ji přemohly výčitky svědomí a šla ji najít, přestože neměla žádnou cenu.

Myslela na minci i ve chvíli, kdy přecházela Kamenité nádvoří, zápolíc s tíhou vody ve vědru. „Nan,“ ozval se hlas. „Polož to vědro a pojď mi pomoct.“

Elmar Frey nebyl starší než ona, a kromě toho byl na svůj věk malý. Valil po nerovných kamenech sud s pískem a měl již obličej celý zrudlý námahou. Arya mu šla pomoci. Společně odkutáleli sud celou cestu ke zdi a zase zpátky a pak ho postavili. Slyšela, jak se uvnitř přesypává písek. Elmar otevřel víko a vytáhl košili z drátěného pletiva. „Myslíš si, že už je dost čistá?“ Byl panošem Roosea Boltona a jeho povinností bylo udržovat jeho zbroj zářivě lesklou.

„Musíš písek důkladně vytřepat. Taky jsou tam stále rezavá místečka. Vidíš?“ Ukázala na ně. „Měl bys to udělat ještě jednou.“

„Udělej to ty.“ Elmar dokázal být přátelský, když potřeboval pomoc, ale pak si vždycky vzpomněl, že on je panošem, zatímco ona jen služkou. Rád se vychloubal, že je synem lorda Přechodu, ne synovcem nebo bastardem či vnukem, ale skutečným synem, a proto se ožení s princeznou.

Arya se o jeho drahou princeznu nezajímala a nelíbilo se jí, když jí poroučel. „Musím svému pánovi přinést vodu do umývadla. Je ve své komnatě a má na sobě přiložené pijavice. Ne obyčejné černé, ale ty velké bledé.“

Elmar vytřeštil oči, až je měl jako vejce. Měl z pijavic hrůzu, především z těch velkých bledých, které vypadaly jako želatina, dokud se nenaplnily krví. „Promiň, neuvědomil jsem si, že jsi příliš hubená, než abys mohla válet tak těžký sud.“ „Já si zas neuvědomila, že ty jsi hloupý.“ Sebrala vědro. „Možná by ti taky měli přiložit pijavice. V Šíji žijí pijavice velké jako prasata.“ Nechala ho tam i s jeho sudem.

Lordova komnata byla přeplněná, když do ní vstoupila. Byl tam Qyburn a nevrlý Walton v kroužkové zbroji a rukavicích, a také tucet Freyů, samých bratrů, nevlastních bratrů a bratranců. Roose Bolton ležel na loži nahý. Měl pijavice přisáté k vnitřním stranám paží a nohou a tečkovaly jeho bledý hrudník; dlouhé, průsvitné věci, které pily krev a měnily se přitom v leskle růžové. Lord Bolton jim nevěnoval víc pozornosti, než ráčil věnovat Arye.

„Nesmíme lordu Tywinovi dovolit, aby nás přepadl tady v Harrenově,“ říkal Aenys Frey, když Arya lila vodu do umývadla. Ser Aenys, šedivý ohnutý obr s vodnatýma zarudlýma očima a velkýma sukovitýma rukama, přivedl do Harrenova patnáct set freyských šermířů, a přesto se často zdálo, jako by neuměl poroučet ani svým vlastním bratrům. „Hrad je tak velký, že je zapotřebí celé armády, aby jej ubránila, ovšem pokud by byl obklíčen, nedokážeme armádu krmit. Ani nemůžeme doufat, že nashromáždíme dostatečné zásoby. Krajina je zčernalou pustinou, ve vesnicích řádí vlci, úroda je spálená nebo byla ukradena. Podzim je tady, v sýpkách není žádné obilí a nové nikdo nezasel. Žijeme z lupu, a pokud nás Lannisterští obklíčí, budeme se tu do měsíce živit krysami a kůží z bot.“

„Já nemám v úmyslu nechat se zde obléhat.“ Lord Roose Bolton mluvil tak tiše, že muži museli napínat uši, aby ho slyšeli, takže v jeho komnatách vždycky panovalo zvláštní ticho.

„Co tedy chceš dělat, pane?“ zeptal se ser Jared Frey, hubený, plešatějící a poďobaný od neštovic. „Je snad Edmure Tully natolik opilý svým vítězstvím, že se s lordem Tywinem chce utkat v poli?“

Pokud se s ním utká, porazí ho, pomyslela si Arya. Porazí Lannistery tak, jak to udělal na Červeném bodci, uvidíte. Nikdo si jí nevšímal, a tak šla a postavila se vedle Qyburna.

„Lord Tywin je mnoho líg odsud,“ řekl Bolton nevzrušeně. „Nejdříve si potřebuje dát do pořádku mnoho záležitostí v Králově přístavišti. Na Harrenov ještě nějaký čas nepotáhne.“ Ser Aenys umíněně zavrtěl hlavou. „Ty Lannistery neznáš tak dobře jako my, můj pane. Král Stannis si taky myslel, že lord Tywin je tisíc líg daleko, a to ho vyřídilo.“

Bledý muž na loži se mírně usmál, zatímco pijavice mu čistily krev. „Mě nevyřídí nikdo, sere.“

„Dokonce i když Řekotočí sešikuje všechno svoje vojsko a Mladý vlk se vrátí ze západu, jak můžeme doufat, že se vyrovnáme početné armádě, kterou proti nám pošle lord Tywin? Když sem přitáhne, přijde s mnohem větším vojskem, než bylo to, kterému velel na Zeleném bodci. Připomínám ti, že Vysoká zahrada odpřísáhla věrnost Joffreymu!“

„Na to jsem nezapomněl.“

„Jednou jsem byl zajatcem lorda Tywina,“ prohlásil ser Hosteen, robustní muž se čtvercovitým obličejem, o kterém se říkalo, že je tím nejsilnějším z Freyů. „Pranic netoužím opět si užívat lannisterské pohostinnosti.“

Ser Harys Haigh, který byl Freyem z matčiny strany, horlivě přikyvoval. „Pokud lord Tywin dokázal porazit natolik ostříleného válečníka, jakým je Stannis Baratheon, jakou šanci proti němu bude mít náš chlapecký král?“ Rozhlédl se kolem po svých bratrech a bratrancích a několik z nich souhlasně zamumlalo.

„Někdo musí sebrat odvahu a říct mu to,“ poznamenal ser Hosteen. „Válka je prohraná. Musíme krále Robba přimět, aby to pochopil.“

Roose Bolton ho pozoroval svýma bledýma očima. „Jeho Výsost Lannistery porazila pokaždé, když se mu postavili v bitvě.“

„Ztratil sever,“ trval na svém Hosteen Frey. „Přišel o Zimohrad. Jeho bratři jsou mrtví…“

Arya na okamžik zapomněla dýchat. Mrtví? Bran a Rickon jsou mrtví? To přece není možné! Co má znamenat to o Zimohradu? Joffrey se přece nikdy nemohl zmocnit Zimohradu, nikdy, Robb by mu to nedovolil. Pak si vzpomněla, že Robb na Zimohradu není. Je daleko na západě a Bran je mrzák a Rickonovi jsou teprve čtyři roky. Jen s tím největším sebezapřením se jí podařilo zůstat zticha a v klidu, tak jak ji to učil Syrio Forel, stát tam jako kus nábytku. Když ucítila, jak se jí do očí derou slzy, potlačila je. To není pravda, to nemůže být pravda. Je to jenom nějaká lannisterská lež. „Kdyby byl vyhrál Stannis, všechno mohlo dopadnout jinak,“ poznamenal Ronel Řeka zamyšleně. Byl to jeden z nemanželských synů lorda Waldera.

„Stannis prohrál,“ usadil ho ser Hosteen stroze. „Přání, aby tomu bylo jinak, na tom nic nezmění. Král Robb nyní bude muset uzavřít mír s Lannistery. Musí odložit korunu a pokleknout, ať se mu to bude líbit či ne.“

„A kdo mu to poví?“ usmál se Roose Bolton. „Je dobré mít v tak těžkých časech tolik statečných bratří. Budu přemýšlet o všem, co jste mi řekli.“

Jeho úsměv byl znamením, že je propouští. Freyové se s ním zdvořile rozloučili a vyšli z komnaty. Nechali tam jen Qyburna, Waltona a Aryu. Lord Bolton jí pokynul, aby šla blíž. „Už jsem krvácel dost. Nan, můžeš mi sundat pijavice.“

„Okamžitě, můj pane.“ Nebylo radno nutit Roosea Boltona, aby musel o něco žádat dvakrát. Arya se ho chtěla zeptat, co ser Hosteen myslel tím o Zimohradu, ale neodvažovala se. Zeptám se Elmara, pomyslela si, Elmar mne to řekne. Opatrně odtrhávala pijavice z lordova těla. Pomalu se jí svíjely mezi prsty a jejich bledá těla byla slizká na dotek a přeplněná krví. Jsou to jenom pijavice, připomínala si. Kdybych je stiskla, praskly by mi mezi prsty.

„Přišel dopis od tvé paní choti.“ Qyburn vytáhl z rukávu ruličku pergamenu. Třebaže nosil mistrovskou róbu, neměl kolem krku řetěz; povídalo se, že ho ztratil proto, že si zahrával s nekromancií.

„Můžeš mi ho přečíst,“ řekl Bolton.

Lady Walda psala z Dvojčat téměř každý den, ale všechny dopisy byly navlas stejné. „Modlím se za tebe ráno, v poledne a večer, můj drahý pane,“ psala, „a počítám dny, kdy se opět budeš se mnou dělit o moje lože. Vrať se ke mně brzy a já ti porodím mnoho synů, kteří zaujmou místo tvého drahého Domerika a budou vládnout na Hrůzově.“ Arya si představila tlusťoučké růžové miminko ležící v kolébce a pokryté vypasenými bledými pijavicemi.

Přinesla lordu Boltonovi vlhký ručník, aby si mohl otřít svoje měkké neochlupené tělo. „I já bych chtěl poslat dopis,“ řekl bývalému mistrovi. „Lady Waldě?“

„Seru Helmanu Tallhartovi.“

Jezdec od sera Helmana přijel před dvěma dny. Tallhartovi muži se zmocnili hradu Darryových, kde po krátkém obléhání přijali kapitulaci jeho lannisterské posádky.

„Napiš mu, aby na příkaz krále zajatce popravil a hrad podpálil. Pak ať spojí síly s Robettem Gloverem a zaútočí východním směrem, na Šerodol. Jsou tam úrodné pozemky, sotva dotčené bojem. Je načase, aby poznali, co je to pomsta. Glover ztratil hrad a Tallhart syna. Ať se pomstí na Šerodolu.“

„Napíšu ten dopis a připravím ho pro tvoje zapečetění, můj pane.“

Arya byla ráda, když slyšela, že hrad Darryových bude vypálen. Právě tam ji odvlekli, když ji chytili poté, co Nymeria napadla Joffreyho, a právě tam královna přinutila jejího otce, aby zabil Sansina vlka. Zasluhuje si, aby byl vypálen. Přála si ale, aby se Robett Glover a ser Helman Tallhart vrátili do Harrenova; odešli odtamtud příliš brzy, než aby se stačila rozhodnout, že se jim svěří se svým tajemstvím.

„Dnes pojedu na lov,“ oznámil Roose Bolton, když mu Qyburn pomáhal do prošívaného kabátce.

„Je to bezpečné, můj pane?“ zeptal se Qyburn. „Pouhé tři dny jízdy odsud byli muži septona Utta napadeni vlky. Odvážili se až do jeho tábora, necelých pět yardů od ohně, a zabili dva koně!“

„Já chci jet lovit právě vlky. Sotva v noci kvůli tomu jejich vytí zamhouřím oka.“ Bolton si zapnul opasek a zavěsil si na něj meč a dýku. „Říká se, že na severu zlovlci kdysi žili ve velkých smečkách čítajících sto kusů nebo i víc a nebáli se ani lidi, ani mamutů, jenomže to bylo dávno a v jiném kraji. Je s podivem, že obyčejní vlci se nyní chovají tak troufale.“

„Strašné časy plodí strašné věci, můj pane.“

Bolton vycenil zuby v něčem, co snad bylo úsměvem. „To jsou tyhle časy tak strašné, mistře?“

„Léto skončilo a v říši panují čtyři králové.“

„Jeden král by mohl být strašný, ale čtyři?“ Pokrčil rameny. „Nan, můj kožešinový plášť.“ Přinesla mu ho. „Než se vrátím, moje komnaty budou čisté a uklizené,“ řekl jí, když mu ho zapínala. „A postarej se o dopis lady Waldy.“

„Jak si přeješ, můj pane.“

Lord a mistr odešli z místnosti a ani se na ni neohlédli. Když byli pryč, Arya vzala dopis a odnesla ho ke krbu. Přehrabala polena pohrabáčem, aby plameny probudila k životu, a pak se dívala, jak se pergamen kroutí, černá a chytá plamenem. Pokud Lannisterové ublížili Branovi a Rickonovi, Robb je zabije, všechny dojednoho. Nikdy před nikým nepoklekne, nikdy, nikdy, nikdy. Nebojí se žádného z nich. Smítka popela vyletovala do komína. Arya si dřepla vedle ohně a přes závoj horkých slz se dívala, jak stoupají vzhůru. Jestli je Zimohrad opravdu ztracen, kde je teď můj domov? Jsem stále Arya, nebo jenom služebná Nan, už navždycky a navždycky a navždycky?

Dalších pár hodin strávila tím, že uklízela v lordových komnatách. Vynesla staré rohože a rozmístila na podlahu sladce vonící nové, rozdělala nový oheň v krbu, vyměnila povlečení a načechrala polštáře v péřové posteli, vylila obsah nočníků do záchodové šachty a vydrhla je, odnesla plnou náruč špinavého prádla dolů pradlenám a přinesla nahoru mísu křehkých podzimních hrušek z kuchyně. Když byla hotova s ložnicí, sešla po schodišti níž a začala uklízet v soláru, prostorné větrné místnosti zvící velikosti hal mnoha menších hradů. Svíce dohořely na oharky a Arya je vyměnila. Pod okny stál velký dubový stůl, kde lord psával svoje dopisy. Srovnala knihy, vyměnila svíce, dala do pořádku brky, inkousty a pečetní vosk.

Přes papíry byla rozložena velká otrhaná ovčí kůže. Arya už ji začínala smotávat, když tu její zrak upoutaly barvy: modř jezer a řek, rudé tečky tam, kde stály hrady a města, zelené lesy. Uhladila ji před sebou. ZEMĚ TROJZUBCE, říkal nápis v ozdobném písmu na horní straně mapy. Ta tečka na vrcholu toho velkého jezera je Harrenov, uvědomila si, ale kde je Řekotočí? Pak je uviděla. Není to zas tak daleko…

Když skončila, do večera stále ještě zbývala spousta času, a tak se odebrala do božího háje. Nyní, když byla šenkem a služebnou lorda Boltona, měla mnohem méně povinností než za časů Weeseho nebo Růžovookého, třebaže se po ní vyžadovalo, aby se oblékala jako páže a myla se častěji, než se jí zamlouvalo. Věděla, že lovci se nevrátí ještě celé hodiny, a měla tedy čas na krátký výcvik v šermu. Sekala do březového listí, dokud rozštípaný koneček jejího zlomeného smetáku nebyl zelený a lepkavý. „Ser Gregor,“ vydechla. „Dunsen, Polliver, Sladký Raff.“ Otočila se, skočila, zabalancovala na bříšcích chodidel, dělala výpady jedním směrem a druhým a srážela borové šišky z větví. „Lechtač,“ zvolala jednou, „a Ohař,“ zvolala podruhé. „Ser Ilyn, ser Meryn, královna Cersei.“ Před ní se tyčil kmen dubu a ona k němu skočila, aby jím prohnala hrot svého meče, nenávistně opakujíc: „Joffrey, Joffrey, Joffrey.“ Ruce a nohy měla skvrnité slunečním světlem a stíny listoví. Než skončila, byla celá zpocená a na patě, ze které si sedřela kůži, jí tekla krev. Na jedné noze se postavila před strom srdce a zvedla svůj meč na pozdrav. „Valar morghulis,“ řekla starým bohům severu. Líbilo se ji, jak ta slova znějí.

Když přecházela nádvoří směrem k lázni, spatřila havrana snášejícího se v kruzích k hnízdišti. Říkala si, odkud asi přiletěl a jakou zvěst nese. Možná je od Robba, přiletěl nám zvěstovat, že to o Branovi a Rickonovi není pravda. Plná naděje se kousla do rtu. Kdybych měla křídla, mohla bych odletět na Zimohrad a přesvědčila bych se sama. A kdyby to byla pravda, tak bych prostě uletěla pryč, kolem měsíce a svítících hvězd, a viděla bych všechny příběhy staré chůvy, draky, mořské obludy a Titána z Braavosu, a možná bych se už nikdy nevrátila, kdybych nechtěla.

Lovci se vrátili před soumrakem, s devíti mrtvými vlky. Sedm jich bylo dospělých, velkých šedohnědých zvířat, divokých a silných, s pysky staženými do smrtících šklebů přes dlouhé žluté zuby. Poslední dva však byli pouhými štěňaty. Lord Bolton vydal příkaz, aby z nich stáhli kůže a ušili mu z nich pokrývku na lože. „Ta vlčata mají velmi jemnou kožešinu, můj pane,“ poznamenal jeden z jeho mužů. „Udělám ti z nich pěkný pár teplých rukavic.“

Bolton pohlédl na praporec plápolající nad věžemi strážnice. „Jak by nám připomněli Starkové, zima se blíží. Ušij mi je.“ Všiml si, jak se Arya dívá, a řekl: „Nan, chci džbán horkého kořeněného vína, v lese jsem prochladl. Dohlédni na to, aby nebylo studené. Mám v úmyslu povečeřet sám. Ječný chléb, máslo a kančí maso.“

„Okamžitě, můj pane.“ Nebylo radno odpovídat mu jinak.

Když vešla do kuchyně, Horký koláč tam právě pekl ovesné placky. Tři další kuchaři vykosťovali ryby, zatímco kuchtík obracel kance nad plameny. „Můj pán si žádá svou večeři a k tomu džbán horkého kořeněného vína na spláchnutí,“ oznámila jim Arya. „A nechce, aby víno bylo studené.“ Jeden z kuchařů si okamžitě umyl ruce, vyndal kotlík a naplnil jej hutným sladkým červeným vínem. Horkému koláči nařídil, aby do vína přidal koření, až se začne ohřívat. Arya mu chtěla pomoci.

„Já si to udělám sám,“ odbyl ji zamračeně. „Nepotřebuju, abys mně radila, jak se připravuje svařené víno.“

On mě nenávidí, nebo se mě dokonce bojí. Ustoupila stranou, spíš smutná než rozčilená. Když bylo jídlo hotové, kuchaři je přikryli stříbrnou poklicí a zabalili džbán do silné utěrky, aby víno nevychladlo. Venku se již snášel soumrak. Kolem hlav na hradbách brebentily vrány jako dvořané kolem svého krále. Jeden ze strážných jí otevřel a podržel dveře do Královy pochodně. „Doufám, že to není lasiččí polévka,“ zažertoval.

Když vstoupila, Roose Bolton seděl u krbu a četl si v silné knize vázané v kůži. „Zapal svíce,“ poručil jí, obraceje list. „Je tu stále větší šero.“

Položila jídlo k jeho lokti a udělala, co jí poručil. Místnost zaplnilo mihotavé světlo a vůně hřebíčku. Bolton otočil dalších pár stránek, pak knihu zavřel a opatrně ji vložil do ohně. Díval se, jak ji plameny stravují, a jeho bledé oči se leskly odraženým světlem. Stará suchá kůže vzplanula s hlasitým vhúúš a žluté stránky se v plamenech hýbaly, jako by si v nich četl nějaký duch. „Dnes večer už tě nebudu potřebovat,“ řekl jí, aniž se na ní podíval.

Měla odejít, tichá jako myška, ale něco ji zadrželo. „Můj pane,“ zeptala se, „vezmeš mě s sebou, až odjedeš z Harrenova?“

Otočil se a podíval se na ni. Tvářil se přitom, jako by na něj právě byla promluvila jeho večeře. „Dal jsem ti svolení vyptávat se mne na něco, Nan?“

„Ne, můj pane.“ Sklopila oči.

„V tom případě jsi neměla mluvit. Nebo měla?“

„Neměla. Můj pane.“ Na okamžik vypadal pobaveně. „Odpovím ti, třebaže jenom pro tentokrát. Mám v úmyslu přenechat Harrenov lordu Vargovi, až se budu vracet na sever. Ty zůstaneš tady s ním.“

„Ale já ne -“ začala.

Přerušil ji. „Nemám ve zvyku nechávat služebnictvo, aby se mne na něco vyptávalo. Nebo ti mám dát vyříznout jazyk, Nan?“

Věděla, že by to pro něho bylo stejně snadné, jako pro jiného člověka udeřit psa. „Ne, můj pane.“

„V tom případě jdi. Já na tuhle tvoji drzost zapomenu.“

Arya šla, ale ne do postele. Když vyšla ven do tmy nádvoří, strážný u dveří jí pokývl a řekl: „Blíží se bouře. Cítíš to ve vzduchu?“ Vítr foukal v poryvech a plameny pochodní zasazených na vrcholu zdi vedle řady hlav se divoce svíjely. Cestou do božího háje procházela kolem Věže nářků, kde kdysi žila ve strachu z Weeseho. Po pádu Harrenova si ji pro sebe zabrali Freyové. Slyšela jejich hněvivé hlasy linoucí se z okna, mnoho mužů hovořících a dohadujících se současně. Elmar tam seděl venku na schodech, sám.

„Co se děje?“ zeptala se ho Arya, když uviděla slzy lesknoucí se mu na tvářích.

„Moje princezna,“ vzlykal. „Aenys mi řekl, že ji někdo připravil o čest. Právě přiletěl pták z Dvojčat. Můj lord otec píše, že se musím oženit s někým jiným, nebo se stanu septonem.“

Pitomá princezna, pomyslela si, to přece není důvod k pláči. „Moji bratři jsou možná mrtví,“ svěřila se mu.

Elmar se na ni opovržlivě podíval. „Na bratrech služky nikomu nezáleží.“

Nebylo těžké udeřit ho po takových slovech. „Doufám, že ta tvoje princezna umře,“ řekla a rychle odběhla ještě předtím, než ji stačil chytit.

V božím háji našla svůj meč z násady od koštěte na místě, kde ho nechala, a odnesla si jej ke stromu srdce. Tam poklekla. Rudé listí ševelilo a rudé oči jako by se vpíjely rovnou do jejího nitra. Oči bohů. „Povězte mi, co mám dělat, bohové,“ modlila se.

Na dlouhý okamžik nebyl slyšet žádný zvuk kromě větru, vody, praskání větví a ševelení listů. A pak, zdaleka, zdaleka, zpoza božího háje, strašidelných věží a obřích kamenných zdí Harrenova, odněkud zpoza celého světa, se ozvalo osamocené táhlé vytí vlka. Arye naskočila husí kůže a na okamžik měla pocit, jako by byla omámená. Pak se jí najednou zdálo, že slyší tichý hlas svého otce: „Až napadne sníh a budou vát bílé vichry, osamělý vlk zemře, ale smečka přežije,“ řekl.

„Jenomže tady žádná smečka není,“ šeptala čarostromu. „Bran a Rickon jsou mrtví, Sansu mají Lannisterové, Jon odešel na Zeď. Neexistuju dokonce už ani já. Jsem jenom Nan.“

„Jsi Arya ze Zimohradu, dcera severu. Řekla jsi mi, že umíš být silná. Máš v sobě vlčí krev.“

„Vlčí krev,“ Arya si vzpomněla. „Budu silná jako Robb. Slíbila jsem, že budu.“ Zhluboka se nadechla, pak násadu uchopila oběma rukama, zvedla ji a prudce jí mávla dolů přes koleno. Zlomila se s hlasitým prasknutím a Arya oba kusy odhodila stranou. Jsem zlovlk a s dřevenými zuby jsem skoncovala.

Té noci ležela ve svém úzkém pokojíčku na pichlavé slámě, naslouchala hlasům živých i mrtvých, jak šeptají a hádají se, a čekala, až vyjde měsíc. Byly to jenom hlasy, kterým už nedůvěřovala. Slyšela zvuk svého vlastního dechu a taky vlky, jak vyjí ve velkých smečkách. Jsou blíž než ten, kterého jsem slyšela v božím háji, pomyslela si. Volají mě.

Nakonec vyklouzla zpod deky, zahalila se do tuniky a bosá seběhla dolů po schodech. Roose Bolton byl opatrný muž a vchod do Královy pochodně byl střežen ve dne v noci, takže musela vyklouznout úzkým sklepním okénkem. Nádvoří bylo tiché a velký hrad polapen v začarovaných snech. Nahoře nad Věží nářků skučel vítr.

Ohně v kovárně byly uhašeny a dveře byly zavřené na petlici. Doplížila se k oknu, tak jako už kdysi předtím. Gendry spal na matraci na patře společně se dvěma dalšími kovářskými učni. Krčila se vedle nich, dokud se její oči nepřizpůsobily tmě natolik, aby si byla jistá, že Gendry je tím na konci. Pak mu položila ruku přes ústa a štípla ho. Otevřel oči. Zřejmě nespal moc tvrdě. „Prosím,“ zašeptala. Sundala mu ruku z úst a naznačila mu, aby vstal.

Chvíli si říkala, že jí snad nerozumí, ale pak vyklouzl zpod pokrývky. Nahý přešel místnost, vsoukal se do volné tuniky z hrubého plátna a slezl s ní dolů z patra. Ostatní spáči se ani nepohnuli. „Co po mně chceš?“ zeptal se Gendry tichým, rozčileným hlasem.

„Meč.“

„Už stokrát jsem ti říkal, že Černý palec všechny meče zamkl. To má být pro lorda Pijavici?“

„Pro mě. Rozbij zámek kladivem.“

„Rozmlátí mi za to ruce,“ zabručel. „Nebo mně udělají něco ještě horšího.“

„Ne když utečeš se mnou.“

„Uteč a oni tě chytnou a zabijí tě.“

„Bude to horší. Lord Bolton mně řekl, že chce dát Harrenov Krvavým drancířům.“

Gendry si odhrnul černé vlasy z očí. „No a co?“

Nebojácně se na něho podívala. „No, a až bude pánem Vargo Hoat, uřízne všem služebníkům po chodidle, aby mu nemohli utéct. Kovářům taky.“

„To je jenom povídačka,“ opáčil pohrdavě.

