BOUŘE MEČŮ

Píseň ledu a ohně

Chronologická poznámka

Píseň ledu a ohně je vyprávěna z hlediska postav, které jsou někdy stovky, ba dokonce tisíce mil daleko od sebe. Některé kapitoly popisují děj jediného dne, nebo dokonce hodiny, jiné pokrývají čtrnáct dní, měsíc, půl roku. Vyprávění s tak obšírnou strukturou nemůže striktně navazovat na sebe; někdy se odehrává mnoho důležitých věcí současně, byť tisíce líg od sebe.

Laskavý čtenář nechť si v případě svazku, který drží v ruce, uvědomí, že úvodní kapitoly Bouře mečů nenavazují na závěrečné kapitoly Střetu králů, spíše se s nimi překrývají. Zahajuji své vyprávění líčením některých z událostí, jež se odehrávaly na Pěsti Prvních lidí, v Řekotočí, Harrenově a na Trojzubci v době, kdy byla v Králově přístavišti bojována Bitva na Černovodém proudu, a krátce poté…

George R. R. Martin

PROLOG

Den byl šedivý, mráz štípal až do kostí a psi ne a ne chytit stopu. Velká černá fena přičichla k otiskům medvědích tlap, couvla od nich a odplížila se s ocasem staženým mezi nohy zpátky k smečce. Psi se tiskli k sobě v žalostné skupince na břehu řeky, zatímco mrazivý vítr jim nemilosrdně profukoval kožichy. Chett ho cítil taky, jak se mu zahryzává do těla navzdory vrstvám černé vlny a vařené kůže. Panovala zima příliš strašlivá jak pro člověka, tak pro zvíře, ale oni přesto museli být venku. Nenávistně zkřivil ústa a málem cítil, jak se mu boláky, které mu pokrývaly tvář a krk, zbarvily hněvem doruda. Mohl jsem si hovět hezky v teple a bezpečí na Zdi, kde bych se staral o zpropadené havrany a udržoval oheň pro starého mistra Aemona. To bastard Jon Sníh ho připravil o tohle pohodlné místečko, on a ten jeho tlustý přítel Sam Tarly. Jejich vinou je se smečkou psů tady, hluboko v začarovaném hvozdu, a mrzne až do morku kostí. „U sedmi pekel.“ Prudce zatáhl za šňůry, aby upozornil psy, kdo je tam pánem. „Stopa, vy mizerové. Nechal ji tu medvěd. Chcete se nažrat masa, nebo ne? Tak hledejte!“ Jenže psi se s vytím jen přitiskli o to blíž k sobě. Chett jim práskl nad hlavami krátkým bičem a černá fena na něj zavrčela. „Psí maso chutná stejně dobře jako medvědí,“ varoval ji. Dech mu zamrzal u úst s každým slovem. Lark ze Sester stál opodál s rukama zkříženýma přes hrudník a dlaněmi vraženými do podpaždí. Měl na rukou černé vlněné rukavice, ale i tak si ustavičně stěžoval, jak má prokřehlé prsty. „Na lov je strašná zima,“ zabručel. „Kašli na toho medvěda, nestojí za to, abychom tu kvůli němu zmrzli.“

„Nemůžeme se přece vrátit do tábora s prázdnýma rukama, Larku,“ zahuhňal Malý Pavka přes hnědé kníry a vous, které mu pokrývaly většinu tváře. „Lordu veliteli by se to určitě nelíbilo.“ Pod jeho rozpláclým buldočím nosem, kde mu zamrzl smrk, se vytvořila ledová kapka. Obrovitou rukou v silné kožešinové rukavici sevřel těsněji rukojeť oštěpu.

„Kašli i na Starého medvěda,“ ušklíbl se Lark ze Sester, hubený muž s ostře řezanými rysy a nervózníma očima. „Mormont se beztak nedožije svítání, copak jsi zapomněl? Komu záleží na tom, co se mu bude či nebude líbit?“

Malý Pavka udiveně zamrkal černýma prasečíma očkama. Možná na to opravdu zapomněl, pomyslel si Chett; byl tak tupý, že zapomínal většinu věcí. „Proč musíme Starého medvěda zabít? Proč prostě jen neodejdeme a nenecháme ho být?“

„A ty si jako myslíš, že on nechá být nás!“ opáčil Lark vztekle. „Nechá náš uštvat. Ty snad chceš, aby tě černí bratři štvali po lesích jako zvěř, hlavo skopová?“

„Ne,“ zabručel Malý Pavka. „To nechci. Nechci.“

„Takže ho zabiješ?“ naléhal na něj Lark.

„Ano.“ Obrovitý muž uhodil silným koncem svého oštěpu do zmrzlé hlíny říčního břehu. „Udělám to. Nikdo nás štvát po lesích nebude.“

Lark ze Sester vyndal ruce z podpaždí a otočil se k Chettovi. „Já říkám, abychom zabili všechny důstojníky.“

Chettovi se už z těch řečí dělalo nanic. „Tohle jsme přece probírali. Umře Starý medvěd a Blane ze Stínové věže. Taky Grubbs a Aethan. Mají holt smůlu, že si zrovna vylosovali hlídku. Dywen a Bannen zemřou proto, že jsou to nejlepší stopaři, a ser Prasátko kvůli havranům. To je všechno. Zabijeme je tiše, ve spaní. Jediný výkřik a staneme se žrádlem pro červy, všichni do jednoho.“ Nežity na jeho krku a tváři byly rudé vzteky. „Splň prostě svůj úkol a postarej se o to, aby tvoji bratranci splnili jejich. A Pavko, snaž se nezapomenout, že to bude během třetí hlídky, ne druhé.“ „Třetí hlídka,“ zabručel velký muž přes svoje vousy a zmrzlý smrk. „Já a Tichošlápek. Nezapomenu na to, Chette.“

Měsíc měl být té noci v novu a oni si vyměnili služby s jinými bratry, tak aby na stráži stálo osm jejich mužů, zatímco dva další budou hlídat koně. Situace nemohla být příznivější než právě dnes. Kromě toho divocí na ně mohou zaútočit každým dnem. Chett byl rozhodnutý být od Pěsti co nejdál, dřív než k tomu dojde. Měl totiž v úmyslu zůstat za každou cenu naživu.

Na sever odjely tři stovky bratrů, kteří odpřisáhli věrnost Noční hlídce, dvě stě z Černého hradu a další stovka ze Stínové věže. Byla to ta největší průzkumná výprava, jakou kdo pamatoval, čítající téměř třetinu síly Noční hlídky. Měli v úmyslu najít Bena Starka, sera Waymara Roycea a další průzkumníky, kteří se vypravili za Zeď a už se nevrátili, a zjistit, proč divocí houfně opouštějí své vesnice. Nu, zatím nebyli Starkovi a Royceovi o nic blíž, než když odjížděli ze Zdi, ale aspoň zjistili, kam divocí zmizeli - vzhůru do ledových pustin bohy zapomenutých Mrazoklů. Mohli si tam nahoře sedět a čekat třeba do skonání světa a Chetta by z toho jeho nežity rozhodně nesvrběly.

Jenže oni ne. Usmysleli si, že potáhnou na jih, a v současné době sestupovali dolů z hor podél toku Mléčné vody.

Chett zvedl oči a pohlédl na řeku. Její kamenité břehy byly olemované ledem a mléčně bílá voda donekonečna plynula dolů z hor, směrem od Mrazoklů. A teď spolu s ní táhl stejnou cestou i Mance Nájezdník a jeho divocí. Thoren Smallwood se před třemi dny vrátil velmi znepokojený. Vylíčil Starému medvědovi, co jeho průzkumníci viděli, a jeho muž Kedge Bělooký to pak řekl všem ostatním. „Pořád ještě jsou na úbočí kopců, ale sestupují stále níž,“ řekl Kedge, ohřívající si ruce nad ohněm. „Předvoji velí Harma Psí hlava, ta poďobaná děvka. Kozoch se vyšplhal nahoru až k jejímu táboru a viděl ji na vlastní oči, jak tam sedí u ohně. Ten blázen Tumberjon ji chtěl sejmout šípem, ale Thoren měl víc rozumu.“

Chett si odplivl. „Mohl bys nám říct, kolik jich tam je?“ „Mnoho a ještě víc. Dvacet třicet tisíc, neměli jsme tolik času, abychom tam mohli zůstat a spočítat je. Harma sama jich má v předvoji pět set, všechny na koních.“ Muži kolem ohně si vyměnili ustarané pohledy. Zřídkakdy se stávalo, aby průzkumníci narazili na pouhých tucet divokých na koních, a teď pět set…

„Thoren poslal Bannena a mě, abychom předvoj zeširoka objeli a mrkli se na hlavní těleso jejich armády,“ pokračoval Kedge. „Nebylo jim konce. Pohybují se pomalu, jako zamrzlá řeka, jen čtyři pět mil denně, ale nezdá se, že by měli v úmyslu vrátit se zpátky do svých vesnic. Víc než polovina z nich byly ženy a děti, a hnali před sebou zvířata, kozy, ovce, dokonce i pratury, co jim táhli sáně. Jsou naložené balíky kožešin a čtvrtěmi masa, klecemi s kuřaty, máselnicemi a kolovraty, vším jejich majetkem. Jejich muly a poníci nesli tak velká břemena, až byste si mysleli, že se jim musí zlámat hřbety vpůli. Ženské taky.“

„A táhnou podél Mléčné vody?“ zeptal se Lark ze Sester.

„To už jsem přece říkal, ne?“

Mléčná voda je měla vést kolem Pěsti Prvních lidí, vysokého kopce s prastarou kruhovou hradbou na vrcholu, kde si Noční hlídka zřídila tábořiště. Jakýkoli člověk s byť jen náprstkem rozumu by už dávno pochopil, že je načase sbalit se a vydat se zpátky ke Zdi. Starý medvěd sice nechal Pěst opevnit naostřenými kůly, jámami a ježky, jenže proti tak početné armádě to postrádalo význam. Pokud na Pěsti zůstanou, budou obklíčeni a do jednoho pobití.

A ten blázen Thoren Smallwood chtěl zaútočit. Sladký Donnel Kopec byl panošem sera Malladora Lockea, a předevčírem v noci byl svědkem toho, jak Smallwood přišel do Lockeova stanu. Ser Mallador byl stejného mínění jako starý ser Ottyn Wythers, naléhal, aby se vrátili ke Zdi, ale Smallwood o tom nechtěl ani slyšet, ba naopak byl rozhodnutý přesvědčit ho, aby si to rozmyslel. „Král za Zdí nás nikdy nebude očekávat tak daleko na severu,“ argumentoval Thoren podle Sladkého Donnela. „A ta jeho početná armáda je jen otrhaná cháska plná darmožroutů, z nichž mnozí ani nevědí, kterým koncem držet meč. Jediný náš útok jim vyžene z hlavy všechny myšlenky na válku a zažene je s vytím na dalších padesát let zpátky do jejich doupat v lesích.“

Tři stovky proti třiceti tisícům. Chett to považoval za holé šílenství, a ještě šílenější bylo, že ser Mallador se opravdu nechal přesvědčit a oba společně už byli ve fázi, kdy každou chvíli zlomí Starého medvěda. „Jestli budeme čekat příliš dlouho, možná o tuhle šanci přijdeme a žádná další se nám už nenaskytne,“ vysvětloval Smallwood každému, kdo byl ochoten naslouchat mu. Ser Ottyn Wythers proti tomu namítal: „My jsme štít, který střeží říše lidí. Svůj štít nezahodíš, pokud to není pro dobrou věc,“ ale Thoren odvětil: „V boji s mečem je nejjistější obranou rychlý výpad, který zabije tvého protivníka, a ne se krčit za štítem.“

Ani Smallwood, ani Wythers však neměli velení nad muži Noční hlídky. Měl je lord Mormont, a ten čekal, až se vrátí jeho další průzkumníci, Jarman Buckwell s muži, co se vydali vzhůru po Obrových schodech, a Qhorin Půlruký s Jonem Sněhem, kteří odešli prozkoumat Křivolaký průsmyk. Buckwell a Půlruký se však nevraceli. Pravděpodobně jsou mrtví. Chett si představil toho bastarda Jona Sněha, jak leží promodralý a na kámen zmrzlý někde na pustém horském vrcholku, s oštěpem divokého zabodnutým v zádech. Usmál se při té představě. Doufám, že zabili taky toho jeho proklatého vlka.

„Žádný medvěd tu není,“ usoudil náhle. „Je to stará, dávno vyčichlá stopa. Vrátíme se k Pěsti.“ Psi se rozběhli kupředu tak nedočkavě, že mu málem podtrhli nohy, stejně dychtiví vrátit se do tábora jako on. Asi si myslí, že dostanou nažrat, potvory jedny. Chett se uchechtl. Nekrmil je už tři dny, aby byli zlí a hladoví. Dnes v noci, než se vykradou do tmy, je vypustí mezi řady koní, kterým Sladký Donnel Kopec a Karl Koňský hnát přeřežou provazy. Štěkající psi a splašení koně budou pobíhat po celé Pěsti, probíhat přes ohně, skákat přes kruhovou hradbu a zadupávat bratry ve stanech. V nastalém zmatku bude možná trvat celé hodiny, než si někdo všimne, že čtrnáct bratrů chybí.

Lark chtěl do akce přivést dvakrát tolik mužů, jenže co jste mohli očekávat od nějakého hloupého chlapa ze Sester, jehož dech páchne rybinou? Pošeptej slovo do nesprávného ucha a než se naděješ, budeš mrtvý. Ne, čtrnáct byl dobrý počet. Dost na to, aby stačili udělat, co bude třeba, ale ne zas tolik, aby nedokázali udržet tajemství. Chett jich většinu naverboval sám. Jedním z jeho rekrutů byl Malý Pavka; nejsilnější muž na Zdi, byť co se rozumu týkalo, byl tupější než mrtvý slimák. Jednou zlomil divokému vaz pouhým stiskem. Také získali Dýku, přezdívaného podle jeho oblíbené zbraně, a malého šedivého mužíka, kterému bratři říkali Tichošlápek. V mládí se prý zmocnil stovky žen a vychloubal se, že žádná ho nikdy neviděla ani neslyšela, dokud to do ní nestrčil.

Plán vymyslel Chett. Byl z nich přece nejchytřejší; dobré čtyři roky sloužil jako majordomus starého mistra Aemona, než ho o místo připravil ten hnusný bastard Jon Sníh, aby je mohl dostat jeho vyžraný prasečí přítel. Až dnes v noci půjde Sama Tarlyho zabít, pošeptá mu do ucha: „Posílám pozdravení lordu Sněhovi,“ a pak seru Prasátkovi podřízne krk, až se z něho v bublinách vyřine krev přes všechny ty vrstvy sádla. Chett znal havrany, takže by neměli působit problémy. Tarly ostatně taky ne. Pouhý dotek nože a ten zbabělec si pomočí kalhoty a začne žebrat o život, jen ať si škemrá, stejně mu to nebude nic platné. Jakmile mu podřízne krk, zotvírá všechny klece a vyžene z nich ptáky, takže bratři nebudou moci poslat žádný vzkaz na Zeď. Tichošlápek a Malý Pavka mezitím zabijí Starého medvěda, Dýka si vezme na starost Blanea a Lark se svými bratranci umlčí stopaře Bannena a starého Dywena, aby jim znemožnili vyčenichat je a pustit se po jejich stopách. Vezmou si s sebou jídlo na čtrnáct dní a Sladký Donnel s Karlem Koňským hnátem budou mít připravené koně. Po Mormontově smrti přejde velení na sera Ottyna Wytherse, starého muže, unaveného životem a slabého. Ten odsud bude pospíchat zpátky ke Zdi, ještě než se rozední, a nebude mrhat svými muži na to, aby je posílal za námi.

Psi ho táhli stále dál, cestou necestou mezi stromy. Chett už viděl Pěst zvedající se do výše mezi okolní zelení. Den byl tak pošmourný, že Starý medvěd dal zapálit pochodně. Hořely uspořádané do kruhu podél celé hradby, která korunovala vrcholek strmého kamenitého kopce. Tři muži přebrodili potok. Voda byla ledově chladná a hladinu pokrývaly kusy ledu. „Já se vydám na pobřeží,“ svěřil se jim Lark ze Sester. „Já a moji bratranci. Postavíme si loď a poplujeme domů na Sestry.“

A doma hned poznají, že jste zběhové, a useknou vám ty vaše bláznivé hlavy, pomyslel si Chett. Nebylo možné opustit Noční hlídku, jakmile jste jednou odříkali slova přísahy. Kdekoli na území Sedmi království vás mohli zajmout a zabít.

Teď mluvil Ollo Jednoruký, který básnil o tom, jak odpluje zpátky do Tyroše, kde podle jeho tvrzení nepřicházejí lidé o ruku kvůli kousku poctivé zlodějiny ani je nikdo neposílá mrznout kamsi do divočiny za to, že je načapají v posteli s ženuškou nějakého rytíře. Chett nejdřív uvažoval, že půjde s ním, jenže nemluvil tou jejich uslintanou holčičí řečí. A co by beztak dělal v Tyroši? Neznal žádné řemeslo, které by ho uživilo, protože vyrostl v Bábině močálu. Jeho otec strávil většinu svého života lopotou na polích jiných lidí a sběrem pijavic. Svlékl se donaha až na silnou bederní zástěrku a vbrodil se do kalné vody. Když vylezl, byl pokrytý pijavicemi od hlavy až k patě. Někdy nutil Chetta, aby mu pomáhal pijavice sundávat. Jednou se mu jedna z nich přisála k dlani a on ji s odporem rozmáčkl o zeď. Otec ho za to zmlátil do krve. Mistři pijavice vykupovali po dvanácti za groš.

Lark si klidně může jít domů, když chce, a ten zatracený Tyrošan taky, ale Chett ne. Bábin močál nechce už nikdy v životě vidět. Moc se mu líbila Krasterova pevnost. Kraster si tam žil jako nějaký urozený lord, tak proč by nemohl on? Nebylo by to k popukání? Chett, syn sběrače pijavic, jako pán vlastní pevnosti. Na jeho praporci by mohl být tucet pijavic na růžovém poli. Proč se ale zastavovat u lorda? Možná by se měl stát rovnou králem. Mance Nájezdník taky začal jako vrána. Mohl bych být králem, stejným jako on, a taky bych si mohl opatřit nějaké manželky. Kraster jich měl devatenáct, nepočítaje ty mladé, dcery, se kterými zatím nespával. Polovina jeho manželek byla stejně stará a ošklivá jako Kraster sám, ale na tom nezáleželo. Ty staré by Chett nechal vařit a uklízet, obdělávat mrkev a obhospodařovat prasata, zatímco mladé by mu zahřívaly postel a rodily mu dětí. Kraster by proti tomu určitě nic nenamítal, rozhodně ne po jednom přátelském objetí od Malého Pávky.

Jediné ženy, které Chett kdy poznal, byly nevěstky, co si je koupil v městečku u Černého hradu. Když byl mladší, stačilo, aby se vesnické holky jednou koukly na jeho obličej plný nežitů a tukových boulí a znechuceně se odvracely stranou. Nejhorší z nich byla ta coura Bessa. Roztahovala nohy pro každého kluka v Bábině močálu, a tak si říkal, proč by nemohla i pro něho? Dokonce strávil celé dopoledne tím, že pro ni trhal květiny, protože se doslechl, že je má ráda. Jenže ona se mu vysmála do tváře a řekla, že by si raději vlezla do postele s pijavicemi jeho táty než s ním. Přestala se smát, když do ní vrazil nůž. Bylo to sladké… ten výraz na její tváři, a tak nůž vytáhl a vrazil ho do ní znovu. Když ho pak chytili dole blízko Sedmiproudí, starý lord Walder Frey se dokonce ani neobtěžoval, aby se dostavil a řádně ho odsoudil. Místo sebe poslal jednoho z těch svých bastardů, Waldera Řeku, a další věcí, kterou Chett věděl, bylo, že má namířeno ke Zdi s tím kysele páchnoucím černým ďáblem Yorenem. Cenou za jediný sladký okamžik měl být celý jeho život.

Teď však měl v úmyslu vzít si ho zpátky, a Krasterovy ženy taky. Ten pokroucený starý divoký má pravdu. Když chceš, aby byla žena tvoje, tak si ji prostě vezmi a nechoď za ní s květinami. Možná si pak ani nevšimne tvých podebraných nežitů. Chett neměl v úmyslu dopustit se znovu stejné chyby.

Vyjde to, ujišťoval sám sebe snad už posté. Pokud se odsud bez problémů dostaneme. Ser Ottyn vyrazí na jih směrem k Stínové věži, nejkratší cestou ke Zdi. Námi se zabývat nebude, Wythers určitě ne, jediné, oč mu půjde, bude dostat se zpátky celý. Thoren Smallwood na něj bude naléhat, aby zaútočili, jenže ser Ottyn je až příliš opatrný a navíc bude mít větší pravomoc. Na tom ale stejně nezáleží. Jakmile budeme pryč, Thoren ať si klidně zaútočí, na koho bude chtít. Co nám bude do toho? Pokud se žádný z nich nevrátí ke Zdi, nikdo nás beztak nebude hledat, protože si budou myslet, že jsme zahynuli s ostatními. Tato nová myšlenka ho na okamžik zaujala. Jenže to by museli zabít taky sera Ottyna a sera Malladora Lockea, aby se mohl Smallwood ujmout velení. Oba je hlídali dnem a nocí… ne, to riziko bylo příliš velké.

„Chette,“ řekl Malý Pavka najednou, když se vláčeli po kamenité stezce vyšlapané zvěří mezi strážními stromy a vzrostlými borovicemi, „co ten pták?“

„Jaký zatracený pták?“ Poslední věcí, kterou teď potřeboval, bylo, aby nějaká skopová hlava plácala nesmysly o jakémsi ptákovi.

„Havran Starého medvěda,“ pokračoval Malý Pavka. „Když ho zabijeme, kdo pak bude toho ptáka krmit?“

„Komu na tom sakra záleží? Zabij ho taky, jestli chceš.“ „Já tomu ptákovi nechci ublížit,“ namítl velký muž. „Jenže je to mluvící pták. Co když někomu prozradí, co jsme udělali?“

Lark ze Sester se dal do smíchu. „Malý Pavka, hloupý jako kafka,“ urážel ho.

„Nech toho,“ zabručel Malý Pavka varovným tónem.

„Pavko,“ zasáhl Chett, než se velký muž stačil příliš rozzuřit, „až tam najdou toho starce ležet v kalužině krve s podříznutým krkem, nebudou potřebovat ptáka, aby jim řekl, že ho někdo zabil.“

Malý Pavka o tom chvíli přemýšlel. „To je pravda,“ připustil nakonec. „Nemohl bych si tedy toho ptáka nechat? Líbí se mí.“

„Je tvůj,“ řekl Chett, jen aby ho umlčel.

„Vždycky ho můžeme sežrat, když budeme mít hlad,“ zašpičkoval Lark.

Malý Pavka se znovu zamračil. „Žrát mého ptáka raději ani nezkoušej, Larku. Raději ne.“

Chett uslyšel hlasy doléhající k nim mezi stromy. „Zavřete ty vaše zatracené huby, oba. Jsme skoro u Pěsti.“

Vynořili se z lesa na západním úbočí kopce a obešli ho kolem dokola na jih, kde nebyl svah tak příkrý. Blízko okraje lesa se procvičoval tucet mužů v lukostřelbě. Namalovali si obrysy lidských postav uhlíky na kmeny stromů a stříleli po nich šípy. „Podívejte,“ zachechtal se Lark, „prase s lukem.“

Samosebou, nejbližším lučištníkem byl ser Prasátko, ten tlustý kluk, co ho připravil o místo u mistra Aemona. Pouhý pohled na Samwella Tarlyho ho pokaždé naplnil hněvem. Sloužit starému mistru Aemonovi byla tak dobrá služba, jakou si jen mohl přát. Slepý stařec byl nenáročný a o většinu jeho skrovných potřeb se většinou beztak postaral Clydas. Chettovy povinnosti byly snadné: čistit ptačinec, tu a tam rozdělat oheň, občas přinést nějaké to jídlo… a Aemon ho nikdy neuhodil. A tenhleten si myslí, že si může jen tak přijít a odstrčit mě, jen kvůli tomu, že je urozeného původu a umí číst? Možná ho požádám, aby mi přečetl, co stojí psáno na mém noži, než mu podříznu krk.
„Jděte,“ řekl svým druhům, „já se budu chvilku dívat.“ Psi tahali
za šňůry, dychtiví jít s ostatními, k žrádlu, o kterém si mysleli,
že je dostanou na vrcholu. Chett kopl fenu špičkou boty, a to je
do jisté míry zklidnilo. Díval se od stromů, jak tlustý chlapec zápolí s lukem, který byl stejně velký jako on sám. Rudolící obličej připomínající měsíc v úplňku měl soustředěně zkřivený. Do hlíny před sebou měl zabodnuté tři šípy. Založil jeden z nich, natáhl tětivu, drahnou chvíli ji držel nataženou, jak se snažil zamířit, pak šíp vypustil. Zmizel v zeleni. Chett se začal hlasitě řehtat zvráceným potěšením.

„Ten už nenajdeme a já za to dostanu vyhubováno,“ láteřil Edd Tollet, věčně zamračený šedovlasý panoš, kterému nikdo neřekl jinak než Bolestínský Edd. „Nikdy se nic neztratí, aniž by se ošklivě dívali na mě, a to od té doby co jsem ztratil svého koně. Jenže tehdy se nedalo nic dělat. Byl zkrátka bílý a sněžilo, tak co čekali?“

„Odnesl ho vítr,“ řekl Grenn, další přítel lorda Sněha. „Snaž se držet luk pevněji, Same.“

„Je moc těžký,“ stěžoval si tlustý chlapec, ale přesto vytáhl ze země druhý šíp. Tento letěl moc vysoko, rovnou do větví deset stop nad terčem.

„Vidím, že jsi sestřelil list ze stromu,“ řekl Bolestínský Edd. „Podzim přichází sám o sobě dost rychle, není třeba ještě mu v tom pomáhat.“ Povzdechl si. „A všichni víme, co bude následovat po podzimu. Bohové, jaká je mi zima. Vystřel poslední šíp, Samwelli, mám pocit, jako by mi mrzl jazyk v hubě u samého kořene.“

Ser Prasátko se sklonil nízko k zemi a Chett si říkal, že tlustý kluk se každou chvíli dá do breku. „Je to moc těžké.“

„Založ, natáhni, vystřel,“ řekl mu Grenn. „Dělej.“

Tlustý chlapec poslušně vytáhl poslední šíp ze země, založil ho do svého dlouhého luku, natáhl tětivu a vystřelil. Udělal to rychle, bez mučivého mhouření očí podél šípu, tak jak to dělal podvakrát předtím. Šíp se zabodl do dolní poloviny hrudníku uhlíkem namalované postavy a s chvěním tam zůstal trčet. „Já ho zasáhl“ vydechl ser Prasátko šokovaně. „Grenne, viděl jsi to? Edde, podívej se, já ho zasáhl!“

„Řekl bych, žes ho střelil do žeber,“ poznamenal Grenn.

„Zabil jsem ho?“ chtěl vědět tlustý chlapec.

Tollett pokrčil rameny. „Možná by měl probodenou plíci, kdyby ovšem měl plící. Většina stromů ji obvykle nemívá.“ Vzal luk Samovi z ruky. „Ale viděl jsem horší vystřely. Jo, a taky jsem sám párkrát hůř vystřelil.“

Ser Prasátko jen zářil. Kdybyste se na něj podívali, mysleli byste si, že se mu ve skutečnosti podařil přímo hrdinský čin. Pak si ale všiml Chetta s jeho psy, svěsil koutky úst a jeho smích odumřel v zakvičení.

„Zasáhl jsi strom,“ řekl Chett. „Uvidíme, jak budeš střílet, až sem přijedou hoši Manceho Nájezdníka. Ti nebudou stát s rukama nataženýma jako větve s ševelícími listy, ach ne. Přiřítí si to rovnou na tebe, budou ti řvát do ksichtu a já se vsadím, že si naděláš do gatí. Některý z nich ti zarazí sekeru rovnou mezi ta tvoje malá prasečí očka. Poslední věcí, co uslyšíš, bude krach, až se ti její ostří zakousne rovnou do lebky.“

Tlustý chlapec se celý třásl. Bolestínský Edd mu položil ruku na rameno. „Bratře,“ řekl vážným hlasem, „to, že se totéž stalo tobě, ještě neznamená, že Samwella čeká stejný osud.“

„O čem to mluvíš, Tollette?“

„O té sekeře, co ti rozsekla lebku. Je pravda, že ti polovina mozku vytekla na zem a psi jej sežrali?“

Halama Grenn se dal do hlasitého smíchu, a dokonce i Samwellovi Tarlymu se podařilo chabě usmát. Chett kopl do nejbližšího psa, trhl za vodítka a zamířil nahoru do kopce. Jen se směj, co hrdlo ráčí, sere Prasátko. Uvidíme, kdo se bude smát dnes v noci. Jenom litoval, že nebude mít čas zabít taky Tolletta. Zakaboněný koňský ksicht.

Svah byl příkrý, dokonce i na této straně Pěsti, kde bylo stoupání nejmírnější. Napůl cesty nahoru začali psi štěkat a tahat za šňůry, protože si mysleli, že dostanou již brzy nažrat. Místo toho jim dal ochutnat svou botu a práskl bičem po ošklivé feně, co po něm pořád ňafala. Jakmile byli psi bezpečně uvázaní, šel podat hlášení. „Otisky jsme našli tam, kde Obr říkal, ale psi nebyli schopní chytit stopu,“ řekl Mormontovi před jeho velkým černým stanem. „Dole u řeky to bylo stejné. Možná šlo o staré stopy.“

„Škoda.“ Lord velitel Mormont měl holou hlavu a mohutný, hustý šedý plnovous, a mluvil stejně unaveně, jako vypadal. „Všem by nám bylo lépe, kdybychom dostali po kousku čerstvého masa.“ Havran na jeho rameni naklonil hlavu na stranu a v ozvěně zakrákal: „Masa. Masa. Masa.“ Mohli bychom si uvařit ty proklaté psy, pomyslel si Chett, ale raději mlčel, dokud ho Starý medvěd nepropustil, aby si šel po svém. To je naposledy, co jsem před ním musel sklonit hlavu, říkal si v duchu potěšeně. Připadalo mu, že se náhle ještě víc ochladilo, což, jak by byl přísahal, bylo nemožné. Psi se žalostně schoulili k sobě na tvrdě umrzlé hlíně a Chett byl napolo v pokušení zalézt si doprostřed jejich klubka. Místo toho si ovinul černý šátek přes dolní část obličeje a nechal mezi vlnou jen štěrbinu pro ústa. Zjistil, že je mu tepleji, když se pohybuje, a tak pomalu chodil stále dokola se smotkem kyselistu v ústech, podělil se o žvanec či dva s černými bratry na stráži a vyslechl si, co mu mohli říct nového. Žádný z mužů na stráži toho dne neměl nic společného s jeho plánem; přesto však usoudil, že bude dobré vyslechnout si, jaký mají názor na situaci.

Většinou byli schopní myslet jen na to, jaká je strašlivá zima.

Stíny se pozvolna prodlužovaly a zvedal se vítr. Profukoval mezi kameny kruhové hradby a vydával přitom vysoký kvílivý zvuk. „Jak já to fičení nesnáším,“ prohodil Obr. „Zní to jako děcko někde v křoví, co řve hladem.“

Když Chett dokončil další okruh a vrátil se k psům, našel Larka, jak tam na něho čeká. „Důstojníci jsou zase ve stanu Starého medvěda, probírají tam něco naléhavého.“

„Od toho jsou tady,“ řekl Chett. „Jsou to urození pánové, všichni kromě Blanea, opíjejí se slovy místo vínem.“

Lark se k němu naklonil blíž. „Sýr-místo-rozumu pořád blábolí o tom ptákovi,“ upozornil ho, rozhlížeje se kolem, aby se ujistil, že není nikdo nablízku. „Ptal se mě, jestli jsme už pro toho zpropadeného tvora ukradli nějaké zrní.“

„Je to havran,“ řekl Chett. „Živí se mršinami.“

Lark se zamračil. „Sežral by i jeho mrtvolu?“

Nebo tvoji. Chett měl pocit, že velkého muže rozhodně potřebují naléhavěji než Larka. „Přestaň si pořád na Malého Pávku stěžovat. Splň svou povinnost, on udělá své.“

Než se Larka ze Sester zbavil, lesem se již přikrádal soumrak. Chett se posadil na zem, aby nabrousil svůj meč. S rukavicemi na rukou to byla zatraceně těžká práce, ale on si je rozhodně nehodlal sundat. V tom mraze by jakýkoli blázen, co by se dotkl oceli holou rukou, přišel o kus kůže. Když zapadlo slunce, psi začali výt. Dal jim vodu a počastoval je nadávkami. „Ještě polovinu noci a budete mít hostinu.“ Už cítil, jak připravují večeři.

Když si bral od kuchaře Hakea skývu tvrdého chleba a misku polévky z fazolí a slaniny, všiml si Dywena, který postával vpředu u ohně. „Les je dnes nějak moc tichý,“ utrousil starý lesník. „U řeky nekuňkají žáby, ve tmě nehoukají sovy. Nikdy jsem neslyšel mrtvější les, než je tento.“

„Tvoje zuby klapají až dost živě,“ utrousil Hake.

Dywen zaklapal svými dřevěnými zuby. „Ani vlci nevyjí. Předtím vyli, ale teď už ne. Co myslíte, kam odešli?“

„Někam do tepla,“ zabručel Chett.

Z tuctu bratří, kteří seděli kolem ohně, byli čtyři jeho. Na každého z nich se při jídle tvrdě úkosem podíval, aby se přesvědčil, zda neprojevují nějaké příznaky nervozity. Dýka mu připadal klidný až dost, jen tam seděl, mlčel a brousil čepel své oblíbené zbraně, tak jak to dělával každého večera. A Sladký Donnel Kopec byl samý žert. Měl bílé zuby, odulé rudé rty a žluté lokny, které nosil umně nakadeřené na ramenou, a tvrdil, že je bastardem nějakého Lannistera. Možná jím opravdu byl. Chett neměl v oblibě pohledné chlapce ani bastardy, ale zdálo se, že Sladký Donnel ví, co chce.

Méně si byl jistý lesníkem, kterému bratři říkali Pilořez, spíš kvůli jeho chrápání, než že by měl cokoli společného se stromy. Právě teď vypadal tak nepokojně, jako by si už nemusel nikdy znovu zachrápat. A Maslyn na tom byl ještě hůř. Chett viděl čůrky potu stékající mu navzdory mrazivému větru po tváři. Krůpěje se leskly v záři ohně jako šňůrky malých mokrých perliček. Maslyn navíc nejedl, jen zíral do své polévky, jako by se mu z její vůně dělalo zle. Toho si budu muset ohlídat, pomyslel si Chett.

„Shromážděte se!“ Ten výkřik se ozval znenadání, z tuctu hrdel, a záhy se rozšířil do každého místečka v táboře na vrcholu kopce. „Muži Noční hlídky! Shromážděte se u středového ohně!“

Chett zamračeně dojedl svou polévku a vydal se za ostatními.

Starý medvěd stál před ohněm, se Smallwoodem, Lockem, Wythersem a Blanem shromážděnými v řadě za ním. Mormont na sobě měl plášť ze silné černé kožešiny. Na rameni mu seděl jeho havran, načechrával si černé peří. Tohle nevěstí nic dobrého. Chett se vmáčkl mezi Hnědého Bernarra a muže ze Stínové věže. Když byli všichni na místě, kromě zvědů v lesích a strážných u kruhové hradby, Mormont si odkašlal a odplivl si. Plivanec zamrzl předtím, než dopadl na zem. „Bratři,“ začal, „muži Noční hlídky.“

„Muži!“ zakrákal jeho havran. „Muži! Muži!“

„Divocí jsou na pochodu, táhnou podél toku Mléčné vody dolů z hor. Thoren se domnívá, že jejich předvoj nás dostihne za deset dnů ode dneška. V tom předvoji budou jejich nejotrlejší válečníci vedení Harmou Psí hlavou. Ostatní pravděpodobně zformují zadní voj nebo pojedou společně s Mancem Nájezdníkem. Jinde budou jejich bojovníci rozptýleni podél linie pochodu. Mají osly, muly, koně…, ale jen pár. Většina je jich pěší, a jsou špatně vyzbrojení a nevycvičení. Zbraně, co si nesou, jsou spíš z kamene a kosti než z oceli. Jsou obtíženi ženami, dětmi, stády ovcí a koz a všemi jejich světskými statky. Zkrátka, třebaže je jich hodně, jsou zranitelní… a nevědí, kde jsme. Anebo se za to alespoň musíme modlit.“

Vědí to, pomyslel si Chett, ty zatracený starý pytle hnisu, oni vědí, kde jsme, tak jistě jako že slunce znovu vyjde. Qhorin Půlruký se přece nevrátil. Jarman Buckwell taky ne. Pokud kteréhokoli z nich divocí chytili, zatraceně dobře víš, že z nich vymlátili písničku či dvě.

Smallwood pokročil kupředu. „Mance Nájezdník má v úmyslu rozbořit Zeď a snést na Sedm království rudou smršť války. Nu, tuhle hru však mohou hrát jen dva. Zítra za svítání mu tu jeho válku dáme.“

„Vyjedeme za rozbřesku, všichni do jednoho,“ řekl Starý medvěd, když se přes shromážděné převalila vlna mumlání. „Pojedeme na sever a objedeme je dokola ze západní strany. Než se obrátíme, Harmin předvoj bude daleko za Pěstí. Úpatí Mrazoklů jsou plná křivolakých roklin a strží jako stvořených pro boj ze zálohy. Jejich linie pochodu se potáhne na mnoho mil. Přepadneme je na několika místech najednou, a přimějeme je myslet si, že jsou nás tam tři tisíce, ne tři stovky.“

„Zaútočíme znenadání a budeme pryč, než se jejich jízda stačí zformovat, aby se nám postavila,“ pokračoval Thoren Smallwood. „Když nás budou pronásledovat, nějaký čas je necháme jet za námi, pak se zase stočíme a udeříme o něco níž do jiné části jejich kolony. Budeme podpalovat jejich vozy, rozhánět jejich stáda a pobíjet jich taková množství, jaká jen dokážeme. Zabijeme i Manceho Nájezdníka, pokud ho najdeme. Jestliže se rozprchnou a utečou do svých vesnic, vyhráli jsme nad nimi. Pokud ne, budeme je plundrovat celou cestu až ke Zdi a postaráme se o to, aby za sebou nechávali stopu z mrtvol, která bude označovat jejich postup.“

„Jsou jich tisíce,“ zvolal někdo za Chettem.

„Zemřeme.“ To byl hlas Maslyna, zeleného strachy.

„Zemřřřeme,“ opakoval Mormontův havran, pleskající černými křídly. „Zemřřřeme, zemřřřeme, zemřřřeme.“

„Mnozí z nás ano,“ přitakal Starý medvěd. „Možná dokonce všichni. Ale jak řekl jiný lord velitel před tisícem let, proto nás oblékají do černého. Vzpomeňte si na slova své přísahy, bratři. Protože my jsme meče v temnotě, strážci na zdech…“

„Oheň, který hoří proti chladu.“ Ser Mallador Locke tasil svůj meč.

„Světlo, které přináší úsvit,“ odpověděly jiné hlasy a byly taseny další meče.

Pak je tasili všichni, a byly to téměř tři stovky do výše zvednutých mečů, zatímco tři stovky hlasů volaly: „Roh, který probouzí spící! Štít, jenž chrání říše lidí!“ Chettovi nezbývalo než připojit svůj hlas k ostatním. Ve vzduchu se srážela pára z jejich dechu a světlo ohně se odráželo od stovek ocelových čepelí. Potěšilo ho, když uviděl Larka, Tichošlápka a Sladkého Donnela Kopce, jak se k nim připojili, jako by byli stejně velcí blázni jako všichni ostatní. Udělali dobře. Nemá smysl přitahovat na sebe nevítanou pozornost, teď když se blíží jejich hodina.

Když volání odeznělo, znovu uslyšeli kvílení větru profukujícího kruhovou hradbu. Plameny se třepetaly a svíjely, jako by i jim byla zima, a tu v náhlém tichu havran Starého medvěda hlasitě a ještě jednou naposledy zakrákal: „Zemřřřeme.“

Chytrý pták, pomyslel si Chett, když je důstojníci propustili se slovy, aby se každý na dnešní noc dobře najedl a dopřál si dlouhého odpočinku. Chett si vlezl pod svoje kožešiny blízko psů, hlavu plnou starostí, co všechno by se mohlo pokazit. Co když ta zatracená přísaha způsobila, že si to některý z jeho mužů rozmyslí? Nebo Malý Pavka zapomene a zabije Starého medvěda během druhé hlídky místo třetí? Anebo Maslyn ztratí odvahu nebo se ukáže, že je někdo zrádce, nebo…

Zjistil, že naslouchá noci. Fičení větru znělo jako naříkající dítě a čas od času zaslechl mužské hlasy, koňské ržání, praskání polen v ohni. Ale nic jiného. Takové ticho.

Viděl před svým vnitřním zrakem vznášející se Bessin obličej. To nebyl nůž, co jsem do tebe chtěl strčit, chtěl jí říct. Natrhal jsem ti květiny, plané růže, řebříček a zlatohlávky, trvalo mi to celé dopoledne. Srdce mu bušilo jako zvon, tak hlasitě, až měl strach, že probudí celý tábor. Led mu pokrýval vous všude kolem úst. Proč najednou vzpomínám na Bessu? Kdykoli na ni myslel předtím, bylo to jen proto, aby si vybavil, jak vypadala, když umírala. Co se to s ním děje? Stěží byl schopný dýchat. Usnul snad na chvíli? Zvedl se na kolena a jeho nosu se dotklo cosi studeného. Chett vzhlédl.

Padal sníh.

Cítil, jak mu na tvářích zamrzají slzy. To není spravedlivé, chtělo se mu vykřiknout. Sníh zničí všechno, na čem tak usilovně pracoval, všechny jeho přepečlivé plány. Byl to těžký sníh, velké bílé vločky snášející se k zemi všude kolem. Jak ve sněhu najdou své skrýše se zásobami nebo stezku vyšlapanou zvěří, kterou se chtěli ubírat na východ? A bratři ani nebudou potřebovat Dywena a Bannena, aby nás vystopovali, protože za sebou budeme nechávat otisky v čerstvém sněhu. Sníh navíc maskoval terén, hlavně v noci. Kůň může klopýtnout o kořen, zlomit si nohu o kámen. Jsme vyřízení, uvědomil si. Vyřízení ještě předtím, než jsme začali. Jsme ztracení. Sběrače pijavic nečeká žádný panský život, žádná pevnost, kterou by mohl zvát svou, žádné ženy ani koruny. Jenom meč divokého v břiše a neoznačený hrob. Sníh mi to všechno vzal… ten proklatý sníh…

Sníh, či spíš mladík toho jména, mu zkazil život už jednou předtím. Sníh a jeho milované prase.

Chett vstal. Měl ztuhlé nohy a snášející se sněhové vločky proměnily vzdálené pochodně v nezřetelná oranžová světýlka. Měl pocit, jako by na něho útočilo mračno studených bledých brouků. Usedali mu na ramena, na hlavu, vlétali mu do nosu a do očí. S klením je ze sebe smetal. Samwell Tarly, vzpomněl si. Se serem Prasátkem si to můžu vyřídit tak či tak. Ovinul si šátek kolem obličeje, zvedl si na hlavu kápi svého pláště a vydal se táborem na místo, kde spal ten zbabělec.

Sníh už padal tak hustě, že se Chett ztratil mezi stany, ale nakonec přece jen spatřil útulné malé útočiště, které si pro sebe tlustý chlapec zřídil mezi skálou a havraními klecemi. Tarly byl pohřbený pod hromadou černých vlněných pokrývek a vypelichaných kožešin. Sníh padal dovnitř a usedal na něm, až vypadal jako nějaká měkká oblá hora. Chett tasil dýku z pochvy. Ocel zašeptala o kůži, slabě jako naděje. Jeden z havranů zakrákal. „Sníh,“ zamumlal další, vykukující černýma očkama ven mezi mřížemi. Ten první po něm opakoval: „Sníh.“ Neslyšně proklouzl kolem nich. Položí tlusťochovi levou dlaň přes ústa, aby utlumil jeho výkřik, a pak…

Uuuuuuuuhúúúúúúúúúú.

Zastavil se uprostřed kroku a spolkl zaklení. Zatroubení rohu se rozlehlo táborem, slabé a vzdálené, a přesto s ničím nezaměnitelné. Teď ne. Bohové, buďte proklati, TEĎ ne! Starý medvěd měl rozmístěné zvědy v korunách stromů kolem Pěsti, aby je upozornili, kdyby se kdokoli přibližoval. Jarman Buckwell se vrací zpátky z Obrových schodů, hádal Chett, nebo možná Qhorin Půlruký z Křivolakého průsmyku. Jedno zatroubení na roh znamenalo, že se vracejí bratři. Pokud je to Půlruký, možná se s ním vrací i Jon Sníh, živý a zdravý.