„Ne, je to pravda, slyšela jsem lorda Varga, jak to říká,“ zalhala. „Každému uřízne jedno chodidlo. To levé. Jdi do kuchyně a probuď Horkého koláče, udělá, co mu řekneš. Potřebujeme chléb, ovesné placky nebo něco jiného k jídlu. Ty obstarej meče a já opatřím koně. Setkáme se blízko výpadové branky ve východní zdi, za Věží duchů. Tam nikdy nikdo nechodí.“

„Já tu bránu znám. Hlídají ji stejně jako ostatní.“

„Určitě? Nezapomeneš na ty meče?“

„Neřekl jsem, že přijdu.“

„Ne, ale pokud přijdeš, nezapomeneš na ně?“

Zamračil se. „Ne,“ odpověděl nakonec. „Myslím, že nezapomenu.“

Arya se do Královy pochodně dostala stejným způsobem, jakým z ní odešla, a pak se kradla po točitých schodech a naslouchala případným zvukům kroků. Ve svém pokojíku se svlékla do naha a znovu se pečlivě oblékla do dvou vrstev prádla, teplých punčoch a co nejčistší tuniky. Byla to livrej lorda Boltona. Na hrudi byl přišitý jeho znak, stažený muž rodu Boltonů. Zašněrovala si boty, hodila si vlněný plášť přes ramena a zavázala si jej pod krkem. Tichá jako stín se vykradla zpátky ke schodišti. Venku před lordovým solárem se zastavila, chvíli naslouchala u dveří a pak je pomalu otevřela. Všude bylo ticho.

Mapa z ovčí kůže stále ležela na stole, vedle zbytků večeře lorda Boltona. Pevně ji svinula a strčila si ji za opasek. Nechal na stole svoji dýku, tu si také vzala, pro případ, že by Gendry neměl odvahu ukrást meče.

Když vklouzla do temných stájí, jeden z koní tiše zaržál. Všichni štolbové tvrdě spali. Jemně kopala do jednoho špičkou boty tak dlouho, dokud se ospale neposadil a neřekl: „Eh? Co je?“

„Lord Bolton požaduje tři koně, osedlané a s postrojem.“

Chlapec vstal, vyhrabal si slámu z vlasů. „Cože, v tuhle hodinu? Koně, říkáš?“ Přimhouřil oči na znak na její tunice. „Na co chce koně, teď v noci?“

„Lord Bolton nemá ve zvyku, aby se ho na něco ptali služebníci!“ Zkřížila si ruce na hrudi.

Štolba se stále díval na muže staženého z kůže. Věděl, co to znamená. „Tři, říkáš?“

„Jednoho, dva, tři. Lovecké koně. Rychlé a s jistýma nohama.“ Pomohla mu s uzdami a sedly, aby nemusel budit jiné štolby. Doufala, že mu potom moc neublíží, ale věděla, že pravděpodobně ano.

Tou nejobtížnější částí bylo provést koně hradem. Kdykoli to bylo možné, držela se ve stínu parkánové zdi, takže strážní na obchůzkách nahoře na hradbách by se museli dívat téměř kolmo dolů, aby ji uviděli. A co když mě uvidí, co se stane pak? Jsem šenkem svého pána. Byla mrazivá podzimní noc. Na obloze se honily mraky hnané větrem ze západu, zakrývaly hvězdy, Věž nářků žalostně kvílela při každém poryvu větru. Ve vzduchu je cítit déšť. Arya nevěděla, zda to bude pro jejich útěk dobré či špatné.

Nikdo ji neviděl a ona také nikoho nezahlédla, kromě velké šedobílé kočky kradoucí se po zdi kolem božího háje. Kočka se zastavila a zasyčela na ni, probudila v ní vzpomínky na Rudou baštu, na jejího otce a na Syria Forela. „Mohla bych tě chytit, kdybych chtěla,“ zavolala na ni Arya tiše, „jenomže musím jít, kočko.“ Kočka na ni znovu zasyčela a odběhla pryč.

Věž duchů byla tou nejrozbořenější z pěti obrovitých věží Harrenova. Temná a osamělá stála za zbytky zříceného septa, kam se po téměř tři stovky let přicházely modlit už jenom krysy. Tam čekala, zda přijdou Gendry a Horký koláč. Zdálo se ji, že čas se vleče neskutečně pomalu. Koně okusovali plevel, který vyrůstal mezi popraskanými kameny, zatímco mraky pohltily poslední z hvězd. Arya vytáhla dýku a začala ji ostřit, aby si něčím zaměstnala ruce. Brousila ji dlouhými hladkými tahy, tak jak ji to učil Syrio. Ten zvuk ji uklidňoval.

Uslyšela je přicházet dlouho předtím, než se objevili. Horký koláč ztěžka oddychoval a jednou ve tmě zakopl. Udeřil se do holeně a vykřikl tak hlasitě, že málem probudil polovinu Harrenova. Gendry byl tišší, ale meče, které nesl, při pohybu řinčely o sebe. „Tady jsem.“ Stála na místě. „Buďte zticha, nebo vás uslyší.“

Chlapci se k ní ubírali přes zborcené kameny zdí. Viděla, že Gendry má pod pláštěm naolejovanou drátěnou košili a přes ramena měl uvázané kovářské kladivo. Rudý obličej Horkého koláče vykukoval zpod kápě. Z pravé ruky mu visel pytel s chlebem a pod levou paží svíral velké kolo sýra. „Tu výpadovou branku hlídá strážný,“ řekl jí Gendry tiše. „Já tě varoval.“

„Vy zůstaňte tady u koní.“ řekla Arya. „Já se o něho postarám. Až zavolám, přijďte rychle za mnou.“

Gendry přikývl. Horký koláč řekl: „Zahoukej jako sova, až budeš chtít, abychom přišli,“

„Já nejsem sova,“ namítla Arya. „Jsem vlk. Zavyju.“

Samotná klouzala stínem vrhaným Věží duchů. Šla rychle, aby si udržela náskok před svým strachem, a měla přitom pocit, jako by vedle ní kráčel Syrio Forel a také Yoren, Jaqen H’ghar a Jon Sníh. Nevzala si meč, který jí přinesl Gendry, ještě ne. Na tohle bude lepší dýka. Byla dobrá a ostrá. Výpadová branka byla poslední z bran Harrenova, úzké dveře z pevného dubu pobité železnými hřeby, zasazené v rohu zdi pod obrannou věží. Na hlídku tam postavili jen jednoho muže, ale Arya věděla, že strážní jsou také nahoře ve věži a další chodí nedaleko po hradbách. Ať se stane cokoli, musí být tichá jako stín. Ten muž nesmí vykřiknout. Začalo krápat. Cítila, jak jí kapka dopadla na čelo a pomalu jí stekla dolů po nose.

Nesnažila se schovat, ale šla rovnou ke strážnému, jako by ji tam byl poslal lord Bolton sám. Díval se, jak k němu přichází, zvědavý, co tady to páže pohledává v takovou hodinu. Přišla blíž a uviděla, že to je seveřan, velmi vysoký a hubený, schoulený v otrhaném kožešinovém plášti. To bylo zlé. Možná by dokázala oklamat Freye nebo některého z Chrabrých kumpánů, ale muži z Hrůzova sloužili Rooseovi Boltonovi celý svůj život a znali ho lépe než ona. Když mu řeknu, že jsem Arya Stark, a nařídím mu, aby ustoupil stranou… ne, toho se neodvažovala. Byl to seveřan, ale nebyl ze Zimohradu. Patřil k Rooseovi Boltonovi,

Když k němu přišla, odhrnula si plášť stranou, aby viděl z kůže staženého muže na její hrudi. „Posílá mě lord Bolton.“

„V tuto hodinu? Proč?“

Všimla si lesklé oceli pod jeho kožešinou a nevěděla, zda bude mít dost síly na to, aby dýku prohnala drátěným pletivem. Musím se mu dostat na krk, jenomže je moc vysoký, nedosáhnu na něj. Chvíli nevěděla, co má říci. Byla zas jen vystrašenou malou holkou a déšť na jejím obličeji byl cítit jako slzy.

„Pověděl mi, abych všem jeho strážným dala po stříbrňáku za jejich dobrou službu.“ Ta slova ji napadla zničehonic.

„Stříbrňák, říkáš?“ Nevěřil jí, ale chtěl jí věřit; stříbro bylo konec konců stříbro. „V tom případě mi ho dej.“

Zašmátrala ve své tunice a vyndala z ní minci, kterou jí dal Jaqen H‘ghar. Ve tmě železo vypadalo jako zašlé stříbro. Natáhla minci k němu… a nechala si ji proklouznout mezi prsty.

Muž ji tiše proklel, poklekl na koleno, aby minci sebral ze země, a tehdy se jeho krk ocitl přímo před ní. Arya tasila dýku a přejela mu jí po hrdle, hladce jako přes letní hedvábí. Jeho krev se jí v horkém přílivu vyřinula na ruce. Muž se pokoušel vykřiknout, jenomže měl krev i v ústech.

„Valar morghulis,“ šeptala, když umíral.

Když se přestal hýbat, sebrala minci. Za zdmi Harrenova hlasitě a táhle zavyl vlk. Zvedla mříž, položila ji stranou a otevřela těžké dubové dveře. Do té doby, než k ní přišli Horký koláč a Gendry s jejich koňmi, již lilo jako z konve. „Tys ho zabila!“ zalapal Horký koláč po dechu.

„Co sis myslel, že s ním udělám?“ Měla prsty lepkavé krví a její klisně se ten pach nelíbil. To nevadí, pomyslela si, když se vyhoupla do sedla. Déšť mi je umyje.

SANSA

Trůnní síň byla mořem šperků, kožešin a zářivých látek. Urození pánové a dámy plnili zadní část místnosti, stáli pod vysokými okny a strkali do sebe jako prodavačky ryb na tržišti. Joffreyho dvořané se v tento den snažili vzájemně přetrumfnout jeden druhého. Jalabhar Xho byl celý v opeření tak fantastickém a výstředním, až se zdálo, jako by měl každou chvíli vzlétnout. Křišťálová koruna nejvyššího septona vysílala do vzduchu záblesky duhy pokaždé, když pohnul hlavou. Královna Cersei u sněmovního stolu se leskla v šatech ze zlatého brokátu, pod kterým se skvěl vínový samet, zatímco Varys vedle ní se uculoval ve světle fialovém brokátu. Měsíční chlapec a ser Dontos na sobě měli nové šaškovské hávy, čisté jako jarní jitro. Dokonce i lady Tanda a její dcery vyhlížely půvabně ve stejných šatech z tyrkysového hedvábí a popelčiny, a lord Gyles kašlal do čtverce šarlatového hedvábí obroubeného zlatou krajkou. Král Joffrey seděl nad nimi, mezi hroty a čepelemi Železného trůnu. Měl na sobě rudý samet a černý plášť posázený rubíny a na hlavě mu seděla těžká zlatá koruna.

Sansa se davem rytířů, panošů a bohatých měšťanů prodrala k přední části galerie právě ve chvíli, kdy fanfára trumpet oznamovala vjezd lorda Tywina Lannistera.

Projel se svým válečným ořem po délce síně a sesedl před Železným trůnem. Sansa nikdy předtím neviděla takovou zbroj; celou z naleštěné rudé oceli, zdobenou zlatými rytinami a ornamenty. Jeho kulaté ramenní pláty znázorňovaly východ slunce, řvoucí lev, který korunoval jeho přilbici, měl rubínové oči a lvice na každém rameni držela plášť ze zlatého brokátu, tak dlouhý a těžký, že pokrýval celý zadek jeho koně. Dokonce i zbroj koně byla pozlacená a čabraku měl z lesklého rudého hedvábí zdobeného lannisterským lvem.

Pán Casterlyovy skály byl tak úchvatnou postavou, že bylo téměř šokující, když jeho oř upustil várku kobližek přímo u úpatí trůnu. Joffrey, který sestoupil, aby svého děda objal a prohlásil jej zachráncem města, ji musel opatrně obejít dokola. Sansa si zvedla ruku k ústům a přikryla jí nervózní úsměv.

Joff obřadně požádal svého děda, aby se ujal vlády nad říší, a lord Tywin tuto zodpovědnost ve vší vážnosti přijal, „dokud Jeho Výsost nedosáhne patřičného věku“. Pak mu panoši sundali zbroj a Joff mu připevnil kolem krku řetěz pobočníka krále. Lord Tywin zaujal místo u sněmovního stolu vedle královny. Jakmile byl jeho oř odveden a koblížky uklizeny, Cersei pokývla hlavou, že obřad může pokračovat.

Fanfára mosazných trumpet pozdravila každého z hrdinů, který procházel velkými dubovými dveřmi. Heroldové pokaždé oznámili jeho jméno a čin, kterým se proslavil, aby to všichni slyšeli, a rytíři a urozené dámy a pánové je povzbuzovali tak vášnivě a hlasitě, jako by to byli kohouti v zápasišti. Jako první dovnitř vešel Mace Tyrell, pán Vysoké zahrady, kdysi statný muž, který hodně ztloustl, ale stále byl pohledný. Za ním následovali jeho synové; ser Loras a jeho starší bratr ser Garlan Galantní. Všichni tři byli stejně odění, v zeleném sametu lemovaném sobolinou.

Král opět sestoupil z trůnu, aby je osobně pozdravil, čímž jim prokázal velkou čest. Každému připevnil kolem krku řetěz růží z měkkého žlutého zlata, ze kterého visel zlatý disk se lvem Lannisterů vyvedeným z rubínů. „Růže drží lva, tak jako moc Vysoké zahrady podporuje říši,“ prohlásil Joffrey. „Pokud mne chcete požádat o jakýkoli dar, stačí říct a máte jej mít.“

A teď to přijde, pomyslela si Sansa.

„Tvoje Výsosti,“ řekl ser Loras. „Prosím tě o čest sloužit ve tvé Královské gardě a bránit tě proti nepřátelům.“ Joffrey zvedl Rytíře květin na nohy a políbil ho na tvář. „Staniž se, bratře.“

Lord Tyrell sklopil hlavu. „Neexistuje větší čest a potěšení než sloužit Jeho Veličenstvu. Pokud bych byl shledán dostatečně schopným, abych se mohl stát členem tvé královské rady, nenašel bys věrnějšího ani poctivějšího služebníka.“

Joff mu položil ruku na rameno, a když lord Tyrell vstal, políbil ho. „Tvoje přání budiž splněno.“

Ser Garlan, o pět let starší než ser Loras, byl vyšší vousatou verzí svého slavnějšího mladšího bratra. Byl silnější přes hrudník a širší v ramennou, a třebaže jeho obličej byl docela pohledný, postrádal zarážející krásu sera Lorase. „Tvoje Výsosti,“ řekl Garlan, když k němu král přišel. „Mám panenskou sestru, Margaery, potěchu našeho rodu. Byla provdána za Renlyho Baratheona, jak jistě víš, ale Renly odtáhl do války, než mohl být sňatek zpečetěn na loži, zůstala tedy nevinná. Margaery slyšela zvěsti o tvé moudrosti, odvaze a rytířskosti a na dálku se do tebe zamilovala. Prosím tě, abys pro ni poslal, pojal její ruku ve sňatku, a navždy tak spojil svůj rod s mým.“

Král Joffrey se naoko tvářil překvapeně. „Sere Garlane, o kráse tvojí sestry vědí všichni v Sedmi královstvích, ale já jsem se zaslíbil jiné. Král musí držet své slovo.“

Královna Cersei za šustění svých sukní vstala. „Tvoje Výsosti, malá rada dospěla po pečlivém zvážení všech okolností k názoru, že by nebylo vhodné ani moudré oženit se s dcerou muže popraveného za zradu, s dívkou, jejíž bratr dokonce i nyní otevřeně vede rebélii proti trůnu. Veličenstvo, tvoje rada tě prosí, abys pro dobro své říše Sansu Stark zapudil. Lady Margaery pro tebe bude mnohem vhodnější nevěstou.“

Urozené dámy a pánové v síni začali jako na povel provolávat slávu Vysoké zahradě. „Margaery,“ volali. „Dej nám Margaery!“ a „Nechceme zrádcovskou královnu. Tyrell! Tyrell!“

Joffrey zvedl ruku. „Rád bych splnil přání svého lidu, matko, ale složil jsem svatou přísahu.“

Kupředu popošel nejvyšší septon. „Tvoje Výsosti, bohové vskutku považují slib zasnoubení za nanejvýš závazný, ovšem tvůj vznešený otec, král Robert blahoslavené paměti, učinil tuto dohodu předtím, než tě Starkové ze Zimohradu zradili. Jejich zločiny proti říši tě zprošťují jakýchkoli slibů, kterými jsi vůči nim byl povinován. Z pohledu církve neexistuje žádná platná zásnubní smlouva, kterou bys byl vázán k Sanse Stark.“

Trůnní místnost zaplnil jásot a výkřiky: „Margaery, Margaery!“ Slyšela je všude kolem sebe. Věděla, co přijde dál, a přesto byla vystrašená z toho, co Joffrey možná řekne, plná obav, že jí odmítne dát volnost, i když na tom nyní záviselo celé království. Měla pocit, jako by znovu stála na mramorových schodech před Velkým Baelorovým septem, čekala, až její princ udělí otci milost, a namísto toho ho slyšela, jak nařizuje Ilynu Payneovi, aby mu usekl hlavu. Prosím, modlila se zaníceně k bohům, přimějte ho říct to, přimějte ho říct to.

Lord Tywin se podíval na svého vnuka. Joff ho obdařil zamračeným pohledem, zavrtěl se a pomohl seru Garlanovi vstát. „Bohové jsou dobří. Jsem volný a mohu se řídit voláním svého srdce. Ožením se s tvojí půvabnou sestrou a udělám to rád, sere.“ Políbil sera Garlana na vousatou tvář, zatímco všude kolem nich se ozýval hlasitý jásot.

Sansa měla podivně lehkou hlavu. Jsem volná. Cítila, jak se na ni upírají oči přítomných. Nesmím se usmívat, připomněla si v duchu. Královna ji varovala; bez ohledu na to, co bude pociťovat ve svém nitru, musí světu ukázat nešťastnou tvář. „Nedovolím, aby byl můj syn urážen,“ řekla jí Cersei. „Rozumíš?“

„Ano. Ale pokud nebudu královnou, co se se mnou stane?“

„Na tom se ještě budeme muset dohodnout. Prozatím zůstaneš zde u dvora, jako naše svěřenkyně.“

„Jenomže já chci jít domů.“

„Snad už jsi mohla pochopit, že nikdo z nás nedostává, co chce,“ odsekla královna podrážděně.

Jenomže já ano, pomyslela si Sansa. Joffrey mne dal svobodu. Nebudu ho muset líbat, nepřijdu s ním o panenství, ani mu neporodím děti. Ať to udělá Margaery Tyrell, ubohé děvče.

Do té doby, než jásot odezněl, lord Vysoké zahrady byl usazen ke sněmovnímu stolu a jeho synové se připojili k ostatním rytířům a lordům pod okny. Sansa se snažila vypadat opuštěně a zmateně, zatímco dovnitř byli uváděni další hrdinové bitvy na Černovodém proudu, aby dostali svoji odměnu.

Paxter Redwyne, pán Stromoviny, kráčel po délce síně provázen z každé strany jedním ze svých synů dvojčat, Hrůzákem a Slintákem, přičemž ten první kulhal, protože byl v bitvě zraněn. Za nimi následoval lord Mathis Rowan ve sněhobílém kabátci s velkým stromem vyšitým na hrudi zlatou nití; lord Randyl Tarly, štíhlý a plešatějící, který měl na zádech v pochvě zdobené šperky velký obouruční meč; ser Kevan Lannister, podsaditý holohlavý muž s nakrátko zastřiženým vousem; ser Addam Marbrand, jemuž spadaly měděné vlasy na ramena; a významní západní lordi Lydden, Crakehall a Brax.

Jako další přišli na řadu čtyři muži méně významného původu, kteří se pozoruhodně vyznamenali v boji: jednooký rytíř ser Philip Foote, který zabil lorda Bryceho Carona v boji muže proti muži; svobodný jezdec Lothor Brune, jenž si prosekal cestu půl stovkou fossowayských zbrojnošů, aby zajal sera Jona ze zeleného jablka a zabil sera Bryana a sera Edwyda z červeného, čímž si vysloužil přezdívku Lothor Jablkožrout; Willit, prošedivělý zbrojnoš ve službách sera Haryse Swyfta, který vytáhl svého pána zpod umírajícího koně a ubránil ho proti tuctu útočníků; a stěží ochmýřený panoš jménem Josmyn Peckledon, který zabil dva rytíře, třetího zranil a další dva zajal, třebaže mu nemohlo být víc než čtrnáct let. Willita přinesli dovnitř na nosítkách, protože byl ošklivě zraněn.

Ser Kevan se posadil vedle svého bratra lorda Tywina. Když heroldové skončili s provoláváním jmen a skutků každého z hrdinů, vstal. „Na přání Jeho Výsosti budou tito muži za svou odvahu odměněni. Podle královského výnosu ser Philip od nynějška bude lordem Philipem z rodu Footů a budou mu uděleny pozemky, práva a výnosy rodu Caronů. Lothor Brune bude povýšen do rytířského stavu a po skončení války mu budou uděleny pozemky a pevnost v říčních krajinách. Josmynu Peckledonovi náleží meč, plátová zbroj, jakýkoli válečný oř z královských stájí, kterého si vybere, a rytířství, jakmile dosáhne patřičného věku. Zbrojnoš Willit obdrží kopí se stříbrem opásanou rukojetí, kroužkovou zbroj z nového pletiva a plnou přilbici s hledím. Jeho synové budou přijati do služeb rodu Lannisterů v Casterlyově skále, starší jako panoš a mladší jako páže, s možností povýšení do rytířského stavu, pokud budou sloužit věrně a dobře. Staniž se se souhlasem pobočníka krále a malé rady.“ Jako další byli odměněni kapitáni královských válečných galér Divovětr, Princ Aemon a Říční šíp, společně s některými důstojníky z Boží milosti, Kopí, Hedvábné paní a Beranidla. Podle toho, co Sansa věděla, bylo jejich hlavním hrdinským činem to, že přežili bitvu na řece, čímž se mohli chlubit nemnozí. Hallyne Pyromancer a mistři alchymistického cechu také přijali královo poděkování a Hallyne byl povýšen do šlechtického stavu, třebaže Sansa si všimla, že titul neprovázely žádné pozemky ani hrad, což alchymistu nečinilo o nic větším lordem, než byl Varys. Mnohem významnější lordství bylo uděleno seru Lancelu Lannisterovi. Joffrey ho odměnil pozemky, hradem a právy rodu Darryů, jejichž poslední nezletilý potomek zahynul během bojů v Řekotočí, „čímž nezanechal žádné právoplatné dědice z Darryho krve, pouze svého nemanželského bratrance“.

Ser Lancel se nedostavil, aby přijal nově udělený titul, povídalo se, že v důsledku svého zranění přijde o ruku nebo možná dokonce o život. O Skřetovi se také říkalo, že umírá, kvůli strašlivé sečné ráně na hlavě.

Když herold zvolal: „Lord Petyr Baeliš!“ dotyčný se dostavil před krále oděn ve všech možných odstínech růžové a švestkové barvy, v plášti vzorovaném drozdy. Poklekl před Železný trůn a Sansa viděla, že se usmívá. Vypadá tak vesele. Neslyšela, že by Malíček vykonal během bitvy něco obzvlášť hrdinského, ale zdálo se, že přesto bude odměněn.

Ser Kevan vstal. „Na přání Jeho královské Výsosti bude jeho věrný rádce Petyr Baeliš odměněn za svoje služby koruně a říši. Na vědomost se dává, že lordu Baelišovi se uděluje hrad Harrenov se všemi jeho pozemky a výnosy, aby si v něm zřídil svoje sídlo a vládl v něm jako svrchovaný pán Trojzubce. Petyr Baeliš a jeho synové a vnukové budou užívat tyto pocty až do konce času a všichni lordi od Trojzubce mu složí slib věrnosti jako svému lennímu pánovi. Staniž se se souhlasem pobočníka krále a malé rady.“

Malíček, který stále klečel na kolenou, pozvedl oči ke králi Joffreymu. „Poníženě ti děkuji, Tvoje Výsosti. Předpokládám, že to znamená, že se budu muset postarat o to, abych nějaké syny a vnuky měl.“

Joffrey se zasmál a dvůr s ním. Lenní pán Trojzubce, pomyslela si Sansa, a také lord Harrenova. Nechápala, proč je z toho tak šťastný, když ten titul byl stejně prázdný jako lordství udělené Hallynu Pyromancerovi, Harrenov byl proklatý, a v současné době dokonce ani Lannisterům nepatřil. Kromě toho, lordi Trojzubce odpřísáhli věrnost Řekotočí, rodu Tullyů a Králi severu; nikdy Malíčka za svého lenního pána nepřijmou. Pokud k tomu nebudou donuceni. Pokud můj bratr, můj strýc a můj děd nebudou poraženi a zabiti. Znervózněla při tom pomyšlení, ale vzápětí si řekla, že je hloupá. Robb je pokaždé porazil. Porazí také lorda Baeliše, nebude-li zbytí.

Toho dne bylo pasováno přes šest set nových rytířů. V noci drželi stráž ve Velkém Baleorově septu a ráno přešli město bosí, aby prokázali, že mají pokorná srdce. Nyní se dostavili před krále v košilích z neobarvené vlny, aby přijali rytířství od členů Královské gardy. Trvalo to dlouho, protože přítomni byli jenom tři členové bratrstva Bílých mečů. Mandon Moore zahynul v bitvě, Ohař zmizel, Aerys Oakheart byl v Dorne s princeznou Myrcellou a Jaime Lannister byl Robbovým zajatcem, takže Královská garda byla redukována na Balona Swanna, Meryna Tranta a Osmunda Černokotlého. Jakmile byl pasován, každý muž povstal, připjal si opasek s mečem a postavil se pod okna. Někteří měli po cestě městem zakrvácená chodidla, ale podle Sansy tam přesto všichni stáli vzpřímení a hrdí.

Než všichni noví rytíři dostali svůj titul sera, síň už byla nepokojná, a nikdo víc než král Joffrey. Někteří z lidí na galerii se začali v tichosti vytrácet, ale ti dole v síni byli v pasti, nemohli odejít bez králova svolení. Soudě podle způsobu, jakým se neklidně vrtěl na vrcholu Železného trůnu, Joffrey by jim své svolení milerád dal, ale potřebné záležitosti ještě zdaleka nebyly vyřízeny. Nyní se totiž mince obrátila a dovnitř byli přivedeni zajatci.

Byli mezi nimi jak urození lordi, tak vznešení rytíři: nevrlý lord Celtigar, Rudý krab; ser Bonifer Dobrý; lord Estermont, který byl dokonce ještě starší než Celtigar; lord Varner, který po délce síně kulhal, protože měl rozbité koleno, ale od nikoho pomoc nepřijal; ser Mark Mullendore se zsinalým obličejem a jednou rukou useknutou až po loket; ohnivý Rudý Ronnet z Griffinova hradu; ser Dermont z Dešťolesa; lord Willum a jeho synové Josua a Elyas; ser Jon Fossoway; ser Timon Vrubomeč; Aurane, Bastard z Přílivů; lord Staedmon, nazývaný Penězožádný, a stovky dalších.

Těm, kteří si to se svou věrností rozmysleli již během bitvy, stačilo jen odpřísáhnout věrnost Joffreymu, ale ti, kteří bojovali za Stannise až do hořkého konce, byli nuceni prosit. Jejich slova měla rozhodnout o jejich osudu. Pokud poprosili o odpuštění za svou zradu dostatečně pokorně a slíbili, že od nynějška budou věrně sloužit koruně, Joffrey jim prominul a udělil jim zpět všechny jejich pozemky a práva. Hrstka jich však nadále vzdorovala. „Nemysli si, že to tahle skončí, chlapče,“ varoval krále jeden, nemanželský syn nějakého Florenta. „Pán světla chrání krále Stannise, nyní a navěky. Ani všechny tvoje meče a všechny tvoje pikle tě nezachrání, až přijde jeho hodina.“

„Tvoje hodina přišla právě teď.“ Joffrey pokynul seru Ilynu Paynovi, aby muže vyvedl ven a srazil mu hlavu. Ještě však nestačil odejít, když tu rytíř vážného vzezření s ohnivým srdcem na své bojové suknici vykřikl: „Jediným pravým králem je Stannis. Na Železném trůnu sedí zrůda, bastard zrozený z krvesmilstva!“

„Mlč!“ zařval na něho ser Kevan Lannister.

Rytíř namísto toho zvedl hlas. „Joffrey je černým červem, který vyžírá srdce říše. Jeho otcem byla temnota a smrt je jeho matkou. Zničte ho, než kvůli němu všichni shnijete. Zničte je všechny, královnu děvku a krále červa, zlovolného trpaslíka, šeptajícího pavouka i falešné květiny. Zachraňte se, dokud je čas!“ Jeden ze zlatých plášťů muže srazil k zemi, ale ten dál křičel. „Přijde očišťující oheň. Král Stannis se vrátí!“

Joffrey vstal. „Já jsem král. Zabte ho! Okamžitě ho zabte! Poroučím vám to.“ V prudkém, zuřivém gestu mávl rukou dolů… a vykřikl bolestí, protože přitom zavadil o jeden z ostrých kovových hrotů, které jej obklopovaly. Jasně rudý aksamit jeho rukávu se změnil v temně rudý, jak jím prosakovala králova krev. „Matko!“ zakvílel.

Oči všech přítomných se upřely na krále a muži na podlaze se mezitím nějak podařilo vytrhnout jednomu ze zlatých plášťů oštěp z ruky a vstát s jeho pomocí. „Trůn ho odmítá!“ zvolal. „Není to pravý král!“ Cersei pospíchala k trůnu, ale lord Tywin zůstal nehybný jako kámen, stačilo, aby zvedl prst, a ser Meryn Trant zamířil kupředu s taseným mečem. Konec byl rychlý a brutální, zlaté pláště rytíře popadly za paže. „Není to král!“ zvolal ještě, než mu ser Meryn proklál hrudník svým dlouhým mečem.

Joff padl své matce do náruče. Kupředu přispěchali tři mistři, aby ho odnesli ven královskými dveřmi. Pak všichni začali jeden přes druhého mluvit. Když zbrojnoši ve zlatých pláštích vlekli mrtvého muže ven, zanechával za sebou na kamenné podlaze stopu z jasné krve. Lord Baeliš si hladil bradku, zatímco Varys mu cosi šeptal do ucha. Propustí nás teď? říkala si Sansa. Hrstka zajatců stále čekala, třebaže nikdo nemohl říci, zda mají v úmyslu odpřísáhnout Joffreymu věrnost, nebo ho proklít.

Lord Tywin vstal. „Pokračujeme,“ řekl jasným silným hlasem, který umlčel veškeré mumlání. „Ti, kteří si přejí požádat o milost za svoje zrady, mohou tak učinit. Už zde nestrpím žádné další výtržnosti.“ Popošel k Železnému trůnu a posadil se na jeho schody, pouhé tři stopy nad podlahu.

Než audience skončila, světlo venku za okny již skomíralo. Sansa scházela dolů z galerie a cítila se slabá vyčerpáním. Říkala si, jak hodně se asi Joffrey pořezal. Povídá se, že Železný trůn je krutý a nemilosdrný k těm, kteří nejsou zrozeni k tomu, aby na něm seděli.

Zpátky v bezpečí svých komnat si přitiskla polštář k obličeji, aby utlumila výkřik radosti. Och, bohové, buďte dobří, on to udělal, zavrhl mne přede všemi. Když jí služebná přinesla večeři, málem ji políbila radostí. Byl tam horký chléb a čerstvě stlučené máslo, hustá hovězí polévka, kapoun, dušené mrkvičky a broskve v medu. Dokonce i jídlo lépe chutná, pomyslela si.

Jakmile se setmělo, vklouzla do svého pláště a pospíchala do božího háje. Padací most hlídal ser Osmund Černokotlý ve své bílé zbroji. Sansa mu popřála dobrou noc a snažila se přitom mluvit co nejzničeněji, ale podle toho, jak na ni zahlížel, ho zřejmě nepřesvědčila.

Dontos na ni čekal pod stromy zalitými měsíčním svitem. „Proč se tváříš tak smutně?“ zeptala se ho Sansa vesele. „Byl jsi tam, slyšel jsi to. Joff mne zavrhl, skončil se mnou, je…“ Vzal ji za ruku. „Och, Jonquil, moje ubohá Jonquil. Ty to nechápeš. Že s tebou skončil? Stěží začal.“

Sanse pokleslo srdce. „Co tím chceš říct?“

„Královna tě nikdy nenechá odejít, nikdy. Jsi příliš cenným rukojmím. A Joffrey… drahá, stále je králem. Jestliže tě bude chtít ve své posteli, bude tě mít, jenomže tentokrát už s tebou nezplodí manželské syny, ale bastardy.“

„Ne,“ vydechla Sansa šokovaně. „Vždyť mě nechal jít, vždyť…“

Ser Dontos jí vlepil vlhký polibek na ucho. „Buď statečná. Slíbil jsem, že tě pošlu domů, a nyní mohu. Již byl určen den.“

„Kdy?“ zeptala se Sansa. „Kdy odejdeme?“

„V noci po Joffreyho svatbě. Po hostině. Byly vykonány všechny nezbytné přípravy. Rudá bašta bude plná cizinců. Polovina dvora bude opilá a druhá polovina bude pomáhat Joffreymu v posteli u jeho nevěsty. Alespoň na chvíli na tebe zapomenou a zmatek bude naším přítelem.“

„Svatba se nebude konat dřív než za měsíc. Margaery Tyrell je ve Vysoké zahradě, teprve pro ni poslali.“

„Čekala jsi tak dlouho, takže buď trpělivá a posečkej ještě o chvíli déle. Podívej, něco pro tebe mám.“ Dontos zašmátral ve svém váčku a vytáhl stříbřitou pavučinku. Visela mu mezi silnými prsty.

Byla to síťka do vlasů ze stříbrných vlákének tak tenkých a jemných, že se zdálo, jako by nevážila víc než závan vzduchu. Sansa ji vzala do prstů. V místech, kde se vlákna křížila, byly zasazeny malé drahokamy, tak temné, že pohlcovaly měsíční světlo. „Co je to za kameny?“

„Černé ametysty z Ašaje. Ten nejvzácnější druh, za denního světla temný purpur.“

„Je nádherná,“ řekla Sansa, ale v duchu si pomyslela: Já potřebuju loď, ne síťku do vlasů.

„Je krásnější, než si myslíš, drahé dítě. Je totiž kouzelná, víš? Držíš v ruce spravedlnost. Je to pomsta za tvého otce.“ Dontos se k ní naklonil a znovu ji políbil. „Je to domov.“

THEON

Jakmile byli za hradbami spatřeni první nepřátelští průzkumníci, přišel za ním mistr Luwin. „Můj pane princi,“ řekl, „musíš se vzdát.“

Theon hleděl na tác s ovesnými plackami a krvavou klobásou, které mu přinesli k snídani. Ráno po další bezesné noci ho zastihlo s nervy nadranc a při pouhém pohledu na jídlo se mu dělalo nevolno. „Nepřišla nějaká odpověď od mého strýce?“

„Ne,“ odpověděl mistr. „Ani od tvého otce ze Štítu.“

„Vyšli další ptáky.“

„K ničemu to neposlouží. Než ptáci přiletí na místo určení -“

„Pošli je!“ Prudkým mávnutím smetl tác stranou, odhodil pokrývky a vstal z lože Neda Starka, nahý a rozčilený. „Nebo mě chceš mít mrtvého? Je to tak, Luwine, viď? Pověz mi pravdu.“

Malý šedivý muž z něho neměl strach. „Můj řád slouží.“

„Ano, jenomže komu?“

„Říši,“ odpověděl mistr Luwin, „a Zimohradu. Theone, kdysi jsem tě učil cifrám a písmenům, historii a válečnému umění. Mohl jsem tě toho naučit mnohem víc, kdyby sis byl přál učit se. Nebudu tvrdit, že tě mám příliš v lásce, to ne, ale nemohu k tobě cítit ani nenávist. Dokonce i kdybych ji cítil, dokud budeš vládnout Zimohradu, jsem vázán přísahou poskytovat ti svoje rady. Nyní ti tedy radím, aby ses vzdal.“

Theon se sehnul a sebral plášť z podlahy. Vytřepal ho a přehodil si jej přes ramena. Oheň, ať rozdělají oheň a vyčistí mi šaty. Kde je Wex? Nepůjdu přece do hrobu ve špinavých šatech.

„Nemůžeš doufat, že Zimohrad udržíš,“ pokračoval mistr. „Pokud by tvůj lord otec měl v úmyslu poslat ti pomoc, už by tak učinil. Jeho zajímá spíš Šíje. Bitva o sever se odehraje mezi ruinami Kailinské držby.“

„To je docela možné,“ souhlasil Theon. „Jenomže dokud budu držet Zimohrad, ser Rodrik a Starkovi vazalové nemohou odtáhnout na jih, aby mému strýci vpadli do týla.“ Nejsem zas tak nezkušený ve válečném umění, jak by sis mohl myslet, starče. „Máme tady dost jídla na celý rok obléháni, když nebude zbytí.“

„K žádnému obléhání nedojde. Možná stráví den či dva přípravou žebříků a uvazováním háků na konce lan. Ale jakmile s tím budou hotovi, dostanou se přes tvoje hradby na stovce různých míst současně. Možná budeš schopen nějaký čas odolávat, ale pak hrad do hodiny padne. Lépe bys udělal, kdybys rovnou otevřel brány a požádal o -“

„- milost? Já znám tu jejich milost.“

„Nějaké řešení by se určitě našlo.“

„Jsem železný muž,“ připomněl mu Theon. „Mám svoje vlastní řešení. Jakou jinou možnost mi ponechali? Ne, neodpovídej mi. Tvých rad už jsem slyšel dost. Jdi a pošli ty ptáky, jak jsem ti poručil, a pověz Lorrenovi, ať za mnou přijde. Wex taky. Chci, aby vyčistili mou zbroj, a mí muži ať se shromáždí na nádvoří.“

Chvíli si myslel, že mistr jeho rozkaz odmítne uposlechnout, ale Luwin nakonec strnule sklopil hlavu. „Jak poroučíš.“

Byli žalostně malou posádkou; železných mužů bylo pár a nádvoří bylo rozlehlé. „Seveřané na nás do soumraku zaútočí,“ řekl jim. „Ser Rodrik Cassel a všichni lordové, kteří se dostavili na jeho výzvu. Neuteču před nimi. Zmocnil jsem se tohoto hradu a mám v úmyslu bránit ho, žít a zemřít jako princ Zimohradu. Žádnému z vás však nehodlám nařizovat, aby zemřel se mnou. Pokud odejdete teď, než na nás zaútočí hlavní síla sera Rodrika, stále ještě máte šanci, že se vám podaří vyváznout životem.“ Tasil z pochvy svůj meč a narýsoval jím čáru do hlíny. „Ti, kteří chtějí zůstat a bojovat, přejděte ke mně za čáru.“

Nikdo nepromluvil. Muži tam stáli v pletivu, kožešinách a vařené kůži, nehybní, jako by byli vytesaní z kamene. Pár si jich vyměnilo pohledy. Urzen zašoupal nohama. Dýk Harlaw si odkašlal a odplivl si. Prst větru rozcuchal Endeharovy dlouhé světlé vlasy.

Theon měl pocit, jako by se topil. Proč mě to tak překvapuje? pomyslel si otupěle. Opustil ho jeho otec, jeho strýcové, jeho sestra, dokonce i ten prohnilý tvor Smraďoch. Proč by mu jeho muži měli být věrnější? Neexistovalo nic, co by jim ještě mohl říci, nic, co by se dalo udělat. Mohl tam jenom stát pod vysokými tmavými zdmi a ocelově šedou oblohou a s mečem v ruce čekat, čekat…

Jako první překročil čáru Wex. Tři rychlé kroky a stál se svěšenou hlavou po Theonově boku. Zahanbený chlapcem, Černý Lorren ho následoval, třebaže se přitom strašlivě mračil. „Kdo ještě?“ zeptal se Theon. Kupředu popošel Rudý Rolfe. Kromm. Werlag. Tymor a jeho bratři. Ulf Zlý. Harrag Ovcokradač. Čtyři Harlawové a dva Botleyové. Kenned Velryba čáru překročil poslední. Dohromady jich bylo sedmnáct.

Urzen byl mezi těmi, kteří se nepohnuli. Také Stygg a všichni muži z deseti, které s sebou přivedla Aša z Pahorku v Hlubokém lese. „Jděte tedy,“ řekl jim Theon. „Utíkejte za mojí sestrou. Nepochybuji o tom, že vás vřele přivítá.“

Stygg v sobě měl tolik cti, že se alespoň tvářil zahanbeně a zamumlal cosi na omluvu. Ostatní odešli beze slova. Theon se otočil k sedmnácti, kteří zůstali s ním. „Zpátky na hradby. Pokud by nás bohové měli ušetřit, zapamatuju si každého z vás.“

Všichni se rozešli, jen Černý Lorren se ještě zdržel. „Obyvatelé hradu se proti nám obrátí v okamžiku, kdy začne boj.“

„To vím. Co bys mi poradil?“

„Zbav se jich,“ odpověděl Lorren. „Všech do jednoho.“

Theon zavrtěl hlavou. „Je oprátka připravená?“

„Je. Máš v úmyslu použít ji?“

„Znáš snad lepší způsob?“

„Jo. Vezmu si svou sekeru, postavím se na padací most a pak ať se ke mně zkusí přiblížit. Hezky pomalu, jeden po druhém, na tom nezáleží. Dokud budu dýchat, nikdo se neodváží překročit příkop.“

On má v úmyslu zemřít, pomyslel si Theon. Netouží po vítězství, ale po konci hodném písně. „Použijeme oprátku.“

„Jak si přeješ,“ odpověděl Lorren s pohrdáním v očích.

Wex mu pomohl obléknout se do bitvy. Pod černou bojovou suknicí a zlatým pláštěm měl košili z naolejovaného kroužkového pletiva a pod ní vrstvu tuhé vařené kůže. Jakmile byl oblečen a vyzbrojen, vyšel na pozorovací věž v rohu, kde se setkávaly východní a jižní hradby, aby se podíval na svoji zkázu. Seveřané právě zaujímali pozice kolem hradu. Bylo těžké odhadnout jejich počet. Přinejmenším tisíc; možná dvakrát tolik. Proti sedmnácti. Přivezli si katapulty a škorpiony. Obléhací věže na královské cestě neviděl, ale ve vlčím lese bylo dost stavebního dříví, aby si jich mohli postavit tolik, kolik jich budou potřebovat.

Theon si dalekohledem mistra Luwina prohlížel jejich praporce. Všude, kam se podíval, se ve větru třepetala Cerwynova bitevní sekera, byli tam také Tallhartovy stromy a mořští muži Bílého přístavu. Méně časté byly znaky Flintů a Karstarků. Tu a tam dokonce spatřil losa Hornwoodů. Ale žádné Glovery. Aša se o to postarala. Ani sem ze stínu Zdi nepřišli žádní Boltonové z Hrůzova a Umberové. Ne že by jich bylo zapotřebí. Netrvalo to dlouho a před branami se objevil mladý Cley Cerwyn nesoucí mírovou zástavu na vysoké žerdi a oznámil, že ser Rodrik Cassel si přeje vyjednávat s Theonem Převlékačem.

Převlékač. To jméno bylo hořké jako žluč. Vzpomněl si, že na Štít se původně odebral proto, aby velel otcovým lodím v útoku proti Lannisportu. „Hned přijdu,“ zavolal. „Sám.“

Černý Lorren s tím nesouhlasil. „Jenom krev může smýt krev,“ prohlásil. „Rytíři možná jednají čestně s jinými rytíři, ovšem co se týče těch, které považují za psance, nejsou zas tak útlocitní.“

Theon se naježil. „Jsem princ ze Zimohradu a dědic Železných ostrovů. Jdi najít to děvče, jak jsem ti řekl.“

Černý Lorren ho obdařil vražedným pohledem. „Ano, můj princi.“

On už mě taky nenávidí, uvědomil si Theon. Poslední dobou měl pocit, jako by se proti němu spikly dokonce i kameny Zimohradu. Jestliže zemřu, zemřu bez přátel a opuštěný. Jaká jiná možnost mu zbývala než zůstat naživu?

S korunou na hlavě zamířil ke strážnici. Jakási žena tam tahala vodu ze studny a kuchař Gage stál ve dveřích kuchyně. Skrývali svou nenávist za nevraživými pohledy a obličeji nečitelnými jako břidlicové tabulky, ale on ji z nich přesto cítil.

Když spustili padací most, přes příkop k němu zavanul poryv mrazivého větru, pod jehož dotekem se zachvěl. Je to jenom chlad, nic víc, říkal si Theon, zachvění, ne třes. Dokonce i stateční muži se občas chvějí. Vjel do zubů větru, pod padací mříž, na most. Otevřela se před ním vnější brána a Theon vyjel ven. Když se vynořil pod hradbami, cítil, jak ho chlapci pozorují prázdnými důlky, kde kdysi měli oči.

Ser Rodrik čekal na tržním náměstí. Seděl na svém grošovaném koni a vedle něho plápolal zlovlk rodu Starků z vysoké žerdě, kterou nesl mladý Cley Cerwyn. Byli na náměstí sami, třebaže Theon si nemohl nevšimnout lučištníků na střechách okolních domů, kopiníků po své pravici a po levé straně řady rytířů na koních pod mořským mužem s trojzubcem rodu Manderlyů. Každý z nich by mě rád viděl mrtvého. Byli mezi nimi chlapci, se kterými pil, karbanil a chodil za děvčaty, jenomže to by ho nezachránilo, kdyby jim padl do rukou.

„Sere Rodriku.“ Theon zastavil svého koně. „Rmoutí mne, že se setkáváme jako nepřátelé.“

„Já jsem zarmoucen proto, že musím ještě chvíli počkat, než tě pověsím.“ Starý rytíř si odplivl do blátivé země. „Theone Převlékači.“

„Jsem Greyjoy ze Štítu,“ připomněl mu Theon. „Plášť, do kterého mne můj otec zavinul, na sobě měl krakatici, ne zlovlka, takže jsem ho nepřevlékl.“

„Deset let jsi byl svěřencem Starků.“

„Já bych tomu říkal spíš rukojmí a vězeň.“

„V tom případě tě lord Eddard měl držet v řetězech, připoutaného ke zdi kobky. Místo toho tě pozvedl mezi svoje vlastní syny, sladké chlapce, které jsi zavraždil. Nikdy se nepřestanu stydět za to, že právě já jsem tě učil válečnému umění. Kéž bych ti tak byl vrazil meč do břicha, místo abych ti ho dal do ruky.“

„Přijel jsem sem vyjednávat, ne poslouchat tvoje urážky. „Řekni, co máš říct, starý muži. Co po mně chceš?“

„Dvě věci,“ odpověděl ser Rodrik. „Zimohrad a tvůj život. Poruč svým mužům, aby otevřeli brány a položili zbraně. Ti, kteří nezavraždili žádné děti, budou moct svobodně odejít, ale ty zde zůstaneš a vyčkáš na spravedlnost krále Robba. Možná se nad tebou bohové slitují, až se sem vrátí.“

„Robb už Zimohrad nikdy nespatří,“ ujišťoval ho Theon. „Jeho armáda bude rozprášena v Kailinské držbě, tak jako každá jižanská armáda po deset tisíc let. Sever nyní patří nám, sere.“

„Zmocnili jste se pouhých tří hradů,“ odpověděl ser Rodrik, „a tento mám v úmyslu vzít si zpátky, Převlékači.“

Theon ho ignoroval. „Zde jsou moje podmínky. Máte čas do večera, abyste se stáhli. Těm, kteří odpřísáhnou věrnost Balonu Greyjoyovi jako svému králi a mně jako princi Zimohradu, budou ponechána jejich práva a majetek a nic se jim nestane. Ti, kteří nám budou odporovat, budou pobiti.“

Mladý Cerwyn měl na obličeji nevěřícný výraz. „Ty ses zbláznil, Greyjoyi?“

Ser Rodrik zavrtěl hlavou. „To je jenom planá pýcha, chlapče. Obávám se, že Theon o sobě vždycky měl příliš vysoké mínění.“ Starý muž na něj namířil prst. „Nemysli si, že potřebuju čekat na Robba, až si proseká cestu Šíjí, aby si poradil s takovými, jako jsi ty. Mám s sebou téměř dva tisíce mužů… a pokud je pravda to, co se povídá, ty jich nemáš víc než padesát.“

Ve skutečnosti jen sedmnáct. Theon se musel usmát. „Mám něco lepšího než muže.“ A zvedl pěst nad hlavu, což byl signál, na který měl podle dohody čekat Černý Lorren.

Stěny Zimohradu byly za ním, ale ser Rodrik k nim byl otočen tváří a nemohl to nevidět. Theon pozoroval jeho obličej. Když se mu pod tuhými bílými licousy zachvěla brada, přesně věděl, co starý muž vidí. Není překvapen, pomyslel si zarmouceně, ale má strach.

„Takto se chová jen zbabělec,“ řekl ser Rodrik. „Použít dítě jako… to je opovrženíhodné.“

„Och ano, já vím,“ řekl Theon. „Je to pokrm, který jsem musel sám ochutnat, nebo jsi zapomněl? Bylo mi deset, když mne odvedli z domu mého otce, aby si zajistili, že nepodnítí žádné další povstání.“

„To není totéž!“

Theonův obličej byl netečný. „Je sice pravda, že oprátka, kterou jsem nosil na krku, nebyla z konopného provazu, ale byla cítit naprosto stejně. A rozdírala mi kůži, sere Rodriku. Rozdírala mi ji do krve.“ Až doposud si tuto skutečnost neuvědomil, ale když z něj ta slova nyní vyšla, viděl v nich pravdu.

„Nikdo ti nikdy neublížil.“

„A nikdo neublíží ani tvojí Beth, pokud -“

Ser Rodrik mu nedal šanci domluvit. „Zmije,“ prohlásil starý rytíř. Obličej pod bílými licousy měl rudý hněvem. „Dal jsem ti šanci zachránit svoje muže a zemřít alespoň se špetkou cti, Převlékači. Měl jsem si uvědomit, že to je příliš, než abych to mohl žádat po vrahovi dětí.“ Jeho ruka zajela k jílci meče. „Měl bych tě rozsekat, teď a tady, a učinit konec všem tvým lžím a přetvářkám. U bohů, měl bych to udělat.“

Theon se roztřeseného starce nebál, ale lučištníci na střechách a řada rytířů, to bylo něco jiného. Kdyby tasil meč, jeho šance dostat se zpátky do hradu živý by byla takřka nulová. „Poruš svoji přísahu a zavraždi mne a uvidíš, jak se tvoje malá Beth dusí na konci provazu.“

Seru Rodrikovi zbělely klouby na ruce, ale po chvíli ji z jílce meče sundal.

„Přijímáš moje podmínky?“ zeptal se ho Theon.

„Jsem povinován věrností vůči lady Catelyn a rodu Starků,“ namítl ser Rodrik.