Uuuuuuuuuuuuhúúúúúúúúúúúúúúú.

„Bohové,“ uslyšel zakňourat Sama Tarlyho. Tlustý chlapec se vyškrábal na kolena, s chodidly zamotanými do svého pláště a pokrývek. Odkopl je stranou a sáhl po drátěné košili, kterou si pověsil na kámen opodál. Když provlékl obrovitý stan oděvu dolů přes hlavu a vsoukal se do něj, spatřil Chetta, jak tam stojí. „Byla to dvě?“ zeptal se. „Zdálo se mi, že jsem slyšel dvě zatroubení…“

„Nebyl to sen,“ odpověděl Chett. „Dvě zatroubení vyzývající Hlídku do zbraně. Dvě zatroubení značící, že se blíží nepřítel. Tam venku je sekera, na které je napsáno Prasátko, tlustý hochu. Dvě zatroubení znamenají divoké“ Při pohledu na výraz strachu na chlapcově otylém obličeji se musel dát do smíchu. „Ať jdou všichni do sedmi pekel. Proklatá Harma. Proklatý Mance Nájezdník. Proklatý Smallwood, který říkal, že nás nedostihnou ještě nejmíň -“

Uuuuuuuuuuuuuuuhúúúúúúúúúúúúúúúúúúúúúúúúú.

Ten zvuk se táhl dál a dál, až se zdálo, že už nikdy neodezní. Havrani plácali křídly a pokřikovali, poletovali v klecích a po celém táboře vstávali bratři Noční hlídky, oblékali zbroj, zapínali si opasky s meči, chápali se bitevních seker a luků. Samwell Tarly tam stál, celý se chvěl, a jeho obličej měl stejnou barvu jako sníh, který se s vířením snášel dolů všude kolem nich. „Tři,“ zachroptěl k Chettovi, „byla tři. Slyšel jsem tři. Nikdy netroubí třikrát. Netroubili tak už stovky a tisíce let. Tři znamenají -“

„Jiné,“ Chett vydal zvuk, který byl napolo smíchem, napolo zaštkáním, a najednou měl mokré spodky. Cítil, jak mu moč stéká dolů po noze, a viděl páru stoupající do vzduchu před svými kalhotami.

JAIME

Vítr vanoucí od východu mu profukoval zacuchané vlasy, hebký a něžný jako Cerseiny prsty. Slyšel zpívat ptáky a cítil řeku pohybující se pod člunem, když je záběry vesel unášely směrem k bledě růžovému svítání. Po tak dlouhé době strávené ve tmě mu svět připadal natolik sladký, že se Jaime Lannister cítil jako opilý. Jsem živý, opojený slunečním svitem. Smích mu vytryskl ze rtů, náhle jako křepelka vyplašená z úkrytu. „Ticho,“ zabručelo děvče a zamračilo se. Škleby slušely jejímu širokému prostoduchému obličeji lépe než úsměvy. Ne že by ji Jaime někdy viděl usmívat se. V duchu se bavil tím, že si ji představoval v Cerseiných šatech z hedvábí místo v kožené brigantině s cvočky. Bylo by to stejné jako obléci do hedvábí krávu. Musel však uznat, že ta kráva umí veslovat. Pod hnědými kamašemi z hrubě tkané látky se jí jako dřevité provazce rýsovala lýtka a propracované svaly paží se napínaly a stahovaly s každým záběrem vesel. Dokonce ani po veslování celou polovinu noci nevykazovala sebemenší známky únavy, což se rozhodně nedalo říci o jeho bratranci Cleosovi, který se lopotil u druhého páru vesel. Když se na ni člověk podívá, vypadá jako velká silná dcera nějakého sedláka, a přesto mluví jako dívka urozeného původu a nosí meč a dýku. Jenže - umí je používat? Jaime měl v úmyslu zjistit to ihned, jakmile se mu podaří zbavit se pout. Nechali mu železné okovy na zápěstích a odpovídající pár kolem kotníků, pospojované dlouhými těžkými řetězy asi stopu dlouhými. „Jako byste si mysleli, že moje slovo Lannistera nestačí,“ žertoval, když ho spoutávali. Tehdy však byl nezřízeně opilý, a to díky Catelyn Stark. Z jejich útěku z Řekotočí si vybavoval jen útržky. Vzpomínal si na nějaké potíže s žalářníkem, jenže ta velká holka ho přemohla. Potom vystupovali po nekonečném schodišti, stále dokola a dokola. Nohy měl slabé jako tráva a dvakrát či třikrát klopýtl, dokud mu děvče nenabídlo rámě, aby se o ni opřel. V jednu chvíli ho zahalili do velkého cestovního pláště a strčili na dno lehkého člunu. Vzpomínal si, že naslouchal, jak lady Catelyn někomu přikazuje, aby zvedl padací mříž Vodní brány. „Posílám sera Cleose zpátky do Králova přístaviště s novými mírovými podmínkami pro královnu,“ prohlásila tónem, jenž nepřipouštěl žádné námitky.

Pak zřejmě usnul. Víno ho uspávalo a bylo tak příjemné natáhnout se, což byl přepych, který mu řetězy v cele nedovolovaly. Jaime se už dávno naučil zdřímnout si v sedle během pochodu. Tohle nebylo o nic obtížnější. Tyrion se uřehtá k smrti, až se dozví, že jsem prospal vlastní útěk. Nyní ale byl vzhůru a pouta ho značně znervózňovala. „Moje paní,“ zvolal, „kdybys mne zbavila těch okovů, pomohl bych ti veslovat.“

Znovu se na něj zamračila, tváří plnou koňských zubů a narůstajícího podezření. „Jen si svoje řetězy ponech, Králokate.“

„Ty si myslíš, že dokážeš veslovat celou cestu až do Králova přístaviště, děvče?“

„Budeš mi říkat Brienne. Ne děvče.“

„Já se jmenuju ser Jaime. Ne Králokat.“

„Popíráš snad, že jsi zabil krále?“

„Ne. A ty popíráš své pohlaví? Jestli ano, tak si rozšněruj kalhoty a ukaž mi ho.“ Obdařil ji nevinným úsměvem. „Požádal bych tě, aby sis rozevřela živůtek, ale z toho pohledu bych toho moc nepoznal.“

Ser Cleos se na něho zamračil. „Nezapomeň na svoje vychování, bratranče.“

V tomhle že protéká krev Lannisterů? Cleos byl synem jeho tety Genny a toho tupohlavého Emmona Freye, který žil v hrůze z lorda Tywina Lannistera ode dne, kdy se oženil s jeho sestrou. Když se lord Walder Frey zapojil s Dvojčaty do války na straně Řekotočí, ser Emmon se rozhodl být loajální raději rodu své sestry než otci. Casterlyova skála dostala z toho jejich přemnoženého vrhu to nejhorší, co mohla, přemítal Jaime. Ser Cleos vypadal jako lasička, bojoval jako husa a měl odvahu obzvlášť statečné ovce. Lady Stark mu slíbila, že ho propustí, pokud doručí její vzkaz Tyrionovi, a ser Cleos ve vší vážnosti přísahal, že to udělá.

Všichni tam v cele odříkali svůj díl přísah, Jaime především. Byla to cena lady Catelyn za jeho propuštění. Přiložila mu hrot meče té velké holky k srdci a řekla: „Přísahej, že už nikdy nepozvedneš zbraň proti Starkovi nebo Tullyovi. Přísahej, že přiměješ svého bratra, aby dostál svému slovu a vrátil mi moje dcery, živé a zdravé. Přísahej na svou rytířskou čest Lannistera, na svou čest bratra Královské gardy. Přísahej na život své sestry, svého otce a svého syna, při bozích starých a nových, a já tě pošlu zpátky k tvé sestře. Odmítni a budu se kochat pohledem na tvou krev.“ Vzpomněl si na to, jak ho ocel bodla přes cáry oděvu, když otočila hrotem meče.

Říkám si: co by asi nejvyšší septon prohlásil o posvátnosti přísah pronášených, když je člověk k smrti opilý, přikovaný ke zdi, a navíc má k srdci přitisknutý meč? Ne že by si Jaime lámal hlavu kvůli falešným přísahám nebo snad kvůli bohům, jimž podle svého tvrzení sloužil. Vzpomněl si na vědro, které lady Catelyn odkopla přes jeho celu. Divná žena, když svěří své dcery muži, jehož čest má podle ní cenu výkalů. Ačkoli jemu důvěřovala tak málo, jak se jen odvažovala. Ona vkládá svou víru v Tyriona, ne ve mě. „Možná koneckonců není zas tak hloupá,“ pronesl nahlas.

Jeho dozorkyně si to vyložila špatně. „Nejsem hloupá. A nejsem ani hluchá.“

Byl na ni hodný; urážet tuhle holku by bylo tak snadné, že by to pro něj nebyla žádná zábava. „Já mluvím sám se sebou, ne s tebou. Jde o zvyk, kterému člověk snadno podlehne, tráví-li dlouhé dny o samotě v cele.“

Zamračila se na něho, vystrčila vesla dopředu, stáhla je dozadu, pak zase dopředu, a mlčela přitom.

Má stejně výřečný jazyk, jako je pohledná ve tváři. „Podle tvého způsobu mluvy soudím, že jsi urozeného původu.“ „Můj otec je Selwyn z Tarthu, z milosti bohů pán Večeropadu.“ Dokonce i to řekla nabručeně.

„Tarth,“ řekl Jaime. „Strašidelná velká skála v Úzkém moři, jak si vzpomínám. Večeropad přísahal věrnost Bouřlivému konci. Jak je možné, že sloužíš Robbovi ze Zimohradu?“

„Já sloužím lady Catelyn. A ta mi poručila, abych tě v bezpečí dopravila k tvému bratru Tyrionovi v Králově přístavišti, ne abych si s tebou vyměňovala řeči. Buď prosím zticha.“

„Já už mám mlčení po krk, ženo.“

„Pak si tedy rozmlouvej se serem Cleosem. Já nemám pro zrůdy slov.“

„Copak tady jsou nějaké zrůdy?“ zahulákal Jaime. „Schovávají se snad pod vodou? V tom hustém vrbovém houští? Co si proti nim počnu bez svého meče?“

„Muž, který zneuctí svou vlastní sestru, zavraždí svého krále a shodí z věže nevinné dítě, si jiného jména nezasluhuje.“

Nevinné?Ten proklatý kluk nás špehovat. Jediné, co Jaime chtěl, byla hodina strávená o samotě s Cersei. Cesta na sever byla jediným úmorným utrpením; vidět ji každý den a nemoci se jí dotknout, vědět, že se Robert každou noc dopotácí opilý do jejího lože v tom velkém skřípajícím kolovém domě. Tyrion se snažil ze všech sil udržet ho v dobrém rozpoložení, jenže to nestačilo. „O Cersei se budeš vyjadřovat zdvořile, děvče,“ varoval jí.

„Jmenuju se Brienne, ne děvče.“

„Copak záleží na tom, jak ti říká zrůda?“

„Jmenuju se Brienne,“ opakovala umíněně jako lovecký pes.

„Lady Brienne?“ Zatvářila se při tom oslovení tak kysele, že Jaime vycítil její slabinu. „Nebo by se ti víc zamlouvalo ser Brienne?“ Dal se do smíchu. „Obávám se, že ne. Můžeš dát krávě čabraku, pektorál a šafron a celou ji zahalit do hedvábí, ale to neznamená, že na ní můžeš jet do bitvy.“

„Bratranče Jaime, prosím, neměl bys mluvit tak nezdvořile.“ Ser Cleos měl pod pláštěm oblečenou suknici rozdělenou na čtvrtě, ozdobenou dvěma věžemi rodu Freyů a zlatým lvem Lannisterů. „Máme před sebou dlouhou cestu a neměli bychom se mezi sebou škorpit.“

„Když se já škorpím, dělám to mečem, bratranče. Jen jsem hovořil s dámou. Pověz mi, děvče, to jsou všechny ženy na Tarthu tak milé jako ty? Pokud ano, lituji tamní muže. Možná na té své bezútěšné hoře na moři ani nevědí, jak opravdové ženy vypadají.“

„Tarth je krásný,“ zabručelo děvče mezi záběry vesel. „Říká se mu Safírový ostrov. A teď už mlč, zrůdo, pokud nemáš v úmyslu donutit mě, abych ti nasadila roubík.“

„A navíc je pěkně hrubá, co, bratranče?“ obrátil se Jaime k seru Cleosovi. „Ačkoli má v páteři ocel, to musím uznat. Málo mužů by se odvážilo nazvat mě do tváře zrůdou.“ Třebaže nepochybuji o tom, že za zády mne častují nadávkami až příliš svobodně.

Ser Cleos si nervózně odkašlal. „Lady Brienne nepochybně slyšela ty lži od Catelyn Stark. Starkové nemohou doufat, že tě porazí meči, pane, a tak nyní válčí jedovatými slovy.“

Oni mě porazili meči, ty bezbradý kreténe. Jaime se vědoucně usmál. Lidé vyčtou z vědoucího úsměvu všechny možné věci, když je necháte. Je jeho bratranec Cleos opravdu tak pitomý, nebo se mu jen snaží zavděčit? Kohopak to tu máme, poctivou skopovou hlavu, či malého patolízala?

Ser Cleos blaženě brebentil dál. „Jakýkoli člověk, který věří, že by bratr Královské gardy ublížil dítěti, nezná význam slova čest.“

Patolízal. Měl-li být upřímný, Jaime tehdy nakonec litoval, že shodil Brandona Starka z okna věže. Když ten kluk pak odmítal umřít, Cersei ho nepřestávala plísnit. „Bylo mu sedm, Jaime,“ spílala mu. „I kdyby pochopil, co viděl, dokázali bychom ho vystrašit tak, že by o tom navždy pomlčel.“

„Já si nemyslel, že bys chtěla -“

„Ty nikdy nemyslíš. Kdyby se ten kluk teď probral a řekl svému otci, co se stalo -“

„Kdyby, kdyby, kdyby.“ Přitáhl ji k sobě do klína. „Když se probere, řekneme, že se mu to jen zdálo, nazveme ho lhářem, a kdyby mělo dojít k nejhoršímu, zabiju Neda Starka.“

„A co myslíš, že pak udělá Robert?“

„Ať si Robert dělá, co chce. Klidně s ním půjdu do války, nebude-li zbytí. Do války o Cerseinu kundičku, tak tomu budou říkat zpěváci a veršotepci.“ „Jaime, nech mě být!“ rozčilovala se a snažila se vstát.

On ji místo toho políbil. Chvíli odolávala, ale pak se její ústa rozevřela pro jeho. Vzpomněl si na chuť vína a hřebíčku na jejím jazyku. Zachvěla se v jeho objetí. Zajel rukou k jejímu živůtku a škubnutím rozevřel hedvábí, až se jí vyhrnula ven ňadra… Na nějaký čas na Starkova chlapce oba zapomněli.

Vzpomněla si na něj posléze Cersei a najala toho muže, o kterém mluvila lady Catelyn a který měl zajistit, aby se chlapec už nikdy neprobral? Kdyby ho chtěla mít mrtvého, poslala by za ním mne. Navíc vybrat vykonavatele, který není schopen řádně provést úkladnou vraždu, to se k ní jaksi nehodí.

Daleko před nimi se na větrem čeřené hladině řeky zamihotalo vycházející slunce. Jižní břeh byl z červeného jílu, hladký jako vyjetá cesta. Menší proudy se vlévaly do většího a k břehům lnuly tlející kmeny potopených stromů. Severní břeh byl divočejší. Do výše dvaceti stop nad jejich hlavami čněly rozeklané skalní výběžky korunované porosty buků, dubů a kaštanů. Jaime si všiml pozorovatelny ve výšinách před nimi, zvětšující se s každým záběrem vesel. Dlouho předtím než byli u ní, poznal, že tam stojí opuštěná. Její větrem ošlehané kamenné stěny byly porostlé popínavými růžemi.

Když se obrátil vítr, ser Cleos pomohl statnému děvčeti vykasat plachtu, tuhý trojúhelník z červeně a modře pruhovaného plátna. Barvy Tullyů, které jim nepochybně způsobí problémy, pokud se na řece střetnou s lannisterskými vojáky, ale byla to jediná plachta, kterou měli. Brienne se chopila kormidla. Jaime, provázen řinčením řetězů, se šel vymočit na závětrnou stranu člunu. Brzy již pluli větší rychlostí, s větrem i proudem příznivě ovlivňujícími jejich plavbu. „Ušetřili bychom si dalekou cestu, kdybys mne odvezla k mému otci místo k mému bratrovi,“ poznamenal.

„Dcery lady Catelyn jsou v Králově přístavišti. Já se vrátím s děvčaty, nebo se vůbec nevrátím.“

Jaime se otočil k seru Cleosovi. „Bratranče, půjč mi svou dýku.“

„Ne.“ Žena ztuhla. „Nedovolím, abys měl zbraň.“ Její hlas byl neúprosný jako kámen.

Ona se mě bojí, dokonce i když jsem v železech. „Cleosi, zdá se, že tě musím požádat, abys mě oholil. Vousy mi nech, ale ohol mi vlasy.“

„Ty chceš, abych tě oholil dohola?“ podivil se Cleos Frey.

„Říše zná Jaimeho Lannistera jako bezvousého rytíře s dlouhými zlatými vlasy. Holohlavý muž se špinavým vousem možná neupoutá ničí pozornost. Budu raději, když mě nepoznají, dokud jsem v okovech.“

Dýka nebyla tak ostrá, jak by měla být. Cleos odhodlaně odsekával chomáče, prořezával si a protrhával cestu přes jejich zacuchanou houštinu a odhazoval vlasy přes bok člunu. Zlaté kadeře pluly po vodní hladině a pozvolna mizely za lodí. Když jejich spletence zmizely, objevila se veš lezoucí mu dolů po krku. Jaime ji chytil a rozmáčkl proti nehtu na palci. Ser Cleos mu z lebky sebral další a naházel je do vody. Jaime si smočil hlavu a přiměl sera Cleose nabrousit ostří své dýky, načež mu dovolil seškrábat z hlavy poslední palec žlutého strniště. Když byl hotov s vlasy, upravil mu taky vous.

Od vodní hladiny se odrážel muž, kterého neznal. Nejenže byl holohlavý, ale vypadal, jako by byl v žaláři zestárl o pět let; obličej měl hubenější, s kruhy pod očima a vráskami, na které si nevzpomínal. Takhle se Cersei moc nepodobám. Nebude se jí to líbit.

Než přišlo poledne, ser Cleos usnul. Zvuky jeho chrápání zněly jako pářící se kachny. Jaime se natáhl a pozoroval svět plynoucí kolem; po temné cele pro něj bylo každé skalisko a strom zázrakem.

Cestou viděli několik jednomístných dřevěných chatrčí, dřepících na vysokých kůlech, které jim dodávaly vzhledu jeřábů. Po lidech, kteří tam žili, nebylo nikde ani památky. Nad hlavami jim přelétali ptáci nebo pokřikovali ze stromů podél břehů a Jaime zahlédl stříbřitou rybu, která se vymrštila nad hladinu. Pstruh Tullyů, pomyslel si, to je špatné znamení, dokud ovšem neuviděl něco mnohem horšího - ukázalo se, že jedna z plovoucích klád, které míjeli, je ve skutečnosti mrtvý člověk, bez krve a celý nafouklý. Plášť, který se mu zamotal do kořenů padlého stromu, měl nepopiratelně barvu lannisterské červeni. Říkal si, zda mrtvola patřila někomu, koho znal.

Vidlice Trojzubce byly nejsnadnější cestou, jak po říčních krajinách přepravovat zboží či osoby. V mírových časech by tu potkávali rybáře v jejich člunech, obilné bárky odstrkované bidly dolů po proudu, kupce nabízející ze svých plovoucích krámků na prodej jehly a štůčky plátna, možná dokonce vesele pomalovaný člun s herci, s plachtami pruhovanými v polovině stovky barev, plovoucí vzhůru po řece od vesnice k vesnici a od hradu k hradu.

Jenže válka to všechno vzala. Pluli kolem vesnic, ale neviděli v nich ani živáčka. Ze stromu visící prázdná síť, posekaná a potrhaná, byla jedinou památkou na rybáře. Mladá dívka napájející u řeky svého koně odcválala pryč, sotva spatřila jejich plachtu. O něco později míjeli tucet rolníků okopávajících pole pod skořepinou vypálené věže. Muži se na ně zadívali otupělýma očima a vrátili se ke své práci, ihned jak usoudili, že člun pro ně nepředstavuje žádnou hrozbu.

Červený bodec byl široký a pomalý, meandrovitá řeka plná zátočin a ohybů posetá malými zalesněnými ostrůvky a hojně se dusící mělčinami a kořeny, které číhaly pod hladinou. Zdálo se však, že Brienne má bystré oko pro nebezpečí - vždycky nějak našla cestu mezi nimi. Když ji Jaime pochválil, jak dobře zná řeku, změřila si ho podezřívavým pohledem a řekla: „Já tu řeku neznám. Tarth je ostrov. Ovládat vesla a plachty jsem se naučila ještě předtím, než jsem zvládla jízdu na koni.“

Ser Cleos se posadil a promnul si oči. „Bohové, jak mě bolí ruce. Doufám, že ten vítr ještě nějakou chvíli potrvá.“ Začichal ve vzduchu. „Cítím déšť.“

Jaime by pořádný liják jen uvítal. Žaláře v Řekotočí nebyly zrovna nejčistším místem v Sedmi královstvích. Určitě páchne hůř než přezrálý sýr.

Cleos přimhouřil oči dolů po proudu. „Kouř.“

Jejich směrem se vinul tenký šedivý prst dýmu. Stoupal z jižního břehu vysoko k obloze, kroutil se a svíjel ve větru. Dole pod ním rozlišil Jaime doutnající ruiny velké budovy a vysoký dub plný mrtvých žen.

Vrány na mrtvolách sotva začaly hodovat. Tenké provazy se zařezávaly hluboko do měkkého masa jejich krků, a když zafoukal vítr, otáčely se na stromě a houpaly. „Tohle nebyl rytířský čin,“ poznamenala Brienne, když připluli dostatečně blízko, aby je viděli zřetelně. „Žádný opravdový rytíř by se nesnížil k tak mrzké řezničině.“

„Opravdoví rytíři vidí hůř pokaždé, když vyjíždějí do války, děvče,“ řekl Jaime. „A ano, taky dělají stále horší věcí.“

Brienne stočila kormidlo ke břehu. „Nenechám tam ty nevinné chuděry, aby byly žrádlem pro vrány.“

„Jak bezcitné děvče. Vrány přece taky potřebují žrát. Zůstaň na řece a nech mrtvé na pokoji, ženo.“

Přistáli o kus dál proti proudu, kde se nad vodu skláněly větve rozložitého dubu. Zatímco Brienne skasávala plachtu, Jaime vylezl z člunu, nemotorný ve svých řetězech. Voda Červeného bodce mu vtekla do bot a promáčela cáry jeho kalhot. Se smíchem klesl na kolena a strčil hlavu pod vodu. Když ji po chvíli vyndal, voda z ní jen crčela. Ruce měl až dosud pokryté nánosem špíny, a když si je teď vydrhnul dočista v proudu, připadaly mu hubenější a bledší, než si vzpomínal. I nohy měl ztuhlé a nejisté, když se na ně postavil. Hnil jsem v tom proklatém žaláři Hostera Tullyho příliš dlouho.

Brienne a Cleos vytáhli člun na břeh. Mrtvoly visely nad jejich hlavami, zrající ve smrti jako odporné ovoce. „Někdo z nás je bude muset odříznout,“ řeklo děvče.

„Já tam vylezu,“ nabídl se Jaime, který se s řinčením brodil na břeh. „Stačí, když mi sundáš řetězy.“

Děvče hledělo vzhůru na mrtvé ženy. Jaime se přišoural blíž neohrabanými krůčky, což byl jediný způsob, který mu stopu dlouhý řetěz mezi kotníky dovoloval. Když spatřil neuměle napsaný nápis visící na krku nejvyšší z mrtvol, dal se do smíchu. „Lehají se lvy,“ četl. „Ach, ano, ženo, tohle nebyl rytířský čin…, jenže ho spáchala tvoje strana, ne moje. Říkám si, kdo to asi byl, tyhle ubohé ženy?“

„Hospodské děvky,“ odpověděl ser Cleos Frey. „Vzpomínám si, že tu stával hostinec. Někteří z mužů mého doprovodu s nimi strávili noc, když jsme se posledně vraceli do Řekotočí.“ Z budovy nezůstalo nic kromě kamenných základů a změti pokřivených trámů, ohořelých dočerna. Z popela stále stoupal kouř.

Jaime přenechal nevěstince a děvky svému bratrovi Tyrionovi; Cersei byla jedinou ženou, po které kdy toužil. „Zdá se, že ty dívky obšťastňovaly některé z vojáků mého otce. Možná je obsloužily jídlem a pitím. Polibkem a holbou piva si vysloužily chomout zrádkyň.“ Vzhlédl a podíval se dolů po řece, aby si byl jistý, že jsou tam sami. „Tohle je území Brackenů. Sám lord Jonos možná nařídil, aby je zabili. Můj otec vypálil jeho hrad, a tak mám obavy, že nás nemá příliš v lásce.“

„Možná je to práce Marqa Pipera,“ opáčil ser Cleos. „Nebo toho postrachu lesa Berika Dondarriona, třebaže o tom jsem slyšel, že zabíjí jen vojáky. Nebo snad skupiny seveřanů Roosea Boltona?“

„Boltona porazil můj otec na Zeleném bodci.“

„Jenže ho nerozdrtil,“ namítl ser Cleos. „Bolton se vrátil na jih, když lord Tywin vytáhl proti brodům. V Řekotočí se povídalo, že sebral Harrenov seru Amorymu Lorchovi.“

Jaimemu se takové řeči pranic nelíbily. „Brienne,“ řekl, dopřávaje jí pro jednou zdvořilost jejího jména, v naději, že ho možná vyslechne, „pokud lord Bolton drží Harrenov, pravděpodobně hlídají jak Trojzubec, tak královskou cestu.“

Zdálo se mu, že v jejích velkých modrých očích zahlédl stín nejistoty. „Jsi pod mou ochranou. To by nejdřív museli zabít mě.“

„Myslím, že by to pro ně nebyl velký problém.“

„Jsem stejně dobrý bojovník jako ty,“ řekla dotčeně. „Byla jsem jedním z vybraných sedmi krále Renlyho. Svýma vlastníma rukama mi položil přes ramena pruhovaný plášť své Duhové gardy.“

„Duhové gardy? A to v ní bylo šest dalších děvčat? Jakýsi zpěvák kdysi tvrdil, že všechny panny jsou v hedvábí krásné, jenže to asi nikdy nepotkal tebe, viď?“

Žena zrudla. „Musíme vykopat hroby.“ Šla vylézt na strom.

Dolní větve byly natolik silné, že na nich mohla stát, jakmile se dostala vzhůru po kmeni. Kráčela mezi listovím, dýku v ruce, a odřezávala mrtvoly. Kolem padajících těl se rojily mouchy a s každou mrtvolou, která dopadla na zem, se zvedal stále horší puch. „Tolik práce kvůli nějakým děvkám,“ stěžoval si ser Cleos. „Čím asi budeme kopat? Nemáme rýče a svým mečem nic nezmohu, já přece -“

Brienne vykřikla. Dolů seskočila, místo aby slezla. „Ke člunu. Rychle. Viděla jsem plachtu.“

Pospíchali, jak nejvíce mohli, ale Jaime v řetězech utíkat nemohl a jeho bratranec ho nakonec musel zpátky do člunu vytáhnout. Brienne se odstrčila veslem a spěšně vykasala plachtu. „Sere Cleosi, budu potřebovat, abys taky vesloval.“

Udělal, co mu řekla. Lehký člun začal rychle prořezávat vodu; proud, vítr a vesla, to vše pracovalo v jejich prospěch. Jaime tam seděl v řetězech, mhouřil oči vzhůru po proudu. Viditelný byl zatím jen vršek plachty. Jak se Červený bodec stáčel, vypadalo to, jako by loď byla za poli a pohybovala se severním směrem za zástěnou stromů, zatímco oni pluli k jihu, jenže Jaime věděl, že to je pouhý klam. Zvedl obě ruce k očím, aby si je zastínil. „Blátivě červená a vodově modrá,“ oznámil.

Briennina velká ústa se bezhlesně pohybovala, dodávala jí vzhledu krávy přežvykující svůj žvanec. „Rychleji, pane.“

Hostinec brzy zmizel v dáli za nimi a ztratili také výhled na vršek plachty, třebaže to nic neznamenalo. Jakmile se pronásledovatelé přehoupnou ohybem, uvidí je znovu. „Můžeme jen doufat, že se ušlechtilí Tullyové zastaví, aby pohřbili ty mrtvé děvky.“ Vyhlídka na to, že by se měl vrátit do své cely, se Jaimemu vůbec nezamlouvala. Tyrion by teď možná vymyslel něco chytrého, jenže jediné, co napadá mě, je jít na nás mečem.

Po většinu další hodiny hráli s pronásledovateli hru na schovávanou, proplétali se podél ohybů a malých zalesněných ostrůvků. Právě když začínali doufat, že je možná setřásli, znovu spatřili vzdálenou plachtu. Ser Cleos přestal veslovat. „Ať je seberou Jiní.“ Otřel si pot z čela.

„Vesluj!“ okřikla ho Brienne.

„Pronásleduje nás říční galéra,“ oznámil Jaime, poté co ji chvíli pozoroval. Zdálo se, jako by se s každým záběrem vesel zvětšovala. „Devět vesel na každé straně, což znamená osmnáct mužů. Víc, pokud tam mají stejné množství zbrojnošů jako veslařů. A mají větší plachtu než my. Neunikneme jim.“

Ser Cleos u svých vesel ztuhl. „Osmnáct říkáš?“

„Šest na každého z nás. Sám bych jich zvládl osm, jenže ta pouta mi trochu překážejí.“ Jaime zvedl zápěstí. „Pokud by ovšem lady Brienne nebyla tak laskavá a nesundala mi je.“

Ignorovala ho, vkládala všechnu sílu do veslování.

„Máme před nimi náskok polovinu noci,“ pokračoval Jaime. „Určitě veslují už od svítáni, nechávají odpočívat na střídačku dvě vesla. Budou vyčerpaní. To jen teď jim pohled na naši plachtu poskytl nový příliv sil, ale ten dlouho nepotrvá. Měli bychom být schopni jich hodně pozabíjet.“

Ser Cleos zalapal po dechu. „Jenomže… je jich osmnáct“

„Přinejmenším. Spíš dvacet či pětadvacet.“

Jeho bratranec zasténal. „Přece nemůžeme doufat, že se nám podaří porazit jich osmnáct.“

„Copak já řekl, že se nám to podaří? Tím nejlepším, v co můžeme doufat, je smrt s mečem v ruce.“ Říkal to zcela nevzrušeně. Jaime Lannister se nikdy nebál smrti.

Brienne přestala veslovat. Pot jí přilepil na čelo prameny vlasů světlých jako len a její soustředěná grimasa jí dodávala ještě prostoduššího vzhledu než obvykle. „Jsi pod mou ochranou,“ řekla hlasem natolik zastřeným hněvem a úsilím, že zněl spíš jako zachroptění.

Musel se nad takovým zápalem usmát. Je to Ohař s cecky, pomyslel si. Nebo by spíš byla, kdyby měla nějaké cecky, o kterých by se dalo mluvit. „V tom případě mě chraň, děvče. Nebo mi sundej pouta, abych se mohl bránit sám.“

Galéra uháněla po řece jako velká dřevěná vážka. Voda kolem ní pěnila doběla pod rychlými záběry vesel. Viditelně snižovala jejich náskok. Již bylo vidět muže na její palubě. V rukou se jim blyštěl kov a Jaime uviděl taky luky. Lučištníci. Lučištníky nenáviděl.

Na přídi přibližující se galéry stál podsaditý muž s holou hlavou, huňatým šedivým obočím a zavalitýma rukama. Přes kroužkovou zbroj měl oblečenu poskvrněnou bílou suknici se smuteční vrbou vyšitou na ní světle zeleně, ale plášť měl připevněný kolem ramen sponou ve tvaru stříbrného pstruha. Kapitán stráží z Řekotočí. V době svého mládí byl ser Robin Ryger pozoruhodně dobrým bojovníkem, ale jeho mládí dávno minulo; byl stejného věku jako Hoster Tully a zestárl se svým pánem.

Když byla plavidla na padesát yardů od sebe, Jaime si stočil dlaně do tvary kornoutu kolem úst a vykřikl na ně přes vodu: „Přišel jsi mi popřát šťastnou cestu, sere Robine?“

„Přišel jsem tě odvézt zpátky, Králokate,“ zaburácel ser Robin Ryger. „Jak je možné, žes přišel o svoje zlaté vlasy?“

„Doufám, že oslepím nepřátele leskem své holé hlavy. Na tebe to docela zabralo.“ Ser Robin nepovažoval jeho poznámku za vtipnou. Vzdálenost mezi člunem a galérou se scvrkla na čtyřicet yardů. „Vyhoďte vesla a svoje zbraně do řeky a nikomu se nic nestane.“

Ser Cleos se otočil. „Jaime, řekni mu přece, že nás propustila sama lady Catelyn… jde o poctivou výměnu zajatců…“

Jaime mu to řekl, jako by to mělo být k něčemu dobré. „Catelyn Stark v Řekotočí nevládne.“ vykřikl na ně ser Robin v odpověď. Čtyři lučištníci zaujali pozice z obou jeho stran, dva vestoje, dva vkleče. „Hoďte svoje meče do vody.“

„Já žádný meč nemám,“ namítl, „ale kdybych ho měl, zabodl bych ti ho do břicha a těm čtyřem zbabělcům s luky bych odřízl koule.“

Odpovědí mu byla salva šípů. Jeden se zabodl do stěžně, dva protrhly plachtu a čtvrtý jen o vlásek minul Jaimeho chodidlo.

Před nimi se lámala další z širokých zátočin Červeného bodce. Brienne šikovně zajela s člunem do ohybu. Ráhno se při otočce zhouplo, plachta zapráskala, když se napjala ve větru. Před nimi seděl uprostřed proudu velký ostrov. Hlavní proud plynul z jeho pravé strany a po levé straně teklo mezi ostrovem a vysokými útesy na severním břehu užší vedlejší rameno. Brienne pohnula pákou kormidla, plachta se zavlnila ve větru a člun prořízl hladinu směrem doleva. Jaime pozoroval Brienniny očí. Pěkné oči, pomyslel si a klidné. Věděl jak číst v lidských očích, uměl v nich rozpoznat strach. Ona je odhodlaná, ne zoufalá.

O třicet yardů za nimi vplula do ohybu galéra. „Sere Cleosi, chop se kormidla,“ nařídilo děvče. „Králokate, vezmi si veslo a odstrkuj nás od skalisek.“

„Jak moje paní poroučí.“ Bylo to veslo, ne meč, ale i lopatka vesla může rozbít člověku obličej, pokud se jím pořádně máchne, a rukojeť lze použít k odražení meče.

Ser Cleos strčil veslo Jaimemu do ruky a přelezl na záď. Minuli čelo ostrova a zabočili ostře dolů po vedlejším rameni. Člun se prudce naklonil, vystříkl spršku vody proti tváři skaliska. Ostrov byl hustě zalesněný změtí vrb, dubů a vysokých borovic, které vrhaly temné stíny přes plynoucí vodu, maskovaly kořeny a zetlelé kmeny potopených stromů. Po jejich levici se zvedal holý skalnatý útes, u jehož úpatí voda bíle pěnila kolem podemletých balvanů a změti kusů skalisek odpadlých z tváře útesu. Přejeli ze slunečního svitu do stínu, schovaní před očima mužů na galéře mezi zelenou stěnou stromů a šedohnědým skaliskem. Pár chvil odpočinku od šípů, pomyslel si Jaime vděčně a odstrčil je od napolo potopeného balvanu.

Člun se zhoupl. Uslyšel tiché šplouchnutí, a když se otočil, Brienne byla pryč. O okamžik později ji spatřil znovu, jak se vytahuje z vody u úpatí skaliska. Přebrodila mělkou tůň, přelezla několik kamenů a začala šplhat. Ser Cleos na to valil oči a ústa měl otevřená. Blázen, pomyslel si Jaime. „Ignoruj tu holku,“ štěkl na svého bratrance. „Kormidluj.“

Uviděli plachtu pohybující se za stromy. Říční galéra se objevila v celé své nádheře na začátku vedlejšího ramene, pětadvacet yardů od nich. Její příď se prudce zhoupla, když do něj přejížděla z hlavního proudu, a do vzduchu se vzneslo půl tuctu šípů, ale všechny letěly o kus stranou. Pohyb obou plavidel působil lučištníkům problémy, ale Jaime věděl, že brzy pochopí jak se s tím vypořádat. Brienne byla napůl cesty vzhůru po tváři skaliska, vytahovala se po něm od úchytu k úchytu. Ryger ji určitě uvidí, a jakmile se tak stane, nařídí svým lučištníkům, aby ji sestřelili. Jaime se rozhodl, že se přesvědči, zda pýcha přiměje starého muže zachovat se pošetile. „Sere Robine,“ vykřikl, „poslouchej mě chvíli.“

Ser Robin zvedl ruku a jeho lučištníci sklonili své luky. „Řekni, co chceš říct, Králokate, ale řekni to rychle.“

Člun se přehoupl kolem shluku rozpukaných balvanů a Jaime vykřikl: „Vím o lepším způsobu jak tohle vyřešit - o souboji muže proti muži. Ty a já.“

„Já se nenarodil dnešního rána, Lannistere.“

„Ne, ale mohl bys dnešního odpoledne zemřít.“ Jaime zvedl ruce, aby všichni viděli jeho pouta. „Bojoval bych v okovech. Čeho by ses mohl obávat?“

„Tebe určitě ne, pane. Kdyby to bylo na mně, nic by se mi nezamlouvalo víc než zabít tě, ale dostal jsem příkaz přivézt tě zpátky, pokud možno živého. Lučištníci.“ Vydal jim pokyn. „Založit. Natáhnout. Vystře-“

Vzdálenost nepřesahovala dvacet yardů. Lučištníci je mohli stěží minout, ale sotva natáhli tětivy svých luků, začal se kolem nich sypat déšť oblázků. Malé kamínky rachotily o palubu jejich lodi, odrážely se od jejich příleb a žbluňkaly do vody z obou strany přídě. Ti, kteří měli dost rozumu, že pochopili, co se děje, zvedli oči právě včas, aby spatřili, jak se z vrcholku útesu uvolnil balvan velikosti krávy. Převalil se ve vzduchu, odrazil se od tváře skaliska, rozlomil se vpůli a zřítil se dolů. Větší kus kamene přelomil stěžeň, prorval plachtu, vymrštil dva lučištníky do řeky a rozdrtil nohu veslaři, který se sklonil nad svým veslem. Rychlost, se kterou se galéra začala plnit vodou, naznačovala, že menší kus propadl jejím trupem. Od útesu se odrážely výkřiky veslařů, zatímco lučištníci sebou divoce plácali ve vodě. Ze způsobu, jakým cákali kolem sebe, bylo patrné, že žádný z mužů neumí plavat. Jaime se dal do smíchu.

Než vypluli z vedlejšího ramene, galéra se potápěla mezi jeho tůněmi, víry a kořeny a Jaime Lannister blahořečil bohům za to, jak k nim byli dobří. Sera Robina a jeho třikrát proklaté lučištníky čeká dlouhá mokrá cesta zpátky do Řekotočí, a navíc se zbavil té velké prostoduché holky. Nemohl jsem si to naplánovat lépe. Jakmile se dostanu z želez…

Ser Cleos vykřikl. Když Jaime vzhlédl, uviděl Brienne pohybující se po vrcholu útesu o hodně daleko před nimi. Nadběhla si přes úzký prst země, zatímco oni proplouvali ohybem v řece. Vrhla se ze skaliska, a když se svinula k ponoru pod vodu, vypadala téměř půvabně. Bylo by nešlechetné doufat, že si rozbije hlavu o kámen. Ser Cleos stočil člun jejím směrem. Jaime naštěstí stále třímal v rukou veslo. Jedno pořádné máchnutí, až sem připlave, a budu od ní mít navždycky pokoj.

Místo toho zjistil, že k ní natahuje veslo přes vodu. Brienne je uchopila a Jaime ji přitáhl. Když jí pomáhal do člunu, voda jí crčela z vlasů, odkapávala z mokrého oblečení a stékala se do jezírka na dně člunu. Mokrá je ještě ošklivější. Kdo by si byl pomyslel, že je to vůbec možné? „Jsi proklaté hloupé děvče,“ řekl jí. „Mohli jsme se plavit dál bez tebe. Zřejmě ode mě očekáváš, že ti poděkuju?“

„Já o tvoje díky nestojím, Králokate. Odpřisáhla jsem, že tě bezpečně dopravím do Králova přístaviště.“

„A ty máš opravdu v úmyslu dodržet svou přísahu?“ Jaime ji obdařil svým nejzářivějším úsměvem. „To jsem tedy zvědavý.“

CATELYN

Ser Desmond Grell sloužil rodu Tullyů celý svůj život. Byl panošem, když se Catelyn narodila, rytířem, když se učila chodit, jezdit na koni a plavat, zbrojmistrem do dne, kdy ji provdali. Viděl, jak se z malé Cat lorda Hostera stala mladá žena, manželka velkého pána, matka krále. A teď je svědkem toho, jak jsem se stala taky zrádkyní.

Její bratr Edmure jmenoval sera Desmonda kastelánem Řekotočí, když odjel do bitvy, takže jemu nyní připadlo zabývat se jejím zločinem. Aby ulevil svým nepříjemným pocitům, vzal s sebou majordoma jejího otce, zatrpklého Utheryda Wayna. Oba muži stáli před ní a dívali se na ni; ser Desmond statný, rudolící a rozpačitý, Utherydes zasmušilý, vyzáblý, melancholický. Oba čekali, až ten druhý promluví. Odevzdali svoje životy do služeb mého otce a já se jim odplatila zostuzením, pomyslela si Catelyn vyčerpaně.

„Víme o tvých synech,“ spustil ser Desmond nakonec. „Mistr Vyman nám to řekl. Ubozí chlapci. Je to strašlivé. Strašlivé. A přesto…“

„Jsme s tebou ve tvém zármutku, moje paní,“ přidal se Utherydes Wayn. „Celé Řekotočí s tebou truchlí, ale…“

„Zřejmě jsi z té zprávy zešílela,“ skočil mu do řeči ser Desmond, „přepadlo tě šílenství ze smutku, mateřské šílenství, lidé to pochopí. Nevěděla jsi, co…“ „Věděla,“ opáčila Catelyn pevným hlasem. „Chápala jsem, co dělám, a věděla jsem, že je to zrádcovské počínání. Když mne nepotrestáte, lidé si budou myslet, že jsme se spolu spikli, abychom Jaimeho Lannistera osvobodili. Byl to můj vlastní skutek a jenom můj, a pouze já se z něj musím zodpovídat. Vsaďte mě do volných želez po Králokatovi a já je budu nosit s hrdostí, protože tak to musí být.“

„Do želez?“ Zdálo se, že to slovo ubohého sera Desmonda šokovalo. „Matku krále, vlastní dceru mého pána? Nemožné.“

„Snad,“ ozval se majordomus Utherydes Wayn, „by moje paní souhlasila s tím, že bude prodlévat ve svých komnatách, dokud se ser Edmure nevrátí. Bude tam trávit čas o samotě a modlit se za svoje zavražděné syny.“

„Ano,“ přitakal ser Desmond. „Ve věžní cele, to by šlo.“

„Pokud mám být někde zavřená, pak ať je to v komnatách mého otce, abych ho utěšovala v jeho posledních dnech.“

Ser Desmond chvíli přemýšlel. „Dobrá. Nebudeš postrádat pohodlí ani uctivé zacházení, ale bude ti odepřena svoboda volně se pohybovat po hradu. Můžeš chodit do septa, budeš-li chtít, ale jinak zůstaneš v komnatách lorda Hostera, dokud se lord Edmure nevrátí.“

„Jak si přeješ.“ Dokud její otec žil, její bratr ještě nebyl lordem, avšak Catelyn starého muže neopravila. „Postav ke dveřím stráž, uznáš-li to za vhodné, ale dávám ti své slovo, že se nepokusím utéct.“

Ser Desmond přikývl, očividně rád, že má tu nepříjemnou záležitost za sebou, ale smutnooký Utherydes Wayn zůstal ještě chvíli poté, co se kastelán vzdálil. „Dopustila ses závažného činu, moje paní, ale byl zcela zbytečný. Ser Desmond za nimi poslal sera Robina, aby přivedl Králokata zpátky… anebo, když se jim to nepodaří, má přinést alespoň jeho hlavu.“

Catelyn nic jiného ani neočekávala. Ať Válečník dá sílu ruce, ve které třímáš meč, Brienne, modlila se. Udělala všechno, co mohla; nezbývalo jí už nic než naděje.