„A co tvůj vlastní rod? Beth je poslední z tvé krve.“

Starý rytíř se napřímil v sedle. „Nabízím sebe výměnou za svoji dceru. Propusť ji a vezmi si jako rukojmí mne. Kastelán Zimohradu má určitě větší cenu než dítě.“

„Pro mě ne.“ Statečné gesto, starý muži, ale zas tak velký blázen nejsem. „A vsadil bych se, že ani pro lorda Manderlyho nebo Leobalda Tallharta.“ Tvoje ubohá stará kůže pro ně nemá větší cenu než kůže kohokoli jiného. „Ne, ponechám si to děvče… a budu ji držet v bezpečí, pokud uděláš, co jsem ti řekl. Její život je ve tvých rukou.“

„Bohové, buďte dobří. Theone, jak mi můžeš dělat něco takového? Víš přece, že musím zaútočit, přísahal jsem…“

„Pokud tato armáda při západu slunce stále bude ve zbrani před mými hradbami, Beth bude viset,“ prohlásil Theon. „Další rukojmí ji bude následovat do hrobu za prvního světla a další pak při západu slunce. Každé nové svítání a každý soumrak bude znamenat smrt, dokud neodtáhnete. Nedostatkem rukojmí netrpím.“ Aniž čekal na odpověď, otočil Usměvavého dokola a rozjel se zpátky k hradu. Zpočátku jel pomalu, ale pomyšlení na lučištníky v zádech ho brzy popohnalo do klusu. Malé hlavičky ho pozorovaly ze svých kopí a jejich v dehtu namočené a z kůže stažené obličeje se zvětšovaly s každým ujetým yardem; mezi nimi stála malá Beth Cassel s oprátkou na krku a plačící. Theon pobídl Usměvavého do prudkého cvalu. Koňská kopyta duněla na padacím mostě, jako by někdo tloukl do bubnu.

Na nádvoří sesedl a podal otěže Wexovi. „Možná je to zadrží,“ řekl Černému Lorrenovi. „To poznáme při západu slunce. Odveď tu dívku dolů a zavři ji někde na bezpečném místě.“ Pod vrstvami kůže, oceli a vlny měl tělo vlhké potem. „Potřebuju pohár vína. Ještě lepší by byl celý soudek.“

V ložnici Neda Starka mezitím zapálili oheň. Theon se posadil vedle něj a nalil si pohár hutného červeného vína z hradního sklepení, stejně trpkého, jako byla jeho nálada. Oni zaútočí, pomyslel si zachmuřeně s očima upřenýma do plamenů. Ser Rodrik svoji dceru miluje, jenomže je to kastelán a především rytíř. Nepochyboval o tom, že kdyby tam s oprátkou na krku stál on sám a armádě pod hradem velel lord Balon, válečné rohy by již zatroubily do útoku. Měl by děkovat bohům, že ser Rodrik není železným mužem. Lidé ze zelených zemí byli mnohem útlocitnější povahy, třebaže si nebyl jistý, zda to bude stačit.

Pokud ne, pokud starý muž přesto vydá příkaz ztéci hradby, Zimohrad padne; Theon si v tomto ohledu nedělal žádné iluze. Jeho sedmnáct mužů možná zabije třikrát, čtyřikrát, nebo dokonce pětkrát víc mužů, než jich je, ale nakonec budou tak či tak poraženi.

Theon hleděl do plamenů nad okrajem svého vinného poháru a hloubal nad tou nespravedlností. „Jel jsem vedle Robba Starka v Šeptajícím lese,“ mumlal si pro sebe. Měl té noci strach, ale ne takový jako nyní. Jednou věcí bylo jet do bitvy obklopen přáteli a jinou zahynout sám a v opovržení. Milost, pomyslel si zoufale.

Když mu víno nepřinášelo útěchu, Theon poslal Wexe, aby mu přinesl jeho luk, a samotný se odebral na staré vnitřní nádvoří. Tam stál a vypouštěl do lukostřeleckých terčů jeden šíp za druhým, dokud ho nebolela ramena a neměl krvavé prsty, a zastavoval se jenom na tak dlouho, aby mohl vytáhnout šípy z terčů a začít střílet znovu. Tímto lukem jsem Branovi zachránil život, připomněl si. Kéž bych jím tak mohl zachránit svůj vlastní. Ženy přicházely ke studni, ale dlouho se nezdržovaly; pohled na Theona je nutil pospíchat odtamtud pryč.

Za ním stála polozbořená věž s vrcholem zubatým jako koruna, jejíž horní podlaží se kdysi zřítilo při požáru. S tím, jak se slunce pohybovalo, stín věže se posouval taky, zvolna se prodlužoval jako černé rameno, které se natahovalo k Theonovi. Než se slunce dotklo hradeb, byl v jeho sevření. Když tu dívku pověsím, seveřané okamžitě zaútočí, pomyslel si, jakmile vypustil další šíp. Když ji nepověsím, budou vědět, že moje hrozby jsou jen planými řečmi. Založil si do luku další šíp. Neexistuje žádné východisko, neexistuje.

„Kdybys měl stovku lučištníků tak dobrých, jako jsi sám, možná bys hrad dokázal ubránit,“ řekl tichý hlas.

Otočil se a spatřil za sebou stát mistra Luwina. „Jdi pryč,“ řekl mu Theon. „Tvých rad už jsem si užil dost.“

„A života? Toho už sis také užil dost, můj pane princi?“

Zvedl luk. „Ještě slovo a prostřelím ti šípem srdce.“

„To neuděláš.“

Theon napjal luk, přitáhl si velké husí pero šípu k obličeji. „Chceš se se mnou vsadit, že udělám?“

„Jsem tvojí poslední nadějí, Theone.“

Já už žádnou naději nemám, pomyslel si. Přesto luk o palec sklonil a řekl: „Já neuteču.“

„O útěku jsem nemluvil. Dej se k černým.“

„K Noční hlídce?“ Theon luk povolil a sklonil hrot šípu k zemi.

„Ser Rodrik po celý svůj život slouží rodu Starků a rod Starků byl Noční hlídce vždycky přátelsky nakloněn. Neupře ti to právo. Otevři brány, odlož zbraně, přijmi jeho podmínky a on tě musí nechat odejít k černým.“

Bratr Noční hlídky. Znamenalo by to, že nebude mít žádnou korunu, žádné syny, žádnou ženu… ale na druhé straně to byl život, a navíc život se ctí. K Noční hlídce se dobrovolně dal i vlastní bratr Neda Starka a taky Jon Sníh.

Černého oblečení bych měl dost, stačí odpárat z něj zlatou krakatici. Dokonce i můj kůň je černý. U Noční hlídky bych to mohl dotáhnout vysoko - stal bych se prvním průzkumníkem nebo možná dokonce samotným lordem velitelem. Ať si Aša ponechá ty svoje zatracené ostrovy, jsou stejně děsivé, jako je sama. Kdybych sloužil ve Východní hlídce u moře, mohl bych velet své vlastní lodi a za Zdí se dobře loví. Co se týče žen, která divoká by ve své posteli nechtěla prince? Na jeho obličej se pomalu přikradl úsměv. Černý plášť nejde převléci. Mohl bych se stát nejlepším z nich…

„PRINCI THEONE!“ Náhlý výkřik rozbil jeho sen na kusy. Přes nádvoří k němu běžel Kromm. „Seveřané -“

Pocítil náhlý příval děsivého strachu. „Zaútočili?“

Mistr Luwin mu stiskl paži. „Ještě máš čas. Zvedni mírovou zástavu -“

„Bojují,“ řekl Kromm naléhavě. „Přijeli tam další muži, jsou jich stovky. Zpočátku se zdálo, že se připojí k ostatním, ale teď na ně zaútočili!“

„Je to Aša?“ Že by mu nakonec přece jen přijela zachránit život?

Jenomže Kromm zavrtěl hlavou. „Není. Jsou to seveřané. S krvavým mužem na praporcích.“

Stažený muž Hrůzova. Theon si uvědomil, že předtím, než Smraďoch padl do zajetí, patřil nemanželskému synovi lorda Boltona. Bylo obtížné uvěřit, že tak zlovolný tvor jako on by dokázal přesvědčit Boltony, aby si to rozmysleli se svou věrností Starkům, ale jinak si to Theon nedokázal vysvětlit. „Půjdu se tam podívat sám,“ řekl.

Mistr Luwin pospíchal za ním. Než vyšli na hradby, tržní náměstí před bránou bylo poseto mrtvými muži a koňmi. Neviděl žádné bitevní linie, jenom vířící chaos praporců a mečů. Studeným podzimním vzduchem se rozléhaly výkřiky a volání. Zdálo se, že ser Rodrik je v přesile, ale muži z Hrůzova byli lépe organizovaní a seveřané, na které útočili, byli nepřipravení. Theon se díval, jak zaútočili, otočili se a zaútočili znovu, jak rozsekávají větší armádu na krvavé kousky pokaždé, když se snažila zformovat mezi domy. Slyšel práskání železných hlavic seker o dubové štíty a strašlivý nářek zraněného koně. Všiml si, že hospoda hoří. Černý Lorren se objevil vedle něho a dlouhou dobu tam jen tiše stál. Slunce již bylo nízko na západě, barvilo pole a domy žhnoucí červení. Přes hradby k němu připlul slabý kolísavý výkřik bolesti a zpoza hořících domů zazněl válečný roh. Theon pozoroval zraněného muže, jak se bolestně vleče po zemi a rozmazává svou krev v hlíně ve snaze dosáhnout studny, která stála ve středu tržního náměstí. Zemřel předtím, než se tam dostal. Měl na sobě kožený kabátec a kuželovou polopřilbu, ale žádný znak, který by vypovídal, na čí straně bojoval.

Společně s večerními hvězdami se v černomodrém mračnu dostavily vrány. „Dothrakové věří, že hvězdy jsou duchové statečně padlých vojáků,“ řekl Theon. Kdysi dávno mu to pověděl mistr Luwin.

„Dothrakové?“

„Páni koní zpoza úzkého moře.“

„Ach, ti,“ Černý Lorren se pod svým vousem zamračil. „Divoši věří ve všechny možné bláznivé věci.“

S tím, jak noc temněla a kouře přibývalo, bylo stále obtížnější rozlišit, co se děje dole pod nimi, ale řinčení oceli postupně odeznělo a výkřiky a válečné rohy ustoupily sténání a žalostnému nářku. Nakonec z všudypřítomného kouře vyjel zástup mužů na koních. V jejich čele byl rytíř v tmavé zbroji. Jeho kulatá přilbice se leskla temnou červení a z ramen mu vlál bledě růžový plášť. Před hlavní bránou zastavil a jeden z jeho mužů vykřikl, aby hrad otevřeli.

„Jsi přítel, nebo nepřítel?“ křikl dolů Černý Lorren.

„Přinesl by nepřítel tak krásný dar?“ Rudopřilbý mávl rukou a před bránu dopadla tři těla. Zamávali nad nimi pochodní, aby obránci na hradbách viděli tváře mrtvých.

„Starý kastelán,“ řekl Černý Lorren.

„S Leobaldem Tallhartem a Cleyem Cerwynem.“ Mladý lord utržil zásah šípem do oka a ser Rodrik měl useklou ruku v lokti. Mistr Luwin beze slov vykřikl zděšením, odvrátil se od cimbuří a zničeně padl na kolena.

„To velké prase Manderly bylo příliš zbabělé, než aby opustilo Bílý přístav, jinak bychom ho sem přivlekli taky,“ vykřikl Rudopřilbý.

Jsem zachráněn, pomyslel si Theon. Tak proč se cítím tak prázdně? Bylo to vítězství, sladké vítězství, vysvobození, za které se modlil. Pohlédl na mistra Luwina… když si pomyslím, jak blízko jsem byl tomu, že jsem se vzdal a dal se k černým…

„Otevřte bránu pro naše přátele.“ Možná dnes bude konečně spát beze strachu, co mu přinesou jeho sny.

Muži z Hrůzova projeli přes příkop a vnitřní bránou. Theon sešel s Černým Lorrenem a mistrem Luwinem dolů na nádvoří, aby je přivítal. Z konců několika kopí plápolaly světle rudé praporce, ale mnohem víc mužů třímalo bitevní sekery, velké meče a rozštípané štíty. „Kolik mužů jste ztratili?“ zeptal se Theon Rudopřilbého, když muž sesedl.

„Dvacet nebo třicet.“ Světlo pochodně se odráželo od odštípaného emailu jeho hledí. Jeho přilbice a límec byly vykovány do podoby lidského obličeje a ramen, bez kostí a zakrvácených, s ústy otevřenými v tichém, děsuplném zavytí.

„Ser Rodrik proti vám byl v přesile pět ku jedné.“

„Ano, jenomže nás považoval za spojence. Běžná chyba. Když mně ten blázen podal ruku, vzal jsem si místo ní polovinu jeho paže. Pak jsem mu ukázal obličej.“ Muž zvedl obě ruce ke své přilbici, sundal si ji z hlavy a zastrčil si ji do podpaždí.

„Smraďoch,“ řekl Theon znepokojeně. Kde se služebník dostal k tak drahé zbroji?

Muž se zasmál. „Ten je dávno mrtvý.“ Přistoupil k němu blíž. „Byla to chyba té holky. Kdyby neutekla tak daleko, jeho kůň by nezačal kulhat a mohli jsme jim ujet. Když jsem viděl, jak zpoza pahorku vyjíždějí jezdci, dal jsem mu svého. Já s ní do té doby už skončil, ale on se na ní chtěl vystřídat taky, dokud byli stále rozehřátí. Musel jsem ho z ní stáhnout a strčit mu do ruky svoje šaty - boty z teletiny a sametový kabátec, stříbrem vykládaný opasek a dokonce svůj sobolí plášť. Jeď do Hrůzova, řekl jsem mu, a přiveď sem všechny muže, které seženeš. Vezmi si mého koně, je rychlejší, a tady, vezmi si prsten, který mi můj otec dal, aby věděli, že jsem tě poslal já. Znal mě příliš dobře, než aby se odvážil odporovat. Než mu stačili prostřelit záda šípem, pomazal jsem se výkaly té holky a oblékl jsem se do cárů. Věděl jsem, že mě pověsí tak či tak, ale byla to jediná šance, která mi zbývala.“ Otřel si ústa hřbetem dlaně. „A teď, můj drahý princi, slíbil jsi mi jednu ženu, když přivedu stovku mužů. Nu, přivedl jsem jich třikrát tolik, a žádné zelenáče nebo pohůnky, ale vlastní posádku svého otce.“

Theon mu dal svoje slovo. Věděl, že není radno vykrucovat se z toho. Zaplať mu jeho masem a jednej s ním později. „Harragu,“ řekl, „jdi do psince a přived sem Pallu pro…“

„Ramsaye.“ Na jeho odulých rtech se objevil úsměv, ale v jeho bledých, tak bledých očích nebylo nic. „Sníh, tak mi říkala moje žena, než si ukousala prsty, ale já si říkám Bolton.“ Jeho úsměv odumřel. „Takže ty mi za moji dobrou službu nabízíš holku z psince, je to tak?“

Z jeho hlasu zaznívalo něco, co se Theonovi nelíbilo o nic víc, než se mu zamlouvaly urážlivé pohledy, kterými si ho měřili muži z Hrůzova. „Tu jsem ti přece slíbil.“

„Páchne psími výkaly. Já už toho smradu totiž mám dost, víš? Myslím, že si místo ní vezmu tu, co zahřívá postel tobě. Jak jí říkáš? Kyra?“

„Zešílel jsi?“ vyhrkl Theon nahněvaně. „Nechám tě -“

Bastardův úder jej zasáhl přímo do obličeje a jeho lícní kost se s hlasitým prasknutím roztříštila pod náporem překládané oceli. Svět zmizel za rudou clonou bolesti.

O něco později Theon zjistil, že leží na zemi. Překulil se na břicho a spolkl krev, které měl plná ústa. Zavřete bránu! chtěl vykřiknout, ale bylo již příliš pozdě. Muži z Hrůzova zabili Rudého Rolfa a Kenneda a stále víc se jich valilo dovnitř v řece oceli a ostrých mečů. V uších mu zvonilo a hrůza byla všude kolem. Černý Lorren tasil meč, ale to už na něj útočili čtyři z nich. Viděl, jak se Ulf rozběhl směrem k velké síni a vzápětí se zhroutil k zemi s šípem v břiše. Mistr Luwin se pokoušel jít k němu, ale jakýsi rytíř na válečném oři mu prohnal oštěp mezi lopatkami a pak se otočil zpět, aby na něho zaútočil mečem. Další muž dlouho točil nad hlavou zapálenou pochodní a pak ji hodil na doškovou střechu stájí. „Nechte mně Freye,“ křičel Ramsay, když se plameny s hukotem zvedaly k nebi, „a zbytek spalte. Spalte to, spalte to tu všechno!“

Poslední věcí, kterou Theon viděl, byl Usměvavý, který s kopáním vyběhl ven z hořící stáje, s hřívou v plameni, hlasitě naříkající bolestí…

TYRION

Zdálo se mu o popraskaném kamenném stropě a o pachu krve, výkalů a spáleného masa. Vzduch byl plný štiplavého kouře. Všude kolem něho tiše sténali i hlasitě naříkali muži a čas od času proťal vzduch výkřik zastřený bolestí. Když se snažil pohnout, zjistil, že se pokálel do vlastního lože. Z kouře ve vzduchu mu slzely oči. Křičím? Nesmí dopustit, aby ho takto viděl jeho otec. Je Lannister z Casterlyovy skály. Lev, musím být lev, a musím i zemřít jako lev. Jenomže to tak strašlivě bolelo. Příliš slabý, než aby mohl jen zasténat, zhroutil se zpátky do vlastních výkalů a zavřel oči. Blízko něho někdo znaveným monotónním hlasem proklínal bohy. Naslouchal tomu rouhání a říkal si, zda umírá. Po čase místnost kolem něho zmizela.

Ocitl se venku před hradbami, kde kráčel světem bez barev. Po šedivé obloze kroužili na širokých černých křídlech havrani, zatímco vrány mrchožroutky se před ním zvedaly od svých hostin v hněvivých mračnech, kamkoli namířil svoje kroky. Bílé larvy se provrtávaly černou hnilobou. Vlci byli šediví a stejně šedé byly také tiché sestry; společně zbavovali padlé masa. Celý turnajový pozemek byl poset mrtvými těly. Slunce bylo doběla rozžhavenou mincí svítící dolů na šedivou vodu řeky, která se valila kolem ohořelých koster potopených lodí. Z hranic mrtvol stoupaly černé sloupce kouře a žhavý popel. Moje práce, pomyslel si Tyrion Lannister. Zemřeli na můj rozkaz. Zpočátku se v tom světě neozývaly žádné zvuky, ale po čase rozlišil hlasy mrtvých, tiché a strašlivé. Plakali, sténali a prosili, aby někdo ukončil jejich utrpení, volali o pomoc a chtěli svoje matky. Tyrion svou matku nikdy nepoznal. Chtěl Šae, ale nebyla tam. Kráčel samotný mezi šedivými stíny, snažil se vzpomenout si…

Tiché sestry svlékaly mrtvé muže z jejich zbroje a šatů. Všechny jasné barvy byly z bojových suknic povražděných vytaženy; byli oděni v odstínech běloby a šedi a jejich krev byla černá a pokrytá škraloupem. Pozoroval, jak jejich nahá těla zvedají za ruce a za nohy a houpající se je odnášejí na hranice, aby se tam připojili ke svým druhům. Kovovou zbroj a šatstvo házely do bílého dřevěného povozu, taženého dvěma obrovskými černými koňmi.

Takové množství mrtvých, tak strašné množství. Jejich mrtvoly ochable ležely na zemi, jejich obličeje byly ztrhané, napuchlé hnilobným plynem, nerozpoznatelné, stěží lidské. Šaty, které z nich sestry svlékaly, byly ozdobeny černými srdci, šedými lvy, mrtvými květinami a bledými přízračnými jeleny. Jejich plátová zbroj byla celá promačkaná a zjizvená, kroužková zbroj rozštípaná, rozlámaná, rozsekaná. Proč jsem je všechny zabil? Kdysi to věděl, ale jaksi to zapomněl.

Zeptal by se některé z tichých sester, ale když se pokoušel promluvit, zjistil, že nemá ústa. Zuby mu pokrývala hladká bezešvá kůže. Ten objev ho vyděsil. Jak může žít bez úst? Dal se do běhu. Město nebylo daleko. Uvnitř za hradbami, daleko od mrtvých, bude v bezpečí. On k mrtvým nepatří. Nemá ústa, ale stále je živým člověkem. Ne. Lvem, živým lvem. Jakmile však přiběhl k městským hradbám, zjistil, že brána je pro něho zavřená.

Když se opět probudil, byla tma. Zpočátku nic neviděl, ale postupně před ním vystupovaly nezřetelné obrysy jeho lože. Závěsy byly zatažené, ale viděl tvar vyřezávaných sloupků a prověšený sametový baldachýn nad hlavou. Pod tělem měl poddajnou a měkkou péřovou matraci a polštář pod jeho hlavou byl z husího peří. Moje vlastní postel. Ležím ve své vlastní posteli, ve své ložnici.

Uvnitř za závěsy a pod hromadou kožešin a dek, které ho zakrývaly, bylo horko. Potil se. Mám horečku, pomyslel si ospale. Cítil se nesmírně slabý, a když se pokoušel zvednout ruku, projela jím bolest. Po chvíli své marné úsilí vzdal. Měl pocit, jako by měl obrovitou hlavu, stejně velkou jako postel, příliš těžkou, než aby ji mohl zvednout z polštářů. Svoje tělo stěží cítil. Jak jsem se sem dostal? Snažil se vzpomenout si. Bitva se k němu vracela v útržcích a záblescích. Postupně se mu vybavil boj u řeky, rytíř, který se chtěl vzdát a podával mu svoji železnou rukavici, most z lodí…

Ser Mandon. Viděl prázdné mrtvé oči, ruku, která se k němu natahuje, záři zeleného ohně odrážející se od bíle emailované plátové zbroje. Strach se přes něj převalil v mrazivém přílivu; pod pokrývkami cítil, jak nedobrovolně vypustil obsah svého močového měchýře. Vykřikl by, kdyby měl ústa. Ne, to přece byl jenom sen, pomyslel si, s hlavou pulzující bolestí. Pomozte mi, pomozte mi někdo. Jaime, Šae, matko, někdo… Tyšo…

Nikdo ho neslyšel. Nikdo nepřišel. Samotný ve tmě upadl do močí páchnoucího spánku. Zdálo se mu o tom, že u jeho lože stojí jeho sestra s jejich lordem otcem, který se mračil. Musel to být pouhý sen, protože lord Tywin přece byl tisíc líg daleko, bojoval proti Robbu Starkovi na západě. Přicházeli a odcházeli další návštěvníci, Varys na něj pohlédl a povzdechl si, ale Malíček pronesl jakýsi vtip. Ty proklatý zrádný bastarde, pomyslel si Tyrion nenávistně, poslali jsme tě do Drsného mostu a ty ses nevrátil. Někdy je slyšel, jak spolu rozmlouvají, ale jejich slova nerozlišil. Jejich hlasy mu bzučely v uších jako hejno vos zakryté silnou plstí.

Chtěl se jich zeptat, zda vyhráli bitvu. Museli jsme, jinak by moje hlava byla nabodnutá někde na kůlu. Jestliže žiju, vyhráli jsme. Nevěděl, co by ho mělo těšit víc, zda vítězství nebo skutečnost, že je v myšlenkách schopen dopracovat se až k tomu, aby si je dokázal odůvodnit. Rozum se mu vracel, třebaže pomalu. To bylo dobré znamení. Rozum byl tím jediným, co měl. Když se probudil příště, závěsy byly odtaženy a vedle postele stál se svící v ruce Podrick Payne. Jakmile uviděl, že Tyrion otevřel oči, odběhl pryč. Ne, neodcházej, pomoz mi, snažil se vykřiknout, ale podařilo se mu jenom tlumeně zasténat. Nemám ústa. Pohybem plným bolesti zvedl ruku k obličeji a zašmátral tam, kde by je měl mít. Na místě, kde se mělo nalézat maso, rty a zuby, jeho prsty nalezly jen nepoddajnou látku. Obvaz. Dolní polovinu obličeje měl těsně zafačovanou v masce ze ztvrdlé sádry s otvory pro dýchaní a krmení.

Pod se za malou chvíli objevil znovu, tentokrát provázen cizím mužem, mistrem v róbě a s řetězem na krku. „Lež klidně, můj pane,“ zamumlal muž. „Jsi velmi zraněn. Když se budeš hýbat, ublížíš si ještě víc. Máš žízeň?“

Podařilo se mu neobratně přikývnout. Mistr prostrčil otvorem v masce nad jeho ústy zakroucený měděný trychtýř a začal mu dolů hrdlem pomalu lít pramínek jakési tekutiny. Tyrion polykal, aniž věděl, co pije. Příliš pozdě si uvědomil, že ta tekutina je makové mléko. Než mu mistr vyndal trychtýř z úst, již spirálovitě klesal zpátky do spánku.

Tentokrát se mu zdálo, že je na hostině na oslavu vítězství, která se konala v jakési velké síni. Posadili ho do vysokého křesla na vyvýšeném stupínku a muži zvedali svoje vinné číše a zdravili ho jako hrdinu. Byl tam Marillion, zpěvák, který s ním cestoval Měsíčními horami. Hrál na svoji harfu a zpíval o Skřetových hrdinských činech. Dokonce i jeho otec se souhlasně usmíval. Když píseň skončila, Jaime vstal ze svého křesla, poručil Tyrionovi, aby poklekl, a dotkl se ho zlatým mečem nejdříve na jednom rameni a pak na druhém a Tyrion vstal jako rytíř, Šae tam čekala, aby ho objala. Vzala ho za ruku, smála se a škádlila ho, říkala mu, že je lannisterský obr.

Probudil se ve tmě, v chladné prázdné místnosti. Závěsy byly opět zataženy. Něco se změnilo, třebaže nebyl schopen říci co. Zase byl sám. Odhrnul ze sebe pokrývky a pokoušel se vstát, ale přemohla ho strašlivá bolest, a brzy se naprosto vyčerpal. Zůstal tam ležet, lapaje po dechu. Bolest obličeje byla tím nejmenším. Pravou stranu těla měl jako v ohni a pokaždé, když zvedl paži, hrudníkem mu projelo ostré bodnutí. Co se mi to jen stalo? Dokonce i bitva mu připadala napůl snem, když se na ni pokoušel vzpomenout. Byl jsem zraněn hůř, než jsem si myslel. Ser Mandon…

Ta vzpomínka ho vyděsila, ale Tyrion se přiměl setrvat u ní, obracet ji v hlavě, postavit se jí přímo. Pokoušel se mě zabít, o tom nemůže být pochyb. Tohle nebyl sen. Rozsekl by mě vpůli, kdyby nebylo Poda… Pod, kde je Pod? Zaťal zuby, popadl látku závěsů a prudce jí škubl. Závěsy se utrhly z baldachýnu nad jeho hlavou a spadly dolů, částečně na rohože, částečně na něho. Dokonce i toto malé úsilí ho zcela vyčerpalo. Místnost se točila kolem něho. Byla plná temných stínů, s holými zdmi a jediným úzkým okénkem. Viděl svou truhlici, neuspořádanou hromadu svých šatů, promačkanou zbroj. Tohle není moje ložnice, uvědomil si. Dokonce nejsem ani v Pobočníkově věži. Někdo ho přestěhoval. Výkřik hněvu z něj vyšel v podobě přidušeného zasténání. Přestěhovali mě sem, abych zemřel, pomyslel si, když vzdal to marné úsilí a znovu zavřel oči. Místnost byla vlhká a chladná a on hořel.

Zdál se mu sen o lepším místě, o útulném malém domečku u sluncem zalitého moře. Stěny byly křivé a popraskané a podlaha byla z udusané hlíny, ale vždycky mu tam bylo teplo, dokonce i když nechali vyhasnout oheň. Dobírala si mě kvůli tomu, vzpomněl si. Nikdy mě nenapadlo přiložit do krbu, protože to vždycky bylo prací služebnictva. „My žádné služebníky nemáme,“ připomínala mu a on na to říkal: „Máš mě, já jsem tvůj služebník,“ a ona řekla: „Jsi líný služebník. Co dělají v Casterlyově skále s líným služebnictvem, můj pane?“ a on jí odpovídal: „Líbají je.“ To ji vždycky rozesmálo. „Ne, to nedělají. Vsadila bych se, že je zmrskají,“ ale on trval na svém. „Ne, líbají je, přesně takto.“ A pak jí ukázal jak. „Nejdřív je líbají na prsty, hezky na jeden po druhém, a pak je líbají na zápěstí, ano, a do loketních jamek. Pak je líbají na jejich legrační ouška, protože všichni naši sluhové mají legrační malá ouška. Přestaň se smát! A líbají je na tváře a na nosíky, na kterých mají malé znamínko, tady, takhle, a pak je líbají na jejich sladká obočí a do vlasů a na rty, ano… mmmmm… na ústa… takto…“

Líbali se celé hodiny a celé dny trávili tím, že se jen povalovali v posteli, naslouchali šumění vln a dotýkali se jeden druhého. Její tělo pro něho bylo zázrakem a zdálo se, že ona shledává potěšení v jeho. Někdy mu zpívala. Miloval jsem pannu krásnou jako léto se slunečním světlem ve vlasech. „Miluji tě, Tyrione,“ šeptávala mu, než šli večer spát. „Miluju tvoje rty. Miluju tvůj hlas a slova, která mně říkáš, a to, jak něžně se ke mně chováš. Miluju tvoji tvář.“

„Moji tvář?“

„Ano, ano. Miluju tvoje ruce a to, jak se mne jimi dotýkáš. Tvůj úd, miluju tvůj úd a to, jak je cítit, když je ve mně.“

„On tě taky miluje, moje paní.“

„Ráda vyslovuju tvoje jméno. Tyrion Lannister. Hodí se k mému. Ne Lannister, ale ta první část. Tyrion a Tyša. Tyša a Tyrion. Můj pán Tyrion…“

Lži, pomyslel si, všechno to bylo předstírané, všechno pro zlato, byla to děvka, Jaimeho děvka, Jaimeho dar, moje paní plná lží. Její obličej jako by se vytrácel, rozpouštěl se za závojem slz, ale dokonce i poté, co zmizela, stále slyšel slabý vzdálený zvuk jejího hlasu, jak volá jeho jméno: …můj pane, slyšíš mě? Můj pane? Tyrione? Můj pane? Můj pane?“

Přes závoj makovým mlékem obluzeného spánku spatřil měkký růžový obličej, který se skláněl nad ním. Byl zpátky ve vlhké místnosti s utrženými postelovými závěsy a ten obličej byl jiný, nepatřil Tyše, byl příliš kulatý a olemovaný hnědým vousem. „Máš žízeň, můj pane? Mám tvoje mléko, tvoje dobré mléko. Nesmíš se mi vzpírat, ne, nesnaž se hýbat, musíš odpočívat.“ Ve vlhké růžové ruce měl měděný trychtýř a ve druhé lahvičku.

Když se muž naklonil blíž, Tyrionovy prsty zajely pod jeho řetěz z mnoha kovů, uchopily ho a zatáhly za něj. Mistr upustil lahvičku a vylil mléko po celé pokrývce. Tyrion řetězem kroutil, dokud necítil, že se články zařezávají do mužova tlustého krku. „Už ne,“ zachroptěl, tak sípavě, že si vůbec nebyl jistý, zda promluvil. Ale zřejmě musel, protože mistr přiškrceným hlasem odpověděl, „pusť mě, prosím, můj pane… potřebuješ svoje mléko, máš bolesti… ten řetěz, ne… pusť ho, ne…“

Růžový obličej již začínal temnět, než ho Tyrion pustil. Mistr se zvrátil dozadu a prudce nasál vzduch. Na jeho zrudlém hrdle zely na místech, kde k němu byly přitisklé články, hluboké bílé rýhy. I oči měl bílé. Tyrion si zvedl ruku k obličeji a učinil trhavý pohyb přes ztvrdlou masku. A znovu. A ještě jednou.

„Ty… chceš, abych ti sundal obvazy, je to tak?“ pochopil mistr nakonec. „Nejsem si jistý… bylo by to… nanejvýš nemoudré, můj pane. Ještě ses neuzdravil a královna by…“

Při zmínce o své sestře Tyrion zabručel. Takže ty jsi jedním z jejích lidi? Znovu popadl jeho řetěz a sevřel ruku v pěst. Dusil jej tak dlouho, dokud mu ten blázen nakonec neslíbil, že udělá, co mu poručil.

„Já… já… vykonám, co si můj pán přeje, to ano, ale… je to nemoudré… tvoje zranění…“

„Udělej to.“ Tentokrát se mu podařilo promluvit hlasitěji.

Muž již neříkal nic. Uklonil se a odešel z místnosti, jen aby se za okamžik vrátil s dlouhým nožem se štíhlou ozubenou čepelí, nádobkou s vodou, hromádkou měkkých hadříků a několika lahvičkami. Do té doby se Tyrionovi podařilo zvednout se o pár palců, takže nyní napolo seděl opřený o polštář. Mistr mu nařídil, aby se nehýbal, a zajel mu konečkem nože pod bradu, pod masku obvazu. Tyrion cítil, jak čepel prořezává ztuhlé plátno, pouhých pár palců nad jeho hrdlem. Ten měkký růžový muž naštěstí nepatřil k odvážnějším služebníkům jeho sestry. Po chvíli ucítil na tvářích chladný vzduch. Mistr odhodil ztvrdlé obvazy. „Nyní klidně lež, musím ránu omýt.“ Jeho dotek byl něžný, voda teplá a uklidňující. Ránu, pomyslel si Tyrion se vzpomínkou na náhlý záblesk lesklé stříbrné čepeli, která mu projela kdesi pod očima. „Teď to bude trochu štípat,“ varoval ho mistr, když namočil hadřík do vína, které vonělo drcenými bylinami. Bylo to mnohem horší než jen štípání. Jako by to vykreslilo ohnivou čáru přes celý jeho obličej a jako by mu to otáčelo rozžhaveným pohrabáčem v nose. V prstech těsně svíral ložní prádlo a tajil dech, ale nevykřikl. Mistr po celou dobu kvokal jako stará slepice. „Bylo by moudřejší ponechat masku na místě, dokud se maso nespojí, můj pane. Nicméně, rána vypadá čistě, a to je dobře, moc dobře. Když jsme tě našli dole v tom sklepení mezi mrtvými a umírajícími, tvoje rány byly velmi znečištěné. Jedno z žeber jsi měl zlomené, určitě to cítíš, možná od úderu palcátu nebo od pádu, těžko říct. A utržil jsi zásah šípem do paže, do místa, kde se spojuje s ramenem. Rána vykazovala známky napadení snětí a já se nějakou dobu obával, že možná přijdeš o ruku, ale ošetřovali jsme to vařícím vínem a larvami. Nyní se rána již čistě hojí…“

„Jméno,“ vydechl na něj Tyrion. „Jméno.“

Mistr na něj zamrkal. „Inu, jsi přece Tyrion Lannister, můj pane, bratr královny. Vzpomínáš si na bitvu? Někdy se stává, že při zranění hlavy se -“

„Tvoje jméno.“ Hrdlo měl bolavé a jeho jazyk zapomněl, jak utvářet slova.

„Jsem mistr Ballabar.“

„Ballabare,“ řekl mu Tyrion, „přines mi… prohlížecí sklo.“

„Můj pane,“ namítl mistr, „nedoporučoval bych ti to… mohlo by to být, ehm, nemoudré, poněvadž… tvoje rána…“

„Přines ho,“ musel říci. Ústa měl ztuhlá a bolavá, jako by mu nějaké razidlo rozštíplo rty. „A pití. Víno, ne makové mléko.“

Mistr celý uzardělý vstal a odchvátal. Vrátil se se džbánem světlého jantarového vína a s malým postříbřeným prohlížecím sklem v ozdobném zlatém rámu. Posadil se na kraj postele, nalil do poloviny poháru víno a přidržel jej u Tyrionových napuchlých rtů. Studený pramínek mu stékal dolů hrdlem, třebaže jeho chuť stěží cítil. „Ještě,“ řekl, když byl pohár prázdný. Mistr Ballabar mu nalil znovu. Než vypil druhý pohár, Tyrion Lannister se cítil dost silný na to, aby se dokázal podívat tváří v tvář sobě samému.

Když sklo po chvíli převrátil, nevěděl, zda se má smát či plakat. Sečná rána byla dlouhá a zakřivená, začínala jen vlásek pod jeho levým okem a končila dole na pravé straně čelisti. Tři čtvrtiny nosu měl pryč a chyběl také kus rtu. Někdo sešil rozseklé maso k sobě střívkem a neumělé stehy stále zely přes ošklivý pruh surového, rudého, polozhojeného masa. „Pěkné,“ zakrákal a odložil sklo stranou.

Už si vzpomněl. Most z lodí, ser Mandon Moore, natažená ruka, meč blížící se k jeho obličeji. Kdybych nebyl ucukl dozadu, ten úder by mně usekl polovinu hlavy. Jaime vždycky tvrdil, že ser Mandon je tím nejnebezpečnějším z rytířů Královské gardy, protože jeho prázdné mrtvé oči neprozrazují nic z jeho úmyslů. Nikdy jsem neměl důvěřovat žádnému z nich. O serech Merynovi a Borosovi věděl, že to jsou muži jeho sestry, a později k nim přibyl také ser Osmund, avšak Tyrion žil ve víře, že ti ostatní ještě úplně neztratili svoji čest. Cersei mu zřejmě zaplatila, ať se postará o to, abych se z bitvy nevrátil živý. Proč jinak by to udělal? Nikdy jsem seru Mandonovi nijak neublížil, či alespoň si nejsem ničeho vědom. Dotkl se obličeje, ztuhlými necitlivými prsty se zatahal za polozhojené maso. Další dárek od mé drahé sestry. Mistr stál vedle postele jako husa, která se chystá vzlétnout. „Můj pane, s největší pravděpodobností ti tam zůstane jizva…“

„S největší pravděpodobností?“ Jeho chrčivý smích se změnil v bolestné vyjeknutí. Zůstane tam jizva, to je víc než jisté. Ani nebylo pravděpodobné, že by mu znovu narostl nos. Jeho obličej se zřejmě nikdy nedostane zpátky do stavu, kdy by nebylo obtížné spočinout na něm pohledem. „Nauč mě… nehrát si… se sekerami.“ Jeho úsměv ztuhl. „Kde… to jsem? Co je… tohle za místo?“ Bolelo to, když mluvil, ale Tyrion již mlčel příliš dlouho.

„Ehm, jsi v Maegorově pevnosti, můj pane. V místnosti nad královninou tančírnou. Její Výsost tě chtěla mít nablízku, aby se o tebe sama mohla starat.“

To bych se vsadil, že chtěla. „Chci zpět,“ poručil mu Tyrion. „Do své postele. Do své ložnice.“ Kde kolem sebe budu mít svoje vlastní muže a taky svého mistra, pokud najdu nějakého, kterému budu moct důvěřovat.

„Do tvé vlastní… můj pane, to není možné. Pobočník krále si tvoje bývalé komnaty zabral pro sebe.“

„Já jsem. Pobočník… krále.“ Úsilí mluvit ho stále víc vyčerpávalo, a to, co slyšel, ho zmátlo.

Mistr Ballabar se tvářil rozpačitě. „Ne, můj pane… byl jsi zraněn, na pokraji smrti. Svých povinností se nyní zhostil tvůj lord otec. Lord Tywin, on…“

„Je tady?“

„Od noci bitvy. Lord Tywin nás všechny zachránil. Obyčejný lid tvrdí, že to byl duch krále Renlyho, ale ti moudřejší vědí, jak to bylo doopravdy. Stannise porazil tvůj otec společně s lordem Tyrellem, Rytířem květin a lordem Malíčkem. Projeli popelem a napadli uchvatitele Stannise zezadu. Bylo to velké vítězství, nyní se lord Tywin usadil v Pobočníkově věži, aby Jeho Výsosti pomáhal dát říši do pořádku, bohové, buďte pochváleni.“

„Bohové, buďte pochváleni,“ opakoval Tyrion prázdně. Jeho zatracený otec, proklatý Malíček a Renlyho duch! „Já chci…“ Koho chci? Nemohl růžovému Ballabarovi říci, aby mu přivedl Šae. Pro koho mohl poslat, komu se dalo důvěřovat? Pro Varyse? Bronna? Sera Jacelyna? „…mého panoše,“ dořekl. „Poda Paynea.“ Ten chlapec mně tam na mostě z lodí zachránil život. „Toho chlapce? Toho divného chlapce?“

„Ano, toho divného chlapce. Podricka Paynea. Jdi pro něj. Pošli ho sem.“

„Jak si přeješ, můj pane.“ Mistr Ballabar sklonil hlavu a pospíchal ven. Tyrion čekal a cítil, jak jej opouštějí síly. Říkal si, jak dlouho tam asi ležel a spal. Cersei by mě nechala spát navěky, jenomže já jí takovou radost neudělám.

Podrick Payne vstoupil do ložnice plachý jako myška. „Můj pane?“ Přikradl se blíž k posteli. Jak může být chlapec, který je tak statečný v boji, tolik vystrašený v místnosti nemocného? říkal si Tyrion v duchu. „Chtěl jsem u tebe zůstat, ale mistr mě poslal pryč.“

„Příště pošli pryč jeho. Poslouchej mě. Špatně se mi mluví. Potřebuju snové víno. Snové víno, ne makové mléko. Jdi za Frenkenem. Za Frenkenem, ne za Ballabarem. Dívej se, jak ho připravuje. Přiveď ho sem.“ Pod kradmo pohlédl na Tyrionův obličej a stejně rychle odvrátil oči. Nu, nemohu ho z ničeho vinit. „Chci,“ pokračoval Tyrion, „svoje vlastní stráže. Bronna. Kde je Bronn?“

„Pasovali ho na rytíře.“

Dokonce i zamračení bylo bolestivé. „Najdi ho. Přiveď ho sem.“

„Jak si přeješ, můj pane. Bronna.“

Tyrion chlapce popadl za zápěstí. „Ser Mandon?“

Chlapec sebou škubl. „N-n-neměl jsem v úmyslu z-z-z-z-“

„Je mrtvý? Jsi si jistý? Mrtvý?“

Hoch ostýchavé zašoupal nohama. „Utopil se.“

„Dobrá. Neříkej nic. O něm. O mně. Nic o tom, co se stalo. Nic.“

Než panoš odešel, Tyriona opustila poslední špetka síly. Lehl si a zavřel oči. Možná se mu zase bude zdát o Tyše. Jak by se jí asi můj obličej líbil teď? pomyslel si s hořkostí.

JON

Qhorin Půlruký mu řekl, aby nasbíral nějaké dříví na oheň, a Jon pochopil, že konec není daleko. Bude dobré opět se ohřát u ohně, i kdyby jen na kratičkou chvíli, říkal si v duchu, zatímco odsekával holé větve z kmene mrtvého stromu. Duch seděl vedle něho a díval se, tichý jako vždycky. Bude pro mne výt, až budu mrtvý, tak jako vyl Branův vlk, když můj bratr spadl? přemýšlel Jon. Bude výt Chundeláč, který je daleko na Zimohradu, a Šedý vítr a Nymeria, ať jsou kdekoli?

Měsíc vycházel zpoza jedné hory a slunce zapadalo za jinou, zatímco Jon pazourkem a dýkou vykřesával jiskry, dokud se nakonec neobjevil tenký prst kouře. Qhorin k němu přišel, stál nad ním a díval se, jak z kousků kůry a mrtvého borového jehličí vyšlehl první mihotavý plamínek. „Je ostýchavý jako panna ve svatební noc,“ řekl velký průzkumník tichým hlasem, „a téměř stejně hezký. Někdy člověk zapomíná, jak krásný dokáže oheň být.“

Qhorin nebyl muž, od kterého byste očekávali, že bude mluvit o pannách a svatebních nocích. Podle toho, co Jon věděl, strávil celý svůj život u Noční hlídky. Miloval vůbec někdy nějakou pannu nebo měl dokonce svatbu? Nedokázal se ho na to zeptat. Místo toho raději rozfoukával oheň. Když plameny vesele praskaly, stáhl si svoje mrazem ztuhlé rukavice, aby si zahřál ruce, a povzdechl si přitom blahem, přemýšleje v duchu o tom, zda vůbec může být tak krásně cítit polibek. Teplo se mu rozlévalo po prstech jako tající máslo.

Půlruký se se zkříženýma nohama posadil vedle ohně a mihotavé světlo plamenů proměnlivě vykreslovalo tvrdé rysy jeho obličeje. Z pěti průzkumníků, kteří uprchli z Křivolakého průsmyku zpátky do šedomodré divočiny Mrazoklů, zůstali jen oni dva.

Zpočátku se Jon držel naděje, že panoš Dalbridge dokáže svými šípy odradit divoké od přechodu průsmykem. Když ale uslyšeli troubení válečného rohu, pochopili, že panoš je mrtev. Později spatřili orla kroužícího na velkých modrošedých křídlech soumračnou oblohou. Kamenohad sňal ze zad svůj luk, ale než ho stačil napnout, pták odletěl mimo dostřel, Ebben si odplivoval a tiše si mumlal pod vousy cosi o vlkodlacích a měničích.

Dalšího dne spatřili orla dvakrát a za sebou uslyšeli zvuk loveckého rohu odrážející se od skalních stěn. Pokaždé jim připadal o něco hlasitější a bližší. Když padla noc, Půlruký řekl Ebbenovi, aby si kromě svého vlastního koně vzal také panošova a s co největším spěchem ujížděl na východ k Mormontovi, stejnou cestou, kterou přijeli. Ostatní se budou snažit zmást pronásledovatele. „Pošli tam Jona,“ naléhal na něho Ebben. „Dokáže jet stejně rychle jako já.“

„Pro Jona mám jiný úkol.“

„Je to ještě napůl kluk.“

„Ne,“ řekl Qhorin, „je to muž Noční hlídky.“

Když vyšel měsíc, Ebben se s nimi rozloučil, Kamenohad jel do určité vzdálenosti na východ s ním a pak se po stejné trase vrátil zpátky, aby po něm zahladil stopy. Tři muži, kteří zůstali, se poté společně vydali jihozápadním směrem.

Dny a noci jako by splývaly jedny s druhými. Spali v sedlech a zastavovali jenom na tak dlouho, aby nakrmili a napojili koně, pak znovu nasedali. Jeli přes holá skaliska, skrze ponuré borové lesy a nánosy starého sněhu, přes ledové hřebeny a mělké říčky, které neměly jména. Někdy se Qhorin Půlruký vracel zpátky, aby po nich zahladil stopy, ale bylo to zbytečně vynakládané úsilí. Sledovali je. Za každého rozbřesku a soumraku viděli orla vznášejícího se mezi horskými vrcholy, ne většího než malou tečku na rozlehlé obloze. Vystupovali po nízkém hřebeni mezi dvěma zasněženými vrcholy, když tu se ze svého doupěte necelých deset yardů od nich vyplížila stínokočka. Zvíře bylo vyzáblé a napůl mrtvé hlady, ale Kamenohadova klisna při pohledu na ně přesto zpanikařila; vzepjala se na zadních a utekla, a než ji průzkumník stačil chytit a uklidnit, zakopla na prudkém svahu a zlomila si nohu.

Duch se toho dne nažral do sytosti a Qhorin Půlruký trval na tom, aby smísili něco z koňské krve s ovesnými vločkami a načerpali z toho pokrmu sílu. Jon se z chuti podivně páchnoucí ovesné kaše málem zalkl, ale přinutil se ji sníst. Každý si pak z koňské mrtvoly uřízl tucet proužků syrového vláknitého masa, aby je mohli žvýkat za jízdy, a zbytek tam nechali pro stínokočky.

O jízdě ve dvou na jednom koni nemohla být řeč. Kamenohad jim navrhl, aby tam počkali na pronásledovatele a překvapili je, až přijedou. Možná by jich pár dokázali poslat do pekel, Qhorin jeho návrh zamítl. „Pokud se někdo z Noční hlídky dokáže přes Mrazokly dostat sám a pěšky, pak jsi to ty, bratře. Můžeš projít přes hory, které kůň musí objíždět. Jdi rovnou k Pěsti. Řekni Mormontovi, co Jon viděl a jak to viděl. Vyřiď mu, že staré síly se probouzejí, že proti nám stojí obři, měniči a ještě horší věci. Pověz mu, že stromy zase mají oči.“

Jinou možnost nemá, pomyslel si Jon, když se díval, jak Kamenohad mizí za zasněženým hřebenem jako drobný černý brouk lezoucí přes zvlněnou bílou pustinu.

Poté jim každá noc připadala chladnější než ta předchozí, a taky osamělejší. Duch nebyl stále s nimi, ale také nikdy nebyl příliš daleko. Dokonce i když byli fyzicky odděleni, Jon cítil, že zlovlk je nablízku. Byl tomu rád. Půlruký nebyl zrovna družným společníkem. Jeho dlouhý šedý cop se pomalu komíhal do rytmu pohybů jeho koně. Často jeli celé hodiny, aniž promluvili slova, a jediným zvukem bylo tiché klapotání koňských kopyt na kameni a skučení větru, který v těch končinách nikdy neustával. Když spal, nezdály se mu žádné sny; ani o vlcích, ani o jeho bratrech, o ničem. Tady nahoře nemohou žít dokonce ani sny, říkal si v duchu.

„Je tvůj meč dost ostrý, Jone Sněhu?“ zeptal se ho Qhorin Půlruký nad mihotavými plameny ohně. „Můj meč je z valyrijské oceli. Dal mi ho Starý medvěd,“ odpověděl Jon.

„Pamatuješ si slova své přísahy?“

„Ano.“ Nebyla to slova, která by člověk jen tak zapomněl. Jakmile je jednou vyřkl, nic je nedokázalo vymazat. Ta slova měnila lidský život navždy.

„Odříkej je se mnou znovu, Jone Sněhu.“

„Jak si přeješ.“ Jejich hlasy se pod vycházejícím měsícem spojily v jeden, zatímco Duch naslouchal a hory byly jejich svědkem. „Noc přichází a moje stráž začíná. Neskončí až do mé smrti. Nepojmu žádnou ženu za manželku, nebudu vlastnit žádné země, nezplodím děti. Nebudu nosit korunu a nezískám si slávu. Budu žít a zemřu na svém stanovišti. Jsem meč v temnotě. Jsem strážce na zdech. Jsem oheň, který hoří ve tmě, světlo, které přináší úsvit, roh, který probouzí spící, štít, co střeží říše lidí. Svěřuji svůj život a čest Noční hlídce, pro tuto noc a pro všechny noci, které přijdou.“

Když skončili, kolem panovalo hrobové ticho, kromě tichého praskání plamenů a vzdáleného vzdychání větru. Jon rozevřel a sevřel svoje spálené prsty, s myšlenkami upjatými ke slovům, která právě odříkal, a s modlitbou, aby mu bohové jeho otce dali sílu zemřít statečně, až přijde jeho hodina. Už to nebude dlouho trvat. Jejich koně byli téměř na konci svých sil. Předpokládal, že Qhorinovo zvíře nevydrží další den.

Plameny již byly nízké, tepla ubývalo. „Oheň brzy vyhasne,“ poznamenal Qhorin, „ale pokud by někdy měla padnout Zeď, vyhasnou všechny ohně.“

Neexistovalo nic, co by na to Jon mohl říci. Přikývl.

„Ještě bychom jim mohli uprchnout,“ řekl průzkumník. „Anebo taky ne.“

„Já se nebojím zemřít.“ Byla to jen poloviční lež.

„Možná to nebudeš mít tak snadné, Jone.“

Nerozuměl mu. „Co tím chceš říct?“

„Když nás zajmou, musíš se vzdát.“

„Vzdát?“ Nevěřícně zamrkal. Nestávalo se, aby divocí zajímali muže, které nazývali vránami. Zabíjeli je, kromě… „Ušetří jen křivopřísežníky. Ty, kteří se přidají k nim, jako Mance Nájezdník.“

„A jako ty.“

„Ne.“ Zavrtěl hlavou. „Nikdy. To neudělám.“

„Uděláš. Já ti to nařizuji.“

„Nařizuješ mi to? Ale…“

„Pokud říše má být v bezpečí, naše čest nemá větší cenu než naše životy. Jsi mužem Noční hlídky?“

„Ano, ale -“

„Tady žádné ale neplatí, Jone Sněhu. Buď jsi, nebo nejsi.“

Jon se vsedě napřímil. „Jsem.“

„Pak mne tedy poslouchej. Pokud nás zajmou, dáš se k nim, tak jak na tebe jednou naléhalo to zajaté děvče. Možná po tobě budou žádat, abys svůj plášť rozsekal na kusy, abys pohaněl hrob svého otce nebo proklel svoje bratry a svého lorda velitele. Nesmíš ucuknout, ať po tobě budou žádat cokoli. Udělej, co ti poručí… ale ve svém srdci nikdy nezapomeň na to, kým jsi. Jeď s nimi, jez s nimi, bojuj s nimi, pokud to bude zapotřebí. A dávej pozor.“

„Na co?“ zeptal se Jon.