Její věci přestěhovali do ložnice jejího otce, které vévodila velká postel s nebesy, na níž přišla na svět. Měla sloupky vyřezané do tvaru pstruhů vymrštěných z vody. Jejího otce přenesli a jeho lůžko postavili tak, aby stálo čelem k trojúhelníkovitému balkonu, na který se vcházelo z jeho soláru a odkud mohl pozorovat řeky, které vždycky tolik miloval.

Lord Hoster spal, když Catelyn vstoupila. Šla rovnou na balkon, kde zůstala stát s rukou položenou na balustrádě z drsného kamene. Za hradem se rychlý Rejdivý proud vléval do poklidného Červeného bodce a z balkonu bylo vidět daleko po proudu řeky. Jestli od východu připluje loď s pruhovanou plachtou, bude to vracející se ser Robin. V tuto chvíli byla hladina říčních vod prázdná. Poděkovala za to bohům a vrátila se dovnitř, aby se posadila ke svému otci.

Nebyla schopná říct, zda její otec ví, že je tam s ním, nebo zda je mu její přítomnost milá, ale jí poskytovalo útěchu prodlévat vedle něho. Co bys asi řekl, kdybys věděl o mém zločinu, otče? říkala si. Udělal bys totéž, kdybychom byly, Lysa a já, v rukou nepřátel? Nebo bys mě také odsoudil a nazval to mateřským šílenstvím?

V místnosti byl cítit pach smrti; těžký, nasládlý a zkažený, ulpívající na všem kolem. Připomínal jí syny, které ztratila, jejího sladkého Brana a milovaného malého Rickona, zavražděné rukou Theona Greyjoye, který byl Nedovým svěřencem. Stále truchlila nad Nedem, vždycky nad ním bude truchlit, ale aby jí vzali i její děti… „Přijít o dítě je strašlivě kruté,“ zašeptala tiše, spíš pro sebe než ke svému otci.

Lord Hoster otevřel očí. „Silenko,“ zachroptěl hlasem zastřeným bolestí.

Nepoznává mě. Catelyn si již zvykla, že ji považuje za její matku nebo sestru Lysu, ale jméno Silenka od něj slyšela poprvé. „To jsem já, Catelyn,“ řekla. „Cat, otče.“

„Promiň mi… krev… ach, prosím… Silenko.“

Že by v otcově životě existovala ještě jiná žena? Nějaká vesnická dívka, kterou poznal jako mladý jinoch? Že by po matčině smrti nalézal útěchu v náručí nějaké služebné? Byla to podivná myšlenka, znepokojivá. Najednou měla pocit, jako by svého otce vůbec neznala. „Kdo je to Silenka, můj pane? Chceš, abych pro ni poslala, otče? Kde tu ženu najdu? Žije ještě?“

Lord Hoster zasténal. „Mrtvé.“ Jeho ruka zašmátrala po její. „Budeš mít jiné… sladké děti, a urozené krve.“

„Jiné?“ pomyslela si Catelyn. Copak zapomněl, že Ned už nežije? Mluví pořád k té Silence, nebo jsem to teď já, či Lysa, nebo matka?

Když zakašlal, vyšel z něj krvavý hlen. Sevřel jí prsty. „… buď dobrá manželka a bohové ti požehnají… narodí se ti synové… urození synové… aááách.“ Náhlá křečovitá bolest vedla k tomu, že dlaň lorda Hostera se pevně sevřela kolem její. Zaťal jí nehty do ruky a vydal přidušený výkřik.

Rychle přispěchal mistr Vyman, aby namíchal další dávku makového mléka a pomohl ji vpravit do svého pána. Lord Hoster brzy znovu upadl do hlubokého spánku.

„Ptal se na nějakou ženu,“ řekla Cat. „Na Silenku.“

„Silenka?“ Mistr se na ni nepřítomně podíval.

„Neznáš nikoho toho jména? Služku, ženu z nějaké vesnice poblíž? Možná někoho z dávno minulých let?“ Catelyn velmi dlouho pobývala mimo Řekotočí.

„Ne, moje paní. Mohu se na ni ale poptat, jestli chceš. Utherydes Wayn by určitě znal osobu toho jména, kdyby sloužila v Řekotočí. Říkala jsi Silenka? Prostí lidé často pojmenovávají své dcery po květinách a bylinách.“ Mistr se tvářil zamyšleně. „Vzpomínám si na jednu vdovu, občas přicházela do hradu, hledala staré boty, co potřebovaly podrazit. Ta se jmenovala Silenka, když o tom teď tak přemýšlím. Nebo to byla Smilka? Tak nějak to znělo. Ale nepřišla už mnoho let,..“

„Ta se jmenovala Podléška,“ řekla Catelyn, která si starou ženu dobře pamatovala.

„Opravdu?“ Mistr se zatvářil omluvně. „Promiň, moje paní, ale nemohu se zde zdržet. Ser Desmond nám nařídil, abychom s tebou mluvili jen tolik, jak to budou vyžadovat naše povinnosti.“

„V tom případě musíš udělat, co poroučí.“ Catelyn nemohla sera Desmonda vinit; poskytla mu pramalý důvod, aby jí důvěřoval, a kastelán se nepochybně obával, že by mohla zneužít loajality, kterou mnozí z obyvatel Řekotočí stále pociťovali vůči dceři svého pána, a zesnovat s jejich pomocí nějakou další zradu. Alespoň mám pokoj od toho ustavičného válčení, řekla si v duchu, i kdyby jen na chvíli.

Jakmile se mistr vzdálil, přehodila si přes ramena vlněný plášť a znovu vyšla na balkon. Sluneční světlo se třpytivě odráželo od hladin řek, zlatilo vody, které se valily kolem hradu. Catelyn si zastínila oči proti jejich záři a pátrala po vzdálené plachtě, plna strachu, že ji spatří. Ale nebylo tam nic, a to znamenalo, že si může stále dělat naděje.

Celý den se dívala, a ještě dlouho do noci, dokud ji nebolely nohy od dlouhého stání. Pozdě odpoledne přiletěl na hrad havran, snášející se na velkých černých křídlech dolů k ptačinci. Temná křídla, temná slova, řekla si se vzpomínkou na posledního ptáka, který přiletěl, a na strašlivou zvěst, již s sebou přinesl.

Mistr Vyman se vrátil v podvečer, aby ošetřil lorda Tullyho a přinesl Catelyn skrovnou večeři sestávající z chleba, sýra a vařeného hovězího masa s křenem. „Mluvil jsem s Utherydem Waynem, moje paní. Je si jistý, že žádná žena jménem Silenka v Řekotočí během jeho služby nepobývala.“

„Viděla jsem, že dnes přiletěl havran. Zajali Jaimeho znovu?“ Nebo ho zabili, bohové, chraňte?

„Ne, moje paní, o Králokatovi nevíme nic nového.“

„Pak to tedy byla zpráva o další bitvě? Dostal se Edmure do nesnází? Nebo snad Robb? Buď prosím tak laskav a utiš mé obavy.“

„Moje paní, neměl bych…“ Vyman se rozhlédl kolem sebe, jako by se chtěl ujistit, že v místnosti není kromě nich nikdo jiný. „Lord Tywin opustil říční krajiny. Všude na brodech je klid.“

„Odkud tedy přiletěl ten havran?“

„Ze západu,“ odpověděl, zaneprázdněn ložním prádlem lorda Hostera. Vyhýbal se přitom jejím očím.

„Byly to zprávy od Robba?“

Zaváhal. „Ano, moje paní.“

„Něco se stalo?“ Poznala to na něm. Něco před ní tajil. „Pověz mi to. Jde o Robba? Je zraněný?“ Mrtvý ne, bohové, buďte dobří, prosím, neříkej mi, že je mrtvý.

„Jeho Výsost utržila zranění při dobývání Skaliska,“ řekl mistr Vyman, stále vyhýbavý, „ale píše, že to není žádný důvod ke starostem a že doufá v brzký návrat.“

„Zranění? Jaký druh zranění? Nakolik vážné?“

„Píše, že to není žádný důvod ke starostem.“

„Mně dělají starost všechna zranění. Pečuje o něho někdo?“

„Jsem si jistý, že ano. Nepochybuji o tom, že mistr na Skalisku pro něj dělá všechno, co může.“

„Kam ho zranili?“

„Moje paní, nařídili mi, abych s tebou nemluvil. Je mi líto.“ Vyman sesbíral svoje mastičky a lektvary a spěšně se vzdálil a Catelyn byla znovu ponechána o samotě, jen se svým otcem. Makové mléko odvedlo svou práci a lord Hoster usnul hlubokým spánkem. Z koutku otevřených úst mu stékal tenký pramínek slin a smáčel jeho polštář. Catelyn vzala klůcek lněného plátna a něžně ho otřela. Když se ho dotkla, lord Hoster zasténal. „Odpusť mi,“ řekl, tak tiše, že ho stěží slyšela. „Silenko… krev… ta krev… bohové, buďte dobří…“

Jeho slova ji znepokojila víc, než by dokázala vypovědět, třebaže nechápala jejich význam. Krev, pomyslela si. Musí se všechno nakonec stočit ke krvi? Otče, kdo byla ta žena a cos jí udělal, že tolik potřebuje tvé odpuštění?

Té noci spala Catelyn nepokojně, pronásledována beztvarými sny o svých dětech, ztracených a mrtvých. Dlouho před úsvitem se probudila se slovy svého otce rozléhajícími se jí ozvěnou v uších. Sladké děti, a urozené krve… proč by to říkal, pokud by…, že by s tou ženou jménem Silenka zplodil bastarda? Připadalo jí to stěží uvěřitelné. Její bratr Edmure, to ano; nepřekvapilo by ji, kdyby se dozvěděla, že Edmure má celý tucet nemanželských dětí. Nikoli však její otec, lord Hoster Tully. Ne, to nikdy.

Že by Silenka byla přezdívkou pro Lysu, tak jako mně říkal Kočičko? Lord Hoster si ji už předtím spletl s její sestrou. Budeš mít jiné, řekl. Sladké děti, a urozené krve. Lysa potratila pětkrát, dvakrát na Orlím hnízdě, třikrát v Králově přístavišti…, ale nikdy v Řekotočí, kde by jí lord Hoster byl nablízku, aby ji utěšil. Nikdy, pokud… pokud nebyla obtěžkaná dítětem tehdy poprvé…

Ona a její sestra se provdaly ve stejný den a zůstaly v péči svého otce, když jejich noví manželé odjeli, aby se připojili k Robertovu povstání. Když se pak v obvyklou dobu nedostavilo jejich měsíční krváceni, Lysa překypovala radostí a mluvila o synech, jimiž si byla jistá, že je v sobě obě nosí. „Tvůj syn se stane dědicem Zimohradu a můj Orlího hnízda. Ach, budou z nich ti nejlepší přátelé, tak jako tvůj Ned a král Robert. Budou spíš bratry než bratranci, opravdu, já to vím.“ Byla tak šťastná. Jenže Lysino krvácení se dostavilo nedlouho poté a všechna radost z ní vyprchala. Catelyn si vždycky myslela, že se jí perioda prostě jen zpozdila, ale pokud opravdu byla obtěžkaná dítětem…

Vzpomněla si na první příležitost, kdy své sestře podala Robba, aby si ho pochovala; maličkého, s červeným obličejíčkem a křičícího na plné kolo, ale dokonce už tehdy silného a plného života. Catelyn jí ještě ani nestačila vložit dítě do náruče a Lysin obličej se rozpustil v slzách. Rychle strčila dítě zpátky Catelyn a utekla.

Jestliže potratila dítě už předtím, mohlo by to vysvětlovat otcova slova, a kromě toho i mnoho jiného… Lysin sňatek s lordem Arrynem byl dohodnutý narychlo a Jon byl dokonce už v tu dobu starý muž, starší než tehdy jejich otec. Starý muž bez dědice. První dvě manželky ho zanechaly bez potomka, syn jeho bratra zahynul s Brandonem Starkem v Králově přístavišti, jeho galantní bratranec padl v Bitvě zvonů. Potřeboval mladou ženu, neměl-li rod Arrynů vymřít… mladou ženu, u které by si byl jistý, že je plodná.

Catelyn vstala, oblékla se a sestoupila po schodech k temnému soláru, kde se zastavila nad ložem svého otce. Naplnil ji pocit bezmocného strachu. „Otče,“ řekla, „otče, já vím, cos udělal.“ Už nebyla nevinnou nevěstou s hlavou plnou snů. Byla vdova, zrádkyně, truchlící matka a moudrá žena, vědoucí, jak to na světě chodí. „Tys ho přiměl vzít si ji,“ zašeptala. „Lysa byla cenou, kterou musel Jon Arryn zaplatit za meče a oštěpy rodu Tullyů.“

Malý div že jejich manželství bylo bez lásky. Arrynové byli hrdí, hákliví na svou čest. Lord Jon se možná oženil s Lysou, aby získal Tullye pro věc rebelie a v naději, že se mu konečně dostane syna, ale bylo pro něj obtížné milovat ženu, která přišla do jeho lože poskvrněná a neochotná. Byl na ni laskavý, to nepochybně; plnil své povinnosti, ano - jenže Lysa potřebovala lásku.

Příštího dne po snídani požádala Catelyn o brk a pergamen a začala psát dopis své sestře do údolí Arryn. Zápasíc se slovy a slzami pověděla Lyse o Branovi a Rickonovi, ale většinou psala o jejich otci. Teď když se jeho čas na tomto světě krátí, jsou jeho myšlenky plny zla, kterého se na tobě dopustil. Mistr Vyman říká, že se už neodvažuje připravovat makové mléko ještě silnější. Pro našeho otce nastal čas, aby odložil svůj meč a štít. Nastal čas, aby už konečně odpočíval. On však zarputile bojuje dál, nechce se vzdát. Myslím, že je to kvůli tobě. Potřebuje tvé odpuštění. Vím, že v důsledku bojů je cesta z Orlího hnízda do Řekotočí nebezpečná, ale silný oddíl rytířů by tě jistě bez problémů provedl Měsíčními horami. Stovka mužů, nebo snad tisíc? A když nebudeš moci přijet, nemohla bys mu alespoň napsat? Pár láskyplných slov, aby mohl zemřít v pokoji? Napiš, co chceš, já mu to přečtu a usnadním mu odchod z tohoto světa.

Dokonce i ve chvíli, kdy odkládala brk a žádala o pečetící vosk, měla pocit, že dopis je příliš málo a příliš pozdě. Mistr Vyman nevěřil, že lord Hoster nezemře, než stačí havran doletět na Orlí hnízdo a zpět. Jenže totéž říkal už předtím… Muži z rodu Tullyů se nevzdávají snadno, bez ohledu na rány osudu. Catelyn svěřila pergamen do mistrovy péče a odebrala se do septa, kde zapálila svíci Otci na nebesích za svého vlastního otce, druhou Stařeně, která vypustila do světa prvního havrana, když vyhlédla ven dveřmi smrti, a třetí Matce, za Lysu a za všechny děti, o které obě přišly.

Později toho dne, když seděla u lože lorda Hostera s knihou a zas a znovu četla stále tentýž odstavec, uslyšela zvuk hlasů a troubení trumpety. Ser Robin, pomyslela si okamžitě s trhnutím. Vyšla na balkon, ale na řekách nebylo nic k vidění, třebaže venku slyšela hlasy mnohem zřetelněji, dusot kopyt mnoha koní, třeskot zbroje a tu a tam veselý pokřik. Vystoupila po točitých schodech na střechu věže. Střechu mi ser Desmond nezakázal, říkala si při výstupu.

Zvuky přicházely ze vzdálené strany hradu, od hlavní brány. Před padací mříží, která trhavě vyjížděla vzhůru, stál shluk mužů a v polích za nimi, venku před hradem, bylo několik stovek jezdců. Když zavál vítr, rozvinul jejich praporce a ona se zachvěla úlevou při pohledu na pstruha Řekotočí. Edmure.

Trvalo dvě hodiny, než byl připravený navštívit ji. Do té doby hrad zvonil zvukem halasných shledání, jak se muži objímali se ženami a dětmi, které nechali doma. Z ptačince vzlétli tři havrani, hlučně bijící černými křídly, když nabírali vzduch do perutí. Catelyn je pozorovala z balkonu svého otce. Umyla si vlasy, převlékla šaty a připravila se na kázání svého bratra…, avšak i přesto bylo čekání těžké.

Když konečně uslyšela zvuky přede dveřmi, posadila se a složila ruce do klína. Edmurovy vysoké boty, kamaše i suknice byly potřísněné blátem. Při pohledu na něj byste nikdy neřekli, že vyhrál bitvu. Byl hubený a ztrhaných rysů, s bledými tvářemi, nepěstovaným vousem a až příliš lesklýma očima.

„Edmure,“ spustila Catelyn ustaraně, „nevypadáš dobře. Stalo se něco? Překročili snad Lannisterové řeku?“

„Zahnal jsem je na útěk. Lorda Tywina, Gregora Clegana, Addama Marbranda, všechny jsem je zahnal. Avšak Stannis…“ Zamračil se.

„Stannis? Co je se Stannisem?“

„Prohrál bitvu o Královo přístaviště,“ řekl Edmure nešťastně. „Jeho flotila byla spálena na popel, armáda rozprášena.“

Lannisterské vítězství znamenalo špatnou zprávu, ale Catelyn očividné zděšení svého bratra nesdílela. Stále ji pronásledovaly noční můry o stínu, který viděla klouzat přes Renlyho stan, a nikdy nezapomene na to, jak se vyřinula krev přes ocel jeho okruží. „Stannis nám nebyl o nic větším přítelem než lord Tywin.“

„Copak to nechápeš? Vysoká zahrada odpřisáhla věrnost Joffreymu. Dornové taky. Celý jih.“ Jeho ústa se stáhla. „A tys uznala za vhodné propustit Králokata. Nemělas na to právo.“

„Udělala jsem to právem matky.“ Její hlas zůstal klidný, třebaže zprávy o Vysoké zahradě byly krutou ranou zasazenou Robbovým nadějím. Teď o tom však nemohla přemýšlet.

„Neměla jsi právo,“ opakoval Edmure. „Byl to zajatec Robba, tvého krále, a ten mě pověřil, abych ho držel v bezpečí pod zámkem.“

„Brienne jeho bezpečí zajistí. Odpřisáhla mi to na svůj meč.“

„Ženská?“

„Dopraví ho do Králova přístaviště a přivede nám zpátky Aryu a Sansu.“

„Cersei je nikdy nevydá.“

„Cersei ne, ale Tyrion ano. Přísahal to před celým dvorem. A Králokat přísahal taky.“

„Jaimeho přísahy jsou bezcenné. Co se týče Skřeta, říká se, že během bitvy utržil zásah sekerou do hlavy. Zemře, než se Brienne stačí dostat do Králova přístaviště, pokud se tam vůbec někdy dostane.“

„Zemře?“ Copak by bohové mohli skutečně být tak bezcitní? Přiměla Jaimeho odpřisáhnout před ní stovku přísah, ale veškeré svoje naděje upínala k jeho bratrovi.

Edmure byl k jejímu zármutku slepý. „Jaime byl svěřen mně a já mám v úmyslu dostat ho zpátky. Už jsem dal vyslat na cestu havrany -“

„Havrany ke komu? Kolik?“

„Tři,“ řekl, „takže zpráva se k lordu Boltonovi zajisté dostane. Ať už se budou ubírat po řece či po cestě, pouť z Řekotočí do Králova přístaviště je nutně musí přivést do blízkosti Harrenova.“

„Harrenov.“ To slovo dokázalo zešeřit místnost. Hlasem zastřeným hrůzou řekla: „Edmure, víš, co jsi udělal?“

„Neměj strach, to o tobě jsem vynechal. Napsal jsem, že Jaime uprchl, a nabídl jsem tisíc dragonů za jeho opětovné dopadení.“

Horší a ještě horší, pomyslela si Catelyn zoufale. Můj bratr je blázen. Nezvány a nechtěny jí vhrkly slzy do očí. „Pokud to byl útěk,“ řekla tiše, „a ne výměna rukojmí, proč by Lannisterové měli vydat Brienne moje dcery?“

„K tomu nikdy nedojde. Králokat se k nám vrátí, o to jsem se postaral,“

„A postaral ses tím taky o to, že už nikdy nespatřím své dcery. Brienne ho mohla bezpečně dostat do Králova přístaviště…, pokud by je nikdo nepronásledoval. Ale teď…“ Catelyn nebyla schopná mluvit dál. „Nech mě o samotě, Edmure.“ Neměla právo poroučet mu, zde v hradu, který bude už brzy patřit jemu, a přesto její tón nepřipouštěl námitky. „Nech mě tady s mým otcem a mým žalem, už ti nemám co říct. Jdi pryč!“ Jediné, po čem toužila, bylo lehnout si, zavřít oči a spát, a modlit se, aby k ní nepřišly žádné sny.

ARYA

Obloha byla černá jako hradby Harrenova za nimi, a déšť padal tiše a neúnavně, tlumil zvuky kopyt jejich koní a stékal jim dolů po tvářích.

Jeli na sever, stále dál od jezera. Ubírali se po rozježděné farmářské cestě přes zpustošená pole, směrem do lesů a k potokům. Arya jela v čele, kopáním pobízela svého ukradeného koně k rychlému bezhlavému cvalu, dokud se kolem ní nesevřely stromy. Horký koláč a Gendry jeli za ní, snažili se, seč jim síly stačily. Kdesi v dálce vyli vlci a za sebou Arya slyšela namáhavé funění Horkého koláče. Žádný z nich nemluvil. Čas od času se ohlédla přes rameno, aby se ujistila, zda se oba chlapci příliš nezpozdili, a přesvědčila se, jestli je nikdo nepronásleduje. Věděla, že za nimi určitě pojedou. Ukradla tři koně ze stájí a mapu s dýkou rovnou ze soláru Roosea Boltona, a navíc zabila strážného u zadní branky. Podřízla mu krk, když si klekl, aby sebral ošoupanou železnou minci, kterou jí dal Jaqen H'ghar. Někdo ho tam najde mrtvého v jeho vlastní krvi a záhy bude celý hrad na nohou. Probudí lorda Boltona a prohledají Harrenov od cimbuří po sklepení, a když to udělají, zjistí, že chybí dýka a mapa, společně s pár meči ze zbrojnice, chlebem a sýrem z kuchyně, pekařský poskok, kovářův učeň a šenk zvaný Nan… nebo Lasička či Arry, podle toho, koho byste se zeptali. Pán z Hrůzova se za ní nevydá sám. Ne, Roose Bolton zůstane hezky v posteli, svoje těstovité tělo poseté pijavicemi. Ten jen vydá šeplavým tichým hlasem příkazy ostatním. Štvanici možná povede jeho muž Walton, ten, co mu říkali Holenice, kvůli holenním plátům, které ustavičně nosil na svých dlouhých nohou. Nebo to možná bude uslintaný Vargo Hoat se svými žoldáky, kteří si říkali Chrabří kumpáni. Jiní je zvali Krvaví drancíři (třebaže nikdy otevřeně do tváří) a někdy taky Nohomuži, kvůli zvyku lorda Varga odsekávat ruce a chodidla lidem, co se mu znelíbili.

Jestli nás chytí, uříznou ruce a chodidla i nám, pomyslela si Arya, a pak nás Roose Bolton nechá zaživa stáhnout z kůže. Stále byla oblečená ve svém pážecím oděvu a na hrudi nad srdcem měla vyšitý znak lorda Boltona, muže staženého z kůže, erb, který patřil rodu z Hrůzova.

Pokaždé když se podívala zpátky, napolo očekávala, že spatří záři pochodní hrnoucích se ze vzdálených bran Harrenova nebo se mihotajících na vrcholcích jeho obrovitých vysokých hradeb, ale neviděla nic. Harrenov spal dál, dokud celý nezmizel ve tmě a neschoval se za stromy.

Když překračovali první říčku, Arya stočila svého koně stranou a svedla je z cesty. Jela křivolakým korytem celé čtvrt míle, než se konečně vyškrábala po kamenitém břehu vzhůru. Doufala, že kdyby s sebou lovci přivedli psy, překazila by jim tímto manévrem pachovou stopu. Na cestě zůstat nemohli. Na cestě je smrt, říkala si v duchu, smrt je na všech cestách.

Gendry a Horký koláč její rozhodnutí nezpochybňovali. Mapu měla koneckonců ona a zdálo se, že Horký koláč z ní má stejný strach jako z mužů, kteří možná jedou za nimi. Viděl, jak zabila strážného. Je lépe, když ze mě má strach, říkala si. Takto alespoň udělá, co mu řeknu, a ne něco hloupého.

Věděla, že by sama měla mít mnohem větší strach. Bylo jí teprve deset, hubená holka na ukradeném koni s temným lesem před sebou a za sebou s muži, kteří by jí s radostí uřízli obě chodidla. A přesto se podivným způsobem cítila klidnější než kdy v Harrenově. Déšť jí smyl krev strážného z prstů, přes záda měla pověšený meč, tmou klouzali jako štíhlé šedé stíny vlci, a Arya Stark se nebála. Strach seká hlouběji než meče, zašeptala si potichu slova, kterým ji naučil Syrio Forel, a pak také Jaqenova slova: valar morghulis.

Déšť ustal a znovu začal a pak zase ustal a znovu začal, ale všichni měli dobré pláště, které je před vodou chránily. Arya je přiměla jet pomalým neúnavným tempem dál. Pod stromy bylo příliš tma, než aby tam mohli jet rychleji; chlapci moc nevynikali v jízdě na koni, ani jeden z nich, a měkký členitý terén byl zrádný, plný napolo pohřbených kořenů a neviditelných kamenů. Přejeli další cestu, jejíž hluboko vyježděné koleje byly zaplněné vodou, ale ani po té se Arya nevydala. Vedla je nahoru a dolů přes nízké kopce, skrz ostružiní, šípkové keře a změť podrostu, po dnech úzkých roklin, kde je šlehaly do tváří větve těžké deštěm.

Gendryho klisna jednou ztratila v bahně oporu, prudce poklesla dolů zadkem a shodila ho ze sedla, ale ani koni, ani chlapci se nic nestalo. Gendry beze slova, ale se svým typickým zarputilým výrazem ve tváři znovu nasedl. Nedlouho poté narazili na tři vlky požírající mrtvolu srny. Když kůň Horkého koláče zachytil jejich pach, splašil se a začal utíkat. Dva z vlků uprchli taky, ale třetí zvedl hlavu a vycenil zuby, připravený bránit svou kořist. „Couvni,“ řekla Arya Gendrymu. „Pomalu, abys ho nevyplašil.“ Opatrně odváděli koně pryč, až vlk a jeho kořist nebyli vidět. Teprve tehdy se vyhoupla do sedla a rozjela se za Horkým koláčem, který se zoufale držel sedla, zatímco jeho neposlušný kůň se řítil mezi stromy.

Později projížděli vypálenou vesnicí. Opatrně se ubírali mezi skořepinami zčernalých chatrčí a kolem kostí tuctu mrtvol visících z řady jabloní. Když je Horký koláč uviděl, začal se modlit, přiškrceným hlasem šeptanou modlitbu o milosrdenství Matky, kterou opakoval zas a znovu. Arya vzhlédla k bezmasým mrtvým v jejich vlhkých tlejících cárech a odříkala svou vlastní modlitbu. Ser Gregor, zněla. Dunsen, Polliver, Sladký Raff, Lechtač a Ohař. Ser Ilyn, ser Meryn, král Joffrey, královna Cersei. Zakončila ji slovy valar morghulis, dotkla se Jaqenovy mince, kterou měla schovanou pod opaskem, pak natáhla ruku a utrhla si mezi mrtvolami jablko. Bylo rozměklé a přezrálé, ale ona je snědla i s ohryzkem.

Byl to den bez svítání. Obloha kolem nich se pomalu projasňovala, ale vůbec nebylo vidět slunce. Černá se změnila v šedivou a do světa kolem nich se pomalu a plaše vkrádaly ostatní barvy. Urostlé borovice byly oděny v střízlivé zeleni, listnáče v červenohnědé a bledě zlaté, ale již začínaly hnědnout. Zastavili se na dost dlouho, aby napojili koně a pojedli studenou rychlou snídani. Odlamovali si kousky z bochníku chleba, který Horký koláč ukradl z kuchyně, a podávali si z ruky do ruky tvrdý žlutý sýr.

„Víš vůbec, kam máme namířeno?“ zeptal se Gendry.

„Na sever,“ odpověděla Arya.

Horký koláč se nejistě rozhlédl kolem. „Kterým směrem je sever?“

Ukázala jim to svým kouskem sýra. „Tudy.“

„Vždyť nesvítí slunce. Podle čeho to poznáš?“

„Podle mechu. Vidíš, jak roste většinou jen na jedné straně stromů? To je jih.“

„Proč vůbec jedeme na sever?“ chtěl vědět Gendry.

„Musíme se dostat k Trojzubci.“ Arya rozvinula ukradenou mapu, aby jim to ukázala. „Vidíte? Jakmile přijedeme k Trojzubci, pak už budeme jen putovat podél něj proti proudu, dokud se nedostaneme až do Řekotočí. Tudy.“ Sledovala prstem trasu. „Je to dlouhá cesta, ale když se budeme držet řeky, nemůžeme se ztratit.“

Horký koláč zamrkal na mapu. „Který z nich je Řekotočí?“

Řekotočí bylo namalované jako hradní věž ve vidlici mezi dvěma modrými linkami, Rejdivým proudem a Červeným bodcem. „Tenhle.“ Dotkla se ho prstem. „Řekotočí, je to tu napsané.“

„Ty umíš číst písmena?“ podivil se, jako kdyby řekla, že umí chodit po vodě.

Přikývla. „Jakmile se dostaneme do Řekotočí, budeme v bezpečí.“

„Určitě? Proč myslíš?“

Protože Řekotočí je hrad mého dědečka a bude tam i můj bratr Robb, chtěla mu odpovědět. Místo toho se raději kousla do rtu a srolovala mapu. „Prostě budeme. Ale jen když se tam dostaneme.“ Byla z nich první zpátky v sedle. Měla z toho špatný pocit, že před Horkým koláčem tají pravdu, ale neodvažovala se svěřit mu své tajemství. Gendry je věděl, jenže to bylo něco jiného. Gendry sám měl svoje vlastní tajemství, třebaže se zdálo, že ani on neví, co to je.

Toho dne je Arya přiměla zrychlit tempo, udržovala koně v cvalu tak dlouho, jak se jen odvažovala, a někdy, když před nimi spatřila rovný kus pole, ho dokonce popohnala do trysku. To se však stávalo poměrně zřídka; jak postupovali, terén byl stále kopcovitější. Nebyly to moc vysoké kopce, ani nijak zvlášť prudké, ale zdálo se, že jim není konce, a brzy už je unavovalo vyjíždět na jeden a sjíždět dolů po druhém, až nakonec zjistili, že jedou dole mezi nimi, podél koryt potoků a změtí mělkých zalesněných údolí, kde jim stromy vytvářely neproniknutelný baldachýn nad hlavou.

Čas od času poslala Horkého koláče a Gendryho dál, zatímco sama se vrátila dozadu, aby se pokusila zmást stopy. Celou cestu bedlivě naslouchala, zda neuslyší první známky pronásledování. Příliš pomalu, řekla si a kousla se do rtu, postupujeme příliš pomalu, určitě nás dostihnou. Jednou zpozorovala z hřebene pahorku temné tvary brodící se přes potok v údolí pod nimi a na kratičký okamžik ji přepadl strach, že už je dohonili jezdci Roosea Boltona, ale když se podívala pozorněji, uvědomila si, že to je jen smečka vlků. Zvedla si ruce do tvaru trumpety ke rtům a zavyla na ně. „Aúúúúúúúú, aúúúúúúúúúú.“ Největší z vlků zvedl hlavu a zavyl na ni v odpověď, strašidelným zvukem, při kterém se Arya zachvěla.

Dopoledne toho dne si Horký koláč začal stěžovat. Řekl jim, že ho bolí zadek a sedlo mu rozdírá vnitřní stranu stehen dokrvava, a kromě toho se bude muset chvíli vyspat. „Jsem tak unavený, že určitě spadnu z koně.“

Arya se podívala na Gendryho. „Co myslíš, kdo ho najde první, když spadne? Vlci, nebo Krvaví drancíři?“

„Vlci,“ odpověděl Gendry. „Mají lepší čich.“

Horký koláč otevřel ústa a zase je zavřel. Samozřejmě že ze svého koně nespadl. Zanedlouho poté se dalo znovu do deště. Stále nespatřili jediný záblesk slunce. Teplota klesala a mezi borovice se přikrádaly bledé cáry mlh, které vítr unášel přes holá spáleniště polí.

Gendry na tom byl téměř stejně špatně jako Horký koláč, třebaže byl až příliš umíněný, než aby si slůvkem postěžoval. Neohrabaně seděl v sedle, s odhodlaným výrazem ve tváři pod svými rozcuchanými černými vlasy, ale Arya na něm poznala, že to není žádný koňák. Měla jsem na to pamatovat, pomyslela si. Sama jezdila na koni od té doby, co její paměť sahala, na ponících, když byla maličká, a později na koních, jenže Gendry a Horký koláč vyrostli ve městě a obyčejný lid chodil po městě pěšky. Yoren jim sice dal zvířata, když je odváděl z Králova přístaviště, jenže sedět na oslu a plahočit se na sever po královské cestě za povozem je jedna věc. Řítit se na jezdeckém koni přes lesy a spálená pole je něco docela jiného.

Arya věděla, že mnohem lépe by si vedla, kdyby byla sama, ale přece je tam nemohla nechat. Byla to její smečka, její přátelé, jediní živí kamarádi, co jí ještě zůstali, a nebýt jí, byli by stále v bezpečí na Harrenově, Gendry potící se v kovárně a Horký koláč v kuchyni. Jestli nás Krvaví drancíři dopadnou, povím jim, že jsem dcera Neda Starka a sestra Krále severu. Přikážu jim, aby mě odvedli k mému bratrovi a aby neubližovali Horkému koláči a Gendrymu. Možná by jí ale nevěřili, a i kdyby ano… Lord Bolton byl vazalem jejího bratra, a přesto z něho měla strach. Nedovolím jim, aby nás zajali, odpřisáhla si v duchu a sáhla dozadu přes rameno, aby se dotkla jílce meče, který pro ni Gendry ukradl. Nedovolím.

Později toho odpoledne se vynořili zpod stromů a ocitli se na břehu řeky. Horký koláč radostně zavýskl. „Trojzubec! Jediné, co nám teď zbývá, je jet proti proudu, jak jsi nám řekla. Už jsme skoro tam!“

Arya se kousla do rtu. „Já si nemyslím, že tohle je Trojzubec.“ Řeka byla rozvodněná po dešti, ale i tak nemohla mít víc než třicet stop na šířku. Pamatovala si, že Trojzubec je mnohem širší. „Je příliš malá, než aby to mohl být Trojzubec,“ řekla jim. „A taky jsme toho ještě moc neujeli.“

„Ale ano, ujeli,“ trval na svém Horký koláč. „Jeli jsme celý den, a sotva na chvíli jsme se zastavili. Museli jsme ujet dalekou cestu.“

„Podívejme se znovu do mapy,“ navrhl Gendry.

Arya sesedla, vzala mapu a rozvinula ji. Déšť ťukal do ovčí kůže a stékal po ní v pramíncích dolů. „Myslím, že jsme někde tady,“ řekla a ukázala na mapu, zatímco chlapci se jí dívali přes rameno. „Jenže to by znamenalo, že jsme neujeli skoro vůbec nic,“ namítl Horký koláč. „Jen se podívej, máš prst vedle Harrenova, málem se ho dotýkáš. A to jsme jeli celý den!“

„K Trojzubci jsou to ještě míle a míle,“ řekla. „Nebudeme tam ještě celé dny. Tohle je určitě nějaká jiná řeka, některá z těchto, podívejte.“ Ukázala jim tenčí modré linky, které do mapy namaloval její autor, každou se jménem napsaným drobným písmem pod ní. „Darry. Zelené jablko, Panna… tady, je to tahle, Malá vrba, to by mohla být ona.“

Horký koláč se podíval od modré linky na řeku. „Mně tak malá nepřipadá.“

Gendry se také mračil. „Ta, co na ni ukazuješ, se vlévá do jiné, podívej.“

„Velká vrba,“ četla.

„Takže Velká vrba. Vidíš, a ta Velká vrba se vlévá do Trojzubce, takže bychom mohli jet podél jedné a pak podél druhé, ale museli bychom jet po proudu, ne proti němu. Pokud ale tahle řeka není Malá vrba, jestli je to třeba tahle…“

„Vlnivý potok,“ četla Arya.

„Vidíš, ta se stáčí dokola a teče k jezeru, zpátky k Harrenovu.“ Jel po lince prstem.

Horký koláč vytřeštil oči. „Ne! Tam by nás určitě zabili.“

„Musíme se dozvědět, jak se tahle řeka jmenuje,“ prohlásil Gendry svým nejumíněnějším hlasem. „Musíme to zkrátka nějak zjistit“

„Ano, jenže jak?“ V mapě sice byla jména napsaná vedle modrých linek, ale nikdo už nenapsal jméno řeky na její břeh. „Nepojedeme po proudu ani proti němu,“ rozhodla nakonec a srolovala mapu. „Přebrodíme ji a budeme pokračovat na sever, tak jako dosud.“

„Umějí koně plavat?“ zajímal se Horký koláč. „Vypadá to, že je hluboká, Arry. Co když jsou v ní hadi?“

„Jsi si jistá, že jedeme na sever?“ zeptal se Gendry. „Je tu tolik kopců. Co když jsme se otočili a ani o tom nevíme…“

„Podle mechu na stromech -“

Ukázal na blízký strom. „Tenhle strom je obrostlý mechem ze tří stran, a na dalším není vůbec. Možná jsme se ztratili a jezdíme pořád dokola.“ „Možná jezdíme,“ souhlasila Arya, „jenže já tu řeku přesto přejedu a vy buď můžete jet se mnou, nebo si tu zůstaňte.“ Vysedla zpátky na koně, ignorujíc je oba dva. Když nechtějí jet s ní, ať si najdou Řekotočí sami, třebaže spíš Krvaví drancíři najdou je.

Musela ujet dobré půl míle, než konečně našla místo, kde se zdálo, že bude bezpečné přejet na druhou stranu, a dokonce i tehdy vešla její klisna do vody jen velmi zdráhavě. V řece, ať už se jmenovala jakkoli, tekla rychlá hnědá voda, která v nejhlubší části uprostřed sahala koni až nad břicho. Natekla Arye do bot, ale ona přesto dál tiskla paty koni ke slabinám, až nakonec vyjela ven na protějším břehu. Za sebou slyšela šplouchání a nervózní koňské ržání. To znamená, že jedou za mnou. Dobrá. Otočila se a dívala se, jak se chlapci na koních lopotí přes řeku a vyjíždějí celí mokří vedle ní. „Tohle nebyl Trojzubec,“ řekla jim. „Nebyl.“

Další řeka byla mělčí a dala se přebrodit mnohem snáz. Ani to však nebyl Trojzubec a nikdo se s ní už nehádal, když jim řekla, že ji taky přejedou.

Když příště zastavili, aby nechali znovu odpočinout koně a podělili se chléb a sýr, už se smrákalo. „Jsem celý prochladlý a mokrý,“ stěžoval si Horký koláč. „Teď už jsme určitě hodně daleko od Harrenova. Mohli bychom si rozdělat oheň -“

„NE!“ vyhrkli Arya a Gendry současně, až z toho Horký koláč ustrašeně vyjekl. Arya se po očku podívala na Gendryho. Řekl to zároveň se mnou, tak jak to dělával Jon na Zimohradu. Jon Sníh jí chyběl nejvíc ze všech jejích bratrů.

„Mohli bychom se alespoň trochu vyspat?“ žadonil Horký koláč. „Jsem tak strašně unavený, Arry, a hrozně mě bolí zadek. Myslím, že už na něm mám otlaky.“

„Budeš jich tam mít ještě víc, jestli nás chytí,“ odsekla. „Musíme jet dál. Musíme.“

„Vždyť už je skoro tma, dokonce ani nesvítí měsíc.“

„Nasedni na svého koně.“

V ubývajícím světle se plahočili dál, ale Arya brzy zjistila, že i na ni ztěžka doléhá vyčerpání. Potřebovala se vyspat neméně naléhavě než Horký koláč, ale neodvažovala se toho. Kdyby usnuli, mohli by otevřít oči, jen aby zjistili, že nad nimi stojí Vargo Hoat s bláznem Střapáčem, Věrným Urswyckem, Rorgem, Kousačem, septonem Uttem a všemi jeho dalšími monstry.

A přesto se po chvíli stal pohyb jejího koně stejně konejšivým jako houpání kolébky a Arya zjistila, že jí těžknou víčka. Nechala je zavřít, jen na chvíli, pak opět vytřeštila oči dokořán. Teď nemůžu usnout, okřikla sama sebe v duchu. Nemůžu, nemůžu. Prudce si začala mnout oči pěstí, aby je udržela otevřené, zatímco druhou rukou pevně svírala otěže a zároveň pobízela koně kopáním do klusu. Ani ona, ani kůň však nemohli takové tempo vydržet a trvalo jen pár chvil, než se vrátili zpátky k chůzi, a dalších pár chvil, než se její oči zavřely podruhé. Tentokrát se tak rychle neotevřely.

Když se konečně otevřely, zjistila, že se její kůň zastavil a okusuje trs trávy, zatímco Gendry jí třásl ramenem. „Usnula jsi,“ řekl jí.

„Jen jsem chtěla nechat trochu odpočinout svoje očí.“

„V tom případě odpočívaly hezky dlouho. Tvůj kůň chodil pořád dokola, ale teprve když se zastavil, uvědomil jsem si, že spíš. Horký koláč dopadl ještě hůř, najel na větev stromu a ta ho srazila ze sedla, měla jsi slyšet, jak zařval. Dokonce ani to tě neprobudilo. Potřebuješ zastavit a vyspat se.“

„Můžu jet stejně dlouho, jako to dokážeš ty.“ Zívla.

„Lhářko,“ řekl. „Klidně si jeď dál, jestli jsi tak hloupá, ale já zastavuju. Beru si první hlídku. Ty se jdi vyspat.“

„A co Horký koláč?“

Gendry ukázal prstem. Horký koláč už byl na zemi, svinutý do klubíčka pod svým pláštěm na loži z vlhkého listí, kde tiše chrápal. V jedné ruce svíral velký klínek sýra, ale zdálo se, že usnul mezi kousnutími.

Arya si uvědomila, že je zbytečné dohadovat se s ním. Gendry měl pravdu. Drancíři taky budou muset spát, řekla si v duchu s nadějí, že je to pravda. Byla tak unavená, že pro ni bylo takřka nesplnitelným úkolem dostat se ze sedla, ale nezapomněla na to, že musí uvázat svého koně, teprve pak si našla místečko ke spaní pod bukem. Země tam byla tvrdá a provlhlá. Říkala si, jak dlouho asi potrvá, než bude zase spát v posteli, s teplým jídlem v žaludku a ohněm v krbu k ohřátí. Poslední věcí, kterou udělala, než zavřela oči, bylo to, že vytáhla z pochvy svůj meč a položila ho na zem vedle sebe. „Ser Gregor,“ šeptala mezi zíváním. „Dunsen, Polliver, Sladký Raff. Lechtač a… Lechtač… Ohař…“

Sny, co se jí zdály, byly rudé a divoké. Byli v nich Drancíři, přinejmenším čtyři, ten bledý Lyséňan a tmavý brutální sekerník z Ibů, zjizvený dothracký koňák zvaný Iggo a Dorn, jehož jméno neznala. Jeli dál a dál, jeli deštěm, v rezavějící zbroji a mokré kůži, s meči a sekerami řinčícími o sedla. Mysleli si, že honí ji, jenže ona s podivnou nesmlouvavou jistotou snů věděla, že se mýlí. To ona štvala je.

V tom snu už totiž nebyla malým děvčetem; byla vlkem, obrovským a silným, a když se před nimi vynořila zpod stromů a vycenila na ně zuby v tichém, rachotivém zavrčeni, cítila ostrý pach strachu - koní i mužů. Lyséňanův kůň se vzepjal na zadních a zaržál hrůzou, a muži zděšeně křičeli jeden na druhého, ale než mohli začít jednat, ze tmy a deště se vyřítili další vlci, velká smečka vyzáblých, mokrých, tichých zvířat.

Boj byl krátký, ale krvavý. Zarostlý muž šel k zemi, zrovna když chtěl tasit sekeru, ten tmavý zemřel ve chvíli, kdy napínal luk, světlovlasý muž z Lysu se pokoušel ujet. Její bratři a sestry ho uštvali, obraceli ho dokola, zas a znovu, útočili na něj ze všech stran, chňapali po nohou jeho koně, roztrhli hrdlo jezdci, který nakonec ztěžka dopadl ze sedla na zem.

Jen ten břichatý se stále bránil. Jeho kůň kopl do hlavy jednu z jejích sester a další rozsekl téměř vpůli svým zahnutým stříbřitým mečem, zatímco zvonečky v jeho vlasech tiše cinkaly.

Plná hněvu mu skočila na záda, srazila ho hlavou napřed ze sedla. Když padal, její čelisti se sevřely kolem jeho paže, zuby se zabořily přes kůži a vlnu do měkkého masa pod nimi. Jakmile dopadli na zem, prudce škubla hlavou a utrhla mu končetinu v rameni. Vítězoslavně jí potřásala v tlamě a rozstřikovala horké rudé kapky do chladného černého deště.

TYRION

Probudil se do skřípotu starých železných pantů. „Kdo?“ zachroptěl. Alespoň se mu vrátil hlas, i když byl drsný a sípavý. Stále jím lomcovala horečka a neměl ponětí o čase. Jak dlouho spal tentokrát? Byl tak slabý, tak příšerně slabý. „Kdo?“ zvolal znovu, teď už o něco hlasitěji. Obdélník otevřených dveří byl osvětlený září pochodně, ale v místnosti pocházelo jediné světlo z oharku svíce vedle jeho postele.

Když uviděl tvar pohybující se jeho směrem, zachvěl se. Tady v Maegorově pevnosti byl každý služebník placený královnou, což znamenalo, že jakýkoli návštěvník mohl být dalším z Cerseiných vrahounů, poslaných za ním, aby dokončil dílo, které začal ser Mandon.

Pak muž vstoupil do světla svíce, důkladně si prohlédl trpaslíkovu bledou tvář a uchechtl se. „Pořezal ses při holení, co?“

Tyrionovy prsty vyjely k obrovité sečné ráně, která se mu táhla od oka dolů až k čelisti přes to, co zůstalo z jeho nosu. Maso bylo stále živé a horké na dotek. „Ano, děsivě velkou břitvou.“

Bronnovy uhlově černé vlasy byly čerstvě umyté a hladce sčesané dozadu z tvrdých linií tváře, na sobě měl vysoké boty z jemně vyčiněné kůže, široký opasek vykládaný plátky stříbra a plášť světle zelené barvy. Přes tmavě šedou vlnu jeho kabátce byl jasně zeleným vláknem napříč vyšitý hořící řetěz. „Kdes byl?“ naléhal na něj Tyrion. „Poslal jsem pro tebe… muselo to být před čtrnácti dny.“

„Spíš před čtyřmi,“ upřesnil žoldák, „a byl jsem tady dvakrát, ale našel jsem tě mrtvého pro svět.“

„Mrtvého ne. Třebaže moje sestra se o to snažila.“ Možná to neměl říkat nahlas, ale Tyrion se už dostal daleko za bod, kdy mu na něčem takovém záleželo. Nedávalo mu pokoj nejasné temné tušení, že za pokusem sera Mandona zabít ho skutečně stála Cersei. „Co to máš za hnusnou věc na hrudi?“

Bronn na něj vycenil zuby. „Můj rytířský znak. Hořící řetěz, zelený na kouřově šedém poli. Na příkaz tvého pana otce jsem teď Bronn z Černovody, Skřete. Hleď si to zapamatovat.“

Tyrion položil ruce na péřovou postel a vytáhl se s jejich pomocí o pár palců výš proti polštářům. „To já ti slíbil rytířství, pamatuješ?“ Slova „na příkaz tvého pana otce“ se mu vůbec nelíbila. Bylo vidět, že lord Tywin neztrácel čas. Skutečnost, že přestěhoval svého syna z pobočníkovy věže, aby ji zabral pro sebe, byla natolik výmluvnou zprávou, že ji dokázal přečíst téměř kdokoli, a tohle bylo další. „Já ztratil půlku nosu a tys získal rytířství. Z toho se budou muset bohové zodpovídat,“ řekl hlasem plným trpkosti. „Ještě řekni, že tě pasoval můj otec osobně.“

„Ne. Těm, z nás, co přežili bitvu u rumpálových věží, poklepal na rameno nejvyšší septon a pak nás pasovala Královská garda. Trvalo to polovinu zpropadeného dne, protože z Bílých mečů zůstali jen tři.“

„Vím, že v bitvě zahynul ser Mandon.“ Shozen do řeky Podem, o pouhý okamžik předtím než mi ten zrádný ničema stačil proklát srdce svým mečem. „O koho jsme ještě přišli?“

„O Ohaře,“ odpověděl Bronn. „Není mrtvý, jen zmizel. Zlaté pláště říkají, že ztratil odvahu a tys vedl výpad z města místo něho.“

Což zrovna nebyl jeden z mých lepších nápadů. Tyrion se zamračil a ucítil, jak se přitom napjala hojící se tkáň v místě rány. Mávnutím Bronnovi naznačil, aby se posadil. „Moje sestra si mě tuším spletla s houbou. Drží mě tu ve tmě a krmí mě svinstvem. Pod je dobrý chlapec, ale má na jazyku uzel velikosti Casterlyovy skály, a já nevěřím ani polovině toho, co mi říká. Poslal jsem ho, aby mi přivedl sera Jacelyna, a on se vrátil se zprávou, že je mrtvý.“

„On a tisíce dalších.“ Bronn se posadil.

„Jak?“ chtěl vědět Tyrion. Nebyla to pro něho potěšující zvěst.

„Během bitvy. Podle toho, co jsem slyšel, poslala tvoje sestra bratry Černokotlé, aby přivedli krále zpátky do Rudé bašty. Když ho zlaté pláště viděly odcházet, polovina se jich rozhodla, že utečou s ním. Železná ruka se jim osobně postavil do cesty a pokoušel se jim nařídit, aby se vrátily zpátky na hradby. Povídá se, že se mu už už podařilo přesvědčit je, aby znovu zaujaly pozice, když mu někdo střelil šíp do zad. Tehdy se ho přestaly bát, stáhly ho z koně a zabily ho.“

Další dluh, který položím Cersei ke dveřím. „Můj synovec,“ řekl. „Joffrey. Hrozilo mu nějaké opravdové nebezpečí?“

„Ne větší než komukoli a rozhodně menší než většině.“

„Utrpěl nějakou újmu? Byl zraněn? Rozcuchal mu snad vítr vlasy, ukopl si palec nebo zlomil nehet?“

„O ničem takovém jsem neslyšel.“

„Já Cersei varoval, že k tomu dojde. Kdo teď velí zlatým plášťům?“

„Tvůj pan otec pověřil velením jednoho ze svých zápaďanů, nějakého rytíře jménem Addam Marbrand.“

Ve většině případů by zlaté pláště protestovaly proti tomu, aby jim velel cizinec, ale ser Addam Marbrand byl chytrou volbou. Stejně jako Jaime byl druhem muže, kterého ostatní rádi následovali. Přišel jsem o městskou hlídku. „Poslal jsem Poda, aby vyhledal Šaggu, ale nepodařilo se mu to.“

„Kamenné vrány jsou stále v královském lese. Zdá se, že Šagga si to místo oblíbil. Timett odvedl Spálené lidi domů, s veškerou kořisti, kterou po boji vydrancovali v Stannisově táboře. Chelia se jednoho rána objevila s tuctem Černých uší u Říční brány, ale rudé pláště tvého otce je zahnaly, zatímco místní obyvatelé po nich házeli hnůj a pokřikovali na ně nadávky.“

Nevděčníci. Lidé z Černých uší pro ně umírali. Zatímco Tyrion ležel obluzen makovým mlékem v hlubokém spánku, jeho vlastní krev vystrčila drápy, hezky jeden po druhém. „Chci, abys šel za mou sestrou. Její milovaný syn přežil bitvu, aniž mu byl zkřiven vlásek, takže Cersei už nepotřebuje rukojmí. Přísahala, že Alayayu propustí okamžitě, jakmile -“

„Udělala to. Před osmi, devíti dny, po zbičování.“

Tyrion se nadzvedl ještě výš, bez ohledu na prudké bodnutí v rameni. „Zbičování?“

„Uvázali ji ke kůlu na nádvoří a zbičovali ji, a pak ji vystrčili před bránu, nahou a zakrvavenou.“

To děvče se učilo číst, pomyslel si Tyrion absurdně. Jizva přes jeho obličej se prudce napjala a na okamžik měl pocit, jako by mu měla puknout hlava hněvem. Alayaya sice byla nevěstka, to ano, ale zřídkakdy potkal milejší, statečnější a nevinnější dívku. Tyrion se jí nikdy nedotkl; nebyla pro něj víc než jen zástěrkou k tomu, aby mohl chodit za Šae. „Slíbil jsem své sestře, že se k Tommenovi zachovám stejně, jako se bude ona chovat k Alayaye,“ vzpomněl si nahlas. Měl pocit, jako by měl každou chvíli začít zvracet. „Jak bych mohl zbičovat osmiletého chlapce?“ Jenže když to neudělám, Cersei nade mnou zvítězí.

„Tommena už taky nemáš,“ vyhrkl Bronn bez okolků. „Jakmile se královna dozvěděla, že je Železná ruka mrtvý, poslala pro něj bratry Černokotlé a nikdo na Růženíně neměl odvahu nevyhovět jim.“

Další úder; ale na druhé straně taky úleva, to musel připustit. Měl Tommena rád. „Černokotlí přece měli být na naší straně,“ připomněl Bronnovi podrážděně.

„Byli, dokud jsem byl schopný dávat jim dvě tvoje mince za každou, co dostali od královny, jenže ona teď zvýšila jejich cenu. Osney a Osfryd byli po bitvě pasováni na rytíře, stejně jako já. Jen bohové vědí za co, nikdo je neviděl, že by někde bojovali.“

Lidé mnou najatí mne zrazují, moji přátelé jsou bičováni a pohaněni a já sám tu ležím a hniju, pomyslel si Tyrion zoufale. Já myslel, že jsem tu proklatou bitvu vyhrál. Chutná snad takhle vítězství? „Je pravda, že Stannise zahnal na útěk Renlyho duch?“

Bronn se pousmál. „Jediné, co jsme viděli od rumpálových věží, byly praporce ležící v blátě a muži odhazující svoje oštěpy, aby mohli utíkat, ale ve varných krámcích a nevěstincích jsou stovky těch, co by odpřisáhli, že viděli zabít lorda Renlyho toho či onoho. Většina Stannisovy armády patřila ze začátku Renlymu, a šla za ním okamžitě při pohledu na jeho zářivě zelenou zbroj.“

Po všem jeho pečlivém plánování, poté co velel výpadu z městské brány, po mostě z lodí, poté co mu rozsekli obličej vpůli, byl nakonec Tyrion zastíněn mrtvým mužem. Pokud je ovšem Renly opravdu mrtvý. Další věc, které se bude muset podívat na kloub. „Jak se Stannisovi podařilo uprchnout?“

„Jeho Lyseňané měli svoje galéry venku v zálivu, za tvým řetězem. Když se bitva zvrátila ve Stannisův neprospěch, vydali se podél pobřeží a sesbírali jich tolik, kolik jen pobrali. Ke konci už se muži zabíjeli navzájem, jen aby se dostali na palubu některé z nich.“

„Co Robb Stark, co ten mezitím dělal?“

„Někteří z jeho vlků si propalují cestu dolů směrem na Šerodol. Tvůj otec tam posílá lorda Tarlyho, aby se s nimi vypořádal. Měl jsem napolo v úmyslu připojit se k němu. Říká se o něm, že je to dobrý voják, a navíc štědrý, co se plundrování týče.“

Pomyšlení, že přijde o Bronna, bylo posledním stéblem. „Ne. Tvoje místo je tady. Jsi kapitánem pobočníkovy stráže.“

„Jenže ty už nejsi pobočník,“ připomněl mu Bronn zostra. „Je jím tvůj otec, a ten má svou vlastní zatracenou stráž.“

„Co se stalo se všemi muži, které jsi pro mě najal?“

„Někteří přišli o život u rumpálových věží. Nám ostatním tvůj strýc ser Kevan zaplatil a vyhodil nás.“

„Jak je to od něj laskavé,“ řekl Tyrion kysele. „Znamená to, že už jsi ztratil zálusk na zlato?“

„Ani v nejmenším.“

„To je dobře,“ řekl Tyrion, „protože věc se má tak, že tě stále potřebuju. Co víš o seru Mandonu Moorovi?“

Bronn se zasmál. „Vím, že je dočista utopený.“

„Mám vůči němu velký dluh, jenže jak mu ho splatit?“ Dotkl se tváře, nahmatal jizvu. „Mám-li být upřímný, vím toho o tom muži velice málo.“

„Měl oči jako ryba a nosil bílý plášť. Co jiného bys potřeboval vědět?“

„Všechno,“ odpověděl Tyrion, „pro začátek.“ Potřeboval především důkaz, že ser Mandon byl Cersein člověk, ale neodvažoval se říct to nahlas. V Rudé baště bylo lépe, když člověk držel jazyk za zuby. Ve zdech byly krysy, malí štěbetaví ptáčkové a taky pavouci. „Pomoz mi vstát,“ řekl, potýkaje se s ložním prádlem. „Je načase, abych navštívil svého otce, a nejvyšší čas, abych se zase nechal vidět.“

„Jaký to bude půvabný pohled,“ usmál se Bronn ironicky.

„Co znamená polovina nosu na obličeji jako můj? Ale když už mluvíme o půvabu, dorazila již Margaery Tyrell do Králova přístaviště?“

„Ne. Ale je na cestě, a město šílí láskou k ní. Tyrellové sem dopravují jídlo z Vysoké zahrady a rozdělují je mezi lid v jejím jménu. Stovky povozů denně. Ve městě jsou tisícovky Tyrellových mužů se zlatými růžemi vyšitými na suknicích, a žádný si nekupuje víno za vlastní peníze. Manželka, vdova, děvka, všechny ženy dávají svoji poctivost každému sotva ochmýřenému chlapci se zlatou růží na hrudi.“

Na mě plivou a Tyrellům kupují pití. Tyrion sklouzl z postele na podlahu. Nohy se pod ním podlomily, místnost se zatočila a musel chytit Bronna za paži, aby se nezvrátil hlavou dolů na rákosovou rohož. „Pode!“ vykřikl. „Podricku Payne! U sedmi pekel, kde jsi?“ Bolest ho sžírala jako bezzubý pes. Tyrion nesnášel slabost, především svou vlastní. Zahanbovala ho, a stud v něm probouzel hněv. „Pode, okamžitě pojď sem!“

Chlapec se přiřítil do místnosti. Když spatřil Tyriona, jak tam stojí a drží Bronna za paži, otevřel ústa a vytřeštil oči. „Můj pane. Ty jsi vstal. Je to… chceš… potřebuješ víno? Snové víno? Mám sehnat mistra? Říkal, že musíš zůstat. V posteli, myslím.“

„V posteli jsem byl až příliš dlouho. Přines mi nějaké čisté oblečení.“

„Oblečení?“

Tyrionovu chápání se naprosto vymykalo, jak mohl být ten chlapec tak pohotový a užitečný v bitvě, a tak zmatený a roztržitý po celou ostatní dobu. „Oblečení,“ opakoval. „Tuniku, kabátec, kamaše, spodky. Pro mě. Abych se oblékl. Abych mohl odejít z téhle proklaté díry.“

Bylo zapotřebí všech tří, aby ho oblékli. Ačkoli byl jeho obličej strašlivý na pohled, nejhorší zranění utržil v místě spojení ramene s paží, kam byly šípem vtlačeny do masa podpažní jamky kroužky jeho vlastní zbroje. Z bezbarvého masa stále prosakoval hnis a krev, pokaždé když mu mistr Frenken měnil obvazy, a při jakémkoli pohybu jím projížděl osten agónie.

Nakonec se Tyrion spokojil s kamašemi a nadměrně velkou noční róbou, kterou si nechal volně viset přes ramena. Bronn mu natáhl na nohy boty, zatímco Pod šel vyhledat nějakou hůl, o kterou by se mohl opírat. Vypil pohár snového vína na posilněnou. Bylo oslazené medem a s právě takovým množstvím makoviny, které učinilo bolest z jeho ran alespoň na čas snesitelnou.

I přesto byl do chvíle, než vzal za kliku, jako omámený a sestup po točitých schodech mu rozechvíval nohy. Ubíral se dolů s holí v jedné ruce a s druhou kolem Podova ramene. Nějaká služebná právě vycházela nahoru, zatímco oni scházeli dolů. Vytřeštila na ně oči, jako by před sebou spatřila ducha. Trpaslík vstal z mrtvých, pomyslel si Tyrion. A podívej, je ještě ošklivější než dřív, utíkej to vyslepičit svým kamarádkám.

Maegorova pevnost byla nejbezpečnějším místem v Rudé baště, hradem uprostřed hradu, obehnaným hlubokým suchým příkopem, jehož dno bylo poseto ostrými kůly. Padací most byl na noc zvednutý a na stráži před ním stál ser Meryn Trant ve své bledé zbroji a bílém plášti. „Spusť most,“ nařídil mu Tyrion.

„Podle královnina rozkazu musí být most na noc zvednutý.“ Ser Meryn byl vždycky královnin tvor.

„Královna spí a já musím vyřídit naléhavou záležitost se svým otcem.“

Ve jménu lorda Tywina Lannistera jako by bylo zakleto kouzlo. Ser Meryn neochotně vydal příkaz a padací most byl spuštěn. Druhý rytíř Královské gardy stál na stráži na opačné straně příkopu. Seru Osmundu Černokotlému se dokonce podařilo vyčarovat úsměv na tváři, když uviděl, jak se k němu Tyrion belhá po mostě. „Cítíš se již lépe, můj pane?“

„O hodně. Kdy bude další bitva? Už se nemůžu dočkat.“

Když však přišel s Podem k točitým schodům, mohl na ně jen zděšeně zírat. Sám je nikdy nevyšlapu, musel připustit sám sobě, a tak nakonec spolkl svou hrdost a požádal Bronna, aby ho vynesl, s chabou nadějí, že tam v tuto hodinu nepotkají nikoho, kdo by ho uviděl a smál se, nikoho, kdo by pak po hradě vyprávěl příběh o trpaslíkovi, kterého nosí po schodech jako miminko v náručí.

Vnější nádvoří bylo přeplněné stany a altány, bylo jich tam na tucty. „Tyrellovi muži,“ vysvětloval Podrick Payne, když si proplétali cestu změtí hedvábí a plátna. „Taky lorda Rowana a lorda Redwyna. Nebylo tu dost místa pro všechny. Chci říct, někteří bydlí v pokojích. V pokojích ve městě. V hostincích a tak. Jsou tady kvůli svatbě. Svatbě krále. Krále Joffreyho. Budeš mít dost sil, aby ses mohl také zúčastnit, můj pane?“

„Mě už nezastaví nic na tomto světě.“ Přežil bitvu, přežije i Joffreyho svatbu. Na té už alespoň nemůže přijít o nos.

Za zavřenými okenicemi Pobočníkovy věže stále nejasně plála světla. Muži u dveří na sobě měli rudé pláště a na hlavách přilby se lvy na vrcholku, odznak stráží jeho otce. Tyrion oba muže znal, a oni ho beze slova pustili dovnitř, jen se na něj podívali…, třebaže žádný z nich nedokázal setrvat zrakem na jeho tváři příliš dlouho, jak si všiml.

Uvnitř narazili na sera Addama Marbranda sestupujícího po točitém schodišti ve zdobeném černém kyrysu a plášti ze zlatého brokátu, který oblékali důstojníci Městské hlídky. „Můj pane,“ řekl, „rád vidím, žes opět na nohou. Slyšel jsem -“

„- řeči, že se už kope malý hrob? Já je slyšel taky. Za těchto okolností mi připadalo vhodnější vstát. Doslechl jsem se, žes byl jmenován velitelem Městské hlídky. Mám ti poblahopřát, nebo vyjádřit upřímnou soustrast?“

„Obávám se, že obojí.“ Ser Addam se usmál. „Smrt a dezerce mi jich zanechaly přibližně čtyřicet čtyři stovek. Jen bohové a Malíček vědí, jak takovému množství zaplatíme mzdu, ale tvoje sestra mi zakázala propustit kohokoli z nich.“

Cersei se pořád bojí? Je po bitvě, zlaté pláště už ti nepomohou. „Jdeš od mého otce?“ zeptal se.

„Ano. Obávám se, že jsem ho nezanechal v nejlepší náladě. Lord Tywin má pocit, že čtyřicet čtyři stovek strážných je víc než dost, aby našli jednoho ztraceného panoše, ale tvůj bratranec Tyrek je stále nezvěstný.“

Tyrek byl syn jeho zesnulého strýce Tygetta, třináctiletý chlapec. Zmizel při srocení davu, nedlouho po svatbě s lady Ermesandou, kojeňátkem, které bylo posledním přežívajícím dědicem rodu Hayfordů. A pravděpodobně první nevěstou v historii Sedmi království, která ovdověla, než ji manžel připravil o věneček. „Já jsem ho taky nebyl schopen najít,“ připustil Tyrion.

„Už je z něj žrádlo pro červy,“ řekl Bronn se svým obvyklým taktem. „I Železná ruka ho hledal, a eunuch chrastil pěkně naditým měšcem. Neměli víc štěstí než my. Vzdej to, pane.“

Ser Addam pohlédl na žoldáka s odporem v očích. „Lord Tywin je umíněný, jde-li o jeho vlastní krev. Chce toho chlapce živého či mrtvého a já mám v úmyslu vyhovět mu.“ Podíval se zpátky na Tyriona. „Svého otce najdeš v jeho soláru.“

V mém soláru, pomyslel si Tyrion. „Myslím, že cestu znám.“

Cesta znamenala další schody, ale tentokrát po nich už vystoupil sám, s rukou na Podově rameni. Bronn mu otevřel dveře. Lord Tywin Lannister seděl u okna, psal ve svitu olejové lampy. Při zvuku otvírané petlice zvedl hlavu. „Tyrione.“ Nevzrušeně odložil brk stranou.

„Těší mě, že si na mne pamatuješ, můj pane.“ Tyrion pustil Podovo rameno, opřel se o hůl a přibelhal se blíž. Něco není v pořádku, to pochopil okamžitě.

„Sere Bronne,“ řekl lord Tywin, „Podricku. Snad by bylo záhodno, kdybyste počkali venku, než si spolu promluvíme.“

Pohled, kterým si Bronn změřil pobočníka, byl jen o něco málo méně než drzý; nicméně se uklonil a odešel, s Podem v patách. Těžké dveře se za nimi zavřely a Tyrion Lannister se ocitl o samotě se svým otcem. Přestože byla okna soláru zavřená na okenice proti chladu noci, panovala v místnosti takřka hmatatelná zima. Jaké lži mu o mně Cersei napovídala?

Pán Casterlyovy skály byl štíhlý jako muž o dvacet let mladší, ba dokonce svým strohým způsobem pohledný. Tuhé světlé kotlety mu pokrývaly tváře, rámovaly přísný obličej, holou hlavu, tvrdá ústa. Kolem krku mu visel řetěz ze zlatých ruček, kde prsty každé z nich svíraly zápěstí další. „To je ale pěkný řetěz,“ řekl Tyrion. Třebaže mnohem lépe se vyjímal na mé hrudi.

Lord Tywin jeho poznámku ignoroval. „Raději si sedni. Bylo od tebe moudré, že jsi vstal z lože?“

„Z toho mého lože už je mi nanic.“ Tyrion věděl, jak moc jeho otec pohrdá slabostí. Zabral si pro sebe nejbližší židlí. „Jaké máš útulné komnaty. Věřil bys, že zatímco jsem umíral, někdo mě přestěhoval do malé tmavé cely v Maegorově věži?“

„Rudá bašta je plná svatebních hostí. Jakmile odjedou, najdeme pro tebe vhodnější prostory.“

„Mně se líbily spíš tyhle prostory. Už jsi stanovil datum té slavné svatby?“

„Joffrey a Margaery uzavřou sňatek prvního dne nového roku, který bude shodou okolností také prvním dnem nového století. Obřad se stane zvěstovatelem úsvitu nového věku.“

Nového lannisterského věku, pomyslel si Tyrion. „Ach, obávám se, že jsem měl na ten den jiné plány.“

„Přišel jsi za mnou jen proto, aby sis postěžoval na svou ložnici a pronášel nejapné žerty? Musím ještě dokončit důležité dopisy.“

„Důležité dopisy. Ach, jistě.“

„Některé bitvy jsou vyhrávány meči a oštěpy, jiné brky a havrany. Ušetři mne těch svých trapných výtek, Tyrione. Navštěvoval jsem tě u tvého lože tak často, jak mi to mistr Ballabar dovolil, když se zdálo, že umíráš.“ Sepjal si prsty pod bradou. „Proč jsi vůbec Ballabara propustil?“

Tyrion pokrčil rameny. „Mistr Frenken není tak odhodlaný udržovat mne stále v oblouzněném stavu.“

„Ballabar přijel do města s družinou lorda Redwyna. Velmi nadaný léčitel, jak říkají. Od Cersei bylo laskavé, že ho požádala, aby se o tebe staral. Obávala se o tvůj život.“

Obávala se, že bych si ho mohl ponechat. „Nepochybně proto se vůbec nevzdalovala od mého lože.“

„Nebuď drzý. Cersei má na starosti královskou svatbu, já vedu válku a ty jsi mimo nebezpečí už přinejmenším čtrnáct dní.“ Lord Tywin pozoroval znetvořený obličej svého syna a jeho zelené oči sebou přitom ani jedinkrát necukly. „Třebaže ta rána je dost ošklivá, to uznávám. Co za šílenství tě to popadlo?“

„Nepřítel byl u bran s beranidlem. Kdyby ten výpad vedl Jaime, nazval bys to udatným činem.“

„Jaime by nikdy nebyl tak pošetilý, aby si v bitvě sundal přilbu z hlavy. Doufám, že jsi toho muže, co tě zmrzačil, alespoň zabil?“

„Ach ano, ten bídák je mrtvý až příliš.“ Třebaže to byl Podrick Payne, kdo zabil sera Mandona tím, že ho shodil do řeky, kde se rytíř utopil pod tíhou své zbroje. „Mrtvý nepřítel, dobrý nepřítel,“ řekl Tyrion zvesela, třebaže ser Mandon nebyl jeho skutečný nepřítel. Ten muž neměl žádný důvod, aby mně chtěl mít mrtvého. Byl jen kočičím drápem, a já se domnívám, že vím, kdo byla kočka. Řekla mu, aby se postaral o to, že bitvu nepřežiju. Jenže bez důkazu by lord Tywin takovému obvinění nikdy nenaslouchal. „Proč jsi vůbec tady ve městě, otče?“ zeptal se. „Neměl bys být venku v poli a bojovat s lordem Stannisem, Robbem Starkem či někým jiným?“ A čím dřív, tím líp.

„Dokud sem nepřivede lord Redwyne svoji flotilu, postrádáme lodě, abychom mohli napadnout Dračí kámen. Na tom ale nezáleží. Slunce Stannise Baratheona zapadlo na Černovodém proudu. Co se týče Starka, ten hoch je stále na západě, ale velká síla seveřanů pod vedením Helmana Tallharta a Robetta Glovera táhne směrem na Šerodol. Poslal jsem jim v ústrety lorda Tarlyho, zatímco ser Gregor táhne dolů po královské cestě, aby jim odřízl ústupovou cestu. Tallhart a Glover budou polapeni mezi nimi, s třetinou Starkovy síly.“

„Šerodol?“ V Šerodolu nebylo nic, co by stálo za takové riziko. Že by Mladý vlk konečně pochybil?

„Rozhodně to není nic, s čím by sis měl dělat starosti. Tvoje tvář je bledá jako smrt a přes obvazy ti prosakuje krev. Řekni, cos mi chtěl říct, a vrať se zpátky na lože.“

„Co jsem to jenom chtěl…“ Hrdlo mu najednou připadalo neskutečně stažené. Co vlastně chtěl? Víc, než bys mi kdy mohl dát, otče. „Pod mi řekl, že se Malíček stal pánem Harrenova.“

„Prázdný titul, dokud Roose Bolton drží hrad pro Robba Starka, ale lord Baeliš po té poctě toužil. Prokázal nám dobrou službu v záležitosti sňatku s Tyrellovou dcerou a Lannister vždy splácí své dluhy.“

Joffreyho sňatek s Margaery Tyrell byl ve skutečnosti Tyrionův nápad, ale připadalo mu neomalené dělat si na to nyní nárok. „Ten titul možná není tak prázdný, jak se domníváš,“ varoval ho. „Malíček nedělá nic bez dobrého důvodu. Budiž ale. Tuším, že jsi říkal něco o splácení dluhů, nemám pravdu?“

„A ty chceš svou odměnu, je to tak? Dobrá. Co bys ode mne chtěl? Pozemky, hrad, nějaký úřad?“

„Pro začátek by mi stačila trocha zatraceného vděku.“

Lord Tywin na něj pohlédl nemrkajícíma očima. „To herci a cvičené opice vyžadují potlesk. Také po něm mimochodem toužil Aerys. Udělal jsi, co ti bylo nařízeno, a já jsem si jistý, že to bylo podle tvých nejlepších schopností. Nikdo ti neupírá roli, kterou jsi sehrál.“

„Roli, kterou jsem sehrál?“ To, co zbylo z Tyrionova chřípí, se rozšířilo. „Já mám takový dojem, že jsem zachránil celé to tvoje proklaté město.“

„Já bych řekl, že většina lidí se domnívá, že to byl můj útok na křídlo armády lorda Stannise, co zvrátilo průběh bitvy. Lordi Tyrell, Rowan, Redwyne a Tarly také bojovali jako lvi a bylo mi řečeno, že tvoje sestra Cersei nařídila pyromancerům, aby vyrobili divoký oheň, který zničil Baratheonovo loďstvo.“

„Zatímco já si nechával ondulovat chlupy v nose, je to tak?“ Tyrion nedokázal vymýtit hořkost ze svého hlasu.

„Tvůj řetěz byl chytrý tah, a podstatný pro naše vítězství. Tohle jsi chtěl slyšet? Bylo mi řečeno, že ti musím poděkovat také za naše spojenectví s Dorny. Možná budeš potěšen, když ti řeknu, že Myrcella bezpečně dorazila na Sluneční oštěp. Ser Arys Oakheart píše, že si velmi oblíbila princeznu Arianne a že princ Trystan je jí okouzlen. Nelíbí se mi, že jsme poskytli rodu Martellů rukojmí, ale předpokládám, že to jinak nešlo.“

„My budeme mít vlastní rukojmí,“ řekl Tyrion. „Součástí dohody bylo rovněž místo v králově radě. Pokud si princ Doran nepřivede armádu, když si je přijde nárokovat, vydá sám sebe do našich rukou.“

„Kéž by jen místo v radě bylo vším, co si sem Martell přijde nárokovat,“ řekl lord Tywin. „Slíbil jsi mu také pomstu.“

„Slíbil jsem mu spravedlnost.“

„Říkej si tomu, jak chceš. Na konci stále bude jen krev.“

„Což je zboží, kterého jistě nemáme nedostatek. Během bitvy jsem se brodil v celých jezerech.“ Tyrion neviděl žádný důvod, proč nejít rovnou k jádru celé záležitosti. „Nebo sis Gregora Clegana oblíbil natolik, že bys nesnesl odloučení od něho?“

„Ser Gregor má svoje využití, stejně jako měl jeho bratr. Každý pán potřebuje čas od času nějaké to zvíře…, což je lekce, které ses, jak se zdá, naučil, soudě podle sera Bronna a těch tvých horalů.“ Tyrion si vzpomněl na Timettovo vypálené oko, Šaggu s jeho sekerou, Chellu s jejím náhrdelníkem z usušených uší. A na Bronna. Ze všech nejvíc na Bronna. „Lesy jsou plné zvířat,“ připomněl svému otci. „A ulice měst taky.“

„To je pravda. Možná budou jiní psi honit stejně dobře. Budu o tom přemýšlet. Pokud už nemáš nic jiného…“

„Ach ano, máš na práci důležité dopisy.“ Tyrion se zvedl na nejistých nohou. Na okamžik zavřel oči, když se přes něj převalila vlna slabosti a udělal rozechvělý krok směrem ke dveřím. Později bude přemítat o tom, že měl udělat druhý krok a pak třetí. Místo toho se otočil. „Ptal ses, co bych od tebe chtěl. Já ti povím, co chci. Chci to, co mi právem patří. Chci Casterlyovu skálu.“

Ústa jeho otce ztvrdla. „Právem prvorozeného náleží tvému bratrovi.“

„Rytíři Královské gardy se nesmějí ženit, plodit děti ani dědit žádné pozemky, víš to stejně dobře jako já. V den, kdy si Jaime přehodil přes ramena bílý plášť, se vzdal svého nároku na Casterlyovu skálu, jenže tys to nikdy neuznal. Už je nejvyšší čas. Chci, abys před celou říší prohlásil, že jsem tvůj syn a právoplatný dědic.“

Lord Tywin měl oči světle zelené barvy, zlatě tečkované, stejně jasné, jako byly nemilosrdné. „Casterlyovu skálu?“ řekl mrtvolně ledovým tónem. A potom: „Nikdy.“

To slovo viselo mezi nimi, nesmiřitelné, ostré, jedovaté. Znal jsem odpověď ještě předtím, než jsem se zeptal, pomyslel si Tyrion. Uplynulo osmnáct let od doby, co Jaime vstoupil do Královské gardy, a já nikdy předtím tohle téma nenadnesl. Asi jsem to věděl. Vždycky jsem to věděl. „Proč?“ přinutil se sám sebe zeptat, třebaže tušil, že odpovědi bude litovat.

„Ty se ptáš proč? Ty, který jsi zavraždil svou matku, jen aby ses dostal dřív na svět? Jsi odporný, nevypočitatelný a lstivý tvor plný závisti, chlípnosti a mdlého rozumu. Lidské zákony ti sice dávají právo nosit mé jméno a honosit se mými barvami, protože nemohu dokázat, že nejsi můj. To aby mně bohové naučili pokoře, odsoudili mně k tomu, abych se musel dívat, jak se tu kolébáš a nosíš toho hrdého lva, kterého měl ve znaku můj otec a jeho otec před ním. Avšak ani bohové, ani lidé mně nikdy nepřinutí, abych tě nechal proměnit Casterlyovu skálu v tvůj nevěstinec.“

„Můj nevěstinec?“ Už mu svítalo. Tyrion najednou pochopil, odkud pramení všechna ta zloba a žluč. Zaskřípal zuby a řekl: „Cersei ti pověděla o Alayaye.“

„Takhle se jmenuje? Připouštím, že si nepamatuju jména všech tvých děvek. Jak se jmenovala ta, co ses s ní oženil?“

„Tyša,“ vyplivl ze sebe odpověď pln vzdoru.

„A ta táborová poběhlice na Zeleném bodci?“

„Proč tě to zajímá?“ zeptal se, neochotný dokonce jen vyslovit Šaeino jméno v jeho přítomnosti.

„Nezajímá. O nic víc, než to, zda žijí, nebo zemřou.“

„Tos byl ty, kdo nechal Alayayu zbičovat.“ Nebyla to otázka.

„Tvoje sestra mi řekla, jak jsi vyhrožoval, že ublížíš mým vnukům.“ Hlas lorda Tywina byl chladnější než led. „Lhala snad?“

Tohle Tyrion nemohl popřít. „Vyhrožoval jsem, to ano. Abych zajistil Alayayin bezpečí. Aby ji Černokotlí nemohli zneužít.“

„Abys chránil poctivost děvky, vyhrožoval jsi svému vlastnímu synovci, své vlastní rodině? Takhle to bylo?“

„To tys mě naučil, že dobrá výhrůžka je často bolestnější než rána. Ne že by mě Joffrey nepokoušel, abych mu dal lekci, už nastokrát. Pokud tolik dychtíš bičovat lidi, začni s ním. Jenže Tommen… proč bych ubližoval Tommenovi? Je to hodný chlapec, a moje vlastní krev.“

„Stejně jako byla tvá matka.“ Lord Tywin prudce vstal, postavil se nad svého zakrslého syna. „Vrať se do svých komnat, Tyrione, a už nikdy nemluv o svém právu na Casterlyovu skálu. Dostaneš svou odměnu, ale bude taková, jakou uznám za odpovídající tvým zásluhám a postavení. A abys už nebyl v pokušení dělat stejné chyby - tohle bylo naposledy, co jsem trpěl tvoje zostuzování rodu Lannisterů. S děvkami jsi jednou provždy skončil. Další, kterou najdu u tebe v posteli, bude viset.“

DAVOS

Dlouho se díval, jak se plachta zvětšuje, a snažil se rozhodnout, zda by bylo lépe žít, či zemřít. Věděl, že zemřít by bylo snazší. Stačilo, aby si zalezl do své jeskyně, nechal loď proplout kolem, a smrt by si ho sama našla. Horečka ho spalovala už celé dny, měnila mu vnitřnosti v hnědou vodu a během nepokojného spánku rozechvívala celé jeho tělo. Každé ráno ho zastihlo zesláblejšího. Už to nebude trvat dlouho, opakoval si stále dokola.

Pokud ho nezabije horečka, určitě to bude žízeň. Neměl žádnou pitnou vodu kromě občasné dešťovky, která se hromadila v prohlubeninách ve skále. Jenže poslední tři dny (nebo to byly čtyři? - na jeho skalisku bylo těžké rozeznat dny od sebe) byla jezírka vyschlá jako stará kost a pohled na záliv vlnící se zeleně a šedě všude kolem něj byl takřka nesnesitelný. Věděl, že jakmile jednou začne pít mořskou vodu, rychle se dostaví konec, přesto už málem spolkl onen osudný první doušek, tak vyschlé měl hrdlo. Náhlá bouře ho zachránila. Byl už tak zesláblý, že jediné, čeho byl schopen, bylo ležet tam v dešti, se zavřenýma očima a otevřenými ústy, a nechat si vodu stékat po rozpukaných rtech a oteklém jazyce. Potom se však cítil o něco silnější, a jezírka, štěrbiny a průrvy na skalnatém ostrůvku se znovu zahemžily životem. To však bylo před třemi dny (nebo možná před čtyřmi) a většina vody byla pryč. Některá se odpařila, zbytek vysál. Zítra už opět ochutná bláto a bude olizovat vlhké studené kameny na samém dně proláklin.

A pokud to nebude horečka ani žízeň, pak ho jistě zabije hlad. Jeho ostrov nebyl ničím víc než pustým vrcholkem vyčnívajícím z nezměrnosti Černovodého zálivu. Někdy za odlivu nacházel malé kraby podél pásu kamenitého pobřeží, kam ho to vyvrhlo po bitvě. Zuřivě ho štípali do prstů, než se mu podařilo rozbít je na kusy o skálu, aby mohl vysát maso z jejich klepet a vnitřnosti ze skořápek.

Pruh kamenitého pobřeží však pokaždé za přílivu mizel a Davos se musel vyškrábat na skalisko, aby ho to nespláchlo zpátky do zálivu. Vrcholek kamenné vížky čněl za přílivu pouhých patnáct stop nad vodu, a když byl záliv rozbouřený, vodní tříšť sahala dokonce ještě vyš, takže neexistoval způsob jak se tam udržet v suchu, dokonce ani v jeho jeskyni (která ve skutečnosti nebyla ničím víc než jen dutinou ve skále pod převisem). Na skále nerostlo nic než lišejníky, a dokonce i mořští ptáci se tomu místu vyhýbali. Tu a tam přistál na vrcholku skály nějaký ten racek, a Davos se ho pokoušel chytit, jenže byli příliš rychlí, než aby se k nim stačil dostat. Začal po nich házet kameny, ale byl příliš zesláblý a nedokázal je mrštit s potřebnou silou, a tak dokonce i když jeho kameny našly svůj cíl, rackové na něj jen rozzlobeně zaskřehotali a bez úhony se vznesli zpátky do vzduchu.

Ze svého útočiště viděl jiná skaliska, vzdálené kamenné věže vyšší než ta jeho. Hádal, že nejbližší z nich ční do výše dobrých čtyřiceti stop nad vodu, třebaže bylo obtížné být si tím jistý na takovou dálku. Bez ustání kolem ní kroužilo mračno racků, a Davose často napadlo, že tam přeplave a vybere jim hnízda. Voda však byla studená, proudy silné a zrádné, a navíc věděl, že by na takové plavání neměl dost sil. Zabilo by ho to stejně jistě, jako kdyby pil mořskou vodu.

Podzim v Úzkém moři často býval vlhký a deštivý, jak si vzpomínal z minulých let. Dny nebyly zas tak špatné, pokud svítilo slunce, ale za nocí citelně klesala teplota a někdy přes záliv v poryvech dofičel vítr ženoucí před sebou čáru z čepiček bílé mořské pěny. Nikdy netrvalo dlouho a Davos byl celý promáčený a třásl se zimou. Střídavě na něho útočila horkost a zimnice a poslední dobou jím už bez přestání lomcoval mučivý kašel.

Jeho jeskyně byla jediným útočištěm, které měl, a to bylo dost málo. Během odlivu sice byly na pruh pobřeží vyplavovány kusy dřeva a ohořelé trosky, jenže Davos neměl žádný prostředek, jak z nich vykřesat jiskry a rozdělat oheň. Jednou se v zoufalství pokoušel třít dva kusy naplaveného dřeva o sebe, ale bylo prohnilé a jeho úsilí mu vyneslo jen puchýře. Šaty měl prosáklé skrznaskrz a jednu z bot ztratil někde v zálivu, než ho to vyvrhlo na ostrůvek.

Žízeň, hlad, nedostatečná ochrana před živly. To byli jeho společníci, kteří s ním prodlévali každou hodinu každého dne, až o nich časem začal smýšlet jako o svých přátelích. Nepotrvá dlouho a jeden z nich nebo některý z jejich dalších druhů se nad ním slituje a vysvobodí ho od nekonečných útrap. Nebo by možná měl jednoduše jednoho dne vejít do vody a zamířit ke břehu, o kterém věděl, že leží někde na severu, mimo dohled. Bylo to příliš daleko, než aby tam ve svém zesláblém stavu doplaval, ale na tom nezáleželo. Davos, odjakživa námořník, byl odhodlaný zemřít na moři. Bohové tam dole pod hladinou už na mě čekají, říkal si. Je načase, abych se k nim vydal.

Teď však spatřil plachtu; pouhou tečku na obzoru, ale stále se zvětšující. Loď tam, kde by žádná loď být neměla. Davos totiž víceméně věděl, kde se jeho skalisko nachází; byl to jeden z řady podmořských vrcholků, které vyrůstaly ze dna Černovodého zálivu. Nejvyšší z nich vyčníval do výše sta stop nad hladinu a tucet menších od třiceti do šedesáti stop. Námořníci jim říkali oštěpy mořského krále a věděli, že na každý, který vyčnívá nad hladinu, jich další tucet zrádně číhá pod ní. Jakýkoli kapitán byť jen se špetkou zdravého rozumu udržoval svou loď hodně daleko od nich.

Davos se bledýma, rudě orámovanýma očima díval, jak se loď zvětšuje, a snažil se zaslechnout zvuk větru zachycovaného v plachtoví. Pluje mým směrem. Pokud co nevidět nezmění kurz, propluje na vzdálenost zavolání od jeho skrovného útočiště. Mohlo by to znamenat život. Pokud by o něj stál. Nebyl si tím jistý. Proč bych měl žít? pomyslel si, když mu do očí vhrkly slzy a rozmazaly výhled na loď. Bohové, buďte dobří, proč? Moji synové jsou mrtví, Dale a Allard, Marik a Matthos, možná taky Devan. Jak by mohl otec přežít tolik silných synů? Jak bych mohl žít dál? Jsem dutá skořápka, krab zemřel a uvnitř nezůstalo vůbec nic. Copak to nevědí?

Plavili se vzhůru proti Černovodému proudu, pod plachtami s ohnivým srdcem Pána světla, Davos a Černá Betha byli v druhé bojové linii, mezi Daleovým Přízrakem a Allardem na Lady Marye. Marik, jeho třetí syn, byl velitelem veslařů na Zuřivosti, ve středu první linie, zatímco Matthos sloužil jako druhý důstojník na lodi svého otce. Pod hradbami Rudé bašty se galéry Stannise Baratheona zapojily do bitvy s menší flotilou chlapeckého krále Joffreyho a pár chvil řeka zvonila drnčením tětiv luků, svistem šípů a nárazy železných klounů rozbíjejících na kusy trupy i vesla.

A pak zařvalo jakési obrovité monstrum a všude kolem nich vyšlehly k nebi zelené plameny: divoký oheň, břečka pyromancerů, nefritově zelený démon. Matthos stál u jeho lokte na palubě Černé Bethy, když tu se loď nadzvedla z vody. Davos se ocitl v řece, mlátící kolem sebe rukama, zatímco proud ho unášel a otáčel jím kolem dokola. O kus dál proti proudu rozervaly plameny samotnou oblohu, šlehaly do výše padesáti stop. Viděl Černou Bethu v ohni a taky Zuřivost a tucet dalších lodí, viděl hořící muže, jak v hrůze skáčou do vody, aby tam utonuli. Přízrak a Lady Marya byly pryč, potopené nebo rozbité na kusy či ztracené za clonou divokého ohně. Nebyl čas hledat je, protože už byl téměř u ústí řeky, přes které Lannisterové zvedli obrovitý železný řetěz. Od břehu ke břehu neviděl nic než inferno hořících lodí a divokého ohně. Při pohledu na ně se mu na chvíli zastavilo srdce a stále si pamatoval jak to bylo slyšet… praskání plamenů, sykot páry, výkřiky umírajících mužů a dunění strašlivého žáru proti jeho tváři, zatímco ho proud unášel stále dál směrem k zelenému peklu.