„To kdybych věděl,“ odpověděl Qhorin. „Tvůj vlk je viděl, jak kopou v údolí u Mléčné vody. Co tam hledali, na takovém pustém a odlehlém místě? Našli to? Právě tohle se musíš dozvědět, než se vrátíš k lordu Mormontovi a svým bratřím. Taková je povinnost, kterou ti ukládám, Jone Sněhu.“

„Udělám, oč žádáš,“ souhlasil Jon neochotně, „ale… vysvětlíš jim to, ano? Alespoň Starému medvědovi? Povíš mu, že jsem nikdy neporušil svoji přísahu?“

Qhorin Půlruký na něho hleděl přes oheň, očima ztracenýma v jezírkách stínu. „Až ho příště uvidím. Slibuju ti to.“ Ukázal na oheň. „Přilož další dřevo. Chci, aby jasně plápolal.“

Jon odešel nasekat větve a každou z nich ještě přelomil vpůli, než ji hodil do plamenů. Strom byl mrtvý dlouhou dobu, ale zdálo se, jako by v ohni opět ožil, jako divocí tanečníci probuzení ze spánku v každém kousku dřeva, aby se otáčeli a vířili dokola ve svých zářivých oděvech žluté, červené a oranžové barvy.

„To stačí,“ řekl Qhorin najednou, „vyrazíme na cestu.“

„Na cestu?“ Jen kousek od ohně panovala tma a noc byla chladná. „Kam pojedeme?“

„Zpátky.“ Qhorin znovu vysedl na svého znaveného koně. „Doufám, že oheň je od nás odláká. Pojeď, bratře.“

Jon si natáhl rukavice a zvedl si kápi na hlavu. Dokonce i koně jako by oheň opouštěli neradi. Slunce bylo již dlouho za obzorem a cestu přes zrádný terén před nimi jim osvětloval jen chladný stříbrný svit měsíce. Nevěděl, co má Qhorin v úmyslu, ale možná to byla šance. Alespoň v to doufal. Já si nechci hrát na křivopřísežníka, dokonce ani z dobrého důvodu.

Postupovali opatrně, pohybovali se tak tiše, jak jen člověk a kůň dokáže, a vraceli se po svých stopách, dokud nedosáhli úzké soutěsky, odkud mezi dvěma horami vytékal malý, ledově chladný pramen. Jon si na to místo vzpomínal. Než zapadlo slunce, napojili u něho koně.

„Voda zamrzá,“ poznamenal Qhorin, „jinak bychom mohli jet korytem. Jenomže pokud prolomíme led, poznali by, že jsme jeli tudy. Drž se blízko útesů. Asi po půl míli je ohyb, který nás skryje.“ Vjel do soutěsky. Jon se naposledy toužebně ohlédl ke vzdálenému ohni a vydal se za ním.

Čím dál jeli, tím blíž se k nim z obou stran tiskly skalní útesy. Jeli podél měsícem zalité stuhy potoka k jeho zdroji. Jeho kamenité břehy byly olemované rampouchy, ale Jon přesto slyšel zvuk vody řítící se pod tenkou pevnou vrstvou ledu.

O kus dál, tam, kde se zřítila část útesu, soutěsku uzavírala velká hromada spadaného kamení, ale malí koně s jistýma nohama přes ni dokázali najít cestu. Za ní se skalnaté stěny prudce nakláněly k sobě a potok je vedl k úpatí dlouhého klikatého vodopádu. Vzduch byl prosycen mlžnatým oparem, který vypadal jako dech nějakého obrovitého studeného zvířete. Padající voda stříbřitě zářila v měsíčním svitu. Jon se zmateně rozhlédl kolem. Odsud se nedostaneme. On a Qhorin by možná byli schopni vyšplhat na útesy, ovšem ne s koňmi. Byl si jistý, že pěšky daleko nedojdou.

„Teď rychle,“ poručil Půlruký. Velký muž na malém koni vjel přes ledem kluzké kameny rovnou do záclony z vody a zmizel v ní. Když se po chvíli neobjevil, Jon pobídl svého koně patami a následoval jej. Kůň začal panikařit. Padající voda do nich bila svými mrazivými pěstmi a šok z chladu Jonovi málem zastavil dech v těle. A pak najednou byl na druhé straně; promáčený a rozechvělý, ale venku z vody.

Průrva ve skále byla stěží dost velká, aby jí projel muž na koni, ale za ní se stěny rozevíraly a kámen pod koňskými kopyty se proměnil v měkký písek. Jon cítil, jak mu vodní tříšť zamrzá ve vousech. Duch divoce proletěl přes vodopád, otřepal si vodu z kožichu, podezřívavě začichal ve vzduchu a zvedl nohu proti jedné ze skalních stěn. Qhorin již sesedl, Jon učinil to samé. „Ty jsi o tomhle místě musel vědět.“

„Když jsem byl mladík zhruba tvého věku, slyšel jsem jednoho bratra vyprávět, jak přes tento vodopád pronásledoval stínokočku.“ Sundal své klisně sedlo, odstranil udidlo a uzdu a prohrábl jí prsty chundelatou hřívu. „Srdcem této hory vede cesta. Když nás nenajdou do svítání, půjdeme dál. Beru si první hlídku, bratře.“ Qhorin se posadil do písku a opřel se zády o zeď, ne víc než nezřetelný černý obrys v šeru jeskyně. Jon nad hukotem padající vody uslyšel tiché zaskřípění oceli o kůži, což mohlo znamenat jedině to, že Půlruký tasil svůj meč.

Sundal si mokrý plášť, ale na to, aby si svlékl něco víc, tam bylo příliš chladno a vlhko. Duch si lehl vedle něho a stulil se do klubíčka ke spánku. Jon byl vděčný za jeho tělesné teplo. Říkal si, zda ten oheň venku stále hoří, nebo již uhasl. Pokud by někdy měla padnout Zeď, vyhasnou všechny ohně. Měsíc svítil skrze záclonu padající vody a kladl mihotavý bledý pruh na písek, ale po čase zmizel a v jeskyni se rozhostila tma.

Nakonec se dostavil spánek a s ním i noční můry. Zdálo se mu o hořících hradech a obživlých mrtvolách vstávajících z hrobů. Stále ještě byla tma, když ho Qhorin probudil. Zatímco Půlruký spal, Jon tam seděl opřený zády o zeď, naslouchal zurčení vody a čekal na svítání.

Jakmile se začalo rozednívat, každý sežvýkal napolo zmrzlý proužek koňského masa, pak znovu osedlali koně a připevnili si černé pláště kolem ramen. Půlruký během své hlídky vyrobil půl tuctu pochodní, tím způsobem, že namočil smotky suchého mechu do oleje, který vezl s sebou v sedlové brašně. Nyní zapálil první z nich a drže slabý plamen v natažené ruce, vedl je dolů do tmy. Jon ho následoval s koňmi. Kamenitá stezka se vinula a otáčela, nejdříve vedla dolů, pak nahoru, pak ještě prudčeji dolů. Místy byla tak úzká, že bylo obtížné přesvědčit koně, aby se protáhli mezi skalami. Než se dostaneme ven, setřeseme své pronásledovatele, říkal si Jon, zatímco postupovali dál. Dokonce ani orel nevidí přes pevný kámen. Setřeseme je a pak pojedeme rovnou k Pěsti a povíme Starému medvědovi všechno, co víme.

Jenomže když se o celé hodiny později vynořili zpátky do světla, orel tam na ně čekal, seděl na mrtvém stromě na svahu, sto stop nad nimi. Duch se rozletěl přes kameny za ním, ale pták zamával křídly a vznesl se do vzduchu.

Qhorin sledoval let ptáka očima a jeho ústa se stáhla. „Toto je to nejlepší místo, kde můžeme zaujmout stanoviště,“ prohlásil. „Ústí jeskyně nás chrání seshora a za nás se dostat nemohou, aniž by prošli horou. Je tvůj meč ostrý, Jone Sněhu?“

„Ano,“ odpověděl.

„Nakrmíme koně. Posloužili nám dobře, ubohá zvířata.“

Jon dal svému koni poslední oves a pohladil ho po chundelaté hřívě, zatímco Duch nepokojně pobíhal mezi skalisky. Utáhl si těsněji rukavice a zahýbal spálenými prsty. Jsem štít, co střeží říše lidí.

Mezi horami se rozezněl lovecký roh a o okamžik později Jon uslyšel štěkání psů. „Brzy nás dostihnou,“ oznámil Qhorin. „Drž si svého vlka nablízku.“

„Duchu, ke mně!“ zavolal Jon. Zlovlk se neochotně vrátil k němu, s ocasem strnule zvednutým do výše.

Divocí se vyrojili zpoza hřebene necelé půl míle od nich. Před nimi běželi jejich psi, vzteklé hnědošedé bestie, v jejichž žilách kolovalo nemálo vlčí krve. Duch vycenil zuby, naježil srst. „Klid,“ zamumlal Jon. „Zůstaň.“ Nad hlavou uslyšel šustot křídel. Na skalnatém výběžku opodál přistál orel a vydal vítězoslavný výkřik.

Lovci se k nim přibližovali opatrně, možná se obávali šípů. Jon jich napočítal čtrnáct, a osm psů. Jejich velké kulaté štíty byly vyrobeny z kůží natažených nad základem z propleteného proutí a pomalovaných lebkami. Zhruba polovina z nich měla obličeje schované za hrubými přilbicemi ze dřeva a vařené kůže. Lučištníci na křídle přiložili šípy k tětivám svých malých luků ze dřeva a rohoviny, ale nevystřelili z nich. Ostatní byli vyzbrojeni oštěpy a kyji, jeden měl sekeru vytesanou z kamene. Na sobě měli nesourodé kousky zbroje, které sebrali mrtvým průzkumníkům nebo ukradli během nájezdů. Divocí nedolovali ani netavili kovy a na sever od Zdi žilo jen málo kovářů a ještě méně tam bylo pecí.

Qhorin tasil svůj dlouhý meč. O tom, jak se naučil bojovat levou rukou poté, co ztratil půlku pravé dlaně, se vyprávěly legendy; říkalo se, že nyní vládne mečem lépe než předtím. Jon, který stál vedle něho, tasil z pochvy Dlouhý dráp. Navzdory mrazivému vzduchu cítil, jak ho do očí štípe pot.

Deset yardů od ústí jeskyně lovci zastavili a dál jel jenom jejich velitel, který seděl na zvířeti, o němž by se podle jistoty, s jakou šplhalo po nerovném svahu, dalo říci, že to je spíš koza než kůň. Jak se muž a jeho zvíře přibližovali, Jon slyšel, že oba chřestí; byli odění v kostech. V kravských kostech, ovčích kostech, v kostech koz, pratura a losů, ve velkých kostech chlupatých mamutů… a také v lidských kostech.

„Chřestivá košile,“ zavolal na něj Qhorin s ledovou zdvořilostí.

„Pro vrány jsem Pán kostí.“ Jezdcova přílba byla vyrobená z rozbité lebky obra a po délce rukávů měl na vařenou kůži našity medvědí drápy.

Qhorin si odfrkl. „Já žádného pána nevidím. Jenom psa přestrojeného do slepičích kůstek, které při chůzi chřestí.“

Divoký zasyčel hněvem a jeho zvíře se vzepjalo na zadních. Opravdu chřestily, Jon to slyšel; kosti byly k sobě pospojovány volně, takže se při pohybech muže a jeho zvířete také pohybovaly a narážely do sebe. „Brzy budu chřestit tvými kostmi, Půlruký. Ovařím z tebe maso a z tvých žeber si vyrobím košík. Tvoje zuby si otesám na kostky a budu si s nimi házet runy a z tvé lebky budu jídat ovesnou kaši.“

„Jestli chceš moje kosti, pojď si pro ně.“

Do toho se Chřestivá košile moc nehrnul. Skutečnost, že divocí byli v převaze, znamenala ve stísněných prostorách skalisek, kde si Černí bratři udělali svoje stanoviště, málo; aby je dostali ven z jeskyně, divocí by se k nim museli přibližovat po dvou. Jenomže to už místo vedle jeho koně zaujal další z jeho společnosti, jedna z bojových žen, kterým říkali kopinice. „Je nás čtrnáct proti dvěma, vrány, a osm psů proti vašemu vlkovi,“ zvolala. „Ať budete bojovat nebo utečete, jste naši,“

„Ukaž jim to!“ poručil jí Chřestivá košile.

Žena sáhla do krví poskvrněného pytle a vytáhla z něho trofej. Ebben měl hlavu holou jako vejce, takže ji musela držet za ucho. „Zemřel statečně,“ řekla.

„Ale zemřel,“ dodal Chřestivá košile, „stejně jako zemřete vy.“ Tasil svou bitevní sekeru a zamával jí nad hlavou. Byla to dobrá ocel, se zlověstným leskem na obou ostřích; Ebben nikdy nebyl mužem, který by zanedbával svoje zbraně. Ostatní divocí se shlukli kolem něho a začali na ně křičet urážky. Pár si jich za svůj terč vybralo Jona. „To je tvůj vlk, chlapče?“ zvolal kostnatý mladík, který zvedl do výše kamenný cep. „Než slunce zapadne, ušiju si z něj plášť!“ Na druhé straně řady rozevřela svoje otrhané kožešiny další kopinice a ukázala Jonovi těžký bílý prs. „Chce chlapeček svoji maminku? Pojď sem, děťátko, napij se!“ Psi začali štěkat.

„Chtějí nás vyprovokovat, abychom provedli nějakou hloupost.“ Qhorin se na Jona dlouze zadíval. „Nezapomeň, co jsem ti přikázal.“

„Že bychom ty vrány trochu rozcuchali?“ zaburácel Chřestivá košile nad chřestěním svých kostí a hlomozem zbraní. „Oškubejte je!“

„Ne!“ Ta slova vytryskla z Jonových rtů dřív, než lučištníci stačili vystřelit. Udělal dva rychlé kroky dopředu. „Vzdávám se!“

„Varovali mě, že krev bastardů je zrádná,“ ozval se chladně Qhorin Půlruký za ním. „Vidím, že to je pravda. Jen si utíkej ke svým novým pánům, zbabělce.“

Jon s rudnoucím obličejem sestupoval po svahu k místu, kde seděl Chřestivá košile na svém koni. Divoký se na něho podíval očními otvory ve své přilbici a řekl: „Svobodní lidé žádné zbabělce nepotřebují.“

„On není zbabělec.“ Jedna z kopinic si sundala přilbici sešitou z ovčích kůží a potřásla hlavou plnou rudých vlasů. „Je to bastard ze Zimohradu, který mě ušetřil. Nechme ho žít.“

Jon se setkal s Ygrittiným pohledem, ale neměl slov.

„Nechme ho zemřít,“ trval na svém Pán kostí. „Černá vrána je proradným ptákem. Já mu nevěřím.“ Orel na skalisku nad nimi zamával křídly a proťal vzduch hněvivým výkřikem.

„Ten pták tě nenávidí. Jone Sněhu,“ řekla Ygritte. „A má k tomu důvod. Než jsi ho zabil, byl člověkem.“

„To jsem nevěděl,“ řekl Jon po pravdě a snažil se přitom vzpomenout na obličej muže, kterého zabil v průsmyku. „Říkala jsi, že Mance mě přijme.“

„Udělá to,“ ujistila ho Ygritte.

„Mance tady není,“ namítl Chřestivá košile. „Hadrnice, vykuchej ho.“

Velká kopinice přimhouřila oči a řekla: „Pokud se vrána chce připojit k nám, dovolte mu prokázat jeho odvahu a pravost jeho úmyslů.“

„Udělám, cokoli po mně budete chtít.“ Ta slova z něj nevycházela snadno, ale Jon je přesto řekl.

Chřestivá košile se dal do smíchu a jeho kostěné brnění hlasitě zachřestilo. „V tom případě zabij Půlrukého, bastarde.“

„Jako kdyby mohl,“ řekl Qhorin. „Otoč se, Sněhu, a jsi mrtvý.“

A pak už se na něj řítil Qhorinův meč a Dlouhý dráp nějak vyskočil nahoru, aby ho odrazil. Síla nárazu mu téměř vyrazila bastardí meč z ruky a srazila ho dozadu. Nesmíš ucuknout, ať po tobě budou žádat cokoli. Sevřel jílec oběma rukama, dost rychle na to, aby sám mohl zaútočit, ale velký průzkumník jeho výpad s pohrdavou lehkostí smetl stranou. Pohybovali se dozadu a dopředu, černé pláště vlály za nimi, rychlost mladíka se střetávala s divošskou silou Qhorinových výpadů vedených levou rukou. Meč Půlrukého jako by byl všude najednou, v dešti výpadů se snášel dolů z jedné strany a ze druhé, hnal Jona tam, kde ho chtěl mít, a zbavoval ho rovnováhy. Již cítil, jak mu umdlévají ruce.

Dokonce i když Duch pevně sevřel zuby kolem průzkumníkova lýtka, Qhorinovi se nějak podařilo zůstat na nohou. Ale v okamžiku, kdy se ke zvířeti otočil, Jon uviděl svou šanci. S mečem v ruce se zapřel a sekl. Průzkumník se nakláněl stranou a na okamžik se zdálo, že Jonův výpad ho nezasáhl. Pak se na hrdle velkého muže objevila šňůra rudých slz, jasná jako náhrdelník z rubínů, vyvalila se z něho krev a Qhorin Půlruký se zhroutil k zemi. Z Duchova čenichu odkapávala rudá krev, ale z Jonova meče byla potřísněná jenom špička, jenom posledního půl palce. Jon zlovlka odstrčil, poklekl a objal ho kolem krku. Půlrukému již vyhasínaly oči. „Opravdu byl ostrý…“ vydechl a zvedl svoje zmrzačené prsty. Pak jeho ruka odpadla a byl mrtvý.

On to věděl, pomyslel si Jon otupěle. Věděl, co po mně budou chtít. Tehdy si vzpomněl na Samwella Tarlyho, na Grenna a Bolestínského Edda, na Pypa a Žábu, kteří zůstali v Černém hradu. Ztratil je všechny, tak jako ztratil Brana, Rickona a Robba? Kým je teď? Čím je?

„Zvedněte ho.“ Drsné ruce ho vytáhly na nohy. Jon se jim nevzpíral. „Máš nějaké jméno?“

Ygritte odpověděla za něho. „Jmenuje se Jon Sníh. Je z krve Eddarda Starka, ze Zimohradu.“

Hadrnice se zasmála. „Kdo by si to byl pomyslel? Qhorin Půlruký zabitý nemanželským spratkem nějakého lorda.“

„Zabte ho,“ řekl Chřestivá košile, který stále seděl na koni. Orel slétl k němu a s křikem se usadil na vrcholku jeho kostěné přilbice.

„Vzdal se,“ připomněla mu Ygritte.

„Jo, a taky zabil svého bratra,“ řekl malý, dobrosrdečně vyhlížející muž ve rzí prožrané železné přilbici.

Chřestivá košile přijel blíž, kosti jeho zbroje zachrastily. „Udělal to za něho ten vlk. Byl to nečestný boj. Půlrukého jsem měl zabít já.“

„Všichni jsme viděli, jak ses do toho hrnul,“ ušklíbla se Hadrnice.

„Je to měnič,“ řekl Pán kostí, „a navíc vrána. Nelíbí se mi.“

„Aťsi je to měnič,“ odsekla Ygritte, „to nás přece nikdy neděsilo.“ Ostatní souhlasně přikyvovali. Pohled Chřestivé košile za očními otvory jeho zažloutlé obří lebky byl plný vzteku, ale nakonec to přece jen s mručením vzdal. Tohle opravdu jsou svobodní lidé, pomyslel si Jon.

Qhorina Půlrukého spálili na místě, kde padl, na hranici z borového jehličí, mlází a olámaných větví. Některé ze dřeva bylo stále zelené, hořelo pomalu a čadilo, vysílalo černý kouř do jasné tvrdé modři oblohy. Potom si pro sebe Chřestivá košile zabral pár ohořelých kostí, zatímco ostatní si hodili kostky o průzkumníkovu zbroj a zbraně. Ygritte získala jeho plášť.

„Vrátíme se do Křivolakého průsmyku?“ zeptal se jí Jon. Nevěděl, zda bude opět schopen čelit těm výšinám, nebo zda jeho kůň přežije druhý přechod hor.

„Ne,“ odpověděla. „Tam za námi už nic není.“ Pohled, kterým ho obdařila, byl plný smutku. „Teď už je Mance daleko u dolního toku Mléčné vody, táhne na tu vaši Zeď.“

BRAN

Popel se snášel k zemi jako hebký šedý sníh. Běžel po suchém jehličí a zhnědlých listech, až na kraj lesa, kde borovice rostly dál od sebe. Za otevřenými poli viděl velkou hromadu lidmi nakupeného kamene, tvrdě vykreslenou na pozadí vířících plamenů. Foukal vítr, horký a nasycený pachem krve a hořícího masa, tak pronikavým, že z toho začal slintat.

Jenomže zatímco jeden pach je k sobě lákal, další je varovaly, aby se nepřibližovali. V kouři přinášeném větrem cítil i něco jiného. Lidé, mnoho lidí, mnoho koní, a oheň, oheň, oheň. Žádný pach nebyl nebezpečnější, dokonce ani chladný tvrdý pach železa, ze kterého byly lidské drápy a tvrdá kůže. Oči mu na okamžik zatemnil kouř a popel a na obloze spatřil velkého okřídleného hada, jenž z tlamy chrlil řeku plamene. Vycenil zuby, ale had zmizel. Vysoké plameny za skalními útesy požíraly hvězdy na obloze.

Oheň praskal celou noc a v jednu chvíli se ozvalo hlasité burácení, třeskot a praskání, při kterém se mu otřásla země pod nohama. Psi štěkali a kňučeli a koně řičeli hrůzou. Noc rozechvívalo vytí; řev lidské smečky, kvílení strachu a divoké výkřiky, smích a nářek. Žádné zvíře nebylo tak hlučné jako člověk. Vztyčil uši a naslouchal a jeho bratr při každém zvuku zavrčel. Plížili se pod stromy, zatímco vítr honil po obloze popel a žhavé uhlíky. Po čase plameny začaly skomírat a pak zmizely docela. Slunce toho rána vyšlo šedivé a zahalené kouřem. Teprve tehdy se odvážili vyjít zpod stromů a pomalu se kradli přes pole. Jeho bratr běžel s ním, přitahován pachem krve a smrti. Tiše ťapkali mezi doupaty, která si postavili lidé. Mnoho a ještě víc jich bylo spálených a mnoho se jich zřítilo k zemi, zatímco jiná stála tam kde předtím. Nikde však neviděli ani necítili živého člověka. Vrány pokrývaly mrtvá těla a s hlasitým krákáním vylétaly do vzduchu, kdykoli se k nim on a jeho bratr přiblížili. Divocí psi se před nimi plížili pryč.

Pod velkými šedými útesy hlučně umíral kůň, který se snažil postavit na zlomené noze a začal žalostně naříkat, když znovu upadl. Jeho bratr chvíli kroužil kolem něho, pak mu vyrval hrdlo, zatímco kůň chabě kopal nohama a koulel očima. Když se přiblížil k mrtvole, jeho bratr po něm chňapl, sklopil uši dozadu, mávl po něm přední tlapou a kousl ho do nohy. Prali se mezi trávou, hlínou a padajícím popelem vedle mrtvého koně, dokud se jeho bratr nepřekulil v gestu podřízenosti na záda, s ocasem staženým mezi nohy. Ještě jednou ho slabě kousl do nechráněného hrdla; pak se nažral, dovolil svému bratrovi, aby se také nasytil, a začal mu olizovat krev z jeho husté černé srsti.

To už na něj ale začalo naléhat temné místo, dům šepotů, kde všichni lidé byli slepí. Vnímal na sobě jeho studené prsty a cítil jeho kamenitý pach. Vzdoroval tomu volání. Neměl tmu rád. Byl vlk. Byl lovec, pronásledovatel a zabiják a patřil se svými bratry a sestrami do hlubokých lesů, kde svobodně pobíhal pod hvězdnatou oblohou. Posadil se, zvedl hlavu a zavyl. Já nepůjdu, vykřikl. Jsem vlk, nepůjdu. Temnota se však prohlubovala, dokud mu nezakrývala oči, neplnila chřípí a neucpávala uši, takže neviděl, necítil, neslyšel a neběžel, šedé útesy zmizely a zmizel i mrtvý kůň a jeho bratr a všechno bylo černé a tiché a černé a studené a černé a mrtvé…

„Brane,“ zašeptal tiše čísi hlas. „Brane, vrať se. Vrať se už, Brane. Brane…“

Zavřel svoje třetí oko a otevřel druhé dvě oči, ty staré, ty slepé. Na tom temném místě byli všichni lidé slepí. Ale někdo ho držel. Cítil kolem sebe ruce a teplo těla přitisknutého blízko k jeho. Slyšel, jak si Hodor tiše brouká: „Hodor, hodor, hodor.“

„Brane?“ Byl to Meeřin hlas. „Házel jsi sebou a vydával jsi strašlivé zvuky. Co jsi viděl?“

„Zimohrad.“ Jeho jazyk byl v ústech cítit divně a neohrabaně. Jednoho dne, až se vrátím, nebudu už vůbec vědět, jak mluvit. „Byl to Zimohrad, celý hořel. Cítil jsem pach koní, oceli, krve. Zabili všechny, Meero.“

Cítil na obličeji její ruku, která mu odhrnovala vlasy z čela. „Jsi celý zpocený,“ řekla. „Nechceš se napít?“

„Napít,“ souhlasil. Přidržela mu měch u rtů a Bran polykal tak hltavě, že mu voda vytékala koutkem úst. Pokaždé, když se vrátil, byl slabý a žíznivý. A taky měl hlad. Vzpomněl si na umírajícího koně, na chuť krve ve svých ústech, na pach spáleného masa v ranním vzduchu. „Jak dlouho?“

„Tři dny,“ odpověděl Jojen. Chlapec k nim přišel neslyšně, nebo tam možná byl po celou dobu; v tom slepém černém světě to Bran nepoznal. „Měli jsme o tebe strach.“

„Byl jsem s Létem,“ řekl Bran.