Stačilo, aby nedělal vůbec nic. Ještě pár chvil a bude odpočívat se svými syny v chladném zeleném bahně na dně zálivu, s rybami okusujícími jeho obličej.

Místo toho se zhluboka nadechl, potopil se, mocně kopl nohama a odrazil se dolů ke dnu řeky. Jeho jedinou nadějí bylo, že se mu podaří podplavat pod řetězem, hořícími loděmi a divokým ohněm, který se v záplatách vznášel na hladině řeky, a doplavat do bezpečí zálivu za ním. Davos byl vždycky zdatný plavec a toho dne na sobě neměl žádnou ocel kromě přilby, kterou beztak ztratil, když přišel o Černou Bethu. Proplouvaje zeleným šerem, viděl další muže zápolící pod hladinou o život, stahované ke dnu tíhou plátové a kroužkové zbroje. Davos plaval kolem nich, kopal vší silou, co mu zbývala v nohou, poddával se proudu, s vodou v očích. Plaval stále hlouběji, hlouběji a ještě hlouběji. S každým tempem bylo obtížnější zadržovat dech. Vzpomněl si, že spatřil dno, bahnité a kalné. Ze rtů mu unikl proud bublin a jeho nohy se něco dotklo…, zda to byl pařez, či ryba, nebo tonoucí člověk, to nebyl schopen říci.

Tehdy se mu už zoufale nedostávalo vzduchu, ale měl strach plavat k hladině. Nevěděl, zda už je za řetězem, venku v zálivu. Kdyby se vynořil pod některou z lodí, utopil by se, a kdyby vyplaval na hladinu mezi plovoucími kusy divokého ohně, první nádech by mu sežehl plíce na popel. Otočil se ve vodě, aby se podíval vzhůru nad sebe, ale nebylo tam nic vidět, jen zelená tma, a pak se otočil znovu, příliš rychle, a najednou nebyl schopen rozpoznat horní stranu od dolní. Zmocnila se ho panika. Šmátral rukama po dnu, až zvířil mračno bahna, které jej oslepilo. Hrudník se mu každým okamžikem stahoval stále víc. Mával ve vodě, kopal, odrážel se, otáčel, jeho plíce řvaly po vzduchu, dokud už nedokázal kopat. Když otevřel ústa, aby vykřikl, nahrnula se mu do nich slaně chutnající voda a Davos Mořský věděl, že se topí.

Příští věci, které si byl vědom, bylo slunce na obloze, zatímco Davos ležel na kamenitém pásu pod věží z kamene, prázdný záliv všude kolem a zlomený stěžeň, ohořelá plachta a napuchlá mrtvola vedle něho. Stěžeň, plachta a mrtvý muž zmizeli s příštím přílivem a nechali Davose na jeho skalisku mezi oštěpy mořského krále samotného.

V důsledku dlouhých let, kdy se zabýval pašováním, se pro něj vody kolem Králova přístaviště staly známějšími než jakýkoli domov, který kdy měl, a věděl, že jeho současné útočiště není víc než tečka na mapách, místo, kterému se poctiví námořníci vyhýbali, místo aby k němu pluli,… třebaže Davos sám kolem nich plul jednou či dvakrát ve svých pašeráckých dnech, protože bylo lépe zůstat neviděn. Až mě tu najdou mrtvého, možná po mně tohle skalisko pojmenují, pomyslel si. Nazvou je Cibulová skála; bude to můj náhrobní kámen a můj odkaz. Víc si nezasluhoval. Otec chrání svoje děti, kázali septoni, jenže Davos odvedl své drahé chlapce do ohně. Dale už nikdy nedá své ženě dítě, o které se tolik modlili, a Allard… má dívku ve Starém městě a dívku v Králově přístavišti a další v Braavosu, a ty všechny ho budou oplakávat. Matthos se nikdy nestane kapitánem své vlastní lodi, jak o tom vždycky snil, a Marik si nevybojuje rytířské ostruhy.

Jak bych mohl žít, když oni jsou mrtví? Tolik statečných rytířů a mocných pánů zemřelo, lepších než já a urozených. Zalez si do své jeskyně, Davosi. Zalez si dovnitř a scvrkni se, abys byl co nejmenší. Loď propluje kolem a žádná jiná už tudy nikdy nepopluje. Usni na svém kamenném polštáři a nech racky, ať ti vyklovou oči, zatímco krabi budou hodovat na tvém mase. Ty už jsi jich snědl dost, dlužíš jim to. Schovej se, pašeráku. Schovej se, buď zticha a zemři.

Plachta už byla téměř u něho. Ještě pár chvil a loď bude nenávratně mimo jeho ostrov. Davos pak bude moci v klidu zemřít.

Zvedl ruku, aby sevřel malý kožený váček, který neustále nosil kolem krku. Uvnitř schovával kůstky čtyř prstů, o které ho zkrátil jeho král v den, kdy pasoval Davose na rytíře. Moje štěstí. Jeho zkrácené prsty se dotkly hrudníku, zašmátraly, zatápaly, ale nenašly nic. Váček byl pryč a kůstky s ním. Stannis nikdy nechápal, proč si Davos ty kosti nechává. „Aby mi připomínaly, jak je můj král spravedlivý,“ zašeptal rozpraskanými rty. Jenže teď byly pryč. Oheň mi vzal moje štěstí, stejně jako moje syny. Ve svých snech stále vídal řeku v plameni, démoni tančili nad vodami se žhavými biči v rukou, zatímco námořníci černali a hořeli pod jejich šlehy. „Matko, smiluj se,“ modlil se Davos. „Zachraň mne, Matko, zachraň nás všechny. Moje štěstí je pryč, a moji synové taky.“ Nyní už nepokrytě plakal, slzy mu stékaly dolů po tvářích. „Oheň mi všechno vzal…, oheň…“

Možná to byl jen vítr dorážející proti skalisku nebo zvuk vln tříštících se o vzdálené pobřeží, ale Davosovi se na okamžik zdálo, že slyšel odpověď. „Sami jste zavolali oheň,“ zašeptala, hlasem slabým jako hukot vln v mořské mušli, smutným a něžným. „Vy jste nás spálili… spálili… spálili násssss.“

„To ona“ vykřikl Davos. „Matko, neopouštěj mne. To ona tě spálila, rudá žena, Melisandra, ona!“ Viděl ji před sebou; obličej ve tvaru srdce, červené oči, dlouhé měděné vlasy, rudé šaty vířící kolem ní při chůzi jako plameny, rej hedvábí a saténu. Přišla z Ašaje na východě, přišla do Dračího kamene a získala královnu Selyse a její muže pro svého cizího boha, a taky krále, Stannise Baratheona. Zašel tak daleko, že dal vyšít ohnivé srdce na všechny svoje praporce, ohnivé srdce R'hllora, Pána světla a boha plamene a stínu. Na Melisandřino naléhání vyvlekli Sedm z jejich septa v Dračím kameni, spálili je před branami hradu a později vypálili také boží háj v Bouřlivém konci, dokonce i strom srdce, obrovský bílý čarostrom se zasmušilou tváří.

„Byla to její práce,“ řekl Davos znovu, tentokrát slabším hlasem. Její práce, a tvoje, Cibulový rytíř. Tys ji odvezl do Bouřlivého konce v černi noci, aby mohla porodit svoje stínové dítě. Nejsi bez viny, nejsi. Plavil ses pod její korouhví a nechal jsi ji plápolat ze svého stěžně. Tehdy v Dračím kameni ses díval, jak Sedm hoří, a nic jsi neudělal. Dala ohni Otcovu spravedlnost, Matčino milosrdenství a Stařeninu moudrost. Kováře a Cizince, Pannu a Válečníka, spálila je na popel k poctě svého krutého boha a tys tam stál a držel jazyk za zuby. Dokonce i když zabila starého mistra Cressena, ani tehdy jsi nic neudělal.

Plachta byla sto yardů daleko a rychle klouzala přes záliv. Během několika okamžiků už bude za jeho ostrovem a začne se zmenšovat.

Ser Davos Mořský začal šplhat na vrchol svého skaliska.

Vytahoval se nahoru roztřesenýma rukama, zatímco hlava jako by se mu v horečce vznášela na vodě. Dvakrát jeho zmrzačené prsty uklouzly na vlhkém kameni a málem spadl, ale nějak se mu podařilo udržet se na skalisku. Kdyby spadl, byl by mrtvý, a on musel žít. Alespoň ještě chvílí. Měl úkol, který musel splnit.

Vrchol kamenné vížky byl příliš malý, než aby na něm mohl ve svém zesláblém stavu bezpečně stát, a tak si tam dřepl a začal mávat vyhublýma rukama. „Loď,“ vykřikl do větru. „Loď, tady, tady!“ Odsud shora ji viděl zřetelněji: štíhlý pruhovaný trup, bronzová socha na přídi, plachta nadouvající se ve větru. Na trupu měla napsané jméno, ale Davos se nikdy nenaučil číst. „Loď!“ zvolal znovu, „pomozte mi, POMOZTE!“

Námořník na příďové nástavbě ho spatřil a ukázal jeho směrem. Díval se, jak se ostatní hrnou k brlení, aby se taky podívali. O chvíli později skasali plachtu, z otvorů na bocích vyklouzla vesla a loď se stočila jeho směrem. Na to, aby se mohla bezpečně přiblížit ke skalisku, byla příliš velká, ale třicet yardů od něj spustila na vodu malý člun. Davos se držel své skály a díval se, jak se přibližuje po vodě jeho směrem. Čtyři muži veslovali, zatímco pátý seděl na přídi. „Ty,“ zvolal pátý muž, když byli jen pár stop od ostrůvku, „tam nahoře na skále. Kdo jsi?“

Pašerák, který povstal nad sebe sama, pomyslel si Davos, blázen, který příliš miloval svého krále a zapomněl na svoje bohy. „Já…“ Hrdlo měl vyschlé a zapomněl jak mluvit. Slova byla cítit divně na jazyku a ještě podivněji zněla jeho uším. „Byl jsem v bitvě. Byl jsem… kapitán a… rytíř, byl jsem rytíř.“

„Ano, pane,“ řekl muž, „a kterému králi jsi sloužil?“

Ta galéra by mohla být Joffreyho, uvědomil si náhle. Kdyby teď vyslovil špatné jméno, ponechali by ho jeho osudu. Ale ne, její trup byl pruhovaný. Byla lysénská, patřila Salladhoru Saanovi. To Matka ji sem poslala, Matka ve svém milosrdenství. Měla pro něj úkol. Stannis žije, pochopil tehdy. Stále mám krále. A syny, mám další syny, a věrnou, milující ženu. Jak jsem na ně jen mohl zapomenout? Matka byla opravdu milosrdná.

„Stannisovi,“ křikl zpátky na Lyséňany. „Bohové, buďte dobří, sloužím králi Stannisovi.“

„To je dobře, pane,“ řekl muž v člunu, „my taky.“

SANSA

Pozvánka vypadala docela nevinně, ale pokaždé když si ji Sansa přečetla, stáhl se jí žaludek do těsného uzlu. Ona teď bude královnou, je krásná, bohatá a každý ji miluje, proč by chtěla povečeřet s dcerou zrádce? Předpokládala, že by to mohlo být čistě ze zvědavosti; možná chce Margaery Tyrell posoudit míru rivality dívky, kterou právě nahradila. Určitě mě nenávidí. Myslí si, že jí přeju jen zlé…

Sansa se dívala z hradeb Rudé bašty, jak Margaery Tyrell a její doprovod vyjíždějí vzhůru do Aegonova vysokého kopce. Joffrey se setkal se svou novou nastávající u Královy brány, aby ji přivítal ve městě, a bok po boku pak odjeli mezi jásajícími davy, Joffrey lesknoucí se v pozlacené zbroji a Margaery Tyrell nádherná v zelených šatech s pláštěm z podzimních květin vlajícím jí z ramen. Bylo jí šestnáct let, byla hnědovlasá, hnědooká, štíhlá a krásná. Lidé provolávali její jméno, když mezi nimi projížděla, zvedali do výše svoje děti, aby jim požehnala, a sypali květiny pod kopyta jejího koně. Těsně za ní následovaly její matka a babička jedoucí ve vysokém kolovém domě, jehož boční stěny byly vyřezány do tvaru stovek propletených stvolů růží, každá pozlacená a zářící ve slunečních paprscích. I ty obyčejný lid zdravil.

Lid, který mne stáhl z koně a byl by mne zabil, nebýt Ohaře. Sansa neudělala nic, aby jim zavdala příčinu nenávidět ji, nic víc, než udělala Margaery Tyrell, aby si získala jejich lásku. Chce snad, abych ji také milovala? Prohlížela si její pozvánku, která vypadala, jako by byla napsána Margaeryinou vlastní rukou. Chce snad moje požehnání? Sansa si říkala, zda o té večeři ví Joffrey. Pokud věděla, mohla to docela dobře být jeho práce. Při pouhém pomyšlení na něco takového jí zatrnulo u srdce strachy. Jestliže za pozváním stojí Joff, určitě naplánoval nějaký nejapný žert, aby ji zostudil v očích starší dívky. Nařídí rytířům své Královské gardy, aby ji opět svlékli donaha? Když to udělal posledně, jeho strýc Tyrion mu to překazil, jenže teď už ji Skřet nezachrání.

Nemůže mě zachránit nikdo kromě mého Floriana. Ser Dontos jí slíbil, že jí pomůže utéct, ale ne dřív než v noci po dni Joffreyho sňatku. Její oddaný rytíř proměněný Lannistery v šaška ji ujišťoval, že je všechno dokonale naplánováno a že do té doby nemůže dělat nic než jen trpělivě počítat dny.

A večeřet se svou náhradnicí…

Možná Margaery Tyrell křivdí. Možná to pozvání není ničím víc než jen obyčejnou laskavostí, výrazem zdvořilosti. Snad to skutečně bude jen večere. Jenže byla v Rudé baště, v Králově přístavišti, u dvora krále Joffreyho Baratheona, prvního svého jména, a pokud existovala jediná věc, které se tam Sansa Stark naučila, byla jí nedůvěra.

Přesto věděla, že musí pozvání přijmout. Teď už neznamenala nic, byla jen zavrženou dcerou zrádce a v nemilost upadlou sestrou povstaleckého lorda. Sotva by mohla odmítnout pozvání Joffreyho nastávající.

Kéž by tady tak byl Ohař. V noci bitvy přišel Sandor Clegane do jejích komnat, aby ji odvedl z města, ale Sansa odmítla. Někdy, když nemohla v noci spát, přemýšlela, zda se zachovala moudře. Měla jeho znečištěný bílý plášť, schovaný v truhlici z cedrového dřeva pod svým letním hedvábím. Nedokázala by vysvětlit, proč si ho nechala. Slyšela, jak říkají, že se Ohař proměnil ve zbabělce; když bitva vrcholila, opil se natolik, že Skřet musel převzít velení nad jeho muži. Sansa to však chápala. Znala tajemství jeho spálené tváře. Bojí se jediné věci na světě, ohně. Té noci divoký oheň zapálil řeku a naplnil vzduch zelenými plameny. Dokonce i v hradu se Sansa bála. Tam venku… stěží si to dokázala představit. S povzdechem vzala pergamen a brk a odepsala Margaery Tyrell zdvořile formulovaný vzkaz, že její pozvání přijímá.

Když přišel dohodnutý večer, přišel pro ni další rytíř Královské gardy, muž tak odlišný od Sandora Clegana jako… nu, jako květina od psa. Pohled na sera Lorase Tyrella stojícího na prahu její komnaty rozbušil Sansino srdce o něco prudčeji. Bylo to poprvé, co se mu ocitla tak nablízku od té doby, co se vrátil do Králova přístaviště v čele předvoje armády svého otce. Na okamžik nevěděla, co má říct. „Sere Lorasi,“ podařilo se jí nakonec vydechnout, „ehm… vypadáš tak půvabně.“

Rozpačitě se na ni usmál. „Moje paní je velmi laskavá. A taky krásná. Sestra už tě netrpělivě očekává.“

„Tolik jsem se na naši večeři těšila.“

„Stejně jako Margaery a moje paní pramatka.“ Nabídl jí rámě a odvedl ji směrem ke schodišti. „Tvoje pramatka?“ Sansa zjistila, že je obtížné jít a mluvit současně, když se ser Loras dotýkal její paže. Cítila přes hedvábí teplo jeho ruky.

„Lady Olenna. Povečeří s vámi.“

„Ach tak,“ řekla Sansa. Mluvím s ním a on se mne dotýká, vede mě za ruku a drží mne. „Říkají jí Královna trnů, je to tak?“

„Přesně tak.“ Ser Loras se zasmál. Má ten nejsrdečnější smích na světě, pomyslela si, zatímco mladý rytíř mluvil dál. „Ačkoli bys toto jméno raději neměla používat v její přítomnosti, jinak tě popíchá.“

Sansa zrudla. Každý blázen by pochopil, že žádná žena by z takové přezdívky nebyla zrovna nadšená. Možná jsem opravdu tak hloupá, jak prohlašuje Cersei Lannister. Zoufale se snažila vymyslet něco chytrého a okouzlujícího, co by mu řekla, ale rozum ji opustil. Málem vyhrkla, jak je krásný, dokud si nevzpomněla, že to už udělala.

On ale byl krásný. Připadal jí vyšší, než když ho potkala poprvé, ale stále byl stejně štíhlý, pružný a půvabný, a nikdy neviděla chlapce s tak nádhernýma očima. Jenže už to není chlapec, ale dospělý muž, rytíř Královské gardy. Pomyslela si, že v bílé vypadá ještě hezčí než v zeleni a zlatu rodu Tyrellů. Jediné, co na něm teď bylo barevné, byla spona, která držela na místě jeho plášť - růže Vysoké zahrady vytepaná z měkkého žlutého zlata, usazená na podkladu z jemně zelených nefritových listů.

Ser Balon Swann jim podržel dveře Maegorovy věže, aby mohli projít. I on byl celý v bílé, třebaže ji nenosil ani zpoloviny tak půvabně jako ser Loras. Za příkopem plným ostrých kůlů se procvičovaly dva tucty mužů v boji s mečem a štítem. Hrad byl přeplněný hosty, kterým dali k dispozici vnější nádvoří, aby si tam mohli vztyčit své stany a altány, a pro výcvik zbyla jen menší vnitřní nádvoří. Jedno z Redwynových dvojčat hnalo před sebou sera Tallada se znakem očí na štítu. Zdálo se, že robustní ser Kennon z Kayce, který funěl a hlasitě hekal pokaždé, když zvedl svůj dlouhý meč, si vede dobře proti Osneymu Černokotlému, zato Osneyho bratr, ser Osfryd, nemilosrdně útočil na panoše s žabím obličejem, Morose Slynta. Tupé čepele či ne, Slynt bude mít do zítřka pěknou sbírku modřin. Sansa sebou škubla, jen se na to podívala. Sotva stačili pohřbít mrtvé z poslední bitvy, a už se procvičují na další.

Na samém kraji nádvoří odrážel osamělý rytíř s párem zlatých růží na štítu tři protivníky najednou. Za tu chvíli, co se na ně dívali, zasáhl jednoho z nich do hlavy a srazil ho v bezvědomí k zemi. „To je tvůj bratr?“ zeptala se Sansa.

„Ano, paní,“ odpověděl ser Loras. „Garlan často cvičí proti třem mužům současně, někdy dokonce i proti čtyřem. V bitvě se zřídkakdy potýkáš jen s jedním, jak říká, proto bývá rád připravený.“

„Je určitě velmi statečný.“

„Je to velký rytíř,“ přitakal ser Loras. „Lepší šermíř než já, abych pravdu řekl, třebaže já to umím lépe s kopím.“

„Vzpomínám si,“ řekla Sansa. „Umíš velice dobře jezdit na koni, pane.“

„Moje paní je velmi laskavá, že to říká. Kde mne viděla jet?“

„Na Pobočníkově turnaji, copak si nevzpomínáš? Jel jsi na bílém hřebci a měl jsi na sobě zbroj ze stovky odlišných druhů květin. Dal jsi mi růži. Rudou růži. Toho dne jsi jiným dívkám házel bílé růže, ale mně jsi dal rudou.“ Stačilo, když o tom mluvila, a musela se červenat. „Řekl jsi, že žádné vítězství není ani zpoloviny tak krásné jako já.“

Ser Loras ji obdařil nejskromnějším z úsměvů. „Mluvil jsem jen pravdu, což musel vidět jakýkoli muž s očima.“ On si mě nepamatuje, uvědomila si Sansa ohromeně. Je ke mně jen laskavý, nepamatuje si na mě ani na růži, vůbec na nic. Byla si jistá, že to něco znamenalo, že to znamenalo všechno. Rudá růže, ne bílá. „Bylo to poté, cos vyhodil ze sedla sera Robara Roycea,“ řekla se zoufalstvím v hlase.

Sundal ruku z její paže. „Sera Robara jsem zabil v Bouřlivém konci, moje paní.“ Nebylo to chvástání; jeho hlas zněl smutně.

Jeho a ještě jednoho rytíře Renlyho Duhové gardy. Sansa slyšela, jak si o tom ženy povídají u studny, ale pak na to zapomněla. „To bylo tehdy, když byl lord Renly zavražděn, že ano? Jak strašlivé to muselo být pro tvoji ubohou sestru.“

„Pro Margaery?“ řekl staženým hlasem. „To jistě. Ona u toho ale nebyla. Neviděla to.“

„Když se to ale doslechla…“

Ser Loras zlehka přejel rukou po jílci svého meče. Jeho rukojeť byla z bílé kůže, hlavice růže z alabastru. „Renly je mrtvý. Robar taky. Jaký má smysl mluvit o nich?“

Ostří v jeho tónu jí vyrazilo dech. „Já… můj pane, já… nechtěla jsem tě urazit.“

„Tos ani nemohla, lady Sanso,“ odpověděl ser Loras, ale veškerá vřelost z jeho hlasu vyprchala. Také jí už znovu nenabídl rámě.

V narůstajícím tichu vystupovali po točitých schodech.

Ach, proč jsem se jen zmínila o seru Robarovi? pomyslela si Sansa. Všechno jsem pokazila. Ted se na mě zlobí. Pokoušela se přijít na něco, co by řekla, aby napravila situaci, ale všechna slova, která ji napadala, byla nepřesvědčivá a plytká. Raději buď zticha, nebo to bude ještě horší, pokárala sama sebe.

Lord Mace Tyrell a jeho družina byli ubytováni za královským septem, v dlouhé baště s břidlicovými tabulkami na střeše, které říkali Panenská skrýš, a sice od té doby co tam král Baelor Požehnaný zavřel své sestry, aby ho pohled na ně nesváděl k tělesné žádostivosti. Venku před jejími vysokými vyřezávanými dveřmi stáli na stráži dva zbrojnoši v pozlacených polopřilbách a zelených pláštích lemovaných zlatým saténem, se zlatou růží Vysoké zahrady vyšitou na suknici. Oba měřili sedm stop, byli širocí v ramenou a úzkého pasu, s dokonale vypracovanými svaly. Když Sansa přišla na tolik blízko, že jim viděla do tváří, nebyla schopna rozlišit jednoho od druhého. Měli navlas stejné ostře řezané obličeje, stejné hluboké modré oči, stejné husté rezavé vousy. „Kdo je to?“ zeptala se sera Lorase a její nepříjemné pocity byly v tu ránu zapomenuty.

„Osobní stráž mé pramatky,“ odpověděl jí. „Jejich matka je pojmenovala Erryk a Arryk, ale babička je od sebe nerozezná, a tak jim říká Levý a Pravý.“

Levý a Pravý jim otevřeli dveře, a to už se objevila sama Margaery Tyrell, která pospíchala dolů po krátkém schodišti, aby je přivítala. „Lady Sanso,“ zvolala, „jsem tak potěšena, že jsi přišla. Buď vítána.“

Sansa poklekla u nohou své budoucí královny. „Prokazuješ mi velkou čest, Tvoje Výsosti.“

„Říkej mi raději Margaery. Vstaň, prosím. Lorasi, pomoz lady Sanse na nohy. Mohu ti říkat Sanso?“

„Nechť se ti zlíbí, Výsosti.“ Ser Loras jí pomohl vstát.

Margaery ho propustila sesterským polibkem a vzala Sansu za ruku. „Pojď, moje babička už čeká, a nepatří zrovna k nejtrpělivějším z dam.“

V síni vesele praskal oheň v krbu a na podlaze byly rozprostřeny sladce vonící rohože. Kolem dlouhého stolu byl usazen tucet žen.

Sansa mezi nimi znala jen jednu, vysokou, vznešenou manželku lorda Tyrella, lady Alerii, jejíž dlouhý stříbry cop byl stažený prstenci vykládanými drahokamy. Margaery ji představila dalším dámám. Byly tam tři sestřenice Tyrellů, Megga, Alla a Elinor, všechny zhruba Sansina věku. Baculatá lady Janna byla sestrou lorda Tyrella a byla provdaná za jednoho ze zelených jablek Fossowayů; líbezná, jasnooká lady Leonette byla taky z Fossowayů, provdaná za sera Garlana. Septa Nysterika měla prostoduchý, od neštovic poďobaný obličej, ale připadala jí veselá. Bledá, elegantní lady Graceford byla obtěžkaná dítětem a lady Bulwer byla sama dítě, ne víc než osmileté. A „Merry“ byla hlučná otylá Meredyth Crane, naprosto odlišná od lady Merryweather, smyslné černooké myrské krásky.

A nakonec ji Margaery odvedla před scvrklou bělovlasou panenku ženy sedící v čele stolu. „Je mi ctí, že ti mohu představit moji babičku lady Olennu, vdovu po zesnulém Luthoru Tyrellovi, lordu Vysoké zahrady, vzpomínka na něhož je pro nás všechny útěchou.“

Stará žena voněla růžovou vodou. Panečku, to je ta nejmenší a nejmilejší bytůstka, jakou jsem kdy viděla. Rozhodně na ní nebylo nic pichlavého a Sansa nechápala, proč jí říkají Královna trnů. „Polib mne, dítě,“ vyzvala ji lady Olenna a přitáhla si ji k sobě za zápěstí věchýtkovitou skvrnitou rukou. „Jak je od tebe laskavé, že povečeříš se mnou a mým bláznivým hejnem slepiček.“

Sansa poslušně políbila starou ženu na tvář. „Od tebe je laskavé, že jsi mne přijala, moje paní.“

„Znala jsem tvého děda, lorda Rickarda, třebaže ne příliš dobře.“

„Zemřel ještě předtím, než jsem se narodila.“

„Toho jsem si vědoma, dítě. Říká se, že tvůj dědeček z rodu Tullyů také umírá. Lord Hoster - zajisté ti to řekli? Starý muž, třebaže ne tak starý jako já. Pro nás všechny, co už jsme na konci své pouti, přichází noc, ale pro některé až příliš brzy. Ty bys to měla vědět lépe než většina, ubohé dítě. Vím, že sis užila svůj díl zármutku. Je nám velice líto všech, které jsi ztratila.“

Sansa pohlédla na Margaery. „Bylo mi smutno, když jsem se doslechla o smrti lorda Renlyho, Tvoje Výsosti. Byl velmi galantní.“

„Jsi laskavá, že to říkáš,“ odpověděla Margaery.

Její babička si odfrkla. „Galantní, ano, a okouzlující a velmi čistotný. Věděl jak se oblékat a uměl se usmívat a taky koupat a česat a nějak si vzal do hlavy, že ho to činí zralým k tomu, aby se mohl stát králem. Baratheonové vždycky měli divné vrtochy, to je víc než jisté. Řekla bych, že to zkrátka mají v té své targaryenské krvi.“ Nakrčila nos. „Jednou se pokoušeli provdat mě za Targaryena, ale já tomu učinila přítrž.“

„Renly byl statečný a laskavý, babičko,“ připomněla jí Margaery. „Otec ho měl taky rád a stejně tak ser Loras.“

„Loras je mladý,“ řekla lady Olenna rázně, „a velmi dobrý ve srážení mužů z koní klackem. To ještě neznamená, že je taky moudrý. Co se týče tvého otce, lituji, že jsem se nenarodila jako žena rolníka s velkou dřevěnou lžící. Možná bych mu jí vtloukla nějaký rozum do té jeho tlusté hlavy.“ „Matko,“ pokárala ji lady Alerie.

„Kuš, Alerie, nemluv se mnou takovým tónem. A neříkej mi matko. Kdybych tě byla porodila, jsem si jistá, že bych si to pamatovala. Jsem zodpovědná jen za toho tvého manžela, lorda blbečka z Vysoké zahrady.“

„Babičko,“ zasáhla Margaery, „važ svoje slova. Co si o nás Sansa pomyslí?“

„Možná si pomyslí, že máme alespoň špetku rozumu, přinejmenším jedna z nás.“ Stará žena se otočila zpátky k Sanse. „Varovala jsem je, že je to zrada, že Robert má dva syny a Renly má staršího bratra, tak jak si vůbec mohl dělat nárok na to ošklivé železné křeslo? Tss, tss, říká můj syn, copak ty nechceš, aby se tvoje sladká holčička stala královnou? Vy Starkové jste kdysi byli králi, Arrynové a Lannisterové taky, a dokonce i Baratheonové přes ženskou linii, ale Tyrellové nikdy nebyli víc než majordomové, dokud nepřišel Aegon Drak a neusmažil právoplatného krále Roviny na Ohnivém poli. Mám-li být upřímná, dokonce i náš nárok na Vysokou zahradu je dnes poněkud sporný, přesně jak pořád kňučí ti strašliví Florentové. ,Co na tom záleží?’ ptáš se, a samozřejmě že nezáleží, nikomu kromě takových idiotů, jako je můj syn. Z pomyšlení na to, že by jednoho dne mohl vidět zadnici svého vnuka na Železném trůnu, se Mace nadouvá jako… sakra, jak se to jen jmenuje? Margaery, ty jsi chytrá, buď tak laskavá a připomeň své ubohé, staré, napolo zpitomělé babičce tu podivnou rybu z Letních ostrovů, co se nafoukne na desetinásobek své velikosti, když do ní strčíš.“

„Říkají jim prostě nafukovací ryby, babičko.“

„Samozřejmě že říkají. Obyvatelé Letních ostrovů nemají naprosto žádnou představivost. Mám-li být upřímná, můj syn si měl dát nafukovací rybu do erbu. Mohl jí posadit na hlavu korunu, tak jak to udělali Baratheonové s tím svým jelenem, možná by mu to udělalo radost. Chceš-li znát můj osobní názor, říkám, že jsme se měli držet hodně daleko od vší téhle proklaté pošetilosti, ale když byla kráva jednou podojena, neexistuje způsob jak jí dostat smetanu zpátky do vemene. Jakmile lord Nafukovací ryba položil korunu na Renlyho hlavu, vězeli jsme v tom až po uši, a teď jsme tady, abychom viděli, jak to dopadne. Co mi na to můžeš říct, Sanso?“ Sansa otevřela a zavřela ústa. Sama si v tu chvíli připadala jako nafukovací ryba. „Původ Tyrellů se táhne daleko do minulosti až ke Garthovi Zelenorukému,“ bylo to nejlepší, na co se po krátkém přemýšlení zmohla.

Královna trnů se ušklíbla. „To mohou říct taky Florentové, Rowanové, Oakheartové a polovina dalších vznešených rodů na jihu. Garth rád sázel svá semena do úrodné půdy, jak se říká. Nedivila bych se, kdyby měl zeleného něco víc než jen ty své ruce.“

„Sanso,“ zasáhla lady Alerie, „určitě jsi velmi hladová. Dáme si spolu kousek kančího masa a citrónové zákusky?“

„Citrónové zákusky jsou moje oblíbené,“ připustila Sansa.

„To nám bylo řečeno,“ prohlásila lady Olenna, která očividně neměla v úmyslu nechat se umlčet. „Ta Varysovic stvůra si zřejmě myslela, že jí budeme za tuhle informaci vděční. Abych pravdu řekla, nikdy jsem si nebyla docela jistá, k čemu vlastně jsou na světě eunuchové. Vyřízli jim jediné užitečné kousky, které muži mají. Alerie, necháš už konečně přinést jídlo, nebo máš v úmyslu vyhladovět mě k smrti? Tady, Sanso, posaď se vedle mě, jsem mnohem méně nudná než všechny ostatní. Doufám, že máš ráda blázny.“

Sansa si uhladila sukně a posadila se. „Já… ehm, blázny, moje paní? Myslíš… takové ty v šaškovském hávu?“

„V tomto případě v peří. O kom jsem podle tebe mluvila? O svém synovi? Nebo zde o těchto půvabných dámách? Nečervenej se, s těmi svými vlasy vypadáš jako granátové jablko. Abych pravdu řekla, všichni muži jsou blázni, ale ti v strakatém oděvu jsou rozhodně zábavnější než ti s korunami. Margaery, dítě, zavolej sem Bukače, uvidíme, jestli dokážeme lady Sansu rozveselit. Vy ostatní se posaďte, musím vám pořád všechno říkat? Sansa si určitě myslí, že moje vnučka má za společnost stádo ovcí.“

Bukač se dostavil ještě před jídlem, oblečený v šaškovském oděvu ze zelených a žlutých pírek, s ohebnou šaškovskou čepicí na hlavě. Byl to obrovitý otylý muž, velký jako tři Měsíční chlapci dohromady. Vpadl do síně dělaje přemety na rukou, vyskočil na stůl a položil před Sansu obří vejce. „Rozbij je, moje paní,“ vyzval ji. Když to udělala, vybatolil se z něj tucet žlutých kuřátek a začal se rozbíhat do všech stran. „Chyťte je!“ zvolal Bukač. Malá lady Bulwer jedno popadla do hrsti a podala mu je, načež šašek zvrátil hlavu, strčil si kuře do obrovských gumovitých úst a spolkl je vcelku. Když si říhl, z nosu mu vylétla drobná žlutá pírka. Lady Bulwer se dala do vystrašeného pláče, ale její slzy se záhy změnily v náhlé potěšené výsknutí, když se kuřátko vykroutilo z rukávu jejích šatů a rozběhlo se jí po ruce.

Zatímco sluhové roznášeli polévku s pórkem a houbami, Bukač začal žonglovat a lady Olenna si přistrčila židli dopředu a položila lokty na stůl. „Znáš ty vůbec mého syna, Sanso? Lorda Nafukovací rybu z Vysoké zahrady?“

„Je to velký pán,“ odpověděla Sansa zdvořile.

„Velký osel,“ opáčila Královna trnů. „Jeho otec byl taky osel. Můj manžel, zesnulý lord Luthor. Och, měla jsem ho velice ráda, aby ses nemýlila. Laskavý muž a nikoli nezkušený v ložnici, a přesto odpudivý osel. Podařilo se mu zřítit dolů z útesu, když byl na lovu se sokoly. Říkají, že hleděl vzhůru k obloze a vůbec si nevšímal, kam ho kůň nese.

A můj syn teď dělá totéž, jenže jede na lvovi místo na hřebci. Je snadné nasednout lvu na hřbet, ovšem ne tak snadné sesednout z něj. Varovala jsem ho, ale on se jen smál. Kdybys někdy měla syna, Sanso, často ho bij, aby se naučil poslouchat tě. Já měla jen jednoho chlapce, zřídkakdy jsem ho uhodila, a teď mi nevěnuje víc pozornosti než tady Bukač. Lev není kočka, co léhává na klínech, řekla jsem mu, ale on mi na to odpověděl jen: ,Tss, tss, matko. Vůbec se mi zdá, že v této říši se až příliš často dělá ,tss, tss. Všichni tihle králové by udělali mnohem lépe, kdyby odložili meče a naslouchali svým matkám.“

Sansa si najednou uvědomila, že má otevřená ústa. Rychle je naplnila polévkou, zatímco lady Alerie a ostatní ženy se chichotaly podívané na Bukače, který odrážel pomeranče hlavou, lokty a svou objemnou zadnicí.

„Chtěla bych, abys mi řekla pravdu o tom královském chlapci,“ řekla lady Olenna stroze. „O Joffreym.“

Sansa prudce sevřela v prstech svou lžící. Pravdu? To nemohu. Nechtěj to po mně, prosím, já nemohu. „Já… já… já…“

„Ano, ty, prosím. Kdo jiný by ho měl znát lépe? Ujišťuji tě, že ten chlapec mi připadá docela laskavý. Sice trochu namyšlený, ale to bude jeho lannisterskou krví. Nicméně jsme slyšely nějaké znepokojivé historky. Je na nich něco pravdy? Choval se k tobě ten hoch špatně?“

Sansa se nervózně rozhlédla kolem. Bukač si strčil do úst celý pomeranč, žvýkal a polykal, pak se plácl po tváři a vyfoukl pomerančová semínka nosem. Ženy se chichotaly i hlasitě smály. Služebnictvo přicházelo a odcházelo a v Panenské skrýši se rozléhala ozvěna třeskotu lžic a talířů. Jedno z kuřátek skočilo zpátky na stůl a proběhlo polévkou lady Graceford. Zdálo se, že nikdo jim nevěnuje pozornost, ale Sansa byla přesto vystrašená.

Lady Olenna byla stále netrpělivější. „Co tak zíráš na Bukače? Položila jsem ti otázku a očekávám na ni odpověď. Vyřízli ti snad Lannisterové jazyk, dítě?“

Ser Dontos ji varoval, aby mluvila svobodně jen v božím hájí. „Joff… král Joffrey, on… Jeho Veličenstvo je velmi půvabné a vznešené, a… je statečné jako lev.“

„Ano, všichni Lannisterové jsou lvi, a když se Tyrell uprdne, voní to jako růže,“ vyštěkla stará žena. „Jenže je laskavý? Je chytrý? Má dobré srdce, něžnou ruku? Je ušlechtilý, jak se sluší na krále? Bude se o Margaery starat s láskou a chovat se k ní dobře, chránit její čest tak jako svou vlastní?“

„Bude,“ zalhala Sansa. „Je velmi… velmi sličný.“

„To už jsi říkala. Víš, dítě, někteří tvrdí, že jsi stejně mdlého rozumu jako tady Bukač, a já jim začínám věřit. Sličný? Doufám, že jsem svou Margaery poučila, jakou cenu má sličnost. O něco menší než kejklířův prd. Aerion Jasný oheň byl také sličný, a přesto monstrum. Otázkou je, jaký je Joffrey?“ Natáhla ruku a chytila procházejícího sluhu. „Nemám ráda pórek. Odneste tu polévku pryč a přineste mi sýr.“

„Sýr bude podáván po zákuscích, moje paní.“

„Sýr bude podáván, když chci já, a já chci, aby byl podáván teď.“ Stará žena se otočila zpátky k Sanse. „Jsi vystrašená, dítě? To není třeba, jsme tady jen samé ženy. Pověz mi pravdu, a neměj strach, nic se ti nestane.“

„Můj otec také vždycky mluvil pravdu.“ Sansa hovořila tiše, ale dokonce i přesto bylo obtížné dostat ta slova ze sebe.

„Lord Eddard, ano, to o něm bylo známo, avšak bez ohledu na to ho nazvali zrádcem a zkrátili ho o hlavu.“ Oči staré ženy se do ní vpíjely, ostré a lesklé jako hroty mečů.

„To Joffrey,“ řekla Sansa. „Udělal to Joffrey. Slíbil mi, že bude milosrdný, a nechal mému otci setnout hlavu. Řekl, že to bylo milosrdenství, a pak mě vzal nahoru na hradby a přinutil mě dívat se na to. Na otcovu hlavu. Chtěl, abych plakala, ale…“ Prudce se zarazila a přikryla si ústa dlaní. Řekla jsem toho příliš mnoho, och, bohové, buďte dobří, oni se to dozvědí, uslyší to, někdo to na mě poví.

„Pokračuj.“ Byla to Margaery, kdo ji pobídl, Joffreyho nastávající. Sansa netušila, kolik toho slyšela.

„Já nemohu.“ Co když mu to řekne? Joffrey mě za to jistě zabije nebo mě dá seru Ilynovi. „Já… já nechtěla… můj otec byl zrádce, můj bratr je taky zrádce, mám v sobě zrádcovskou krev, prosím, nenuťte mě říkat něco víc.“

„Uklidni se, dítě,“ poručila jí Královna trnů.

„Ona má hrozný strach, babičko, jen se na ni podívej.“

Stará žena zavolala na Bukače. „Blázne! Zazpívej nám píseň. Myslím, že nejlépe nějakou dlouhou. Třeba tu ,O medvědovi a krásné panně’.“

„Zazpívám,“ odpověděl obrovitý šašek. „A udělám to opravdu hezky! Mám ji zazpívat postavený na hlavě, moje paní?“

„Bude tak znít lépe?“

„Ne.“

„V tom případě stůj raději na nohou. Nechceme přece, aby ti spadla čepice z hlavy. Pokud si vzpomínám, nikdy si nemyješ vlasy.“

„Jak moje paní poroučí.“ Bukač se uklonil až k zemi, přehlasitě si říhl, pak se narovnal, vystrčil břicho a dal se do řevu. „Žil byl jeden medvěd, MEDVĚD! Celý černý a hnědý, co všechno sněd…“

Lady Olenna se posunula ještě víc dopředu. „Dokonce už v době, kdy jsem ještě byla dívka mladší než ty, bylo známo, že v Rudé baště mají i zdi uší. A tak nám Bukač hezky hlasitě zazpívá, zatímco my děvčata si můžeme nerušeně popovídat.“

„Ale,“ namítla Sansa, „Varys… ten ví, ten vždycky…“

„Zpívej hlasitěji!“ křikla Královna trnů na Bukače. „Moje staré uši jsou téměř hluché, víš? Copak to šeptáš, ty tlustý blázne? Za šeptání tě neplatím. Zpívej!“

„… MEDVĚD!“ zaburácel Bukač a jeho hluboký hlas se rozlehl ozvěnou od krokví. „ACH, POJĎ, PRAVÍ MU, POJĎ SI NA MED! NA MED? DÍ ON, JÁ JSEM MEDVĚD! CELÝ ČERNÝ A HNĚDÝ, CO VŠECHNO SNĚD!“

Vrásčitá stará paní se usmála. „Ve Vysoké zahradě taky máme mnoho pavouků mezi květinami. Dokud se starají jen o sebe, necháváme je tkát ty jejich malé pavučinky, ale když se nám dostanou pod nohu, zašlápneme je.“ Klepla Sansu přes hřbet ruky. „A teď pravdu, dítě. Jaký člověk je ten Joffrey, který zve sám sebe Baratheonem, ale až neskutečně se podobá Lannisterům?“

„A UŽ JDOU CESTOU NECESTOU ODTAMTUD SEM. ODTAMTUD SEM! SEM! TŘI HOŠI, A KOZA S MEDVĚDEM!“

Sansa měla pocit, jako by se jí srdce zabydlelo kdesi v krku. Královna trnů byla tak blízko, že cítila nakyslý dech staré ženy. Její vyzáblé tenké prsty jí svíraly zápěstí jako klepeta. Margaery z druhé strany taky naslouchala. Sansa se zachvěla. „Monstrum,“ zašeptala, tak roztřeseně, že stěží poznávala svůj vlastní hlas. „Joffrey je monstrum. Lhal o tom řeznickém chlapci a přinutil mého otce zabít mého vlka. Když se mu znelíbím, muži jeho Královské gardy mne bijí. Je zlý a krutý, moje paní. A královna taky.“

Lady Olenna Tyrell a její vnučka si vyměnily pohled. „Och,“ řekla stará žena, „to je škoda.“

Ach, bohové, pomyslela si Sansa zděšeně. Jestli si ho Margaery nevezme, Joff bude vědět, že jsem tomu na vině já. „Prosím,“ vyhrkla, „neodvolávejte tu svatbu…“

„Neměj strach, lord Nafukovací ryba je odhodlaný mít ze své dcery královnu. A slovo Tyrella má větší cenu než všechno zlato Casterlyovy skály. Alespoň tomu tak bylo za mých časů. Přesto ti děkujeme za pravdu, dítě.“

TANCOVAL A TOČIL SE, CELOU CESTU K MĚSTU! K MĚSTU! K MĚSTU!“ Bukač poskakoval, hulákal a podupával nohama.

„Sanso, líbilo by se ti navštívit Vysokou zahradu?“ Když se Margaery Tyrell usmála, hodně připomínala svého bratra Lorase. „Všechny podzimní květiny jsou právě v květu a máme tam háje, fontány, stinná nádvoří a mramorové kolonády. Můj pan otec si vždycky drží u dvora zpěváky, co zpívají mnohem sladčeji než ten zabedněný Bukač, a pištce, hudce i harfeníky. Máme ty nejlepší koně a výletní bárky, ve kterých plujeme po Klikatici. Už jsi někdy byla na lovu se sokoly, Sanso?“

„Nemnohokrát,“ připustila.