„Příliš dlouho. Jednou zemřeš hlady. Meera ti do hrdla kapala vodu a mazali jsme ti rty medem, jenomže to nestačí.“

„Já jsem jedl,“ namítl Bran. „Uštvali jsme losa a museli jsme zahnat stromovou kočku, která nám ho chtěla ukrást.“ Byla to hnědá kočka s pálením, jenom poloviční velikosti zlovlků, ale pěkně divoká. Vzpomněl si na její pižmový pach a na to, jak na ně vrčela dolů z větve dubu.

„To jedl vlk,“ řekl Jojen, „ne ty. Musíš být opatrný, Brane. Nezapomínej, kým jsi.“

Velmi dobře si pamatoval, kým je; chlapcem Branem, mrzákem, Branem zlomeným. Spíš Branem bestií. Mohl se někdo divit, že raději snil svoje vlčí sny? Tady v mrazivé vlhké tmě hrobky se konečně otevřelo jeho třetí oko. Mohl splynout s Létem, kdykoli se mu zachtělo, a jednou dokonce pronikl k Duchovi a hovořil s Jonem, i když to se mu možná jen zdálo. Nechápal, proč se ho Jojen nyní vždycky tak usilovně snaží dostat zpátky. Bran se s pomocí paží kroucením zvedl do sedu. „Musím říct Oše, co jsem viděl. Je tady? Kam odešla?“

Odpověděla mu divoká žena. „Nikam, můj pane. Nechce se mi nikde bloudit samotné.“ Uslyšel zaškrábání boty o kámen, ale když otočil hlavu po zvuku, nic neviděl. Pomyslel si, že ji cítí, ale nebyl si tím jistý. Všichni byli cítit stejně a on neměl Létův čich, aby je podle pachu rozlišil od sebe. „V noci jsem se vyčurala jednomu králi na nohu,“ pokračovala Oša. „Nebo to možná bylo ráno, co já vím? Spala jsem, ale teď už ne.“ Všichni hodně spali, nejenom Bran. Neměli na práci nic jiného, a tak jenom spali a jedli a znovu spali a někdy si i povídali… ale ne často a také jen šeptem, protože se báli mluvit nahlas. Oše by se možná líbilo, kdyby nemluvili vůbec, ale neexistoval způsob, jak umlčet Rickona nebo jak Hodorovi zabránit v jeho ustavičném mumlání: „Hodor, hodor, hodor.“

„Ošo,“ řekl Bran, „viděl jsem, jak Zimohrad hoří.“ O kousek dál po své levici slyšel tichý zvuk Rickonova pravidelného oddychování.

„Byl to jen sen,“ namítla Oša.

„Vlčí sen,“ řekl Bran. „Také jsem to cítil. Nic není cítit tak jako oheň nebo krev.“

„Čí krev?“

„Lidí, koní, psů, všech. Musíme se tam jít podívat.“

„Moje šlachovitá kůže je jediná, kterou mám,“ řekla Oša. „Ten rybí princ mě chytí a sedře mi ji ze zad bičem.“

Meeřina ruka ve tmě vyhledala Branovu a stiskla mu prsty. „Já se tam půjdu podívat, jestli se o ně bojíš.“

Bran slyšel zvuk prstů šmátrajících po kůži, následovaný zaškrábáním oceli o pazourek. Pak znovu. Vylétla jiskra. Oša tiše foukala. Probudil se dlouhý bledý plamen, natahující se vzhůru jako dívka na špičkách. Ošin obličej plul nad ním. Dotkla se plamene vrcholkem pochodně. Smůla začala hořet a plnit svět oranžovou září, při které Bran musel přimhouřit oči. Světlo probudilo Rickona, který se se zíváním posadil.

Stíny se pohnuly a na okamžik se zdálo, jako by mrtví kolem nich vstávali taky. Lyanna a Brandon, jejich otec lord Rickard Stark, jeho otec lord Edwyle, lord Willam a jeho bratr Artos Neúprosný, lord Donnor, lord Beron a lord Rodwell, jednooký lord Jonnel, lord Barth, lord Brandon a lord Cregan, který bojoval proti Dračímu rytíři. U jejich nohou seděli u úpatí kamenných trůnů kamenní vlci. Bylo to místo, kam se dostali, když jejich těla opustilo teplo; temná síň mrtvých, kam se živí obávali vstoupit.

A tam, v útrobách prázdné hrobky, která čekala na lorda Eddarda Starka, pod jeho majestátní sochou z granitu, se šest uprchlíků choulilo kolem malého košíku s chlebem, vodou a sušeným masem. „Už nám toho moc nezbylo,“ zamumlala Oša, když pohlédla na jejich zásoby. „Brzy budu muset tak či tak vyjít nahoru a ukrást nějaké jídlo, nebo tady dole sníme Hodora.“

„Hodor,“ řekl Hodor a usmál se na ni.

„Je tam nahoře den nebo noc?“ zeptala se Oša. „Nějak jsem ztratila pojem o čase.“

„Den,“ řekl jí Bran, „ale od všeho toho kouře je tam šero.“

„Je si tím můj pán jistý?“

Aniž by pohnul svým zmrzačeným tělem, zapojil svou mysl a na okamžik viděl dvojmo. Stála tam Oša, která držela pochodeň, a byla tam i Meera, Jojen, Hodor a dvojitá řada žulových sloupů a dávno mrtvých lordů táhnoucí se před nimi do tmy… ale byl tam také Zimohrad, celý šedivý, zastřený chuchvalci kouře, s masivní bránou z dubu a železa ohořelou a pokřivenou, s padacím mostem spuštěným ve změti zpřetrhaných řetězů a chybějících prken. V příkopu plavala těla, ostrůvky plné vran.

„Jsem si tím jistý,“ prohlásil.

Oša chvíli přemýšlela. „V tom případě se odvážím toho rizika a půjdu se tam podívat. Chci, abyste se drželi blízko za mnou. Meero, seber Branův koš.“

„Jdeme domů?“ zeptal se Rickon vzrušeně. „Chci svého koně. A chci jablečné koláče, máslo a med a Chundeláče. Jdeme tam, kde je Chundeláč?“

„Ano,“ slíbil mu Bran, „ale musíš být zticha.“

Meera připevnila proutěný koš popruhy k Hodorovým zádům a pomohla Branovi prostrčit jeho neužitečné nohy skrze otvory v něm. Měl divný třepetavý pocit v žaludku. Už věděl, co je tam nahoře čeká, avšak díky té vědomosti to nebylo o nic méně strašlivé. Když vyrazili, otočil hlavu, aby se naposledy podíval na svého otce, a zdálo se mu, jako by v očích lorda Eddarda spatřil smutek, jako by jeho otec nechtěl, aby tam šli. My tam musíme jít, pomyslel si. Už je čas.

Oša nesla v jedné ruce svůj dlouhý dubový oštěp a ve druhé pochodeň. Na zádech jí visel obnažený meč, jeden z posledních, které na sobě nesly Mikkenovu značku. Vykoval jej pro sochu lorda Eddarda, aby jeho ducha udržel v klidu. Jenomže když byl Mikken mrtvý a zbrojnici hlídali železní muži, bylo těžké odolat nutkání nevzít si dobrou ocel, přestože to znamenalo, že se z nich stali vykradači hrobů. Meera si pro sebe zabrala meč lorda Rickarda, i když si stěžovala, že je příliš těžký, a Brandon si vzal meč svého jmenovce, vykovaný pro strýce, kterého nikdy nepoznal. Věděl, že v boji by jim nebyl moc platný, ale přesto měl dobrý pocit, když jej svíral v ruce.

Jenomže to byla jenom hra a Bran to věděl.

Jejich kroky se v rozlehlých kryptách odrážely ozvěnou. Stíny za nimi pohltily jeho otce a zároveň ustupovaly stíny před nimi a odkrývaly jim pohled na jiné sochy; nejenom lordy, ale staré krále severu. Na hlavách měli posazené kamenné koruny. Torrhen Stark, král, který poklekl. Edwyn Jarní král. Theon Stark, Hladový vlk. Brandon Spalovač a Brandon Loďař. Jorah a Jonos, Brandon Špatný. Walton Měsíční král, Edderion Ženich, Eyron, Benjen Sladký a Benjen Hořký, král Edrick Sněhovous. Jejich obličeje byly přísné a s ostrými rysy a někteří z nich páchali strašlivé věci, ale všichni do jednoho to byli Starkové a Bran znal všechny jejich příběhy. Nikdy neměl z krypt strach; byly součástí jeho domova a toho, kým byl, a vždycky věděl, že jednoho dne tam bude ležet taky.

Nyní si tím však byl méně jistý. Když vyjdu nahoru, vrátím se vůbec ještě někdy dolů? Kam se dostanu, až zemřu?

„Počkejte tady,“ řekla jim Oša, když přišli k točitému kamennému schodišti, které vedlo jak na povrch, tak dolů k hlubším úrovním, kde na svých kamenných trůnech seděli ještě starší králové. Podala pochodeň Meeře. „Půjdu nahoru poslepu.“ Nějakou dobu slyšeli zvuk jejích kroků, ale byly stále tišší a slabší, dokud neodezněly úplně. „Hodor,“ řekl Hodor nervózně.

Bran si stokrát říkal, jak nesnáší, když se má schovávat dole ve tmě, jak hodně touží vidět slunce a jet na svém koni ve větru a dešti. Ale teď, když nadešel okamžik, aby znovu vyšel na povrch, dostal strach. Tady ve tmě se cítil bezpečný; když jste neviděli dokonce ani ruku před svým obličejem, bylo snadné uvěřit, že vás tu nenajdou ani vaši nepřátelé. A kamenní panovníci mu dodávali odvahu. Dokonce i když je neviděl, věděl, že jsou tam s nimi.

Měli pocit, jako by to trvalo neskutečně dlouho, než zas konečně něco uslyšeli. Bran již začínal mít strach, že se Oše něco stalo. Jeho bratr se nepokojně ošíval. „Chci jít domů,“ řekl nahlas. Hodor naklonil hlavu na stranu a řekl: „Hodor.“ Pak znovu uslyšeli kroky, sílící a stále hlasitější, a po chvíli se ze tmy vynořila Oša, která se tvářila zamračeně. „Něco je za dveřmi. Nedokázala jsem jimi pohnout.“

„Hodor pohne čímkoli,“ řekl Bran.

Oša si pacholka změřila znaleckým pohledem. „Možná to dokáže. V tom případě jdeme.“

Schody byly úzké, a tak po nich museli vystupovat v řadě za sebou. Oša je vedla, za ní šel Hodor, s Branem přikrčeným v koši na jeho zádech, aby nenarazil hlavou do stropu. Následovala Meera s pochodní a řadu uzavíral Jojen, který vedl za ruku Rickona. Šli dokola a dokola, vzhůru a vzhůru. Bran již cítil kouř, ale možná to bylo jen z pochodně.

Dveře do krypt byly vyrobeny ze dřeva železostromů. Byly staré, těžké a vsazené šikmo do země. Mohl se k nim přiblížit jen jeden člověk. Oša k nim přišla a ještě jednou se pokusila zatlačit do nich, ale Bran viděl, že se nepohnuly. „Ať to zkusí Hodor.“

Nejdříve museli Brana vytáhnout z koše na jeho zádech, aby ho nerozmáčkl, Meera si dřepla k němu na schody a objala ho kolem ramen, zatímco Oša s Hodorem si vyměnili místa. „Otevři dveře, Hodore,“ přikázal mu Bran.

Velký pacholek přiložil dlaně naplocho na dveře, zatlačil do nich a zamručel: „Hodor?“ Praštil do dřeva pěstí, ale to neudělalo nic, jen maličko poskočilo. „Hodor.“

„Opři se do nich zády,“ naléhal na něho Bran. „A zapři se nohama.“

Hodor se otočil, opřel se zády o dřevo a zatlačil. A znovu. A ještě jednou. „Hodor!“ Položil chodidlo na vyšší schod a sehnutý pod šikmými dveřmi se pokusil napřímit. Tentokrát dřevo zasténalo a zapraskalo. „Hodor!“ Zvedl na schod druhé chodidlo a roztáhl nohy doširoka, zapřel se a napřímil se. Jeho obličej zrudl a Bran viděl, jak se mu napínají šlachy na krku, když se napjal pod tíhou nad sebou. „Hodor, Hodor, Hodor, Hodor, Hodor, HODOR!“ Seshora se ozvalo tupé rachocení. A pak najednou dveře povyskočily a na Branův obličej dopadl pruh denního světla, který ho na okamžik oslepil. Při dalším zatlačení se ozval zvuk posouvajícího se kamení a pak již byla cesta před nimi volná. Oša prostrčila ven oštěp a proklouzla za ním a Rickon se protlačil Meeře mezi nohama a následoval ji, Hodor dveře prudkým rozražením otevřel a vystoupil na povrch. Brana museli Reedovi posledních pár schodů vynést.

Obloha byla světle šedivá a všude kolem nich vířil kouř. Stáli ve stínu První věže, nebo spíš toho, co z ní zbylo. Celá jedna strana stavby se uvolnila a odpadla. Kámen a roztříštěné chrliče ležely po celém nádvoří. Spadly přesně tam, kam jsem spadl já, pomyslel si Bran, když je spatřil. Některé z chrličů se rozlámaly na tolik kusů, že se musel divit, jak to tenkrát vůbec mohl přežít. Opodál klofaly vrány do těla přimáčknutého pod převráceným kamenem, ale leželo obličejem dolů a Bran nebyl schopen říci, kdo to je.

První věž nebyla používána již mnoho stovek let, ale nyní byla mnohem víc pouhou ruinou než kdy předtím. Uvnitř shořely podlahy a všechny trámy. Místem, kudy odpadla zeď, viděli přímo do místností, dokonce i na latrínu. Avšak polozbořená věž za ní tam stála dál, o nic víc spálená než předtím. Jojen Reed se z kouře rozkašlal. „Vezměte mě domů!“ požadoval Rickon. „Já chci domů!“ Hodor se otáčel dokola. „Hodor,“ sténal tichým hlasem. Stáli tam přitisknutí k sobě, obklopení ruinami a smrtí.

„Vydávali jsme takový hluk, že by to probudilo draka,“ řekla Oša, „ale nikdo sem nepřišel. Hrad je mrtvý a spálený, přesně tak, jak se to Branovi zdálo, ale přesto bychom měli -“ Při zvuku za nimi se náhle odmlčela a s oštěpem v ruce se otočila.

Zpoza polozbořené věže se vynořily dva štíhlé tmavé tvary, pomalu našlapující přes suť. Rickon vesele vykřikl: „Chundeláči!“ a černý zlovlk se k němu skotačivě rozběhl. Léto se přiblížil pomaleji, otřel se hlavou o Branovu paži a začal mu olizovat obličej.

„Měli bychom jít,“ řekl Jojen. „Tolik mrtvých sem přiláká i jiné vlky kromě Léta a Chundeláče, a ne všichni budou chodit po čtyřech.“

„Jo, a to dost brzy,“ souhlasila Oša, „jenomže potřebujeme jídlo a možná je tu někdo, kdo přežil. Držte se pohromadě. Meero, zvedni svůj štít a hlídej nám záda.“ Než pomalu obešli celý hrad, trvalo jim to po zbytek odpoledne. Velké žulové hradby zůstaly, tu a tam zčernalé od ohně, ale jinak nedotčené. Avšak uvnitř byla jenom smrt a zkáza. Dveře do velké síně byly ohořelé a stále doutnaly, a uvnitř povolily krovy a celá střecha se zřítila na podlahu. Zelené a žluté tabulky prosklených zahrad byly na padrť, stromy, ovoce a květiny byly rozdupané nebo vystavené živlům, aby zahynuly. Ze stájí postavených ze dřeva a došků nezůstalo nic než popel, uhlíky a mrtví koně. Bran si vzpomněl na svou Tanečnici a dal se do pláče. Pod věží s knihovnou bylo mělké jezírko, ze kterého se kouřilo, a z praskliny v jeho břehu vytékala horká voda. Most mezi Zvonovou věží a hnízdištěm se zřítil na nádvoří a vížka mistra Luwina zmizela. Viděli tlumenou rudou záři prosvítající úzkými sklepními okénky pod Velkou věží, a další oheň stále zuřící v jedné ze sýpek.

Postupovali dál a Oša přitom tiše volala skrze chuchvalce kouře, ale nikdo neodpovídal. Viděli jakéhosi psa, jak požírá mrtvolu, ale jakmile ucítil zlovlky, utekl; ostatní byli povražděni v psinci. Mistrovi havrani věnovali pozornost některým z mrtvol, zatímco vrány z polozbořené věže opečovávaly další. Bran poznal Zjizveného Tyma, přestože mu někdo rozsekl obličej sekerou. Jedna z ohořelých mrtvol před vypálenou skořepinou matčina septa seděla na zemi s rukama přitaženýma k tělu a zaťatými pěstmi, jako by chtěla uhodit do každého, kdo se k ní přiblíží. „Jestli jsou bohové dobří,“ řekla Oša tichým rozezleným hlasem, „pak Jiní seberou ty, kteří tohle mají na svědomí.“

„Byl to Theon,“ řekl Bran prázdně.

„Ne. Podívej se.“ Ukázala svým oštěpem přes nádvoří. „To je jeden z jeho železných mužů. A tamhle. A tohle je Greyjoyův válečný oř, vidíš? Ten černý, co v sobě má zabodané šípy.“ Zamračeně procházela mezi mrtvými. „A tady je Černý Lorren.“ Byl rozsekaný a pořezaný tak strašlivě, že jeho vous nyní nebyl černý, ale rudohnědý. „Než zemřel, vzal si jich pár s sebou.“ Oša otočila chodidlem jednu z dalších mrtvol. „Má na sobě znak. Malý človíček, celý červený.“

„Stažený muž z Hrůzova,“ řekl Bran.

Léto zavyl a odběhl stranou.

„Boží háj.“ Meera se rozběhla za zlovlkem se svým štítem a žabím oštěpem v ruce. Ostatní se trousili za ní, prodírali se kouřem a spadaným kamením. Pod stromy se jim dýchalo lépe. Pár borovic podél okraje lesa bylo sežehnutých, ale hlouběji vlhká půda a zelené dřevo plameny porazily. „V živém dřevu je moc,“ řekl Jojen Reed, téměř jako by Branovi četl myšlenky, „moc stejně silná jako oheň.“

Na břehu černého jezírka, pod ochranou stromu srdce, ležel na břiše v hlíně mistr Luwin. Od jeho těla se mezi vlhkým listím po stezce, kterou se plazil, vinula stružka rudé krve. Léto se nad ním zastavil a Bran si nejdřív myslel, že je mrtvý, ale když se Meera dotkla jeho hrdla, mistr zasténal. „Hodor?“ řekl Hodor žalostně. „Hodor?“

Opatrně Luwina převrátili na záda. Měl šedé oči a šedý vous a kdysi byla šedivá i jeho róba, ale nyní byla celá zakrvácená. „Bran,“ řekl tiše, když ho uviděl sedět ve výšce na Hodorových zádech. „A taky Rickon.“ Usmál se. „Bohové jsou dobří. Věděl jsem to… věděl…“

„Věděl?“ hlesl Bran nejistě.

„Nohy, poznal jsem to podle nohou… tvoje šaty mu padly, ale svaly jeho nohou… ubohý chlapec…“ Rozkašlal se, a z úst mu vytekla krev. „Zmizeli jste… v lese… ale, jak?“

„Vůbec jsme neodešli,“ řekl Bran. „Vlastně jenom na kraj lesa a pak jsme se po vlastních stopách vrátili zpět. Poslal jsem vlky dopředu, aby je zmátli, a sami jsme se schovali v otcově hrobce.“

„V kryptách.“ Luwin se usmál a na rtech se mu objevila krvavá pěna. Snažil se pohnout, ale místo toho jen ostře zalapal po dechu bolestí.

Branovi vhrkly slzy do očí. Když byl člověk zraněný, odvedli jste ho k mistrovi, ale co jste měli dělat, když byl zraněn mistr sám?

„Budeme muset vyrobit nosítka, abychom ho mohli nést,“ řekla Oša.

„To není třeba,“ namítl Luwin. „Umírám, ženo.“

„To nesmíš,“ vyhrkl Rickon rozčileně. „Ne, nesmíš.“ Chundeláč vedle něho vycenil zuby a zavrčel.

Mistr se usmál. „Upokoj se, dítě. Jsem mnohem starší než ty, mohu si zemřít… kdy chci.“

„Hodore, dolů,“ řekl Bran. Hodor poklekl vedle mistra. „Poslouchej,“ řekl Luwin Oše, „princové… Robbovi dědicové. Nesmějí… nesmějí být spolu… rozumíš?“

Divoká žena se opírala o svůj oštěp. „Ano. Budou bezpečnější, když se rozdělí. Jenomže kam je mám odvést? Myslela jsem, že by mohli odejít k Cerwynům…“

Mistr Luwin zavrtěl hlavou, třebaže bylo zřejmé, co ho to úsilí stojí. „Cerwynův chlapec je mrtvý. Ser Rodrik, Leobald Tallhart, lady Hornwood… všichni byli zabiti… Pahorek v Hlubokém lese padl, Kailinská držba taky, brzy padne i Torrhenův dvůr. Na Kamenitém pobřeží jsou železní muži a východ ovládl Bastard z Hrůzova.“

„Kam tedy?“ zeptala se Oša.

„Bílý přístav… Umberové… já nevím… všude zuří válka… každý člověk je proti svému sousedovi a zima se blíží… takové bláznovství, takové temné šílené bláznovství…“ Mistr Luwin natáhl ruku, chytil Brana za předloktí a sevřel je se zoufalou silou. „Teď musíš být silný. Silný.“

„Budu,“ řekl Bran, třebaže to bylo těžké. Ser Rodrik je mrtvý a mistr Luwin zemře taky, jsou mrtví všichni, všichni…

„Dobře,“ řekl mistr. „Hodný chlapec. Jsi… synem svého otce, Brane. Nyní musíš jít.“

Oša se zahleděla k čarostromu, na rudý obličej vyřezaný v bledém dřevu kmene. „To tě tu máme nechat bohům?“

„Prosím tě…“ Mistr polkl „… dej mi… napít vody… a… ještě jednu laskavost. Kdybys mohla…“

„Ano.“ Obrátila se k Meeře. „Odveď chlapce.“

Jojen a Meera odvedli Rickona mezi sebou. Hodor s Branem je následoval. Prodírali se mezi stromy. Nízké větve šlehaly Brana do obličeje a listí mu utíralo slzy. Oša se k nim připojila na nádvoří o chvíli později. O mistru Luwinovi neřekla ani slovo. „Hodor musí zůstat s Branem, aby byl jeho nohama,“ řekla divoká žena rázně. „Já si s sebou vezmu Rickona.“

„My půjdeme s Branem,“ řekl Jojen Reed.

„Jo, říkala jsem si, že byste mohli,“ přitakala Oša. „Zkusím odejít Východní bránou a nějak se protluču na královské cestě.“

„My odejdeme Loveckou bránou,“ řekla Meera.

„Hodor,“ řekl Hodor.

Nejdříve se ještě zastavili v kuchyni. Oša našla pár bochníků ohořelého chleba, který byl stále jedlý, a dokonce studenou pečenou slepici, kterou roztrhla na dvě poloviny. Meera objevila hrnec s medem a velký pytel jablek. Venku se spolu rozloučili. Rickon vzlykal a držel za nohu Hodora, dokud ho Oša nešťouchla tupým koncem svého oštěpu. Pak ji poslušně následoval, Chundeláč se kradl za nimi. Posledním, co z nich Bran viděl, byl ocas zlovlka, který zmizel za polozbořenou věží.

Železná padací mříž, která uzavírala Loveckou bránu, byla tak pokroucená žárem, že nešla zvednout výš než stopu nad zem. Museli prolézt pod jejími hroty, jeden pod druhém.

„Půjdeme za vaším lordem otcem?“ zeptal se Bran, když přešli po padacím mostě mezi hradbami. „Do Stráže u Šedé vody?“

Meera se v odpověď podívala na svého bratra. „Naše cesta vede na sever,“ prohlásil Jojen.

Na kraji vlčího lesa se Bran otočil ve svém koši a ještě jednou naposledy se podíval na hrad, který býval jeho životem. Do šedivé oblohy stoupaly chuchvalce kouře, ale ne víc, než by mohlo stoupat z komínů Zimohradu za chladného podzimního odpoledne. Některá z okének pro lučištníky v parkánové zdi byla očazená dočerna, tu a tam zela prasklina nebo chyběl zub cimbuří, ale zdálky to nebylo moc vidět. Za hradbami se k obloze zvedaly vrcholky věží, stejně jako tam stály po stovky let, a bylo těžké uvěřit, že hrad byl celý vypleněn a vypálen. Kámen je silný, říkal si Bran, kořeny stromů jsou vrostlé hluboko a králové zimy dál sedí pod zemí na svých trůnech. Pokud tu zůstanou oni, zůstává i Zimohrad. Nebyl mrtvý, jenom zlomený. Tak jako já, pomyslel si. Já taky nejsem mrtvý.

DODATEK – MAPY

Dějiny a mýty Západozemí

Úsvit věků

- Před více jak 12 000 lety

Počátek veškerého dění v Západozemí je označován jako Úsvit věků. Není známo, kdy toto období začalo, ani jak dlouhu vlastně trvalo. Říká se, že celé Západozemí bylo v té době osídleno jen dětmi lesa a další dnes nevídanými tvory jako třeba obry, měchohuby či zlovlky.

Děti lesa byli bytosti podobné lidem, ale snědší a ušlechtilejší, menší postavy, ne větší než děti a to i v dospělosti. Nestavěli si žádné kamenné hrady, města ani tvrze, ba dokonce ani vesnice. Žily skrytě, v lesích, v jeskyních, na jezerech a v korunách stromů. Muži i ženy se živili lovem za pomoci luků, vyrobených ze dřeva čarostromu, a vrhacích ok. Místo brnění nosily dlouhé košile tkané z listí a nohy si obvazovaly kůrou, takže dokonale splývaly s lesem. Namísto mečů nosily čepele a hlavice šípů z obsidiánu, dračího skla.

Některé děti lesa údajně oplívaly nadpřirozenými schopnostmi, takovým se říkalo zelenověštci. Ti prý dokázali vidět věci minulé i budoucí pomocí svých zelených snů. Věří se, že tato schopnost byla nějak spjata s čarostromy a jejich tvářemi. Děti lesa uctívaly bezejmené bohy lesů, řek a skal. A právě tváře těchto bohů vyřezaly do kmenů stromů, aby skrze oči bděli nad lesem. Zelenověštci měli mít moc nad šelmami žijícími v lesích, ptáky na stromech i rybami ve vodě. Dokonce na sebe dokázali i brát podobu těchto zvířat. Povídá se, že rozuměli významu snů, zpívali písně stromů a rozuměli řeči zvířat, dokázali létat jako ptáci a plavat jako ryby. Jejich písně byly tak překrásné, že dojaly každého, kdo je slyšel.

Dětem lesa patřil Úsvit věků, žily tu dlouho před prvními králi a jejich královstvími. Nikdo neví, jak dlouho v Západozemí žily, ani odkud přišly. Ale ví se, kdy se poprvé setkaly s lidskou rasou. Stalo se tak asi před dvanácti tisíci lety a těmi lidmy byli První lidé.

První lidé

- asi před 12 000 lety

První lidé přišli z východu přes pruh pevninu zvaný Rameno Dornu, který jako most spojoval východní a západní kontinent. Přijeli na koních, ti doposud v Západozemí nebyli, vyráběli si bronzovové zbraně a odívali se do kůží ulovených zvířat a hrubých tkanin. Mluvili úsečným, zvučným jazykem, kterému se dnes říká Starý jazyk. Taktéž si přivezli vlastní bohy. Neznali žádné písmo, ale používali runy, které vytesávali do kamenů a ryli do bronzu.

Když si První lidé začali stavět své domy a tvrze, káceli čarostromy a někdy s nimi dokonce i topili. A tak vyprovokovali děti lesa k válce. První lidé i nadále pokračovali v kácení posvátných stromů, ale teď už ze strachu, že by je děti mohly sledovat skrze oči vyřezané do kmenů stromů.

Děti se, v zoufalé snaze zastavit příval lidí, rozhodli zničit most mezi kontinenty, výsledkem byla Zlomená paže v Dornu a řetěz ostrůvků zvaný Kamennoschody. Staré písně vypraví, že zelenověštci použili mocnou magii, aby přinutili povstat moře, zaplavit zemi a rozlomit Rameno, ale bylo již příliš pozdě. Boje pokračovaly, až byla země rudá krví lidí i dětí, ale víc dětí než lidí. Protože lidé byli větší a silnější a dřevo, kámen a obsidian se bronzu nemohly rovnat.

Smlouva

- asi před 10 000 lety

Po mnoha letech, když už se zdálo vítězství Prvních lidí na dosah, byl nakonec uzavřen mír. Zelenověštci a lesní tanečníci se setkali s Prvními lidmi na osaměmém ostrově uprostřed velkého jezera. Svědky úmluvy se staly všechny stromy na ostrově, kterým byl naznamení toho vyřezán obličej. Ostrov je od té doby znám jako Ostrov tváří.

Podle dohody měly lidem napříště patřit země podél pobřeží, vysoké pláně, louky, hory a blata. Ale lesy měly navěky patřit dětem a lidé museli přísahat, že přestanou kácet čarostromy. Po určité době První lidé opustili bohy, které si přivezli z východu a přijali za vlastní staré bohy dětí lesa. Smlouva znamenala začátek dlouhého období přátelství mezi dětmi lesa a lidmi, stejně jako začátek nového věku, zvaného Věk hrdinů.

Ale ne všichni První lidé přijali staré bohy za své. Ti, kteří se usadili na Železných ostrovech, stalo se tak ještě předtím než byla uzavřena úmluva s dětmi lesa, si udržovali víru v bohy přivezené z východu. Ostrovy byly vždy krutým a nehostiným místem, bohatým jen na tři věci – mořskou vodu, silný vítr a neušlechtilé ale tvrdé kovy jako železo, olovo, cín a jiné. Toto podobenství jim pomohlo uvědomit si, že na světě jsou jen dva opravdoví bohové – Potopený bůh vládnoucí moři a Bouřlivý bůh poroučející větru. Oni jako lidé se podobají kovům, uvězněni na pomezí světů obou bohů, vystaveni jejich silám, přesto však odolávají. Živili se převážně rybolovem a to, co jim neposkytkly chudobné ostrovy museli draze kupovat od svých bratranců z úrodných zelených zemí. Protože ale neměli odkud brát zlato na placení, začali si brát věci násilím. Tak se zrodili Železní muži, kterým jsou staří bohové, počestnost i ušlechtilost naprosto cizí.

Dlouhá noc

- asi před 8 000 lety

Legendy vypráví o zimě, která trvala celé generace, a hrozivém stínu, který překryl tvář slunce. Dnes je tato doba temna známá jako Dlouhá noc. Tehdy se poprvé objevili Jiní, Bílí chodci. Byly to chladné bytosti mrazu, které nenáviděly teplo, oheň i dotek slunce a každého tvora s teplou krví v žilách. Valili se zemí a zanechávali po sobě jen smrt a zkázu. Ti lidé či zvířata, kteří zemřeli, v blízkosti Jiných znovu povstávali jako jejich nemrtví otroci. Po letech zuřivých bojů a nepopsatelného utrpení nakonec dokázalo spojenectví Prvních lidí a Dětí lesa zahnat Bílé chodce zpět do mrazivých pustin, ze kterých přišli. Tahle to alespoň vypraví staré písně.

Aby se zabránilo dalšímu útoku, byla postavena Zeď, vysoká hradba z ledu a kamení údajně posílená kouzly zelonověštců. Rovněž byli naverbováni muži, kteří měli za úkol Zeď udržovat a střežit – tak se zrodila Noční hlídka. Přísahající bratrstvo s posláním chránit říši živých před temnými silami z dalekého severu, ze zemí nikdy nekončí zimy.

Věk Hrdinů

Věk hrdinů představuje dlouhé období, ze kterého se kromě starých hradů, písní a příběhů mnoho nedochovalo. Je úrodnou půdu pro zasazení těch nejfantasktnější příběhů, z nichž však některé mohou obsahovat pravdivé jádro. Tyto událost nebyly zapsány do žádné kroniky, předávají se z generace na generaci pouze pomocí vypravování a písní.

Jedním z bájných hrdinů Dlouhé noci byl Bran Stavitel. Měl to být právě on, kdo po vyhnání Bílý chodců začal se stavbou Zdi a také postavil Zimohrad, odkud vládl jako první král severu a zakladatel rodu Starků.

Jiné pověsti mluví o mocném rodu Casterlyů, který vládl zlatonosným kopcům a skalám západu ze svého nedobytného sídla, Casterlyovy skály, dokud je o všechno jejich bohatství i moc, neobral legendární špýmař Lann Chytrý a to jen za použití vlastního důvtipu. Lannisterové z Casterlyovy skály tvrdí, že jsou jeho potomky.

Na Železných ostrovech se vypráví o Šedém králi Greyonovi, který si nasadil na hlavu korunu z naplaveného dříví a bojoval s Bouřlivým bohem po tisíc let. Zabil mořského draka Nagga a z jeho útrob si udělal svou síň na Starém Wyku, odkud vládl všem solným a kameným králům. Greyjové ze Štítu prohlašují, že jsou jedněmi z potomků. Po smrti Šedého krále se prý Bouřlivý bůh snažil zahladit veškeré stopy po svém velkém nepříteli a tak jeho sín svrhl do moře. Od těch dob se králové ostrovů scházeli na Starém Wyku ke Královobě a vybírali si ze svých řad nového, dokud král Urron neučinil mořskokamenný dědičný trůn, když nechal dohadující se krále povraždit.

V Bouřlivých krajinách se dle známé pověst do sebe zamilovali válečník Durran a panna Elenei, jejímž otcem byl bůh moří a matkou bohyně větru. Dívka mu darovala svůj věneček, čímž se odsoudila ke smrtelnému životu. Rozžuřeni, povolali její rodiče divoké větry a vlny, zničili Durranovu pobrežní tvrz a smetli jejich svatební hosty do moře. Durran za to bohům vyhlásil válku a začal si stavět novou tvrz, která však byla znovu zničena. Tak stavěl ještě další čtyři hrady, každý ještě silnější než předchozí. Všechny však padly za obět božským silám. Až nakonec Durranův sedmý hrad, Bouřlivý konec, odolal a přestál všechen hněv bohů. Durran byl od té doby znám jako Durran Boží žal a vládl jako první král bouří, první Bouřlivý král.

Úrodným zeleným pláním Roviny měl jako první vládnou král Garth Zelenoruký, který namísto koruny ze zlata a smaragdů nosil věnec z květin a vinných hroznů. Pod jeho rukou údajně zem sama od sebe rozkvétala. Mnoho šlechtický rodin z Roviny odvozuje svůj původ právě od tohoto mýtického krále.

Andalové

- asi před 6 000 lety

Na východním kontinentu, v pohoří Andalos se zrodilo nové náboženství – víra v Sedm, když se místním zjevil bůh v sedmi podobách. Nedlouho poté, začali Andalové přeplouvat Úzké moře, vyzbrojeni svou novou vírou a zbraněmi z ocele. Andalové se Prvním lidem příliš nepodobali, byli světlovlasejší, vyšší - třebaže méně urostlí, nosili pohodlnější jemné tkaniny, mluvili bohatším Obecným jazykem a znali vyspělé písmo, kterým dokázali zaznamenávat důležité věci. Jejich příchodem začal nový věk, Věk Andalů.

Následovala století válek s Prvními lidmi, válek nových bohů proti starým. Na některých místech se andalským dobyvatelům podařilo poměrně rychle zvítězit, vnutit místním svou víru a posléze i zvyky a jazyk. Jak se stalo v Údolí, dle pověstí zde měl prvního vítězství dosáhnout ser Arthur Arryn, Okřídlený rytíř, když na velikém sokolovi přeletěl Měsíčný hory a porazil Horského krále Gryffa. Na jeho pověst se Údolí začalo říkat údolí Arryn. Někde se Prvním lidem dařilo útočníkům dlouho vzdorovat, než se nakonec rozhodli dobrolovně přijmou víru v Sedm a ukončit tak nekonečné střety. Jak učinil urozený rod Hightowerů ze Starého města nebo Roycové z Runokamene. Boje se táhly další staletí, až Andalové ovládli celou jižný polovinu Západozemí, od východního pobřeží po západní.

I na Železných ostrovech byli původní obyvatelé, ač sveřepě se bráníci, poraženi. Nicméně zdejší nehostiné klima a tvrdé podmínky nakonec způsobyly, že vetřelci brzy opustili své přivezené způsoby, přestali navštěvovat svá septa a začali uctívat Potopeného boha. Nakonec však padla všechna království Prvních lidí, kromě jediného, na severu dokázali staří králové zimy odovat všem andalským vpádům a jejich potomci zde uctívají staré bohy do dnešních dnů. To, co se však nepovedlo chrabrým rytířům, dokázaly jejich spanilé dcery, sňatky mezi Andaly a Prvními lidmi byli všude běžné. Těmito způsoby se Andalská kultura postupně rozšířila po celém Západozemí, Starý jazyk byl časem vytlačen mnohem výmluvnějším Obecným jazyk, stejnětak i primitivní runy rychle vytlačilo písmo přivezené z východu.

Rhoynové

- přibližně 700 let před Aegonem Dobyvatelem

Když draci zničili hrdé město Arnar. Shromáždila Nymeria, princezna-válečnice jednoho z rhoynských městských států, svůj lid a odvedla ho na deseti tisících lodích na západ, do bezpečí. Dlouhá a náročná plavba skončila, když silná bouře rozbila rhoynské lodě o dornéské pobřeží. Nymeria se zde rozhodla uzavřít spojenectví s lordem Morsem Martellem ze Slunečního oštěpu a zpečetil ho svým sňatkem. Spojenými silami pak sjednotili rozdrobený poloostrov do jednoho království pod vládou rodu Martellů. Hlavním městem byl ustanoven Sluneční oštěp. Dornové přebrali mnoho rhoynských zvyklostí, mezi jinými i titul „princ“ namísto obvyklého “král” pro vládce Dorne a dědické právo pro nejstaršího potomka bez ohledu na jeho pohlaví. Sjednocení Dorne vedlo ke konfliktům se sousedními královstvími Roviny a Bouřlivými krajinami, které se v různé intenzitě táhly po celá staletí.

Věk Železného trůnu

- datováno dle let po Aegonově vylodění

0
Aegon Targeryana, jeho sestro-manželky, Visenya a Rhaenys se s nepatrným vojskem vylodili na místě budoucího Králova přístaviště, Aegon se prohlásil pánem Sedmi království a králem Západozemí. Přestože byl nucen čelit obrovské přesile armád zdejších králů, nakonec nad nimi dokázal zvítězit. Měl totiž tajnou zbraň - poslední žijící draky. Pouze Dorne si dokázalo udržet svébytnost.
Po svém vítěztví nechal Aegon roztavit měče svých nepřátel a vytvořit tak Železný trůn, kolem něhož začal budovat své nové sídlo - Rudou baštu. K ochraně životů členů králoské rodiny nechal založit Královskou gardu. Aegon nosil velký obouruční meč z temně tmavé valyrijské oceli, západozemci jej začali nazývat „Černý plamen“ nebo též Černoohěn. Tento měc se dědil v přímé linii dynastie Targeryanů a stal se symbolem panovnické moci krále. Podobný, ale menší meč nosila i jeho sestra Visenya a přezdívala mu „Temná sestra“.

37
Zemřel Aegon I. Dobyvatel (vl. 0 - 37). Vypuklo povstání ozbrojených církevních řádů, Válečníkových synů a Nuzních druhů. Nový král Aenys, syn Aegona a Rhaenys, jmenoval svého polovičního bratra Maegora do úřádu pobočníka a pověřil ho, aby se s nepokoji vypořádal. Maegor na vzpouru odpověděl hrubou silou a krutými tresty, které mu vynesly přízvisko krutý.

42
Zemřel král Aenys (vl. 37 - 42), jeho bratr Maegor Krutý, syn Aegona a Visenye, si přivlastnil korunu a na trůn tak nastoupil v přímém rozporu s dědickým právem Západozemí. Zakázal církevní řády a na hlavy jejich členů začal vypisovat odměny. Maegor byl velmi nepopulární, až nenáviděný, nosil meč Temná sestra a za jeho života byla dokončena výstavba Rudé bašty.

48
Král Maegor Krutý (vl. 42 - 48) byl zákeřně zavražděn přímo na Železném trůnu. Nový král Jaehaerys, syn Aenyse, diplomaticky ukončil odboj církve, když omilostnil rebely pod podmíkou, že ozbrojené řády budou definitivně rozpuštěny. Jaehaerys byl od té doby nazýván “Smírce” nebo “Modrý“. Jeho pětapadesát let trvající vláda byla obdobím nebývalé prosperity. Nechal postavit Královskou cestu.

103
Zemřel Jaehaerys I. (vl. 48- 103) přezdívaný Starý král, jeho nástupcem se dle rozhodnutí Velké rady (svolané Jaehaerysem dva roky před tím) stává jeho vnuk Viserys I.

103-129
Vláda krále Viseryse I., který porušil tradici a jako první z Targeryanů se neoženil (napodruhé) s ženou valyrijské krve. Jeho jediným žijícím potomkem byla po dlouho dobu dcera Rhaenyra, která byla v důsledku toho připravována k nástupu na trůn. Až později se Viserysovi z nového snaťku s Alicent Hightower narodil syn, pozdější král Aegon II.

129-131
Tanec draků, první velká občanská válka v Západozemí. Mezi Aegonem II. a jeho starší sestrou Rhaenyrou se po smrti Viseryse rozhořel spor o Železný trůn. Poté, co Rhaenyra zemřela, její stoupenci (Černí) bojovali dál za nárok jejího syna, Aegona III., proti stoupencům (Zeleným) jeho strýce. Když Aegon II. zemřel bez mužského potomka, jeho dcera a dědička se vdala za Aegon III. a válka tak skončila. Během bojů padly tísíce lidí, potopeny byly desítky lodí a zápasy dračích jezdců vedli k tomu, že plameny strávili takřka polovinu země. Většina draků a vedlejších větví rodu Targaryenů byla válkou vyhubena.

140
Za vlády Aegona III. umírá poslední targaryenský drak a tak se Aegonovi III. začalo říkat “Drakozhouba”. Po drakovi zbylo několik nevylíhlých vajec, které byly později ve snaze o vylíhnutí zničeny nebo ztraceny.

157-161
Po smrti Aegona III. (vl. 131 - 157), koruna přechází na jeho syna Daerona I., chlapeckého krále, který svou vládu zahájil náhlým útokem na Dorne, který sice dokázal dobýt ale ne udržet a přišel přitom o šedesát tisíc mužů. Před svou smrtí Daeron sepsal slavné dílo Dobytí Dorne.

161-171
Vláda Baelora Požehnaného, septona a krále. Baelor prošel bosý Kostěnou cestou, aby s Dorny uzavřel příměří a zachránil svého bratrance Aemona Dračího rytíře z hadí jámy. Vybudoval rozlehlé septum v Králově přístavišti, později nazvané Velké Baelorovo septum. Nařídil zavřít své sestry do Panenské skrýše Rudé bašty, aby ho pohled na ně nesváděl k tělesné žádostivosti. Manželství, ke kterému byl přinucen svým otcem, nikdy nebylo konzumováno. Navzdory tomu spodila jeho sestromanželka Daena bastarda, jménem Daemon (pozdější Daemon Černoohěn). Baelor jí velkoryse odpustil a dokonce nechal chlapce vychovát na svém panovnickém dvoře. Král se často a přísně postil, z čehož se prý pomátl na rozumu a nakonec zemřel, podle jiných byl otráven svým strýcem Viserysem.

170
Mír s Dorny byl zpečeťen sňatkem budoucího krále Daerona II. (vl. 184-209) a princezny Myriah Martell. Aemon Dračí rytíř, se stal členem Královské gardy, dříve se pod pseudonymem „Rytíř slz“ stal turnajovým šampiónem a jmenoval královnou krásy svou sestru, Daeronovu matku Naerys. Ser Aemon údajně měl být jejím milencem a skutečným otcem Daerona.

171
Zemřel král Baelor Požehnaný, na trůn nastoupil jeho strýc Viserys II. (vl. 171 - 172), který předtím 14 let zastával úřad králova pobočníka.

172-184
Po smrti Viseryse II. začala vláda jeho syna Aegona IV. Hanebného (též Nehodného). Ten proslul tím, že spodil bezpočet bastardů a na svém smrtelném loži všechny legitimizoval, ba co více, některým ze svých nemanželským potomkům na znamení přízně daroval dračí vejce a drahocenné meče z valyrijské oceli. Nejvýznamnější z nich je trojce takzvaných „Velebastardů“, které král počal se ženami vysoce urozenými, Daemon Černoohěn (přezdívaný Černý drak), Aegor Hořkoocel, Brynden Krvavohavrana. Po Aegonovi IV. usedl na trůn jeho jediný manželský syn Daeron II. (vl. 184-209), jehož právo na trůn ale bylo zpochybňováno vzhledem k blízkému vztahu jeho matky královny Naerys k Aemonu Dračímu rytíři.

195-196
Vzpoura Černoohně, druhá občanská válka mezi Targaryeny. Daemon Černooheň prohlásil svého bratra Daerona za bastarda Dračího rytíře a sebe za právoplatného dědice. Celé země se rozdělila na stoupence Černého a Červeného draka. Vzpoura vyvrcholila bitvou na Rudém poli. Daemon zde byl zabit svým nevlastním bratrem Bryndenem Krvavohavranem, ale mnoho jeho stoupenců a několik synů uprchlo do Svobodných měst spolu s Aegorem Hořkoocelí, pod jehož vedením vzniklo z exulantů v Essosu mocné žoldnéřské společenstvo, Zlaté společenstvo.

197
Dorne se rozhodlo formálně připojit k Sedmi královstvím po svatbě Daenerys, sestry krále Daeron II., a prince Morana Martella.

209
Velká jarní epidemie, během krátké doby zemřel následník trůnu Baelor Kopílam i jeho synové Valarr, Matarys i sám král Daeron II. Králem se tak stal Daeronův druhorozený syn Aerys I. (vl. 209-221), který pobočníkem jmenoval svého nevlastního strýce Bryndena Krvavohavrana.

211
Dagon Greyjoy, lord Železných ostrovů a vazal Železného trůnu, využil chaosu panující v zemi a začal tajně podnikat nájezdy na západní a severní část království. Starkové a Lannisterové uzavřeli spojenectví, aby mu mohli společně čelit.

212
Turnaj v Bílozdi, na kterém mělo být zahájeno druhé povstání Černoohňů, ale králův pobočník plán vzpoury odhalil hned v zárodku, zajal jejího vůdce Daemona II. Černoohně a spolu s ním většinu spiklenců.

221
Král Aerys I. zemřel bez potomků, trůn přechází na jeho bratra Maekara (vl. 221-233). Prvním počinem Maekara bylo sesazení a uvěznění nenáviděného lorda Krvavohavrana.

233
Král Maekar umírá v boji proti vzbouřnému lordovi. Během Maekarovy vlády postupně zemřel jeho nejstarší syn Daeron na souchotě a jeho druhý syn Aerion “Jasný plamen” po vypití divokého ohně. Jeho třetí syn Aemon odmítl korunu a odešel jako mistr sloužit k Noční hlídce. Králem se tak stal nejmladší syn Aegon jako Aegon V. řečený Nevhodný či Nepravděpodobný (vl. 233-259), neboď se narodil jako čtvrtý syn čtvrtého syna a jako sedmý v nepřímé dědické linii. Lord Krvavohavran byl novým králem vykázán na Zeď, kde se po čase stal lordem velitelem.

255-260
Vypukla Válka Devítigrošových králů, když spolek devíti mocných kupců a žoldnéřů dobyl svobodné město Tyroš a Kamenoschody. Jedním z Devíti byl i Maelys Obludný, poslední potomek Daemona Černoohně v přímé mužské linii. Pod jeho vedením plánovalo Zlaté společenstvo znovu zaútočit na Sedm království. Během bitvy na Kamenoschodech zabil ser Barristan Selmy v souboji Maelyse Obludného a ukončil tak nároky Černoohňů na trůn.

259
Tragédie na Létohradu. Král Aegon V., jeho prvorozený syn Duncan Malý a velitel Královské gardy ser Duncan Vysoký zemřel během rozsáhlého požáru letního sídla Targaryenů. Požár vznikl při neúspěšném pokusu o vylíhnutí posledního dračího vejce v Západozemí a hrad byl požárem úplně zničen. Aegonově vnukovi Aerysovi a jeho setromanželce Rhaelle se v tentýž den narodil syn, korunní princ Rhaegar. V návaznosti na tuto smutnou událost se Rhaegarovi začalo říkat „Poslední drak“. Na trůn usedl Aegonův druhorozený syn Jaehaerys II. (vl. 259 - 262).

262
Zemřel král Jaehaerys II., na trůn nastoupil jeho syn Aerys II. (vl. 262-283), později zvaný Šílený král. Tywin Lannister byl jmenován pobočníkem nového krále.

276/ 277
Vzdor Šerodolu, rod Darklynů odmítl odvést daně Železnému trůnu. Aerys II. se snažil sám vyřešit situaci, při vyjednávaní se však stal rukojmím. Šerodol byl šest měsíců obléhán armádou pod velením lorda Tywina, dokud ser Barristan Selmy krále neosvobodil. Rod Darklynů byl vyhuben a hrad připadl rodu Rykkerů.

280
Král Aerys poslal vojáky v čele s členy Královské gardy, aby se vypořádali s Bratrstvem Králolesa – skupinou psanců, vedenou Simonem Toynem. Arthur Dayne zabil Usměvavého rytíře a Barristan Selmy Simona Toynea. Po porážce Bratrstva ser Artur Dayne pasoval Jaimeho Lannistera na rytíře.

281
Rok falešného jara. V Harrenově se konal turnaj. Na turnaj přijel jako host i král Aerys II., který jinak od událostí v Šerodolu neopouštěl Rudou baštu. Princ Rhaegar, vítěz turnaje, jmenoval Lyannu Stark královnou krásy, namísto své manželky Elii Martell. Jaime Lannister byl jmenován členem Královské gardy. Tywin Lannister na protest rezignoval na funkci pobočníka a vrátil se na Casterlyovu skálu.

282-283
Korunní princ Rhaegar unesl Lyannu Stark. Konečným důsledkem byla vzpoura mnoha velkých rodů, občanská válka, smrt většiny zbývajícjích Targaryenů a nástup Roberta Baratheona na Železný trůn.

284
Na Dračím kameni se narodila se Daenerys Targaryen. Její matka, královna Rhaella, při porodu zemřela. Věrní přívrženci odvezli poslední dva Targaryeny do bezpečí Svobodných měst těsně předtím, než Stannis Baratheon obsadil Dračí kámen.

289
Začalo Dlouhé léto, trvající celých deset let. Balon Greyoj vyhlásil nezávislost Železných ostrovů, jeho rebelie je posléze poražena.

298
Králův pobočník lord Jon Arryn za podivných okolností umírá, začíná Píseň ledu a ohně.

Created by eKnihy.iGalerie.cz