„OH, SLADKÁ BYLA, NEJKRÁSNĚJŠÍ ZE VŠECH, TA PANNA S MEDEM VE VLASECH!“

„Jsem si jistá, že Vysoká zahrada se ti bude líbit stejně jako mně.“ Margaery odhrnula dozadu uvolněný pramen Sansiných vlasů. „Jakmile ji uvidíš, už nikdy nebudeš chtít odjet. A možná ani nebudeš muset.“

„VE VLASECH! VE VLASECH! TA PANNA S MEDEM VE VLASECH!“

„Pššt, dítě,“ řekla Královna trnů zostra. „Sansa nám dokonce ani neřekla, zdali by ráda přijela na návštěvu.“

„Ach, já bych moc ráda.“ Podle jejich slov byla Vysoká zahrada místem, o jakém vždycky snila, nádherným, kouzelným dvorem, který měla podle svých představ najít v Králově přístavišti.

„… UCÍTIL V LETNÍM VZDUCHU MED. MEDVĚD! MEDVĚD! CELÝ ČERNÝ A HNĚDÝ, CO VŠECHNO SNĚD.“

„Jenže co královna?“ pokračovala Sansa. „Ta mě nikdy nenechá jít…“

„Nechá. Bez Vysoké zahrady nemají Lannisterové naději, že se Joffrey udrží na trůnu. Pokud o to můj lord osel požádá, královna nebude mít jinou možnost než vyhovět jeho žádostí.“

„A on to udělá?“ zeptala se Sansa nevěřícně. „On o to požádá?“

Lady Olenna se zamračila. „Nevidím potřebu dávat mu jakoukoli jinou možnost. O našem skutečném účelu samozřejmě nebude mít zatím ani ponětí.“

„… UCÍTIL V LETNÍM VZDUCHU MED!“

Sansa nakrčila čelo. „O našem skutečném účelu, moje paní?“

„ČICHAL, ŘVAL A CÍTIL HO HNED! V LETNÍM VZDUCHU MED!“

„Abychom se postaraly o to, že se bezpečně provdáš, dítě,“ řekla stará žena, zatímco Bukač dál vyřvával tu starou, prastarou píseň. „Za mého vnuka.“ Vdát se za sera Lorase, ach… Sanse uvízl dech v hrdle. Vzpomněla si na sera Lorase v jeho zářivé safírové zbroji, jak jí háže růži. Na sera Lorase v bílém hedvábí, tak čistého, nevinného, krásného. Na dolíčky v koutcích jeho úst, když se usmál. Na vřelost jeho smíchu, na teplo jeho ruky. Mohla si jen představovat, jaké by to bylo vyhrnout mu tuniku a polaskat hladkou kůži pod ní, postavit se na špičky a políbit ho, prohrábnout mu prsty husté hnědé kadeře a utonout v jeho hlubokých hnědých očích. Vzhůru po krku se jí vyšplhal ruměnec.

„ACH, JÁ JSEM PANNA, ČISTÁ SLOVEM, POHLEDEM! NIKDY NEBUDU TANČIT S MEDVĚDEM! S MEDVĚDEM! S MEDVĚDEM! NIKDY NEBUDU TANČIT S MEDVĚDEM!“

„Jak by se ti to líbilo, Sanso?“ zeptala se Margaery. „Nikdy jsem neměla sestru, jenom bratry. Ach, prosím, řekni ano, řekni prosím, že souhlasíš s tím, že se provdáš za mého bratra.“

„Ano. Provdám.“ Ta slova z ní vypadla sama. „Chtěla bych to víc než cokoli na světě. Provdat se za sera Lorase, milovat ho…“

„Za Lorase?“ opáčila lady Olenna podrážděně. „Nebuď směšná, dítě. Muži Královské gardy se přece nesmějí ženit. Copak tě tam na Zimohradu ničemu nenaučili? Hovoříme o mém vnuku Willasovi. Pravda, je sice trochu starší než ty, ale jinak je to milý hoch. Kromě toho není takový osel jako jeho otec a navíc je dědicem Vysoké zahrady.“

Sansa měla pocit, jako by měla omdlít; v jednu chvíli měla hlavu plnou snů o Lorasovi, a v příštím jí je všechny sebrali, Willas? Willas? „Já,“ vyhrkla hloupě. Zdvořilost je zbrojí dámy. Nesmíš je urazit, buď opatrná na svá slova. „Já sera Willase neznám. Nikdy jsem neměla to potěšení, moje paní. Je… je stejně velký rytíř jako jeho bratři?“

„… VYSOKO DO VZDUCHU JI ZVED. TEN MEDVĚD! MEDVĚD!“

„Ne,“ odpověděla Margaery. „Nikdy neodříkal rytířskou přísahu.“

Její babička se zamračila. „Pověz tomu děvčeti pravdu. Ten ubohý chlapec je zmrzačený, tak je to.“

„Byl zraněn jako panoš, když jel ve svém prvním turnaji,“ vysvětlila jí Margaery. „Spadl na něj jeho kůň a rozdrtil mu nohu.“ „Může za to ten dornský had Oberyn Martell. A taky jeho mistr.“

„JÁ CHTĚLA RYTÍŘE, A TYS MEDVĚD! MEDVĚD! MEDVĚD! CELÝ ČERNÝ A HNĚDÝ, CO VŠECHNO SNĚD!“

„Willas má špatnou nohu, ale dobré srdce,“ řekla Margaery. „Čítával mi, když jsem byla malá, a maloval pro mne obrázky hvězd. Budeš ho milovat stejně, jako ho máme rádi my všichni, Sanso.“

„KOPALA A PLAKALA, ALE ON JÍ SLÍZAL Z VLASŮ MED. Z VLASŮ MED. Z VLASŮ MED. SLÍZAL Z VLASŮ VŠECHEN MED!“

„Kdy bych se s ním mohla setkat?“ zeptala se Sansa váhavě.

„Brzy,“ ujistila ji Margaery. „Hned jak přijedeš do Vysoké zahrady, poté co se já provdám za Joffreyho. Moje babička tě odveze s sebou.“

„Odvezu,“ řekla stará žena, poklepala Sanse na ruku a obdařila ji něžným vrásčitým úsměvem. „Vezmu tě s sebou.“

„A PAK SI POVZDECHLA, ZAVÝSKLA, DO VZDUCHU KOPLA HNED! MŮJ MEDVĚD, ZPÍVALA! MŮJ MEDVĚD, CO VŠECHNO SNĚD! PAK SPOLU ODEŠLI OBA DVA HNED, MEDVĚD I S PANNOU, CO VE VLASECH MĚLA MED.“ Bukač zaburácel poslední sloku, vyskočil do vzduchu a doskočil dolů na obě chodidla s dupnutím, které roztřáslo vinné poháry na stole. Ženy se smály a tleskaly.

„Já si už říkala, že ta strašná píseň snad nikdy neskončí,“ řekla Královna trnů. „Á, podívejme, tady se nese můj sýr.“

JON

Svět byl šedou tmou a byl cítit borovicemi, mechem a chladem. Z černé hlíny stoupaly cáry bledé mlhy a jezdci opatrně našlapovali mezi roztroušenými balvany a zakrslými pokroucenými stromy, stále níž k vstřícným ohňům rozesetým jako drahé kameny po délce říčního údolí pod nimi. Bylo tam víc ohňů, než by dokázal Jon Sníh spočítat, stovky ohňů, tisíce, druhá řeka z blikajících světýlek táhnoucí se podél břehu ledově bílé Mléčné vody. Sevřel a rozevřel prsty ruky, ve které držíval meč.

Sestupovali po úbočí bez praporců či troubení, a ticho bylo narušováno jen vzdáleným hukotem řeky, klapotáním kopyt a chřestěním kostěného brnění Chřestivé košile. Někde vysoko nad jejich hlavami plachtil ve vzduchu orel na velkých modrošedých křídlech, zatímco dole pod ním se ubírali muži, psi, koně a bílý zlovlk.

Od svahu se odrazil kámen uvolněný kopytem a Jon uviděl, jak Duch otočil hlavu při náhlém zvuku. Následoval jezdce v určité vzdálenosti po celý den, tak jak to měl ve zvyku, ale když nad borovicemi vyšel měsíc, přiběhl do jejich blízkosti. Psi Chřestivé košile ho vždycky uvítali chórem vrčení, ňafání a divokého štěkotu, ale zlovlk jim nevěnoval sebemenší pozornost. Před šesti dny, když se divocí ukládali ke spánku, ho největší z psů napadl zezadu, ale Duch se otočil a skočil, bleskurychle psovi prokousl kyčel a odmrštil ho stranou. Zbytek smečky si od něj od té doby udržoval uctivou vzdálenost.

Kůň Jona Sněha tiše zaržál, ale dotek a vlídné slovo zvíře záhy uklidnily. Říkal si, kéž by šly tak snadno utišit jeho vlastní obavy. Byl celý v černém, v černi mužů Noční hlídky, ale nepřítel jel před ním i za ním. Divocí, a já jsem s nimi. Ygritte měla přes ramena přehozený plášť Qhorina Půlrukého. Lenyl měl jeho drátěnou košili, velká kopinice s příznačným jménem Hadrnice si pro sebe zabrala jeho rukavice, jeden z lučištníků boty, Qhorinovu přilbu si vylosoval malý prostý mužík, kterému říkali Ryk Dlouhý oštěp, ale špatně padla na jeho úzkou hlavu, a tak ji nakonec dal Ygritte. A Chřestivá košile měl v pytli Qhorinovy kosti, společně se zakrvavenou hlavou Ebbena, který se vydal s Jonem a ostatními na průzkum Křivolakého průsmyku. Mrtví, jsou mrtví všichni kromě mě, a já jsem mrtvý pro svět.

Ygritte jela těsně za ním. Vpředu byl Ryk Dlouhý oštěp. Pán kostí ustanovil ty dva jeho strážnými. „Jestli vrána uletí, ovařím si i vaše kosti,“ varoval je, než se vydali na cestu, a škodolibě se na ně usmál přes křivé zuby lebky obra, kterou nosil na hlavě místo přilby.

„Nechceš si ho ohlídat sám?“ houkla na něho Ygritte. „Jestli to chceš po nás, tak nás nech na pokoji, a my se o to postaráme.“

Jsou to skutečně svobodní lidé, pomyslel si Jon, Chřestivá košile je možná vedl, ale žádný z nich se neostýchal říct mu naplno, co měl právě na jazyku.

Velitel divokých si jej změřil nepřátelským pohledem. „Možná jsi ošálil tyhlety, vráno, ale nemysli si, že se ti stejně snadno podaří oklamat Manceho. Stačí, aby se na tebe podíval, a pozná, že máš nečestné úmysly. A až to udělá, ušiju si plášť z tvého vlka a tobě rozpářu to tvoje měkké břicho a zašiju ti tam lasičku.“

Jon znovu rozevřel a sevřel pravou ruku, ohnul pod rukavicí spálené prsty, ale Ryk Dlouhý oštěp se jen smál. „A kde bys tady ve sněhu našel lasičku?“

Té první noci, po dlouhém dni na koních, si zřídili tábor v mělké kamenné míse na vrcholu bezejmenné hory, kde se tiskli blízko k ohni, zatímco z nebe se začaly snášet těžké sněhové vločky. Jon se díval, jak roztávají nad plameny. Jakmile se najedl, Ygritte se posadila k němu, s kápí staženou hluboko do čela a rukama vraženýma do rukávů. „Až Mance uslyší, cos udělal Půlrukému, přijme tě bez váhání,“ ujistila ho.

„Přijme mě za co?“

Dívka se pohrdavě zasmála. „Za jednoho z nás. Myslíš si snad, že jsi první vrána, co slétla dolů ze Zdi? Hluboko v srdci chcete všichni létat svobodně.“

„A až budu svobodný,“ řekl opatrně, „budu mít volnost odejít?“

„Jistěže budeš.“ Navzdory svým křivým zubům měla milý úsměv. „A my tě budeme moci svobodně zabít. Je nebezpečné být svobodný, ale většina tomu přijde na chuť.“ Položila mu ruku v rukavici na nohu, těsně nad koleno. „Však uvidíš.“

Uvidím, pomyslel si Jon. Uvidím a uslyším a dozvím se, a až to udělám, odjedu se vším, co budu vědět, zpátky ke Zdi. Divocí ho měli za křivopřísežníka, ale v srdci byl stále mužem Noční hlídky, plnícím poslední povinnost, kterou na něj naložil Qhorin Půlruký. Předtím než jsem ho zabil.

Na úpatí svahu narazili na malý potok stékající z úbočí kopců, aby se dole pod nimi připojil k Mléčné vodě. Dusil se kamením a ledem, třebaže byl slyšet i zvuk vody zurčící pod zamrzlým povrchem. Chřestivá košile je převedl napříč. Kopyta jeho koně rozbíjela tenkou skořepinu z ledu.

Když se vynořili z potoka, vyjeli jim v ústrety průzkumníci Manceho Nájezdníka. Jon si je všechny změřil pohledem: osm jezdců, jak mužů, tak žen, oděných v kožešinách a vařené kůži, tu a tam s přilbou či kouskem kroužkové zbroje. Byli vyzbrojeni oštěpy a v ohni stvrzenými kopími, všichni kromě jejich velitele, tělnatého světlovlasého muže s vodnatýma očima, který třímal velkou zakřivenou kosu z naostřené oceli. Plakač, poznal ho hned. Černí bratři si o něm vyprávěli příběhy. Stejně jako Chřestivá košile, Harma Psí hlava a Alfyn Vránobijec to byl vyhlášený nájezdník.

„Pán kostí,“ spustil Plakač, když je uviděl. Změřil si Jona a jeho vlka. „Kohopak to tu máme?“

„Přešla k nám vrána,“ řekl Chřestivá košile, který měl raději, když mu říkali Pán kosti, kvůli chřestivému brnění, co nosil na sobě. „Měl strach, že si vezmu jeho kosti, tak jako jsem si vzal Půlrukého.“ Zatřásl svým pytlem trofejí na ostatní divoké. „Zabil Qhorina Půlrukého,“ řekl Ryk Dlouhý oštěp. „On a ten jeho vlk.“

„Ten kluk je měnič, či alespoň něco, co se mu moc podobá,“ vpravila se do hovoru Hadrnice. „Jeho vlk urval Půlrukému kus nohy.“

Plakač si Jona znovu prohlédl červenýma revmatickýma očima. „Tak? Nu, má v sobě cosi vlčího, když se tak dívám. Odveďte ho k Mancemu, možná si ho nechá.“ Otočil svého koně dokola a odcválal se svými jezdci v patách.

Když přejížděli údolí Mléčné vody a ubírali se v řadě za sebou táborem u řeky, vanul vlhký, těžký vítr. Duch se držel blízko Jona, ale jeho pach ho předcházel jako zvěstovatel a brzy byli psi divokých všude kolem nich, vrčeli a štěkali. Lenyl je okřikl, aby byli zticha, ale psi mu nevěnovali pozornost. „Nějak tomu tvému zvířeti neprojevují moc úcty,“ řekl Ryk Dlouhý oštěp Jonovi.

„Jsou to psi a on je vlk,“ namítl Jon. „Vědí, že není stejný jako oni.“ O nic víc než patřím já k vám. Jenomže měl povinnost, které musel dostát, úkol, kterým ho Qhorin Půlruký pověřil, když se spolu dělili o teplo posledního ohně: aby sehrál roli dezertéra a zjistil, co to divocí hledají v pusté divočině Mrazoklů. „Nějakou moc“ pojmenoval to Qhorin před Starým medvědem, jenže zemřel dřív, než se stačil dozvědět, co je to nebo zda to Mance Nájezdník při svém kopání našel.

Všude podél řeky byly ohně, hořící mezi kárami, povozy a sáněmi. Mnozí z divokých si postavili stany ze surových i vyčiněných kůží a zplstnatělé vlny. Jiní si zbudovali útočiště v hrubých přístřešcích za balvany nebo spali pod svými povozy. U jednoho ohně spatřil Jon muže, který opaloval dotvrda hroty dlouhých dřevěných oštěpů a házel je na hromadu. Jinde dva vousatí mládenci ve vařené kůži útočili proti sobě holemi, skákali jeden proti druhému přes plameny, hlasitě mručeli pokaždé, když některý z nich zasadil úder. Opodál seděl v kruhu tucet žen, opeřovaly šípy.

Šípy na moje bratry, pomyslel si Jon. Šípy na lid mého otce, na lidi ze Zimohradu, Pahorku v Hlubokém lese a Posledním krbu. Šípy pro sever.

Jenže ne všechno, co viděl, bylo válečného rázu. Viděl taky tančící ženy a slyšel plakat dítě a před jeho koně vběhl malý chlapeček, celý zabalený v kožešinách a uřícený od hry. Volně se tam potulovaly ovce a kozy, zatímco dobytčata hledala podél břehu řeky trsy trávy. Od jednoho z varných ohňů k nim zavanula vůně pečeného skopového, u druhého uviděl kance otáčejícího se na dřevěném rožni.

Na otevřeném prostranství obklopeném vysokými zelenými borovicemi Chřestivá košile sesedl. „Tady si rozbijeme tábor,“ řekl Lenylovi, Hadrnici a ostatním. „Nakrmte koně, pak psy, pak sebe. Ygritte, Dlouhý oštěpe, odveďte vránu k Mancemu, aby se na ni podíval. Pak ji vykucháme.“

Po zbytek cesty šli pěšky, kolem dalších ohňů a dalších stanů, s Duchem v patách. Jon nikdy neviděl tolik divokých pohromadě. Říkal si, zda jich vůbec někdo tolik viděl. Tábor se táhne dál a dál, přemítal, jenže je to spíš stovka táborů než jen jeden a každý je zranitelnější než ten před ním. Divocí byli roztaženi přes celé lígy a neměli žádnou obranu, o které by se dalo hovořit, žádné jámy ani naostřené kůly, jen malé skupinky jezdců hlídkujících podél obvodu. Každá skupina nebo klan či vesnice se prostě zastavily tam, kde chtěly, jakmile viděly, že zastavují ostatní, nebo jakmile si našly místo, které se jim líbilo. Svobodní lidé. Kdyby je jeho bratři přepadli, mnozí z nich by zaplatili za tu svoji svobodu krví. Bylo jich hodně, jenže Noční hlídka byla disciplinovaná, a v bitvě má disciplína desetkrát větší cenu než počet bojovníků, jak mu jednou řekl otec.

Nebylo pochyb o tom, který stan patří jejich králi. Byl třikrát větší než ten největší, co zatím viděl, a navíc uslyšel hudbu linoucí se z něj. Tak jako mnohé z menších stanů byl i tento vyrobený ze sešitých kůží, na kterých stále byla srst, avšak kůže na stanu Manceho Nájezdníka byly huňaté bílé kožešiny ledních medvědů. Jeho špičatá střecha byla korunovaná rozměrným parožím jednoho z obřích losů, kteří se svobodně proháněli po Sedmi královstvích v časech Prvních lidí.

Alespoň zde nalezl nějaké obránce, dva strážné u plenty stanu, opírající se o vysoké oštěpy, s kulatými koženými štíty připevněnými řemínky k pažím. Když muži spatřili Ducha, jeden z nich sklonil oštěp a řekl: „To zvíře zůstane venku.“

„Duchu, zůstaň,“ poručil Jon. A zlovlk se posadil. „Dlouhý oštěpe, hlídej ho.“ Chřestivá košile škubl plentou stanu a pokynul Jonovi a Ygritte, aby vešli dovnitř.

Uvnitř bylo horko a plno kouře. V každém ze čtyř rohů stály koše s hořící rašelinou, plnily vzduch slabou narudlou září. Na podlaze byly rozložené další kožešiny. Jon Sníh si připadal naprosto sám, jak tam tak stál ve svém černém oděvu a vyčkával pozornosti zběha, který sám sebe zval Králem za Zdí. Když se jeho oči přizpůsobily kouřovému rudému šeru, spatřil šest lidí, z nichž mu žádný nevěnoval sebemenší pozornost. Tmavovlasý mladý muž a pohledná světlovlasá žena se spolu dělili o roh medoviny. Nad železným košem stála těhotná žena, opékala na rožni slepice, zatímco na polštáři seděl šedovlasý muž v otrhaném plášti černé a rudé barvy, hrál na loutnu a zpíval:

Dornova žena byla krásná jak slunce, a její polibky nad slunce vřelejší. Ale Dornova čepel z černé oceli byla, a její polibek věcí mnohem strašnější.

Jon tu píseň znal, třebaže bylo zvláštní slyšet ji tady, v kožešinovém stanu za Zdí, deset tisíc líg od rudých hor a teplých větrů Dorne.

Chřestivá košile si sundal svou zažloutlou helmu z obří lebky a čekal, až píseň skončí. Pod brněním z kostí a kůže to byl malý muž a jeho obličej byl zcela tuctový, s hrbolatou bradou, tenkým knírkem a bledými, propadlými tvářemi. Oči měl posazené blízko sebe, napříč přes čelo se mu táhlo jediné rozježené obočí, tmavé řídnoucí vlasy mu vybíhaly ve špici do čela.

Dornova žena zpívala, když se koupala, hlasem, co sladký byl jak večernice, jenže Dornova čepel měla svou vlastní píseň, a skus ostrý a chladný jak pijavice.

Vedle železného koše seděl na stoličce malý, ale nesmírně rozložitý muž, ojídající slepičí maso z rožně. Dolů po bradě a na sněhobílý vous mu stékal horký omastek, ale on se blaženě usmíval. Masivní paže měl obepnuté silnými zlatými náramky s vyrytými runami a měl na sobě těžkou košili z černého pletiva, která mohla pocházet jen od mrtvého průzkumníka Noční hlídky. O pár stop dál se skláněl nad mapou vyšší, štíhlý muž v koženém kabátci pošitém bronzovými šupinami, s obouručním mečem v kožené pochvě pověšeným přes záda. Byl rovný jako oštěp, samý sval a šlacha, hladce oholený, holohlavý, se silným rovným nosem a hluboko posazenýma šedýma očima. Mohl by být docela pohledný, kdyby ovšem měl uši, jenže je obě někde ztratil, zda díky mrazu nebo noži nějakého nepřítele, to nemohl Jon říci. Chybějící uši dodávaly jeho hlavě úzkého, zašpičatělého vzhledu.

Jak muž s bílým vousem, tak ten holohlavý byli válečníci, to bylo Jonovi jasné na první pohled. Tihle dva jsou mnohem nebezpečnější než Chřestivá košile. Říkal si, který z nich je Mance Nájezdník.

A pak ležel na zemi, tma všude kolem, vlastní krev na jazyku chutnal, bratři u něj poklekli a modlili se, a on se jen usmál a do zpěvu se dal. „Bratři, ach, bratři, mé dny jsou sečteny, Dorn mi můj život vzal, co však na tom záleží, všichni jednou zemřou, a já Dornovu ženu ochutnal!“

Jak poslední tóny „Dornovy ženy“ odeznívaly, holohlavý bezuchý muž vzhlédl od své mapy a divoce se zamračil na Chřestivou košili a Ygritte, s Jonem mezi nimi. „Co je to?“ zeptal se. „Vrána?“

„Ten černý bastard, co vykuchal Grella,“ odpověděl Chřestivá košile, „a taky proklatý měnič.“

„Měli jste je všechny pozabíjet.“

„Tenhle přešel k nám,“ vysvětlovala Ygritte. „Vlastní rukou zabil Qhorina Půlrukého.“

„Tenhle kluk?“ Zdálo se, že bezuchého muže ta zpráva nepotěšila. „Půlruký měl být můj. Máš nějaké jméno, vráno?“

„Jon Sníh, Tvoje Výsosti.“ Říkal si, zda se od něho očekává, že taky poklekne. „Tvoje Výsosti?“ Bezuchý muž pohlédl na toho velkého s bílým vousem. „Slyšeli jste? On mě považuje za krále.“

Muž s vousem propukl v takový smích, že začal všude kolem sebe prskat kousky slepičího masa. Otřel si mastnotu z úst hřbetem obrovité ruky. „Ten chlapec je asi slepý. Kdo kdy slyšel o králi bez uší? Vždyť by mu spadla koruna rovnou dolů až na krk! Har!“ Zašklebil se na Jona, otřel si mastnotu z prstů o kalhoty. „Zavři zobák, vráno. Otoč se dokola, možná najdeš toho, koho hledáš.“

Jon se otočil.

Zpěvák vstal ze svého polštáře. „To já jsem Mance Nájezdník,“ řekl, odkládaje loutnu stranou. „A ty jsi bastard Neda Starka, Sníh ze Zimohradu.“

Ohromený Jon na okamžik ztratil řeč, než se vzpamatoval natolik, aby řekl: „Jak… jak víš, že..,“

„To je příběh na jindy,“ odpověděl Mance Nájezdník. „Jak se ti líbila ta píseň, chlapče?“

„Docela ano. Slyšel jsem ji už předtím.“

„Co však na tom záleží, všichni jednou zemřou,“ řekl Král za Zdí zlehka, „a já Dornovu ženu ochutnal. Pověz mi, mluví můj Pán kostí pravdu? Zabil jsi mého starého přítele Půlrukého?“

„Udělal jsem to.“ Třebaže to bylo spíš jeho dílo než moje.

„Stínová věž už nikdy nebude vypadat tak hrozivě,“ řekl král se smutkem v hlase, „Qhorin byl můj nepřítel. Ale taky můj bratr, kdysi. Takže… mám ti poděkovat za to, žes ho zabil, Jone Sněhu? Nebo tě mám proklít?“ Změřil si Jona s urážlivým úsměvem.

Král za Zdí vůbec nevypadal jako král, ba dokonce ani moc nepřipomínal divokého. Byl střední postavy, štíhlejší, s ostře řezanými rysy, pronikavýma hnědýma očima a dlouhými hnědými vlasy, které již hodně prokvetly šedí. Na hlavě neměl žádnou korunu ani zlaté náramky na pažích, žádné šperky na krku, ba dokonce ani záblesk stříbra. Byl ve vlně a kůži, a jeho jediným kusem oděvu na znamení hodnosti byl potrhaný černý vlněný plášť jehož dlouhé trhliny byly vyspraveny rudým hedvábím.

„Měl bys mi poděkovat, že jsem zabil tvého nepřítele,“ odpověděl Jon nakonec. „A proklít mne za zabití svého přítele.“ „Har!“ zaburácel bělovousý muž. „Dobrá odpověď.“

„Souhlasím.“ Mance Nájezdník pokynul Jonovi, aby k němu přistoupil blíž. „Jestli se chceš dát k nám, měl bys nás znát. Muž, kterého sis spletl se mnou, je Styr, magnar z Thennu. Magnar znamená ve starém jazyce ,pán',“ Bezuchý muž si Jona změřil chladným pohledem a Mance se otočil k tomu s bílým vousem. „Zde náš zuřivý požírač slepic je můj věrný Tormund. Žena -“

Tormund vstal. „Počkat. Styra jsi představil, jak se sluší a patří. Dopřej totéž i mně.“

Mance Nájezdník se zasmál. „Jak si přeješ. Jone Sněhu, před tebou stojí Tormund Obrozhouba, vypravěč, trubač na roh a lamač ledu. A taky Tormund Hromopěst, medvědí manžel, medovinový král Proklaté díry, mluvčí s bohy a otec armád.“

„To už mi zní lépe,“ pochvaloval si Tormund. „Buď vítán, Jone Sněhu, měniče mám rád, abych pravdu řekl, třebaže Starky moc ne.“

„Ta dobrá žena u železného koše,“ pokračoval Mance Nájezdník, „je Dalla,“ Těhotná žena se plaše usmála. „Chovej se k ní, jako by ses choval ke kterékoli královně, nosí v sobě moje dítě.“ Otočil se k posledním dvěma. „Tahle kráska je její sestra Val. Mladý Jaří vedle ní je její nejnovější zvířátko.“

„Já nejsem žádného muže zvířátko,“ vyskočil Jaří, tmavý a divoký.

„A Val není muž,“ odfrkl si bělovousý Tormund. „Toho už sis měl dávno všimnout, chlapče.“

„Tak nás tady máš, Jone Sněhu,“ řekl Mance Nájezdník. „Krále za Zdí a jeho dvůr. A teď nám pověz něco ty. Odkud přicházíš?“

„Ze Zimohradu,“ řekl, „a potom z Černého hradu.“

„A co tě přivádí sem nahoru k Mléčné vodě, tak daleko od ohňů domova?“ Nečekal na Jonovu odpověď, ale podíval se na Chřestivou košili. „Kolik jich bylo?“

„Pět. Tři jsou mrtví a chlapec je tady. Ten poslední odešel vzhůru do hor, kde jsme ho nemohli sledovat na koních.“

Nájezdníkovy oči se znovu setkaly s Jonovými. „Bylo vás jen těch pět? Nebo kolem slídí ještě další tvoji bratři?“

„Byli jsme čtyři a Půlruký. Qhorin měl cenu dvaceti obyčejných mužů.“ Král za Zdí se tomu jen zasmál. „Někteří si to mysleli. Přesto… chlapec z Černého hradu s průzkumníky ze Stínové věže? Jak je to možné?“

Jon již měl svoji lež připravenou. „Lord velitel mne poslal k Půlrukému na výcvik, a ten mne s sebou vzal na průzkumnou výpravu.“

Magnar Styr se na to zamračil. „Na průzkumnou výpravu říkáš… proč by vrány letěly na průzkum až nahoru do Křivolakého průsmyku?“

„Vaše vesnice byly opuštěné,“ odpověděl Jon po pravdě. „Vypadalo to, jako by všechen svobodný lid zmizel.“

„Zmizel, ano,“ přitakal Mance Nájezdník. „A nejenom svobodný lid. Kdo vám řekl, kde jsme, Jone Sněhu?“

Tormund si odfrkl. „Jestli to nebyl Kraster, tak jsem růžolící panna. Já ti to povídal, Mance, toho chlapa je třeba zkrátit o hlavu.“

Král si staršího muže změřil podrážděným pohledem. „Tormunde, některý den se snaž nejdřív myslet, než něco řekneš. Já vím, že to byl Kraster. Ptal jsem se Jona, abych viděl, zda bude mluvit pravdu.“

„Har!“ Tormund si odplivl. „To jsem tomu dal!“ Zakřenil se na Jona. „Vidíš, chlapče, proto je on králem a já jím nejsem. Vypiju toho víc než on, přeperu ho a přezpívám, a ta moje věc je třikrát delší než jeho, jenže Mance je chytrý. Vychovali ho jako vránu, víš, a vrána je prohnaný pták.“

„Rád bych si s hochem promluvil o samotě, můj Pane kostí,“ řekl Mance Nájezdník Chřestivé košili. „Odejděte, všichni.“

„Cože, já taky?“ naježil se Tormund.

„Ano, ty především,“ odpověděl Mance.

„Nejím v žádné síni, kde nejsem vítán.“ Tormund se zvedl. „Já a moje slepice odcházíme.“ Popadl z železného koše dalšího ptáka, strčil ho do kapsy všité do podšívky svého pláště a řekl: „Har,“ a s olizováním prstů odešel. Ostatní jej následovali, všichni kromě ženy jménem Dalla.

„Posaď se, jestli chceš,“ řekl Nájezdník, když byli pryč. „Máš hlad? Tormund nám tady nechal alespoň dva ptáky.“

„Najím se s radostí, Tvoje Výsosti. A děkuji ti za laskavost.“

„Tvoje Výsosti?“ Král se usmál. „To není oslovení, které člověk často slýchá z úst svobodného lidu. Pro většinu jsem Mance, Ten Mance pro některé. Vezmeš si roh medoviny?“

„Rád,“ odpověděl Jon.

Král nalil jemu i sobě, zatímco Dalla rozřízla dobře propečenou slepici a přinesla každému polovinu. Jon si stáhl rukavice, vzal ji do rukou a začal jíst, pečlivě obíraje každou kůstku.

„Tormund mluvil pravdu,“ řekl Mance Nájezdník, když si ulamoval kus z bochníku chleba. „Černá vrána je prohnaný pták, to tedy je…, jenže já byl vránou, když tys nebyl větší než dítě v Dallině břiše, Jone Sněhu. Takže buď opatrný, a nesnaž se u mě o žádné lsti a klamy.“

„Jak si přeješ, Tvoje - Mance.“

Král se zasmál. „Tvoje Mance! Proč ne? Slíbil jsem ti příběh o tom, jak je možné, že tě znám. Už jsi na to přišel?“

Jon zavrtěl hlavou. „Poslal snad Chřestivá košile cestou k vám vzkaz?“

„Na křídlech? My tady žádné cvičené havrany nechováme. Ne, poznal jsem tvou tvář. Už jsem tě totiž viděl. Dvakrát.“

Zpočátku to nedávalo smysl, ale když Jon chvíli přemílal jeho slova ve své mysli, rozsvítilo se mu. „Když jsi byl bratrem Noční hlídky…“

„Velmi dobře! Ano, to bylo poprvé. Byl jsi ještě malý kluk, a já byl celý v černém, jeden z tuctu bratří tvořících doprovod starého lorda velitele Oorgyleho, když sjel dolů od Zdi, aby navštívil tvého otce na Zimohradu. Ubíral jsem se po hradbách nad nádvořím, když jsem narazil na tebe a tvého bratra Robba. V noci předtím sněžilo a vy dva jste si připravili nad bránou velkou hromadu sněhu a čekali jste, až bude někdo procházet dole pod vámi.“

„Vzpomínám si na to,“ vydechl Jon s ohromeným smíchem. Mladý černý bratr nahoře na hradbách, ano… „Přísahal jsi, že to nikomu nepovíš.“

„A dodržel jsem svou přísahu. Alespoň tuhle.“

„Shodili jsme ten sníh na Tlustého Toma. Byl nejpomalejší z mužů otcovy stráže.“ Tom je pak honil po nádvoří, dokud všichni tři nebyli zrudlí jako podzimní jablíčka. „Říkal jsi ale, žes mne viděl dvakrát. Kdy to bylo podruhé?“ „Když král Robert přijel na Zimohrad, aby učinil tvého otce pobočníkem,“ odpověděl nenuceně Král za Zdí.

Jon nevěřícně vytřeštil očí. „To přece není možné.“

„Bylo to možné. Když se tvůj otec dozvěděl, že přijíždí král, poslal vzkaz svému bratrovi Benjenovi na Zeď, aby se dostavil na hostinu. Mezi černými bratry a svobodným lidem panují těsnější styky, než tušíš, a brzy tato zvěst dolehla i k mým uším. Byla to příliš skvělá šance, než abych si ji mohl nechat ujít. Tvůj strýc mne podle vzhledu neznal, a tak jsem v tomto ohledu neměl strach a nepovažoval jsem za pravděpodobné, že by si tvůj otec pamatoval mladou vránu, se kterou se krátce setkal před lety. Chtěl jsem toho Roberta vidět na vlastní oči, král krále, a taky odhadnout tvého strýce Benjena. A tak jsem osedlal svého nejrychlejšího koně a vyrazil jsem.“

„Ale,“ namítl Jon, „Zeď…“

„Zeď může zastavit armádu, ale ne muže, který putuje sám. Vzal jsem si svou loutnu a měšec stříbra, přešel led blízko Dlouhé mohyly, šel pěšky pár líg na jih od Nového daru a koupil si koně. Celkově jsem to zvládl v mnohem kratším čase než Robert, který putoval s tím svým neohrabaným kolovým domem, aby královně zajistil pohodlí. Narazil jsem na něj den jízdy na jih od Zimohradu a dal se dohromady s jeho společností. Svobodní jezdci a potulní rytíři se odjakživa připojují ke královským procesím, v naději, že najdou službu u krále, a moje loutna mi zajistila snadné přijetí.“ Zasmál se. „Znal jsem každou košilatou píseň, kterou kdo kdy složil, jižně i severně od Zdi. Tak vidíš. V ten večer, co tvůj otec hostil Roberta, jsem seděl vzadu v jeho síni, na lavici s dalšími svobodnými jezdci, a naslouchal Orlandovi ze Starého města, jak hraje na harfu a zpívá o mrtvých králích pod mořem. Pojedl jsem z masa a popil z medoviny tvého otce, podíval se na Králokata a Skřeta… a samozřejmě jsem si všímal i dětí lorda Eddarda a vlčích štěňat, která se jim batolila v patách.“

„Bael Bard,“ řekl Jon, který si vzpomněl, co mu Ygritte vyprávěla v Mrazoklech tu noc, kdy ji málem zabil.

„Kéž bych jím tak byl. Nepopírám, že Baelův čin inspiroval můj vlastní…, ale neukradl jsem žádnou z tvých sester, pokud si vzpomínám. Bael psal své vlastní písně a žil podle nich. Já zpívám jen písně, co složili lepší muži přede mnou. Ještě medovinu?“

„Ne,“ odpověděl Jon. „Kdyby zjistili, kdo jsi…, zajali by tě…“

„Tvůj otec by mi sťal hlavu.“ Král pokrčil rameny. „Třebaže když jsem jedl u jeho tabule, byl jsem chráněn právem hosta. Zákony pohostinnosti jsou stejně staré jako První lidé a stejně posvátné jako stromy srdce.“ Ukázal na stůl mezi nimi, na rozlomený chléb a slepičí kosti. „Zde jsi ty mým hostem, a nikdo ti nemůže ublížit… alespoň dnešní noc. A tak mi pověz pravdu, Jone Sněhu. Jsi zbabělec, který převlékl svůj plášť ze strachu, nebo máš nějaký jiný důvod, který tě přivádí do mého stanu?“

Právo hosta nebo ne, Jon Sníh věděl, že vkročil na tenký led. Jediný chybný krok a proboří se rovnou do vody tak ledové, že se mu zastaví srdce. Zvaž pečlivě každé slovo, než je proneseš, říkal si v duchu. Dlouze se napil medoviny, aby si koupil čas. Když položil roh stranou, řekl: „Pověz mi, proč jsi ty převlékl plášť, a já ti povím, proč jsem převlékl svůj.“

Mance Nájezdník se usmál, v což Jon taky doufal. Král byl zjevně mužem, který miloval zvuk vlastního hlasu. „Nepochybuji, že už jsi slyšel příběhy o mém zběhnutí.“

„Někteří říkají, že to bylo pro korunu. Jiní tvrdí, že pro ženu. Další, žes v sobě měl krev divokých.“

„Krev divokých je krev Prvních lidí, stejná krev, jako koluje v žilách Starků. Co se týče koruny, vidíš tu snad nějakou?“

„Vidím ženu.“ Podíval se na Dallu.

Mance ji vzal za ruku a přitáhl ji k sobě blíž. „Moje paní je v tomto ohledu bez viny. Potkal jsem ji až při svém návratu od hradu tvého otce. Půlruký byl vytesaný ze dřeva starého dubu, ale já jsem z masa a krve, a mám velkou slabost pro půvaby žen…, což mne neodlišuje od tří čtvrtin mužů Hlídky. Jsou tam muži, co nosí černou, a přitom měli desetkrát tolik žen jako já ubohý král. Můžeš hádat znovu, Jone Sněhu.“

Jon chvíli přemýšlel. „Půlruký říkal, žes vášnivě miloval hudbu divokých.“

„Miloval. Stále ji mám rád. Teď už jsi blíž pravdě, ano, ale stále jsi vedle.“ Mance vstal, rozepjal sponu, která držela na místě jeho plášť. Přehodil ho přes lavici. „Bylo to kvůli tomuhle.“ „Kvůli plášti?“

„Kvůli černému vlněnému plášti přísahajícího bratra Noční hlídky,“ přitakal Král za Zdí. „Jednoho dne zrána jsme na průzkumné výpravě skolili krásného velkého losa. Stahovali jsme jej z kůže, když tu pach jeho krve vylákal stínokočku z jejího pelechu. Zahnal jsem ji, ale ne předtím než rozervala můj plášť na kusy. Vidíš? Tady, tady a tady?“ Zasmál se. „Podrápala mi taky ruku a záda a teklo ze mě víc krve než z toho losa. Moji bratři se obávali, že bych mohl umřít, než se jim podaří dostat mě zpátky k mistru Mullinovi ve Stínové věži, a tak mě odnesli do vesnice divokých, o které věděli, že tam bydlí moudrá stařena, co se věnuje přírodnímu léčitelství. Náhoda tomu chtěla, že už byla mrtvá, ale její dcera se o mě postarala stejně dobře, vyčistila mi rány, zašila mne a krmila ovesnou kaší a lektvary, dokud jsem nebyl zas tak silný, abych mohl opět nasednout na koně. A zašila taky díry v mém plášti, vyspravila je šarlatovým hedvábím z Ašaje, které její babička kdysi vytáhla z vraku bárky vyplavené na Zamrzlém pobřeží. Byl to ten největší poklad, jaký měla, a ona mi ho darovala.“ Přehodil si plášť zpátky přes ramena. „Jenže ve Stínové věži mi dali nový plášť ze skladu, černý, černě podšitý a černě olemovaný, aby ladil s mými černými kamašemi, černými botami, černou kroužkovou zbrojí a stejně černou suknicí. Ten nový plášť na sobě neměl žádné trhliny, škrábance ani díry… a nejvíc ze všeho postrádal červeň. Muži Noční hlídky se oblékají do černého, připomněl mi přísně ser Denys Mallister, jako bych na to byl zapomněl. Řekl, že můj vyspravený plášť je dobrý akorát tak na spálení.

Příštího rána jsem odešel… na místo, kde polibek nebyl zločinem a muž tam mohl nosit plášť, jaký si vybral.“ Zapnul sponu a znovu se posadil. „A ty, Jone Sněhu?“

Jon se znovu napil medoviny. Existuje jen jedno vysvětlení, které bude ochoten přijmout. „Říkal jsi, žes byl na Zimohradu, té noci, co můj otec hostil krále Roberta.“

„Řekl jsem to, protože je to pravda.“

„Pak jsi nás tedy všechny viděl. Prince Joffreyho a prince Tommena, princeznu Myrcellu, moje bratry Robba, Brana a Rickona, moje sestry Aryu a Sansu. Viděl jsi, jak jdou středem uličky, jak se na ně upírají oči všech přítomných v síni a jak zaujímají svá místa u stolu hned pod stupínkem, kde seděl král s královnou.“

„Vzpomínám si na to.“

„A viděl jsi, kde jsem seděl já, Mance?“ Naklonil se dopředu. „Viděl jsi, kam posadili bastarda?“

Mance Nájezdník dlouhou chvíli pozoroval Jonův obličej. „Myslím, že bychom ti měli najít nový plášť,“ řekl král s rukou napřaženou k Jonově pravici.

DAENERYS

Přes klidnou modrou vodu k nim zaznívalo pomalé, pravidelné dunění bubnů a tichý svist vesel z galér. Velká koga sténala v jejich vlně, se silným provazem napjatým mezi nimi k prasknutí. Křídla Baleriona visela ochablá, beznadějně zplihlá ze stěžňů. Avšak i přesto - jak tam tak stála na příďové nástavbě a pozorovala své draky honící se navzájem po bezmračné obloze - byla tak šťastná, jak si už dlouho nepamatovala.

Její Dothrakové nazývali moře jedovatou vodou, protože nedůvěřovali žádné tekutině, kterou nemohli pít jejich koně. V den, kdy tři lodě zvedly kotvy v Qarthu, by si člověk myslel, že se plaví spíš do pekel než do Pentosu. Její chrabří pokrevní jezdci hleděli na zmenšující se linii pobřeží vytřeštěnýma očima s obrovitým bělmem, každý z těch tří odhodlaný nedat svůj strach najevo před ostatními dvěma, zatímco její služebné Irri a Jhiqui zoufale svíraly brlení a zvracely přes bok lodi při každém malém zhoupnutí. Zbytek Danyina nepočetného khalasaru se zdržoval dole v podpalubí, dával přednost společnosti svých nervózních koní před děsivým světem bez krajiny kolem lodí. Když je šest dnů od začátku plavby přepadla náhlá bouře, slyšela je přes padací dvířka; koně kopali a hlasitě řičeli, a lidé khalasaru se modlili tenkými rozechvělými hlasy pokaždé, když byl Balerion nadzvednut vlnou nebo se zakymácel. Žádná bouře však nemohla vystrašit Dany. Daenerys za bouře zrozená, říkali ji, protože s pláčem přišla na tento svět na dalekém Dračím kameni, když venku vyla ta největší bouře, jakou Západozemí pamatovalo, tak strašlivá, že rvala kamenné chrliče z hradeb a rozbíjela flotilu jejího otce na třísky.

Úzké moře bylo často bouřlivé a Danny se na něm plavila snad půlstovkykrát jako malé děvče, když prchala z jednoho svobodného města do dalšího půl kroku před hrdlořezy najatými Uchvatitelem. Milovala moře. Milovala ostrý slaný pach ve vzduchu i nezměrnou rozlehlost horizontů spoutaných jen klenbou azurově modré oblohy nad nimi. Navozovalo jí to pocit, jako by byla nepatrná, ale zároveň svobodná. Měla ráda delfíny, kteří někdy hravě poskakovali vedle Baleriona a prořezávali vlny jako stříbřité šipky, a také létající ryby, jež tu a tam zahlédli. Dokonce měla ráda námořníky se všemi jejich písněmi a příběhy. Jednou na cestě do Braavosu, když pozorovala posádku, jak se potýká s velkou zelenou plachtou, kterou stahovali dolů před blížící se bouří, si dokonce říkala, jak by bylo hezké stát se námořníkem. Když to ale pověděla svému bratrovi, Viserys ji vykrákal za vlasy, až vykřikla. „Jsi krev draka,“ křičel na ni. „Draka, ne nějaké smradlavé ryby.“

Byl to blázen, v tomto ohledu a v tolika jiných věcech, pomyslela si Dany. Kdyby byl moudřejší a trpělivější, byl by to on, kdo by se teď plavil na západ, aby zabral trůn, který po právu náleží jemu. Uvědomovala si, že Viserys byl hloupý a krutý, a přesto svého bratra někdy postrádala. Ne toho brutálního muže, jakým se stal na samém konci, ale bratra, který jí někdy dovolil, aby si zalezla k němu do postele, chlapce, jenž jí vyprávěl příběhy o Sedmi královstvích a mluvil o tom, o kolik lepším se jejich život stane, jakmile získá svou korunu.

U jejího lokte se objevil kapitán. „Kéž by tak náš Balerion uměl létat stejně jako jeho jmenovec, Tvoje Výsosti,“ řekl v odrodilé valyrijštině, ztěžka zastřené výrazným pentoským přízvukem. „Pak bychom nepotřebovali veslovat ani se nechat táhnout či se modlit o vítr.“

„Přesně tak, kapitáne,“ odpověděla s úsměvem, potěšená, že si toho muže získala. Kapitán Groleo byl starý Pentosan, stejně jako jeho pán Illyrio Mopatis, a zpočátku byl z dívky, která k němu na palubu přivedla tři draky, značně nervózní. Přes okrajníky stále visela polovina stovky věder plných mořské vody, kvůli případnému požáru. Groleo chtěl nejdřív vsadit draky do klecí a Dany souhlasila, aby utišila jeho obavy, jenže jejich utrpení bylo tak hmatatelné, že svoje rozhodnutí brzy změnila a trvala na to, aby byli puštěni na svobodu.

Dokonce i kapitán Groleo tomu byl teď rád. Zatím hasili jen jeden oheň, se kterým si snadno poradili; naproti tomu se zdálo, že na Balerionovi je teď o hodně méně krys než předtím, když se plavil pod jménem Saduleon. A jeho posádka, zpočátku plná strachu i zvědavosti zároveň, začala být na „svoje“ draky zvláštním způsobem hrdá. Každý z mužů posádky, od kapitána po kuchtíka, se rád díval, jak ti tři létají nad lodí…, třebaže žádný z nich tak moc jako Dany.

Jsou to moje děti, říkala si, a pokud maegi mluvila pravdu, jsou to jediné děti, které kdy budu mít.

Viserionovy šupiny měly barvu čerstvé smetany, jeho rohy, křídlové kosti a páteřní hřeben byly z temného zlata, které se jasně lesklo jako ryzí kov na slunci. Rhaegal měl barvu zeleni léta smíšenou s bronzem podzimu. Plachtili nad lodí v širokých kruzích, výš a výš, každý se pokoušel vzlétnout nad toho druhého.

Dany brzy pochopila, že draci dávají přednost útoku z výšky. Pokud se cokoli dostalo mezi ně a slunce, složili křídla, s křikem slétli střemhlav dolů a dopadli z oblohy semknutí dohromady v propletené šupinaté kouli, s chňapajícími čelistmi a švihajícími ocasy. Když to udělali poprvé, měla strach, že mají v úmyslu zabít se navzájem, ale byla to jen zábava. Než se stačili dotknout mořské hladiny, rozpletli se a znovu vzlétli, křičící a syčící, se slanou vodou odpařující se z kůže jejich křídel, která mocnými údery mávala ve vzduchu. Drogon byl taky vysoko nahoře, třebaže nikde v dohledu; býval míle a míle před lodí, nebo míle a míle vzadu, na lovu.

Byl věčně hladový, její Drogon. Hladový a rychle rostl. Další rok, možná dva a bude dost velký na to, aby se na něm dalo sedět. Pak už nebudu potřebovat žádné lodě, abych se dostala přes velké slané moře.

Ten čas však dosud nenastal, Rhaegal a Viserion byli velikosti malých psů, Drogon byl jen o něco málo větší a jakýkoli pes by je převážil; byli samá křídla, krk a ocas, mnohem lehčí, než vypadali. A tak musela Daenerys Targaryen spoléhat na dřevo a vítr a plachty, aby ji odnesly domů.

Dřevo a plachty jí až dosud sloužily dobře, jen přelétavý vítr se zachoval jako zrádce. Již šest dnů a šest nocí panovalo úplné bezvětří a nyní nastal sedmý den, a stále ani závan, který by naplnil jejich plachty. Naštěstí byly dvě z lodí, které pro ni poslal magistr Illyrio, obchodními galérami, každá se dvěma stovkami vesel a posádkou veslařů se silnými pažemi, aby k nim mohli usednout. Velká koga Balerion však byla něco jiného; těžkopádné plavidlo s širokou palubnicí, rozlehlými lodními prostorami a obrovitými plachtami, jenže naprosto bezmocné za bezvětří. Galéry Vhagar a Meraxes vyhodily lana a táhly ji za sebou, jenže s Balerionem v závěsu to byla bolestně pomalá plavba. Všechny tři lodě byly přelidněné a plně naložené zbožím.

„Nevidím Drogona,“ řekl ser Jorah Mormont, když se k ní připojil na příďové nástavbě. „Už se zase ztratil?“

„To my jsme se ztratili, pane. Drogonovi se tohle mokré plazení nelíbí o nic víc než mně.“ Černý drak byl odvážnější než druzí dva, a tak se jako první rozhodl vyzkoušet svá křídla nad vodou, jako první přeletěl od lodi k lodi, první se ztratil v proplouvajícím mračnu… a jako první zabíjel. Ryba ještě nestačila prolétnout nad hladinu, když byla probodena kopím plamene, uchvácena a spolknuta. „Jak velký asi naroste?“ zeptala se Dany zvědavě. „Víš to?“

„V Sedmi královstvích se vypravují příběhy o dracích, kteří narostli do takové velikosti, že byli schopni vytahovat obří krakeny z moře.“

Dany se zasmála. „To by byl úchvatný pohled.“

„Je to jen příběh, khaleesi“ řekl její exilový rytíř. „Povídají si taky o starých moudrých dracích, co žili tisíc let.“

„Ano, a jak dlouho tedy vůbec drak žije!“ Vzhlédla, když Viserion zakroužil nízko nad lodí, s křídly pomalu bijícími ve vzduchu a rozviřujícími ochablé plachty.

Ser Jorah pokrčil rameny. „Přirozená délka života draka je mnohokrát delší než u člověka, či alespoň nás k této víře přivedly písně…, ale draci, které Sedm království znalo nejlépe, patřili rodu Targaryenů. Byli chováni pro válku a ve válkách umírali. Není snadným úkolem porazit draka, ale je to možné.“

Panoš Bělovous, stojící u galionové figury na přídi a svírající štíhlou rukou svoji dlouhou hůl z tvrdého dřeva, se otočil k nim a řekl: „Balerion Černý děs byl dvě stě let stár, když zemřel během vlády Jaehaeryse Smírce. Byl tak obrovitý, že polykal pratury vcelku. Drak nikdy nepřestává růst, Tvoje Výsosti, má-li dostatek potravy a svobodu.“ Jmenoval se Arstan, ale Silný Belwas ho pojmenoval Bělovous, pro jeho bílé kníry a bradu, a teď mu tak říkali téměř všichni. Byl vyšší než ser Jorah, třebaže ne tak svalnatý; oči měl světle modré a jeho dlouhý vous byl bílý jako padlý sníh a jemný jako hedvábí.

„Svobodu?“ zeptala se Dany zvědavě. „Co tím myslíš?“

„Tvoji předkové postavili v Králově přístavišti pro svoje draky obrovitý hrad s kopulí. Říkali mu Dračí doupě. Stále stojí na vrcholu Rhaenysina kopce, třebaže teď z něj zbyly už jen ruiny. Právě tam královští draci prodlévali v minulých dobách. Byly to obrovité jeskyňovité prostory s železnými dveřmi tak širokými, že jimi projelo třicet rytířů vedle sebe. Přesto si lidé všimli, že žádný z draků v doupěti nikdy nedosáhl velikosti svých předků. Mistři říkali, že to bylo kvůli zdem kolem nich a kvůli velké kopuli nad jejich hlavami.“

„Kdyby nás zdi dokázaly udržet malými, rolníci by byli droboučcí a králové jako obři,“ poznamenal ser Jorah. „Viděl jsem velké muže narozené v chatrčích a trpaslíky, co prodlévali v hradech.“

„Lidé jsou lidé,“ odpověděl Bělovous. „Draci jsou draci.“

Ser Jorah si pohrdavě odfrkl. „Jak chytré.“ Exilový rytíř neměl starého muže příliš v lásce, což ostatně dával najevo od prvního okamžiku. „Co ty vůbec víš o dracích?“

„Dost málo, to je pravda. Přesto jsem sloužil nějaký čas v Králově přístavišti v dobách, kdy na Železném trůnu seděl král Aerys a procházel jsem pod dračími lebkami, které shlížely dolů ze stěn jeho trůnní síně.“

„Viserys o těch lebkách mluvil,“ řekla Danny. „Uchvatitel je dal sundat a kamsi je schoval. Nesnesl, aby na něj shlížely, zatímco seděl na svém ukradeném trůnu.“ Pokynula Bělovousovi, aby šel blíž. „Znal jsi mého královského otce osobně?“ Král Aerys II. zemřel předtím, než se jeho dcera narodila. „Měl jsem tu velkou čest, Tvoje Výsosti.“

„Byl podle tebe dobrý a laskavý?“

Bělovous se ze všech sil snažil nedat najevo svoje pocity, ale přesto se zřetelně zračily v jeho tváři. „Jeho Veličenstvo bylo… často příjemné.“

„Často?“ Dany se usmála. „Ale ne vždycky?“

„Dokázal být velmi tvrdý na ty, které považoval za svoje nepřátele.“

„Moudrý člověk si nikdy neudělá nepřítele z krále,“ poznamenala Dany. „Znal jsi také mého bratra Rhaegara?“

„Říkalo se, že žádný člověk prince Rhaegara ve skutečnosti neznal, avšak já měl to privilegium, že jsem ho viděl na turnaji a často jsem ho slýchal hrát na harfu se stříbrnými strunami.“

Ser Jorah zavrtěl hlavou. „Společně s tisícovkou dalších na nějaké hostině na oslavu sklizně. Příště budeš tvrdit, žes mu dělal panoše.“

„Nic takového netvrdím, pane. Panošem prince Rhaegara byl Myles Mooton a po něm Richard Lonmouth. Když si vysloužili ostruhy, sám je pasoval na rytíře a oni zůstali jeho blízkými druhy. Také mladý lord Connington byl princi drahý, ale jeho nejstarším přítelem byl Arthur Dayne.“

„Meč jitra!“ zvolala Dany potěšeně. „Viserys mi často vyprávěl o jeho čarovném bílém meči. Říkal, že ser Arthur byl jediným mužem v celé říši, kterého náš bratr považoval za sobě rovného.“

Bělovous sklonil hlavu. „Nepřísluší mi, abych pochyboval o slovech prince Viseryse.“

„Krále,“ opravila ho Dany. „Byl to král, třebaže nikdy nevládl, Viserys, třetí svého jména. Ale cos tím myslel?“ Jeho odpověď nebyla taková, jakou očekávala. „Ser Jorah jednou pojmenoval Rhaegara posledním drakem. To by ale musel být válečníkem, kterému nebylo rovno, aby ho tak mohli zvát, ne?“

„Tvoje Výsosti,“ řekl Bělovous, „princ z Dračího kamene byl tím nejmocnějším válečníkem ze všech, ale…“

„Pokračuj,“ naléhala na něho. „Se mnou můžeš mluvit otevřeně.“

„Jak poroučíš.“ Starý muž se opřel o svou hůl z tvrdého dřeva, nakrčil čelo. „Válečník, kterému nebylo rovno… jsou to pěkná slova, Tvoje Výsosti, ale slova nevyhrávají bitvy.“

„Meče vyhrávají bitvy,“ vyhrkl ser Jorah neomaleně. „A princ Rhaegar věděl jak meč používat.“

„To věděl, pane, ale… viděl jsem stovky turnajů a víc válek, než bych si mohl přát, a jakkoli silný nebo rychlý či zkušený může být rytíř, jsou jiní, kteří se mu vyrovnají. Člověk vyhraje v jednom turnaji a záhy je poražen v dalším. Kluzké místečko v trávě může znamenat porážku, nebo i to, cos pojedl k večeři předchozího dne. Změna větru může jinému přinést dar vítězství.“ Pohlédl na sera Joraha. „Nebo šáteček od dámy přivázaný k mužově paži.“

Mormontův obličej zbrunátněl. „Važ svá slova, starý muži,“

Dany věděla, že Arstan viděl sera Joraha bojovat v Lannisportu, kde Mormont zvítězil s šátečkem od dámy přivázaným k ruce. Získal si tehdy také dotyčnou dámu; Lynesse z rodu Hightowerů, svou druhou manželku, urozenou a krásnou…, ale zničila mu život a opustila ho a vzpomínka na ni pro něj teď měla hořkou pachuť. „Mírni se, můj rytíři.“ Položila Jorahovi ruku na rameno. „Jsem si jistá, že Arstan tě nemínil urazit.“

„Jak si přeješ, khaleesi.“ Hlas sera Joraha byl plný nevraživosti.

Dany se otočila zpátky k panošovi. „Vím toho o Rhaegarovi tak málo. Jenom příběhy, které mi vyprávěl Viserys, a ten byl malý chlapec, když náš bratr zemřel. Jaký byl ve skutečnosti?“

Starý muž se na chvíli zamyslel. „Udatný. To především. Odhodlaný, rozvážný, svědomitý, cílevědomý. Povídá se o něm jeden příběh…, ale ser Jorah ho nepochybně zná stejně dobře jako já.“

„Ráda bych ho slyšela od tebe.“

„Jak si přeješ,“ řekl Bělovous. „Jako malý chlapec princ z Dračího kamene četl až k posedlosti. Začal číst tak brzy, až lidé říkali, že královna Rhaella musela spolknout nějaké knihy spolu se svící, když ho nosila v lůně. Rhaegara nezajímaly hry jiných dětí. Mistři byli udiveni jeho rozumem, ale rytíři jeho otce kysele žertovali, že na svět přišel nový Baelor Požehnaný. Dokud ovšem princ Rhaegar jednoho dne nenašel ve svých svitcích něco, co ho úplně změnilo. Nikdo neví, co to mohlo být, ale chlapec se jednou časně zrána náhle objevil na nádvoří, kde si rytíři oblékali svou ocel. Šel k seru Willemovi Darrymu, zbrojmistrovi, a řekl: ,Chci meč a zbroj. Zdá se, že musím být válečníkem.´“

„A byl!“ zvolala Dany potěšeně.

„Byl, vskutku.“ Bělovous se uklonil. „Omlouvám se, Tvoje Výsosti, Mluvíme zde o válečnících a já vidím, že se Silný Belwas probudil. Musím jít za ním.“

Dany pohlédla na záď. Eunuch si to šinul přes palubu uprostřed lodi, na svou velikost nezvykle čiperně. Belwas byl nevelkého vzrůstu, zato statný, dobrých patnáct kamenů sádla a svalů. Rozložité hnědé břicho mu křižovaly vybledlé jizvy. Nosil volné pytlovité kalhoty, kolem čela pásek ze žlutého hedvábí a absurdně malou koženou vestičku zpevněnou železnými cvočky. „Silný Belwas má hlad!“ zaburácel na každého a na nikoho konkrétního. „Silný Belwas teď bude jíst!“ Otočil se a spatřil na příďové nástavbě Arstana. „Bělovousi! Přines jídlo pro Silného Belwase!“

„Můžeš jít,“ propustila Dany panoše. Znovu se uklonil a vzdálil se, aby vyhověl potřebám muže, kterému sloužil.

Ser Jorah ho pozoroval s úšklebkem na svém strohém poctivém obličeji, Mormont byl velký a statný, se silnými čelistmi a mohutný v ramenou. Rozhodně ne nepohledný podle jakýchkoli měřítek, a natolik opravdový přítel, jakého jen Dany mohla poznat. „Udělala bys dobře, kdybys slovům toho starce příliš nedůvěřovala,“ poznamenal, když byl Bělovous z doslechu.

„Královna musí naslouchat všem,“ připomněla mu. „Lidem urozeným i nízkého původu, silným a slabým, čestným i prodejným. Jeden hlas k tobě může promlouvat falešně, ale v mnoha ostatních lze vždycky nalézt pravdu.“ Četla to v jedné knize.

„Slyš tedy můj hlas, Tvoje Výsosti,“ řekl rytíř v exilu. „Arstan Bělovous s tebou hraje nepoctivou hru. Je příliš starý na to, aby byl panošem, a až příliš zběhlý a zkušený, než aby sloužil tomu vypasenému kusu eunucha.“

To je opravdu zvláštní, musela připustit Dany. Silný Belwas byl bývalý otrok, vychovaný a vycvičený v bojových doupatech Meereenu. Magistr Illyrio ho poslal, aby na ni dával pozor, jak alespoň Belwas tvrdil, a byla pravda, že Dany potřebovala ochranu. Uchvatitel na jeho Železném trůnu nabídl pozemky a šlechtický titul kterémukoli člověku, který ji zabije. Už došlo k jednomu pokusu, s otrávenou číší vína. Čím víc se blížila k Západozemí, tím bylo pravděpodobnější, že dojde k dalšímu útoku. V Qarthu za ní poslal čaroděj Pyat Pree Lítostivého muže, aby pomstil Neumírající, které spálila v jejich Domě prachu. Říkalo se, že čarodějové nikdy nezapomínají, když jim někdo ublíží, a že Lítostiví muži vždycky nakonec splní svůj úkol. Většina Dothraků také byla proti ní. Bývalí koové khala Droga teď stáli v čele svých vlastních khalasarů a žádný z nich by neváhal na místě zaútočit na jejich malou skupinku, aby pozabíjel a zotročil její lid a odtáhl Dany zpátky do Vaes Dothrak, na její řádné místo mezi vyschlými stařenami dosh khaleenu. Doufala, že Xaro Xhoan Daxos není její nepřítel, jenže qarthénský kupec horoucně prahl jen po jejích dracích. A taky tam poznala Quaithe ze Stínu, tajemnou ženu v rudé lakované masce a s podivnými kryptickými radami. Byla také jejím nepřítelem, nebo jen nebezpečným přítelem? To Dany nebyla schopná říct.

Ser Jorah mne zachránil před travičem a Arstan Bělovous před jedovatým mantikorem. Možná mne příště zachrání Silný Belwas. Obrovitý na to byl až dost, s pažemi jako kmínky stromů a s velkým zakřiveným arakhem, tak ostrým, že by se jím mohl holit, v nepravděpodobném případě, že by mu vyrašily vousy na hladkých hnědých tvářích. A přesto byl také dětinský. Je toho hodně, po čem by se u něho dalo jako u ochránce toužit. Naštěstí mám sera Joraha a svoje pokrevní jezdce. Časem se stanou jejími nejmocnějšími ochránci draci, tak jak tomu bylo u Aegona Dobyvatele a jeho sester před třemi stovkami let. Avšak teď pro ni byli spíš zdrojem nebezpečí než ochrany. Byli to jediní tři živí draci na celém světě a patřili jí; byli údivem, děsem, a především měli nezměrnou cenu.

Přemítala o svých dalších slovech, když tu ucítila, jak ji něco ovanulo vzadu na krku a přes tvář jí přelétl pramen stříbrozlatých vlasů. Nad jejich hlavami zapraskalo a pohnulo se plachtoví, a tu se nad celým Balerionem zvedl radostný pokřik. „Vítr!“ volali námořníci! „Vítr se vrátil, vítr!“

Dany pohlédla vzhůru k plachtám velké kogy, které se vlnily a nadouvaly, zatímco lanoví drnčelo, napínalo se a zpívalo sladkou píseň, kterou postrádali už šest dlouhých dnů. Kapitán Groleo se spěšně vyřítil na záď a začal vydávat příkazy. Ti z Pentosanů, kteří zrovna nejásali radostí, šplhali vzhůru po stěžních. Dokonce i Silný Belwas ze sebe vydal hlasitý výkřik a zaskotačil si. „Bohové jsou dobří!“ řekla Dany. „Vidíš, Jorahu? Už jsme znovu na cestě.“

„Ano,“ řekl, „ale k čemu je to dobré, moje královno?“

Celý den vanul vítr, nejdříve stálý z východu, pak v divokých poryvech. Slunce zapadlo ve změti rudých mračen. Jsem stále polovinu světa od Západozemí, připomněla Dany sama sobě, ale každou hodinou se mu ocitám blíž. Pokoušela se představit si, jaký to bude pocit, až poprvé spatří zemi, ve které jí bylo osudem určeno vládnout. Bude to to nejkrásnější pobřeží, jaké jsem kdy viděla, tím jsem si jistá. Jak by tomu mohlo být jinak?

Ale později toho večera, když Balerion brázdil temnou mořskou hladinu, seděla Dany se zkříženýma nohama na pryčně v kapitánově kajutě a krmila svoje draky („Dokonce i na moři,“ řekl Groleo mile, „mají královny přednost před kapitány.“), když tu se ozvalo prudké zaklepání na dveře.

Irri spala u nohou jejího lůžka (bylo příliš úzké, než aby na něm mohly nocovat tři, a dnes byla řada na Jhiqui, aby se podělila o měkkou péřovou postel se svou khaleesi“), ale při zaklepání vstala a odešla ke dveřím. Dany vytáhla pokrývku a zastrčila si ji do podpaždí. Byla v tuto pozdní hodinu nahá, protože již neočekávala návštěvu. „Pojď,“ řekla, když spatřila stát venku pod houpající se lucernou sera Joraha.

Rytíř v exilu sklonil hlavu a vstoupil. „Tvoje Výsosti. Omlouvám se, že tě vyrušuji ze spaní.“

„Ještě jsem nespala, pane. Pojď dál a dívej se.“ Vzala z mísy na svém klíně kus nasoleného hovězího a podržela ho tak, aby jej její draci viděli. Všichni tři ho hladově pozorovali. Rhaegal rozprostřel zelená křídla a rozvířil vzduch a Viserionův krk se komíhal dozadu a dopředu jako dlouhý bledý had, jak drak sledoval pohyby její ruky. „Drogone,“ řekla Dany tiše, „dracarys.“ A vyhodila maso do vzduchu.

Drak se pohnul rychleji než útočící kobra. Z tlamy mu vyšlehl plamen, oranžový, šarlatový a černý, a sežehl maso ještě předtím, než začalo padat k zemi. Když se drakovy ostré černé zuby scvakly kolem něho, Rhaegal se odvážil strčit hlavu blíž, jako by chtěl ukrást kořist z čelistí svého bratra, ale Drogon polkl a zařval, a menší zelený drak mohl jen zklamaně zasyčet.

„Nech toho, Rhaegali,“ řekla Dany podrážděně a jemně ho pleskla po hlavě. „Ty už jsi měl nejméně jednou. Žádné nenasytné draky tu nepotřebuju.“ Usmála se na sera Joraha. „Už jim nemusím opékat maso v železném koši.“

„To vidím. Dracarys?“

Všichni tři draci otočili pří zvuku toho slova hlavy a Viserion vypustil z tlamy zášleh bledězlatého plamene, který přiměl sera Joraha spěšně couvnout. Dany se zasmála. „Opatrně s tím slovem, pane, jinak ti sežehnou vous. Ve staré valyrijštině to znamená ‘dračí oheň'. Chtěla jsem vybrat takový příkaz, který by nikdo neměl vyslovit ani náhodou.“

Mormont přikývl. „Tvoje Výsosti,“ spustil, „říkal jsem si, zda bych si s tebou nemohl chvíli pohovořit v soukromí?“

„Samozřejmě. Irri, nech nás o samotě.“ Položila ruku na Jhiquino nahé rameno a probudila dívku ze spánku. „Ty taky, drahá. Ser Jorah si se mnou potřebuje promluvit.“

„Ano, khaleesi.“ Jhiqui slezla z pryčny, nahá a zívající, s hustými černými vlasy rozcuchanými kolem hlavy. Rychle se oblékla a pak společně s Irri odešly a zavřely za sebou dveře.

Dany rozdala drakům zbytek nasoleného masa, aby se o ně poprali, a popleskala místo na posteli vedle sebe. „Posaď se, dobrý pane, a pověz mi, co tě trápí.“

„Tři věci,“ Ser Jorah se posadil. „Silný Belwas. Ten Arstan Bělovous. A Illyrio Mopatis, který je poslal.“

Už zase? Dany si vyhrnula pokrývku výš a vytáhla si jeden její cíp přes rameno. „A proč je tomu tak?“

„Čarodějové v Qarthu tě varovali, že budeš třikrát zrazena,“ připomněl jí exilový rytíř, zatímco Viserion a Rhaegal na sebe začali vzájemně dorážet.

„Jednou pro krev, jednou pro zlato a jednou pro lásku.“ Bylo nanejvýš nepravděpodobné, že by zrovna na tohle mohla zapomenout. „Mirri Maz Duur byla první.“

„Což znamená, že dva zrádci ještě zbývají…, a teď se tady objevili ti dva. Považuji to za znepokojivé. Nezapomínej, že Robert nabídl šlechtický titul muži, který tě zabije.“

Dany se naklonila dopředu a zatahala Viseriona za ocas, aby jej odtáhla od jeho zeleného bratra. Pokrývka jí při pohybu sklouzla z hrudi. Spěšně ji popadla a znovu se zahalila. „Uchvatitel je mrtvý,“ řekla.

„Na jeho místě však vládne jeho syn.“ Ser Jorah zvedl pohled a jeho černé očí se setkaly s jejími. „Poslušný syn, který splácí dluhy svého otce. Dokonce i krvavé dluhy.“

„Ano, ten chlapec Joffrey by mne mohl chtít mít mrtvou… pokud si vůbec vzpomene, že žiju. Co to má společného s Belwasem a Arstanem Bělovousem? Vždyť ten stařec ani nenosí meč. Sám jsi to viděl.“

„Ano. A taky jsem viděl, jak zručně umí zacházet s tou svou holí. Vzpomínáš, jak zabil mantikora v Qarthu? Stejně snadno to mohl být tvůj krk, který by svou holí přerazil.“

„Mohl být, ale nebyl,“ poukázala. „A ten mantikor byl jedovatý, určený k tomu, aby mne zabil, Arstan mi zachránil život.“

„Khaleesi, nenapadlo tě, že Bělovous a Belwas mohli být s tím najatým vrahem spolčeni? Všechno to mohl být jen nečistý úklad, aby si získali tvou důvěru.“

Drogon pří náhlém výbuchu Danyina smíchu zasyčel a Viserion se s mocným mávnutím křídel vznesl do vzduchu a odletěl na svoje bidýlko nad okénkem v boku lodi. „V tom případě jim ten jejich úklad vyšel.“

Exilový rytíř jí úsměv neoplatil. „Tohle jsou Illyriovy lodě, Illyriovi kapitáni, Illyriovi námořníci… a Silný Belwas a Arstan jsou taky jeho muži, ne tvoji.“

„Magistr Illyrio mne chránil už v minulosti. Silný Belwas říká, že plakal, když se doslechl, že je můj bratr mrtvý.“

„Ano,“ přitakal Mormont, „ale plakal pro Viseryse, nebo pro plány, které s ním měl?“

„Nikdy s ním neměl nekalé plány. Magistr Illyrio je přítel rodu Targaryenů, a bohatý…“

„Nenarodil se jako bohatý. Ve světě, jak jsem ho viděl já, se žádný člověk nestane boháčem jen díky své laskavosti. Čarodějové řekli, že druhá zrada bude pro zlato. Co miluje Illyrio Mopatis víc než zlato?“

„Svou kůži.“ Drogon na druhé straně kajuty se nepokojně zavrtěl a z tlamy mu unikla pára. „Mirri Maz Duur mne zradila. Spálila jsem jí za to.“ „Mirri Maz Duur byla ve tvé moci. V Pentosu budeš ty v Illyriově moci. To není totéž. Znám magistra stejně dobře jako ty. Je to nevyzpytatelný muž a vychytralý -“

„Já kolem sebe potřebuju chytré muže, mám-li získat Železný trůn.“

Ser Jorah zavrtěl hlavou. „Ten prodavač vína, který se tě pokoušel otrávit, byl také chytrý muž. Chytří muži často mívají ambiciózní plány.“

Dany vyndala nohy zpod pokrývky. „Vždyť mě přece chráníš. Ty a moji pokrevní jezdci.“

„Čtyři muži? Khaleesi, ty se domníváš, že Illyria Mopatise dobře znáš. A přesto se obklopuješ muži, které neznáš, jako ten nafouknutý měch eunucha a snad nejstarší panoš na světě. Vezmi si ponaučení z Pyata Pree a Xara Xhoana Daxose.“

Myslí to se mnou dobře, připomněla Dany sama sobě. Všechno dělá jen pro lásku. „Mám takový dojem, že královna, která nikomu nedůvěřuje, je stejně pošetilá jako královna, co slepě věří všem. Chápu, že každý člověk, kterého přijmu do svých služeb, pro mne představuje určité riziko, ale jak mohu získat Sedm království, aniž bych riskovala? Copak mám dobýt Západozemí s jedním exilovým rytířem a třemi dothrackými pokrevními jezdci?“

Výraz sera Joraha ztvrdl. „Tvoje cesta je nebezpečná, to nepopírám. Když však budeš slepě důvěřovat každému lháři a intrikánovi, který ti ji zkříží, dopadneš nakonec jako tvůj bratr.“

Jeho zatvrzelost ji rozčilovala. Chová se ke mně jako k nějakému dítěti. „Silný Belwas nemohl zinscenovat svou cestu na snídani. A jaké lži mi napovídal Arstan Bělovous?“

„Není tím, kým předstírá, že je. Mluví troufaleji, než by se kdy
odvážil hovořit jakýkoli panoš.“

„Mluvil upřímně na můj příkaz. Znal mého bratra.“

„Mnoho lidí znalo tvého bratra. Tvoje Výsosti, v Západozemí zasedá lord velitel Královské gardy v malé radě a slouží králi nejenom svou ocelí, ale také svým rozumem. Pokud jsem první z tvé Královské gardy, prosím tě, vyslyš mne. Mám plán, který ti chci předložit.“

„Jaký plán? Pověz mi jej.“

„Illyrio Mopatis tě chce mít zpátky v Pentosu, pod svou střechou. Dobrá, jdi za ním…, ale ve svůj vlastní čas, a ne sama. Přesvědčíme se, jak věrní a poslušní tvoji noví poddaní ve skutečnosti jsou. Přikaž Groleovi, aby změnil kurz do Zálivu otroků.“

Dany si nebyla jistá, zda se jí to, co ser Jorah říká, líbí. Všechno, co kdy slyšela o trzích s masem ve velkých otrokářských městech Yunkaii, Meereenu a Astaporu, bylo odporné a děsivé. „Co je pro mě v Zálivu otroků?“

„Armáda,“ odpověděl ser Jorah Mormont. „Pokud se ti tolik líbí Silný Belwas, můžeš si v bojových doupatech Meerenu koupit stovky takových jako on…, ale já bych obrátil naše plachty do Astaporu. Právě tam můžeš koupit Neposkvrněné.“

„Otroky v bronzových čepičkách s oštěpy?“ Dany viděla stráže Neposkvrněných ve Svobodných městech, postavené u bran magistrů, archonů a monarchů. „K čemu by mi byli Neposkvrnění? Vždyť dokonce ani nejezdí na koních a většina je jich otylá.“

„Neposkvrnění, které jsi viděla v Pentosu a Myru, jsou domácí stráže. To je měkká služba a eunuchové mají tak či tak sklony k tloustnutí. Jídlo je jedinou neřestí, kterou mají povolenu. Posuzovat všechny Neposkvrněné podle pár starých domácích otroků je jako posuzovat všechny panoše podle Arstana Bělovouse, Tvoje výsosti. Znáš příběh o Třech tisících z Qohoru?“

„Ne.“ Pokrývka sklouzla Dany z ramene a ona si ji vytáhla zpátky na místo.

„Stalo se to před čtyřmi sty lety nebo ještě dřív, když Dothrakové poprvé vyjeli z východu, aby vyplenili a spálili každé město a vesnici, co měli v cestě. Khal, který je vedl, se jmenoval Temmo. Jeho khalasar nebyl tak početný jako býval Drogův, ale i tak byl dost velký. Čítal přinejmenším padesát tisíc. Polovina z nich byli jezdci s vlasy spletenými do copů, ve kterých jim cinkaly zvonečky.

Qohořané věděli, že se blíží k jejich městu. Opevnili hradby, zdvojnásobili počet stráží a kromě toho najali dva žoldácké spolky, Jasné praporce a Druhé syny. A jakoby jen mimochodem poslali muže také do Astaporu, aby tam koupil tři tisíce Neposkvrněných. Avšak zpátky do Qohoru to byla dlouhá cesta a jakmile se k němu přiblížili, uviděli kouř a prach a uslyšeli vzdálený lomoz bitvy. Než přišli Neposkvrnění k městu, slunce již zapadlo. Vrány a vlci hodovali pod hradbami na tom, co zbylo z qohorské těžké jízdy. Jasné praporce a Druzí synové uprchli, tak jak to mají žoldnéři ve zvyku tváří v tvář beznadějným situacím. Se snášející se temnotou se Dothrakové stáhli do svých táborů, aby pili, tančili a hodovali, ale nikdo nepochyboval o tom, že se druhého dne za úsvitu vrátí, aby vyrazili městské brány, ztekli hradby, násilnili, plenili a otročili dle libosti.

Jenže když přišlo svítání a Temmo a jeho pokrevní jezdci vyvedli svůj khalasar z tábora, nalezli před branami města tři tisíce seřazených Neposkvrněných, s praporcem s černou kozou vlajícím nad jejich hlavami. Tak malou sílu šlo snadno napadnout ze stran, ale znáš Dothraky. Neposkvrnění byli pěšáci a pěší muži jsou podle Dothraků vhodní jen k tomu, aby byli přejeti.

Dothrakové zaútočili. Neposkvrnění semkli své štíty k sobě, sklonili oštěpy a zůstali stát bez hnutí na místě.

Osmnáctkrát Dothrakové zaútočili, jen aby se lámali na těch štítech a oštěpech jako vlny na kamenitém pobřeží. Třikrát Temmo poslal svoje lučištníky, aby je objeli zezadu a šípy padaly jako déšť na jejich tři tisíce, ale Neposkvrnění jednoduše zvedli své štíty nad hlavy, dokud smršť neskončila. Nakonec jich zbylo jen šest set…, ale na poli mrtvých leželo víc než dvanáct tisíc Dothraků, včetně khala Temma, jeho pokrevních jezdců, jeho koů a všech jeho synů. Ráno čtvrtého dne odvedl nový khal přeživší kolem městských bran v okázalém procesí. Jeden po druhém si každý muž uřízl svůj cop a hodil ho k nohám Neposkvrněných.

Od toho dne jsou městské stráže Qohoru tvořeny výlučně Neposkrvněnými, z nichž každý nosí dlouhý oštěp, na jehož konci visí pletenec lidských vlasů.

Tohle tedy nalezneš v Astaporu, Tvoje Výsosti. Vyloď se tam a pokračuj do Pentosu po pevnině. Bude to sice trvat déle, ano…, ale až budeš lámat chléb s magistrem Illyriem, budeš mít za sebou tisíc mečů, ne jenom čtyři.“

Jeho slova jsou moudrá, pomyslela si Dany, ale… „Jak mám koupit tisíc otrockých vojáků? Jediná cenná věc, kterou mám, je koruna, kterou mi dali členové Turmalínového bratrstva.“

„Draci budou v Astaporu stejným divem, jako byli v Qarthu. Je docela možné, že tě budou otrokáři zasypávat dary, stejně jako to dělali Qarthéňané. Pokud ne…, tyto lodě vezou víc než jen tvoje Dothraky a jejich koně. Jsou plně naložené zbožím z Qarthu. Prošel jsem palubní prostory a viděl jsem vše na vlastní oči. Štůčky hedvábí a balíky tygřích kůži, věci z jantaru a nefritu, šafrán, myrtu…, otroci jsou levní, Tvoje Výsosti, zato tygří kůže jsou vzácné.“

„Jsou to Illyriovy tygří kůže,“ namítla.

„A Illyrio je přítel rodu Targaryenů.“

„Tím větší důvod nekrást mu jeho zboží.“

„K jakému užitku jsou bohatí přátelé, když ti nedají k dispozici své bohatství, moje královno? Pokud by tě magistr Illyrio měl zradit, je to jenom Xaro Xhoan Daxos se čtyřmi bradami. A je-li ve své oddanosti tvé věci upřímný, rozhodně ti nebude vyčítat tři lodě naložené zbožím. Jaké lepší využití by mohly mít jeho tygří kůže, než abys za ně nakoupila počátky své armády?“

To je pravda. Dany cítila narůstající vzrušení. „Na tak dlouhém pochodu budou číhat mnohá nebezpečí…“

„Na moři jsou taky nebezpečí. Podél jižní cesty je plno korzárů a pirátů, a severně od Valyrie straší na Kouřícím moři démoni. Příští bouře by nás mohla potopit nebo rozprášit, obří krakatice by nás mohla stáhnout pod vodu… nebo bychom se mohli opět ocitnout v úplném bezvětří a zemřít žízní, zatímco budeme čekat, až se zvedne vítr. Při pochodu po souši na nás budou číhat jiná nebezpečí, moje královno, ale rozhodně ne větší.“

„Co když ale kapitán Groleo odmítne změnit kurz? A Arstan se Silným Belwasem, co udělají ti?“

Ser Jorah vstal. „Možná je načase, abys to zjistila.“

„Ano,“ rozhodla se. „Udělám to!“ Dany odhodila pokrývku a seskočila z pryčny. „Zajdu za kapitánem okamžitě, poručím mu, aby změnil kurz na Astapor.“ Sklonila se nad svou truhlicí, otevřela její víko a popadla první kus oděvu, který měla pod rukou, volné kalhoty z písečného hedvábí. „Podej mi můj opasek z medailonů,“ poručila Jorahovi, když si natáhla kalhoty přes boky. „A moji vestu -“ řekla a začala se otáčet.

Ser Jorah ji objal.

„Ach,“ bylo jediné, na co se Dany zmohla, než ji přitáhl k sobě a přitiskl svoje rty na její. Byl cítit potem, solí a kůží, a když ji prudce přitiskl k sobě, železné cvočky na jeho kabátci se jí zaryly do holých prsou. Jednou rukou ji držel kolem ramen, zatímco druhou sklouzl dolů po její páteři. Její ústa se otevřela pro jeho jazyk, třebaže to sama sobě nedovolila. Jeho vous škrábe, pomyslela si, ale jeho ústa jsou sladká. Dothrakové vousy nenosili a předtím ji líbal jen khal Drogo. Tohle by neměl dělat. Jsem jeho královna, ne jeho žena.

Byl to dlouhý polibek, i když Dany pak nedokázala říct, jak dlouhý. Když skončil, ser Jorah ji pustil a ona od něj rychle couvla. „Neměl jsi… neměl…“

„Neměl jsem čekat tak dlouho,“ dořekl to za ni. „Měl jsem tě políbit v Qarthu, ve Vaes Tolorru. Měl jsem tě líbat v rudé pustině, každou noc a každý den. Byla jsi stvořena k líbání, často a dobře.“ Sklouzl očima k jejím ňadrům.

Dany si je přikryla rukama, než ji stačily bradavky zradit. „Já… to se nesluší. Jsem tvoje královna.“

„Moje královna,“ řekl, „a ta nejstatečnější, nejsladší a nejkrásnější žena, jakou jsem kdy poznal, Daenerys -!“

„Tvoje Výsosti!“

„Tvoje Výsosti,“ připustil, „drak má tři hlavy, pamatuješ? Přemýšlíš o tom od té doby, co jsi to slyšela od čarodějů v Domě prachu. Nu, zde je význam těch slov: Balerion, Meraxes a Vhagar, na kterých jeli Aegon, Rhaenys a Visenya. Tříhlavý drak rodu Targaryenů - tři draci a tři jezdci.“

„Ano,“ řekla Dany, „jenže mojí bratři jsou mrtví.“

„Rhaenys a Visenya byly nejenom Aegonovy sestry, ale také jeho manželky. Ty nemáš žádné bratry, ale můžeš pojímat muže za manžele. A já ti pravdivě povídám, Daenerys, že v celém širém světě nenajdeš muže, který by ti byl jen zpola věrný tak, jako jsem já.“

BRAN

Výběžek se zvedal prudce ze země, dlouhý ohyb z kamene a hlíny vytvarovaný do podoby klepeta. V jeho dolní polovině lnuly ke svahům borovice, hloh a jasany, ale výš byla země holá a linie pahorku byla stroze vykreslená proti oblačné obloze.

Cítil, jak ho vysoký kámen volá. Běžel vzhůru, zpočátku lehce hopkal, pak utíkal rychleji a stále výš a jeho nohy ukusovaly ze svahu. Z větví nad jeho hlavou vzlétali ptáci, které vyplašil, s třepetáním křídel se vznášeli vzhůru k obloze. Slyšel vítr vzdychající mezi listovím, veverky švitořící jedna na druhou, dokonce i zvuk, který vydala borová šiška, když spadla z výšin na jehličím posetou hlínu. Bezpočet pachů se sléval v píseň, která plnila dobrý zelený svět kolem něho.

Štěrk mu odlétal zpod tlap, když ze svahu ukrajoval posledních pár stop, aby záhy stanul na hřebeni. Slunce viselo vysoko nad borovicemi, obrovité a rudé, a dole pod ním se táhly stromy a kopce, dál a dál, až tak daleko, kam dohlédl či cítil. Vysoko nahoře kroužil luňák, temný proti růžové obloze.

Princ. Do jeho hlavy náhle vstoupil lidský zvuk, ale on přesto cítil, že to tak má být. Princ zeleni, princ Vlčího lesa. Byl silný, rychlý a divoký, a všechno, co v tom dobrém zeleném světě žilo, prchalo plno strachu z něho.

Hluboko dole u úpatí lesa se něco pohnulo na pozadí stromů. Záblesk šedi, rychlé mihnutí, sotva postřehnutelné, ale stačilo k tomu, aby našpicoval uši. Dole u rychlého zeleného potoka se mihl další běžící tvar. Vlci, pochopil. Jeho malí bratranci, štvoucí kořist. Teď už jich princ viděl víc, stíny na lehkých šedých tlapách. Smečka.

On měl taky smečku, kdysi. Bylo jich pět, a šestý, co stál stranou a byl trochu jiný než oni. Někde hluboko v sobě stále nosil zvuky, kterými je pojmenovali lidé, aby je rozlišili od sebe, ale on je podle těch zvuků nerozlišoval. Pamatoval si jejich pachy, každého ze svých bratrů a sester. Všichni byli cítit stejně, byli cítit jako smečka, ale zároveň se každý lišil od ostatních.

Cítil, že jeho divoký bratr se žhavýma zelenýma očima je někde poblíž, třebaže ho neviděl už po mnoho lovů, a navíc se mu s každým sluncem, které zapadalo, vzdaloval, a byl tím posledním. Ostatní byli roztroušeni daleko a ještě dál, jako listí rozváté prudkým vichrem.

Někdy je však cítil, jako by byli stále s ním, jenom skrytí před jeho zraky za balvany či skupinkami stromů. Nevětřil jejich pach ani neslyšel jejich vytí za nocí, a přesto vnímal jejich přítomnost…, všech, kromě sestry, o kterou přišli. Když si na ni vzpomněl, svěsil ocas. Teď už jsou jen čtyři, ne pět. Čtyři a jeden navíc, ten bílý, co nemá hlas.

Tyto lesy patřily jim, zasněžené svahy a kamenitá úbočí, vysoké zelené borovice a zlatě olistěné duby, zurčící potoky a modrá jezera olemovaná prsty bělavého mrazu. Jeho sestra však opustila divočinu, aby vešla do síní lidské skály, kde vládli jiní lovci, a jakmile se v těch síních ocitla, bylo těžké najít cestu zpátky. Vlčí princ si to pamatoval.

Vítr se náhle změnil.

Vysoká, a strach a krev. Pach kořistí v něm probudil hlad. Princ znovu zavětřil, otočil se a dal se do běhu, ubíraje se podél hřebene pahorku s tlamou napůl rozevřenou. Opačný svah pahorku byl prudší než ten, po kterém vyběhl nahoru, ale jisté nohy ho bezpečně nesly nad kameny, kořeny a tlejícím listím, dolů po svahu a mezi stromy. Dlouhými skoky ukrajoval zemi. Pach ho táhl dál a dál, stále rychleji.

Srna ležela na zemi a umírala, když k ní přiběhl, obklopená osmi z jeho malých šedých bratranců. Vůdcové smečky již začali hodovat, jako první samec a hned po něm jeho družka, střídavě rvali maso z rudého podbřišku kořisti. Ostatní trpělivě vyčkávali, všichni kromě posledního ze smečky, který opatrně chodil v kruhu pár kroků od ostatních, s ocasem staženým mezi nohy. Ten bude žrát jako poslední, jakékoli zbytky, co mu jeho bratři nechají.

Princ byl proti větru, takže ho necítili, dokud neskočil na padlý kmen šest kroků od místa, kde žrali. Ten na kraji ho uviděl první, vydal žalostné zavytí a odplížil se stranou. Jeho bratři ze smečky se při tom zvuku otočili, obnažili tesáky a zavrčeli, všichni kromě vůdčího samce a samice.

Zlovlk odpověděl na jejich vyceněné zuby tichým varovným zavrčením a také obnažil zuby. Byl větší než jeho bratranci, dvakrát tak velký jako vyhublý odpadlík a o polovinu větší než dva vůdcové smečky. Skočil dolů do jejich středu, a tři z nich se vzápětí rozprchli, ztratili se v podrostu. Další se na něj vrhl a jeho zuby hlasitě cvakly. Otočil se k útočícímu vlkovi čelem, sevřel jeho nohu do čelistí a kňučícího jej odmrštil stranou.

A pak už tam zbyl jen vůdce smečky, kterému se ocitl tváří v tvář, velký šedý samec s čenichem od čerstvé krve z měkkého břicha kořisti. Na mordě měl i běl, která znamenala, že je to již starý vlk, ale když otevřel tlamu, ze zubů mu stékaly rudé sliny.

On se mě nebojí, pomyslel si princ, o nic víc než já jeho. Bude to dobrý boj. Vrhli se proti sobě.

Dlouho spolu bojovali, kutáleli se zaklesnutí do sebe přes kořeny, kameny, spadané listí a roztroušené vnitřnosti kořisti, trhali se navzájem zuby a drápy, odpoutávali se od sebe, kroužili kolem sebe a vrhali se znovu do boje. Princ byl větší a mnohem silnější, ale jeho bratranec měl svou smečku. Samice kroužila těsně kolem nich, čenichala a vrčela, a zasahovala do boje, kdykoli její zakrvácený partner na chvíli couvl. Čas od času se odvážili zasáhnout i jiní vlci, chňapli mu po noze či uchu, když byl princ otočený pryč od nich. Jeden ho rozlítil tak strašlivě, že se v slepé zuřivosti otočil a vyrval útočníkovi hrdlo. Potom už si od něj ostatní udržovali uctivý odstup.

Když mezi zelení a zlatem větví pronikalo poslední rudé světlo zapadajícího slunce, starý vlk si znaveně lehl do hlíny, překulil se na záda a odhalil hrdlo a břicho na znamení podřízenosti. Princ ho očichal a olízl mu krev z kožichu a potrhaného masa. Starý vlk tiše zakňučel a zlovlk se odvrátil. Byl nyní velmi hladový a kořist byla jeho.

„Hodor.“

Ten zvuk jej přiměl zastavit se a zavrčet. Vlci ho pozorovali zelenýma a žlutýma očima, lesknoucíma se v posledním světle dne. Nikdo z nich to neslyšel. Bylo to jako podivný vítr, který vanul jen v jeho uších. Zabořil čelisti do břicha kořisti a urval si plnou tlamu masa.

„Hodor, hodor.“

Ne, pomyslel si. Ne, nepůjdu. Byla to chlapcova myšlenka, ne zlovlkova. Les kolem něj byl stále temnější, dokud nezůstaly jen stíny stromů a lesk očí jeho bratranců. A skrz ně a za těma očima viděl usmívající se tvář velkého muže a kamennou klenbu, jejíž zdi byly pokryté skvrnami ledku. Hutná chuť krve na jeho jazyku pozvolna vyprchávala. Ne, ne, já nepůjdu, chci jíst, chci, já…

„Hodor, hodor, hodor, hodor, hodor,“ prozpěvoval Hodor, když jím třásl, sem a tam a sem a tam. Snažil se být něžný, vždycky se o to snažil, jenže byl sedm stop vysoký a silnější, než sám tušil, a když jím takto lomcoval, Branovi cvakaly zuby o sebe. „NE!“ vykřikl nahněvaně. „Hodore, nech mě být, jsem tady, už jsem tady.“

Hodor jím přestal třást a zatvářil se rozpačitě. „Hodor?“

Les a vlci byli pryč. Bran byl opět zpátky, dole ve vlhkém sklepení jakési prastaré pozorovatelny, která byla zřejmě opuštěna už před tisíci lety. Z věže toho moc nezbylo. Dokonce i zřícené kameny byly tak obrostlé mechem a břečťanem, že je bylo stěží vidět, dokud o ně člověk přímo nezakopl. Bran to místo pojmenoval „Zřícená věž“; avšak byla to Meera, kdo nalezl cestu dolů do sklepení.

„Byl jsi pryč příliš dlouho.“ Jojenovi Reedovi bylo třináct, byl jen o čtyři roky starší než Bran. Nebyl ani o mnoho větší, ne víc než o dva palce, možná o tři, ale měl velmi vážný způsob mluvy, který probouzel zdání, že je starší a moudřejší, než byl ve skutečnosti. Stará chůva na Zimohradu ho překřtila na „malého dědečka“.

Bran se na něj zamračil. „Chtěl jsem jíst.“

„Meera se brzy vrátí s úlovkem.“

„Z žab se mi už dělá špatně.“ Meera byla bažinářka z Šíje,
a Bran si říkal, že by ji neměl vinit, že chytá tolik žab, ale
přesto. „Já se chtěl najíst srnčího masa.“ Na okamžik si vzpomněl na jeho chuť, na krev a syrové libové maso a začaly se mu
sbíhat sliny v ústech. Bojoval jsem kvůli němu. A vyhrál jsem.

„Označil jsi stromy, jak jsem ti řekl?“

Bran se začervenal, Jojen mu vždycky říkal, aby dělal určité věci, když otevře svoje třetí oko a vklouzne do kůže Léta. Aby třeba drápal kůru ze stromů, aby chytil králíka a netknutého jim ho přinesl, aby odtlačil čenichem nějaké kameny do řady. Hloupé věci. „Zapomněl jsem,“ přiznal.

„Vždycky zapomínáš.“

Byla to pravda. Chtěl dělat věci, o které ho Jojen požádal, ale jakmile se stal vlkem, nikdy mu nepřipadaly důležité. Vždycky tam bylo tolik věcí k vidění a věcí k očichávání, celý zelený svět k lovu. A navíc mohl běhat! Neexistovalo nic lepšího než běhání, pokud to ovšem nebylo běhání za kořistí. „Byl jsem princ, Jojene,“ řekl staršímu chlapci. „Byl jsem princ lesa.“

„Ty jsi princ,“ připomněl mu Jojen tiše. „Pamatuješ si to, ne? Pověz mi, kdo jsi.“

„Vždyť to víš.“ Jojen byl jeho přítel a jeho učitel, ale někdy by ho Bran nejraději praštil.

„Chci, abys to řekl. Pověz mi, kdo jsi.“

„Bran,“ zamumlal zamračeně. Bran Zlomený. „Brandon Stark.“ Zmrzačený chlapec. „Princ ze Zimohradu.“ Ze Zimohradu spáleného a zborceného, s jeho lidem rozprášeným a pozabíjeným. Skleněné zahrady byly rozbity a z popraskaných zdí se řinula horká voda a odpařovala se na slunci. Jak můžete být princem nějakého místa, které možná už nikdy v životě nespatříte?

„A kdo je Léto?“ naléhal na něho Jojen.

„Můj zlovlk.“ Usmál se. „Princ zeleného lesa.“

„Chlapec Bran a vlk Léto. Takže jste dva, že ano?“

„Dva,“ povzdechl si, „a jeden.“ Nesnášel, když Jojen začal takhle hloupě mluvit. Na Zimohradu po mně chtěl, abych snil svoje vlčí sny, a teď když to umím, pokaždé mě přivolá zpátky.

„Pamatuj si to, Brane. Pamatuj si sebe, jinak tě vlk pohltí. Když se spojíte, nestačí, abys běhal, lovil a vyl v Létově kožichu.“ Mně to stačí, pomyslel si Bran. V Létově kůži se mu líbilo mnohem víc než ve své vlastní. Co je dobrého na tom být měničem, když nemůžete nosit kůži, ve které se vám libí?

„Budeš si to pamatovat? A příště označkuj strom. Jakýkoli strom, na tom nezáleží, hlavně když to uděláš.“

„Udělám. Budu si to pamatovat. Mohl bych se vrátit zpátky a udělat to hned, kdybys chtěl. Tentokrát už na to nezapomenu.“ Ale nejdřív si dožeru svoji srnu a ještě se trochu poperu s těmi malými vlky.

Jojen zavrtěl hlavou. „Ne. Nejlépe bude, když zůstaneš tady a najíš se s námi. Svými vlastními ústy. Měnič nemůže žít z toho, co pozře jeho zvíře.“

Jak to můžeš vědět? pomyslel si Bran vzdorovitě. Tys měničem nikdy nebyl a nevíš, jaké to je.

Hodor najednou vyskočil tak prudce, až se málem uhodil hlavou o klenutý strop. „HODOR!“ vykřikl a vyřítil se ke dveřím. Meera je otevřela zvenčí těsně předtím, než k nim doběhl, a vešla do jejich útočiště. „Hodor, hodor,“ brebentil velký pacholek a usmíval se na ni.

Šestnáctiletá Meera Reed byla dospělá žena, ale ne vyšší než její bratr. Všichni obyvatelé mokřad byli malého vzrůstu, jak jednou řekla Branovi, když se jí ptal, proč nenarosila větší. Hnědovlasá, hnědooká a plochá jako chlapec chodila s pružným půvabem, na který se Bran mohl jen dívat a tiše jí ho závidět. Nosila dlouhou ostrou dýku, ale její oblíbený způsob boje byl s tenkým trojzubým žabím oštěpem v jedné ruce a pletenou sítí ve druhé.

„Kdo má hlad?“ zeptala se a zvedla do výše svůj úlovek: dva malé stříbřité pstruhy a šest tučných zelených žab.

„Já,“ odpověděl Bran. Ale ne na žáby. Na Zimohradu (předtím než se staly všechny ty zlé věci) Walderové říkali, že vám pojídání žab zabarví zuby dozelena a v podpaždí vám vyroste mech. Říkal si, jestli jsou Walderové mrtví. Na Zimohradu jejich mrtvoly neviděl…, jenže tam bylo mnoho mrtvých a nedívali se uvnitř budov.

„V tom případě tě budeme muset nakrmit. Pomůžeš mi očistit úlovek, Brane?“

Přikývl. V přítomnosti Meery bylo obtížné mít špatnou náladu. Byla mnohem veselejší povahy než její bratr a zdálo se, že vždycky ví jak ho rozesmát. Nikdy ji nic nevystrašilo ani nerozčílilo. Nu, vlastně kromě Jojena, někdy… Jojen dokázal vyděsit téměř kohokoli. Oblékal se celý do zeleného, měl oči barvy mechu a zdávaly se mu zelené sny. To, o čem Jojen snil, se vždycky vyplnilo. Až na to, že se mu zdálo, jak jsem mrtvý, a já nejsem, i když svým způsobem byl.

Jojen poslal Hodora ven pro dřevo a rozdělal malý oheň, zatímco Bran a Meera čistili ryby a žáby. Použili Meeřinu přilbu jako varný hrnec, nakrájeli úlovek na malé kousky, nalili vodu, přihodili pár divokých cibuli, co našel Hodor v lese, a uvařili žabí dušeninu. Nebylo to tak dobré jako zvěřina, ale nebylo to ani tak špatné, usoudil Bran, když jedl. „Děkuju ti, Meero,“ řekl, „Moje paní.“

„Rádo se stalo, Tvoje Výsosti.“

„Až přijde zítřek,“ prohlásil Jojen, „měli bychom se vydat na další cestu.“

Bran viděl, jak Meera ztuhla. „Měl jsi zelený sen?“

„Ne,“ připustil.

„Proč bychom tedy měli odejít?“ otázala se jeho sestra. „Zřícená věž je dobrým místem. Poblíž nejsou žádné vesnice, lesy jsou plné zvěře, jsou tu ryby a žáby v potocích a jezerech… a kdo nás tu kdy najde?“

„Není to místo, kde bychom měli být.“

„Ale je bezpečné.“

„Ano, vypadá bezpečné,“ připustil Jojen, „ale na jak dlouho? Na Zimohradu byla bitva, viděli jsme mrtvé. Bitvy znamenají válku. Kdyby nás měla nějaká armáda přepadnout nepřipravené…“

„Mohla by to být Robbova armáda,“ řekl Bran. „Robb se brzy vrátí z jihu, já vím, že se vrátí. Přijde zpátky se všemi svými vazaly a zažene železné muže pryč.“

„O Robbovi tvůj mistr nic neříkal, když tam ležel a umíral,“ připomněl mu Jojen. „Na Kamenitém pobřeží jsou železní muži a východ ovládl Bastard z Hrůzova. Kailinská držba padla, Pahorek v Hlubokém lese taky, dědic z rodu Cerwynů je mrtvý a kastelán z Torrhenovy věže rovněž. Všude zuří válka, řekl, každý člověk je proti svému sousedovi.“ „Tohle pole jsme už přeorali,“ namítla jeho sestra. „Ty se chceš vydat nahoru ke Zdi, za tou svou tříokou vránou. To je v pořádku, jenže ke Zdi je dlouhá cesta a Bran nemá jiné nohy než Hodorovy. Kdybychom jeli na koních…“

„Kdybychom byli orlové, mohli bychom letět,“ odsekl Jojen zostra, „jenže nemáme křídla a nemáme ani koně.“

„Koně bychom si mohli opatřit,“ nedala se Meera. „Dokonce i v hlubinách Vlčího lesa jsou lesníci, domkáři, lovci. Někteří z nich jistě budou mít koně.“

„A i kdyby je měli, to jim je ukradneme? Jsme snad zloději? Poslední věcí, kterou potřebujeme, je to, aby nás nějací lidé honili po lesích.“

„Mohli bychom si je koupit,“ namítla. „Nebo je za něco vyměnit.“ „Podívej se na nás, Meero. Zmrzačený chlapec se zlovlkem, prostoduchý obr a dva bažináři tisíc líg od Šíje. Poznali by nás. A za chvíli by to věděl celý sever. Dokud je Bran pro svět mrtvý, je v bezpečí. Živý se stane kořistí pro ty, kteří ho chtějí mít mrtvého jednou provždy a natrvalo.“ Jojen přešel k ohni, rozhrabal uhlíky klackem. „Někde na severu na nás čeká tříoká vrána. Bran potřebuje učitele moudřejšího, než jsem já.“

„Jak se tam ale dostaneme, Jojene?“ zeptala se jeho sestra. „Jak?“

„Pěšky,“ zněla odpověď. „Každý den kousek.“

„Cesta z šedé vody na Zimohrad trvala celou věčnost, a to jsme jeli na koních. Ty chceš, abychom putovali mnohem delší cestu pěšky, aniž bychom dokonce jen věděli, kde skončí. Za Zdí, říkáš. Já tam nebyla o nic víc než ty, ale vím, že to tvoje ,za Zdí' je velice rozlehlé místo, Jojene. A je tam mnoho tříokých vran, nebo jen jedna? Jak ji vůbec najdeme?“

„Možná si najde ona nás.“

Než na to stačila Meera najít odpověď, uslyšeli zvuk; vzdálené vlčí zavytí, doléhající k nim nocí. „Léto?“ zeptal se Jojen s hlavou nakloněnou na stranu. „Ne.“ Bran by poznal hlas svého zlovlka. „Jsi si jistý?“ zeptal se malý dědeček. „Jsem.“ Léto dnes zaběhl dál do lesa a nevrátí se až do svítání. Aťsi Jojen mívá zelené sny, ale nerozezná obyčejného vlka od zlovlka. Divil se, proč všichni Jojena tak poslouchají. Nebyl to princ jako Bran ani nebyl velký a silný jako Hodor, ani tak dobrý lovec jako Meera, a přesto to byl vždycky Jojen, kdo jim říkal, co mají dělat. „Měli bychom ukrást koně, jak chce Meera,“ řekl Bran, „a odjet nahoru k Umberům do Posledního krbu.“ Na okamžik se zamyslel. „Nebo bychom mohli ukrást člun a plavit se dolů po Bílém noži do města Bílý přístav. Vládne tam tlustý lord Manderly, byl tak přátelský na hostině na oslavu sklizně. Měl v úmyslu stavět lodě. Možná už nějaké postavil. Jednu by nám půjčil a my bychom odpluli do Řekotočí a přivedli domů Robba i s celou jeho armádou. Pak už by nezáleželo na tom, kdo by věděl, že jsem naživu. Robb by nikomu nedovolil, aby nám ublížil.“

„Hodor,“ říhl si Hodor. „Hodor, hodor.“

Byl však jediný, komu se Branův plán líbil, Meera se na něho jen usmála a Jojen se zamračil. Nikdy nevěnovali pozornost tomu, co Bran chtěl, přestože byl Stark a kromě toho princ a Reedové z Šíje byli jen vazaly Starků.

„Hódóódor,“ řekl Hodor a začal se kymácet. „Hóóóóóóódor, hóóóóóódor, hoDOR, hoDOR.“ Někdy to rád dělával, prostě jen stále dokola vyslovoval svoje jméno odlišnými způsoby. Jindy zůstával tak zticha, až jste málem zapomněli, že tam je. S Hodorem člověk nikdy nevěděl. „HODOR, HODOR, HODOR!“ vykřikl.

On s tím nepřestane, uvědomil si Bran. „Hodore,“ řekl, „nechceš jít ven a procvičit se v boji s mečem?“

Pacholek na svůj meč úplně zapomněl, ale Bran mu ho teď připomněl. „Hodor!“ vyhrkl radostně a šel si pro něj. Měli tři meče mrtvých králů, které si vzali v kryptách na Zimohradu, kde se Bran a jeho malý bratr Rickon schovávali před železnými muži Theona Greyjoye. Bran si pro sebe zabral meč svého strýce Brandona, Meera ten, co našla na kolenou jeho dědečka lorda Rickarda. Hodorův meč byl mnohem starší, obrovitý těžký kus železa ztupělý věkem a hodně prožraný rzí. Byl schopen mávat jím celé hodiny bez přestání. Nedaleko zborcených kamenů věže byl vyvrácený kmen, který již rozsekal téměř na kusy.

Dokonce i když vyšel ven, slyšeli ho skrz stěny, jak huláká „HODOR!“, zatímco bodal a sekal do stromu. Naštěstí byl Vlčí les rozlehlý a na míle kolem by se neměl zdržovat nikdo, kdo by ho mohl slyšet. „Jojene, cos myslel tím o tom učiteli?“ zeptal se Bran. „Ty jsi přece můj učitel. Já vím, že nikdy neznačkuju stromy, ale příště to už určitě udělám. Moje třetí oko se otevřelo, jak jsi chtěl…“

„Tak dokořán, až mám strach, že bys jím mohl propadnout a prožít zbytek svého života jako vlk v lesích.“

„To neudělám, slibuju.“

„Chlapec slibuje. Bude si to pamatovat vlk? Běháš s Létem, lovíš s ním, zabíjíš s ním…, ale podřizuješ se jeho vůli víc, než se on podřizuje tobě.“

„Prostě na to jen zapomínám,“ posteskl si Bran. „Je mi teprve devět. Až budu starší, bude to lepší. Ani Florian Blázen a princ Aemon Dračí rytíř nebyli velcí rytíři, když jím bylo devět.“

„To je pravda,“ připustil Jojen, „a navíc moudrá věc, kdyby se ovšem dny stále prodlužovaly. Jenže tomu tak není. Jsi dítě léta. Pověz mi slova rodu Starků.“

„Zima se blíží.“ Už když to říkal, cítil zimomření.

Jojen s vážnou tváří přikývl. „Měl jsem sen o okřídleném vlkovi připoutaném k zemi řetězy z kamene a přišel jsem na Zimohrad, abych ho osvobodil. Řetězy už na sobě nemáš, a přesto stále nelétáš.“

„Pak mě tomu tedy nauč ty.“ Bran měl stále strach z tříoké vrány, která ho někdy strašila ve snech. Donekonečna klofala zobákem do kůže mezi jeho očima a nabádala ho, aby létal. „Jsi zelenovidec.“

„Ne,“ odpověděl Jojen, „jenom chlapec, který mívá sny. Zelenovidci dokázali mnohem víc než já. Byli to také měniči, tak jako jsi ty, a ti nejlepší z nich dokázali vklouznout do kůže jakéhokoli zvířete, které létá, plave či leze, a také se dokázali dívat očima čarostromu a vidět pravdu, která leží ukrytá pod světem.

Bohové dávají mnoho darů, Brane. Moje sestra je lovkyně. Bylo jí dáno do vínku, že bude umět rychle běhat a stát tak nehybně, až se zdá, jako by zmizela. Má ostré uši, bystré oči a pevnou ruku v zacházení se sítí a oštěpem. Dokáže dýchat v blátě a létat mezi stromy. Já bych tyhle věci neuměl o nic víc než ty. Mně bohové dali zelené sny, a tobě… ty bys mohl být mnohem víc než já, Brane. Jsi okřídlený vlk, a nelze říct, jak daleko a jak vysoko bys mohl létat…, kdybys měl někoho, kdo by tě učil. Jak ti mohu pomoci zdokonalovat dar, kterému sám nerozumím? Pamatujeme si na První lidi na Šíji a na děti lesa, které byly jejich přáteli…, ale tolik jsme toho zapomněli a tolik se už nikdy nedozvíme.“

Meera vzala Brana za ruku. „Když tady zůstaneme, nebudeme nikoho obtěžovat, a ty budeš v bezpečí, dokud válka neskončí. Nebudeš se ale učit ničemu víc než jen tomu, co tě může naučit můj bratr, a sám jsi slyšel jeho slova. Pokud odsud odejdeme, abychom hledali útočiště v Posledním krbu nebo za Zdí, riskujeme, že nás zajmou. Jsi jen chlapec, ale jsi také náš princ, syn našeho pána a právoplatný dědic našeho krále. Přísahali jsme ti věrnost při zemi a vodě, bronzu a železu, ledu a ohni. To riziko je tvoje, Brane, stejně jako ten dar. Myslím, že volba by měla také být na tobě. Jsme tvoji služebníci, kteří učiní, co jim přikážeš.“ Usmála se na něj. „Alespoň v tomto ohledu.“

„Vy uděláte, co já řeknu?“ podivil se Bran. „Opravdu?“

„Opravdu, můj princi,“ odpověděla dívka, „takže to dobře zvaž.“

Bran se pokoušel promyslet si to, takovým způsobem, jakým by to dělal jeho otec. Strýcové Velkého Jona Hother Děvkozhouba a Mors Vránojed byli divocí muži, ale Bran si říkal, že jsou určitě i věrní. A Karstarkové, ti taky. Karská bašta byla silný hrad, jak vždycky říkával jeho otec. U Umberů nebo Karstarků bychom byli v bezpečí.

Nebo by se mohli vydat na jih k tlustému lordu Manderlymu. Na Zimohradu se hodně smál a nikdy se na Brana nedíval s takovou lítostí v očích jako ostatní lordi. Hrad Cerwyn byl blíž než Bílý přístav, ale mistr Luwin říkal, že Cley Cerwin je mrtvý. Umberové, Karstarkové a Manderlyové jsou možná také všichni mrtví, uvědomil si. Tak jako by byl on, kdyby ho chytili železní muži nebo Bastard z Boltona.

Kdyby zůstali tady, ukrytí ve sklepení pod Zřícenou věží, nikdo by je nenašel, A on by zůstal naživu. Zmrzačený.

Bran si uvědomil, že pláče. Hloupé dítě, rozhněval se na sebe. Bez ohledu na to, kam půjde, do Karské bašty nebo Bílého přístavu či do Stráže u Šedé vody, zůstane mrzákem. Zaťal ruce v pěst. „Chci létat,“ řekl jim. „Odveďte mne k vráně, prosím.“

DAVOS

Když vyšel na palubu, v dáli za lodí se zmenšoval dlouhý výběžek Driftmarku, zatímco Dračí kámen pomalu narůstal z moře před nimi. Z vrcholu hory vanul světlešedý prst kouře a označoval místo, kde se ostrov nacházel. Dračí hora je dnešního rána nepokojná, pomyslel si Davos, nebo tam možná Melisandra zase někoho pálí.

Často na Melisandru myslel, zatímco loď jménem Šajalin tanec plula napříč Černovodým zálivem a přes Jícen, křižujíc hladinu tváří v tvář nepříznivým větrům. Velký oheň, jenž planul na vrcholu majáku Ostrý výběžek na konci Masseyova háku, mu připomněl rubín, který nosila na krku, a pokaždé když svět zrudl při svítání a západu slunce, braly na sebe mraky plynoucí na obloze stejnou barvu, jakou mělo hedvábí a satén jejích šustivých rób.

Ona také bude čekat v Dračím kameni, čekat ve vší své kráse a moci, se svým bohem a svými stíny a svým králem. Rudá kněžka vždycky byla loajální Stannisovi, jak se alespoň zdálo. Zlomila ho, tak jako člověk zlomí koně. Přivedla by ho k moci, kdyby mohla, a kvůli tomu dala moje syny ohni. Zaživa jí vyříznu srdce z hrudi a budu se dívat, jak hoří. Dotkl se jílce krásné dlouhé lysénské dýky, kterou mu daroval kapitán.

Kapitán na něho byl velmi laskavý. Jmenoval se Khorane Sathmantes a byl to Lyséňan, stejné jako Salladhor Saan, jemuž loď patřila. Měl světlemodré oči, tak typické pro obyvatele Lysu, zasazené v kostnatém, větrem ošlehaném obličeji, ale strávil mnoho let obchodováním v Sedmi královstvích. Když se dozvěděl, že trosečník, kterého vytáhl z moře, je slavný Cibulový rytíř, propůjčil mu k užívání svou vlastní kajutu a šaty i s párem nových bot, které mu téměř padly. Trval na tom, aby s ním Davos sdílel také jeho zásoby, třebaže to nebyl zrovna moudrý nápad. Davosův žaludek nedokázal strávit šneky, mihule a další hutná jídla, která měl kapitán Khorane v takové oblibě, a hned po prvním jídle u kapitánova stolu strávil zbytek dne s jedním či druhým koncem těla vystrčeným přes brlení lodi.

Dračí kámen se před nimi zvětšoval s každým záběrem vesel, Davos již viděl tvar hory a na jejím úbočí velkou černou citadelu s kamennými chrliči a věžemi ve tvaru draků. Příď Šajalina tance zvesela krájela vlny a bronzová galionová figura na přídi vysílala do vzduchu perutě slaných spršek. Davos se opřel vší vahou o zábradlí, vděčný za oporu, kterou mu poskytovalo. Útrapy, které prožil na skalisku v zálivu, ho značně vyčerpaly. Když příliš dlouho stál, začaly se mu třást nohy a někdy padal za oběť neovladatelným záchvatům kašle, při kterých z něj vycházely chuchvalce krvavého hlenu. To nic není, ujišťoval sám sebe. Bohové mne jistě neprovedli bezpečně ohněm a mořem, jen abych zemřel na chrlení krve.

Jak tak naslouchal dunění bubnu mistra veslařů, pleskání plachet ve větru, drnčení lanoví a rytmickému svistu a práskání vesel, vzpomínal na svá mladší léta, kdy tytéž zvuky probouzely za mnohých rán strach v jeho srdci. Oznamovaly příchod Mořské hlídky starého sera Tristimuna, a Mořská hlídka znamenala v době, kdy na Železném trůnu seděl Aerys Targaryen, smrt pro každého pašeráka.

Jenže to bylo v jiném životě, pomyslel si. To bylo před mou lodí s cibulí, před Bouřlivým koncem, předtím než mne Stannis zkrátil o prsty. Bylo to před válkou a rudou kometou, předtím než jsem se stal Davosem Mořským a byl pasován na rytíře. V těch dobách jsem byl jiný člověk. To až Stannis mne pozvedl tak vysoko.

Kapitán Khorane mu pověděl o konci Stannisových nadějí v noci, kdy řeka hořela. Lannisterové napadli křídlo jeho armády a jeho přelétaví vazalové jej opouštěli po stovkách v hodinách nejvyšší nouze. „Také tam viděli ducha krále Renlyho,“ vyprávěl kapitán, „jel v čele předvoje lvího lorda a zabíjel napravo i nalevo. Říká se, že jeho zelené brnění na sebe vzalo přízračný lesk od divokého ohně a jeho paroží hořelo zlatým plamenem.“

Renlyho duch. Davos si říkal, zda se i jeho synové vrátí jako duchové. Na moři už viděl příliš mnoho podivných věcí, než aby mohl tvrdit, že duchové neexistují. „Copak mu nezůstal nikdo věrný?“ podivil se.

„Jen pár,“ odpověděl kapitán. „Královnini přívrženci, ti především. Pobrali jsme hodně těch, co na sobě měli lišku a květiny, třebaže mnohé, se všemi možnými znaky, jsme museli zanechat na pobřeží. Lord Florent je teď královým pobočníkem na Dračím kameni.“

Hora se stále zvětšovala, korunovaná věncem bledého kouře. Plachty zpívaly, buben duněl, vesla hladce zabírala, a netrvalo dlouho a otevřelo se před nimi ústí přístavu. Tak prázdný, pomyslel si Davos, vzpomínaje na to, jaký byl předtím, s loděmi tísnícími se u každého mola a houpajícími se na kotvišti za vlnolamem. Spatřil vlajkovou loď Salladhora Saana Valyrijku, zakotvenou u mola tam, kde kdysi kotvila Zuřivost a její sestry. Lodě z obou jejích stran také měly pruhované lysénské trupy. Marně se díval po známkách přítomnosti Lady Maryi nebo Přízraku.

Když vplouvali do přístavu, skasali plachty a zajeli do doku jen za pomocí vesel. Kapitán přišel za Davosem ve chvíli, kdy loď uvazovali. „Můj princ si přeje okamžitě tě vidět.“

Davose, který se snažil odpovědět, se zmocnil záchvat kašle. Chytil se zábradlí kvůli podpoře a odplivl si přes bok lodi. „Král,“ zasípal. „Musím jít ke králi.“ Protože tam, kde je král, najdu i Melisandru.

„Ke králi teď nechodí nikdo,“ prohlásil Khorane Sathmantes pevným hlasem. „Salladhor Saan ti všechno poví. Nejdřív jdi za ním.“

Davos byl příliš zesláblý, než aby mohl něco namítat, a tak mu nezbylo než přikývnout.

Salladhor Saan na palubě své Valyrijky nebyl. Našli ho u dalšího mola, čtvrt míle vzdáleného, dole v palubním prostoru břichaté pentoské kogy jménem Hojná žeň, kde se dvěma eunuchy sepisoval náklad. Jeden držel lucernu, druhý voskovou tabulku a rydlo. „Třicet sedm, třicet osm, třicet devět,“ počítal zrovna starý pirát, když Davos a kapitán přišli k padacím dvířkám. Dnes na sobě měl tuniku v barvě červeného vína a vysoké boty z vybělené kůže vykládané stříbrnými ornamenty. Sundal zátku ze džbánu, přičichl, kýchl si a řekl: „Hrubě semletý a druhé jakosti, jak mi napovídá můj nos. Podle nákladové listiny jich mělo být čtyřicet tři. Říkám si, kam se asi poděly ty ostatní? Copak si ti Pentosané myslí, že neumím počítat?“ Když spatřil Davose, náhle se zarazil. „Štípe mě to v očích pepř, nebo slzy? Že by přede mnou stál Cibulový rytíř? Ne, to přece není možné, můj drahý přítel Davos zemřel na hořící řece, v tom se všichni shodují. Proč za mnou přišel jeho duch, aby mne strašil?“

„Já nejsem duch, Sallo.“

„Co jiného? Můj Cibulový rytíř nikdy nebyl tak vyzáblý ani tak bledý, jako jsi ty.“ Salladhor Saan opatrně prošel mezi džbány koření a štůčky plátna, které plnily nákladní prostor obchodní lodi, stiskl Davose v prudkém objetí, pak ho políbil jednou na každou tvář a třikrát na čelo. „Stále jsi teplý, pane, a cítím, jak ti bije srdce v těle. Je to pravda? Moře, které tě spolklo, tě zase vyplivlo.“

Davos si při jeho slovech vzpomněl na Strakoše, prostoduchého blázna princezny Shireen. Taky ho pohltilo moře, a když se z něj vynořil, byl blázen. Jsem teď taky šílený? Rozkašlal se do ruky v rukavici a řekl: „Podplaval jsem řetěz a vyplavilo mě to na oštěpu mořského krále. Zemřel bych tam, kdyby mne nevytáhli na palubu muži z Šajalina tance.“

Salladhor Saan položil paži kolem kapitánových ramen. „Dobře jsi udělal, Khorane. Myslím, že tě za to čeká tučná odměna. Meízo Mahre, buď dobrý eunuch a odveď našeho přítele Davose do kajuty majitele. Nalej mu horké víno s hřebíčkem, zvuk toho kašle se mi vůbec nelíbí. Taky do něj vymačkej nějaký ten citron. A přines bílý sýr a tác těch zelených oliv, které jsme předtím počítali! Davosi, brzy se k tobě připojím, jen co si ještě promluvím s naším dobrým kapitánem. Jsem si jistý, že mi to promineš. Nesněz mi všechny olivy, jinak se na tebe budu zlobit!“ Davos se dal starším ze dvou eunuchů odvést do velké, přepychově zařízené kajuty na zádi lodi. Na zemi ležely silné koberce, okna byla z vykládaných barevných sklíček a do kteréhokoli z velkých kožených křesel by se pohodlně vešli tři Davosové. Brzy mu přinesli sýr s olivami a šálek kouřícího červeného vína. Držel je v dlaních a vděčně usrkával. Horko se mu rozlévalo po těle a působilo jako balzám na jeho kašlem rozdrásané plíce.

Salladhor Saan se objevil nedlouho poté. „Musíš mi prominout to víno, můj příteli. Tihle Pentosané by pili i svou vlastní moč, kdyby měla purpurovou barvu.“

„Pomáhá mi to na hrudník,“ pochvaloval si Davos. „Horké víno je lepší než obklad, jak říkávala moje matka.“

„Já myslím, že budeš potřebovat i ty obklady. Sedět tak dlouho na oštěpu, och, to muselo být strašné, pane. Jak se ti líbí to skvělé křeslo? Má pěkně tlustou zadnici, viď?“

„Kdo?“ zeptal se Davos mezi doušky horkého vína.

„Illyrio Mopatis. Velryba s kníry, to ti povídám. Tahle křesla byla vyrobena podle jeho rozměrů, byť se zřídkakdy pohne z Pentosu, aby v nich poseděl. Já si ostatně myslím, že tlustý člověk si vždycky sedí pohodlně, protože si své polštáře nosí všude s sebou.“

„Jak je možné, že jsi přišel k pentoské lodi?“ podivil se Davos. „Stal ses znovu pirátem, můj pane?“

„Mrzké pomluvy. Kdo utrpěl od pirátů víc než Salladhor Saan? Já si žádám jen to, co mi po právu náleží. Dluží mi mnoho zlata, och ano, ale já jsem rozumný člověk, a tak jsem místo mincí vzal pěkný kus pergamenu, velice křehký. Nese jméno a pečeť lorda Alestera Florenta, pobočníka krále. Byl jsem jmenován lordem Černovodého zálivu a žádné plavidlo nesmí přeplout moje lordské vody bez mého lordského svolení, to tedy ne. A když se ti psanci snaží krást kolem mne za noci, aby se vyhnuli zákonným daním a clům, nu, nejsou ničím víc než jen pašeráky, a já mám právo zmocnit se jejich lodí.“ Starý pirát se zasmál. „Nikomu však nesekám prsty. K čemu jsou dobré kousky prstů? Beru lodě, zboží, výkupné, nic víc.“ Změřil si Davose ostrým pohledem. „Tobě ale není dobře, můj příteli. Ten kašel…, a jak jsi hubený, pod kůží se ti rýsují kosti. A přesto nikde nevidím ten tvůj malý váček s prstními kůstkami…“ Starý zvyk přiměl Davose sáhnout po koženém váčku kolem krku, který už tam neměl. „Ztratil jsem ho v řece.“ Moje štěstí.

„Na řece to bylo strašlivé,“ přitakal Salladhor Saan vážným hlasem. „Viděl jsem to dokonce i ze zálivu a chvěl jsem se při tom pohledu hrůzou.“

Davos zakašlal, odplivl si a znovu zakašlal. „Viděl jsem hořet Černou Bethu a taky Zuřivost,“ podařilo se mu nakonec chraplavě vydechnout. „Copak žádná z našich lodí neunikla zkáze?“ Část z něho stále doufala.

„Lord Steffon, Otrhaná Jenna, Rychlý meč, Smějící se pán a některé další byly nahoře po proudu od těch pyromancerských chcánek. Neshořely, ale když Lannisterové zvedli řetěz, neměly ani kam uprchnout. Pár se jich vzdalo. Většina jich odplula daleko proti proudu Černovody, pryč od bitvy a byly potopeny jejich vlastními posádkami, aby nepadly do lannisterských rukou. Otrhaná Jenna a Smějící se pán si stále hrají na řece na piráty, jak jsem slyšel, ale kdo může potvrdit, zda tomu tak opravdu je?“

„Lady Marya?“ zeptal se Davos. „Přízrak?“

Salladhor Saan mu položil ruku na předloktí a stiskl je. „Ne. Žádná z nich. Je mi líto, příteli. Byli to dobří muži, tvůj Dale a Allard. Ale mohu ti poskytnout alespoň tuto útěchu - tvůj mladý Devan byl mezi těmi, které jsme na samém konci vzali na palubu. Ten statečný hoch ani na chvíli neopustil svoje místo vedle krále, jak alespoň říkají.“

Na okamžik se mu téměř zatočila hlava úlevou. Měl strach zeptat se na Devana. „Matka je milosrdná. Musím jít za ním, Sallo. Musím ho vidět.“

„Ano,“ řekl Salladhor Saan. „A taky se určitě budeš chtít plavit na Mys hněvu, abys navštívil svou ženu a svoje dva malé. Myslím, že budeš potřebovat novou loď.“

„Jeho Výsost mi dá loď,“ řekl Davos.

Lyséňan zavrtěl hlavou. „Z lodí nezbylo Jeho Výsosti nic a Salladhor Saan jich má mnoho. Královy lodě shořely na řece, moje ne. Dám ti jednu, starý příteli. Budeš se plavit pro mne, ano? Budeš tančit do Braavosu, Myru a Volantisu v černi noci, neviditelný pro svět, a pak tančit zpět s nákladem hedvábí a koření. Budeme mít tučné měšce, to ti zaručuju.“ „Jsi laskavý, Sallo, ale mou povinností je sloužit svému králi, ne tvému měšci. Válka ještě neskončila. Stannis je stále právoplatným dědicem trůnu, podle všech zákonů Sedmi království.“

„Já myslím, že když shoří všechny lodě, veškeré zákony jsou k ničemu. A co se týče tvého krále, inu, obávám se, že zjistíš, že se změnil. Od bitvy se s nikým nestýká, jenom dumá ve svém Kamenném bubnu. Královna Selyse spravuje dvůr za něho, společně se svým strýcem lordem Alesterem, který sám sebe ustanovil pobočníkem. Dala mu taky královu pečeť, aby jí opatřil všechny dopisy, které napíše, dokonce i ten můj pěkný pergamen. Jenže spolu vládnou malému království, chudobnému a kamenitému. Není tu žádné zlato, ani kousek, aby mohli zaplatit věrnému Salladhoru Saanovi, co mu dluží, a z rytířů zůstali jen ti, co jsme je sesbírali na samém konci, a žádné lodě, kromě několika mých malých statečných kocábek.“

Náhlý drásavý kašel ohnul Davose vpůli, Salladhor Saan k němu přispěchal, aby mu pomohl, ale on ho mávnutím ruky poslal pryč. Po chvíli se vzpamatoval. „S nikým?“ zasípal. „Cos myslel tím, že se s nikým nestýká?“ Jeho hlas zněl chraplavě a zastřeně, dokonce i jeho vlastním uším, a na okamžik měl pocit, jako by se kajuta vznášela kolem něho.

„S nikým kromě ní,“ odpověděl Salladhor Saan a Davos se ani nemusel ptát, koho tím myslí. „Můj příteli, jsi strašně vyčerpaný. Ty teď potřebuješ postel, ne Salladhora Saana. Postel a mnoho pokrývek, horké obklady na hrudník a další svařené víno s hřebíčkem.“

Davos zavrtěl hlavou. „Budu v pořádku. Pověz mi pravdu, Sallo, musím to vědět. S nikým kromě Melisandry?“

Lyséňan si ho změřil dlouhým pochybovačným pohledem a váhavě pokračoval: „Strážní posílají všechny ostatní pryč, dokonce i jeho královnu a jeho malou dceru. Sluhové mu přinášejí pokrmy, které nikdo nejí.“ Naklonil se kupředu a ztišil hlas. „Slyšel jsem podivné řeči o hladových ohních v nitru hory a o tom, jak spolu Stannis a rudá žena scházejí dolů a hledí do plamenů. Prý jsou tam šachty a tajná schodiště vedoucí do srdce hory, na žhavá místa, kde může jen ona kráčet nespálená. Povídá se toho dost a ještě víc, aby se z toho člověk roztřásl hrůzou.“ Melisandra. Davos se zachvěl. „To rudá žena mu tohle udělala,“ řekl. „Poslala oheň, aby nás strávil, aby potrestala Stannise, že ji v bitvě odvrhl, aby mu dala za vyučenou, že nemůže zvítězit bez jejích čar a kouzel.“

Lyséňan si vybral tlustou olivu z mísy stojící mezi nimi. „Nejsi první, kdo to říká, můj příteli. Na tvém místě bych to však neříkal nahlas. Dračí kámen se hemží královninými muži, ach ano, a ti mají ostré uší a ještě ostřejší nože.“ Strčil si olivu do úst.

„Já mám taky nůž. Kapitán Khorane mi jej dal darem.“ Vytáhl dlouhou zaoblenou dýku a položil ji na stůl mezi ně. „Dýku, kterou vyříznu Melisandře srdce z těla. Pokud vůbec nějaké má.“

Salladhor Saan vyplivl olivovou pecku. „Davosi, můj dobrý příteli, takové věcí nesmíš říkat, dokonce ani žertem.“

„Já nežertuju. Mám v úmyslu zabít ji.“ Pokud ji lze zabít zbraněmi smrtelníků. Davos si nebyl jistý, zda je to vůbec možné. Viděl starého mistra Cressena, jak jí vsypal jed do vína, viděl to na vlastní oči, jenže když se oba napili z otráveného poháru, zemřel jen mistr, a rudá kněžka ne. Avšak nůž do srdce…, dokonce i démony lze zabít chladnou ocelí, jak říkají zpěváci.

„Vedeš nebezpečné řeči, můj příteli,“ varoval ho Salladhor Saan. „Já myslím, že je ti stále ještě zle z času stráveného na moři. Horečka ti uškvařila mozek. Nejlépe bude, když se odebereš na lože k dlouhému odpočinku, dokud nenabereš sil.“

Dokud moje odhodlání nezeslábne, chceš říct. Davos vstal. Cítil horkost a mírně se mu točila hlava, ale na tom nezáleželo. „Jsi proradný starý mizera, Salladhore Saane, ale zároveň i můj dobrý přítel.“

Lyséňan se zatahal za špičatý stříbrný vous. „Takže s tím dobrým přítelem teď zůstaneš, že ano?“

„Ne, odcházím.“ Rozkašlal se.

„Odcházíš? Podívej se na sebe! Kašleš, celý se třeseš, jsi vyhublý a slabý. Kam chceš jít?“

„Na hrad. Je tam moje lože, a můj syn.“

„A rudá žena,“ řekl Salladhor Saan podezřívavě. „Ona je na hradu taky.“

„Ona taky.“ Davos zasunul dýku zpátky do pochvy.

„Jsi cibulový pašerák, co ty víš o tom jak se plížit a bodat? A navíc jsi nemocný, vždyť ani pořádně neudržíš dýku. Víš, co se s tebou stane, když tě chytí? Zatímco jsme hořeli na řece, královna tady pálila zrádce. Nazvala ty nebohé muže služebníky tmy, a když přikládali pochodně k hranicím, rudá žena k tomu zpívala.“

Davose to nepřekvapilo. Věděl jsem to, pomyslel si, věděl jsem to ještě předtím, než mi to řekl. „Vytáhla z žaláře lorda Sunglasse,“ hádal, „a syny Hubarda Rambtona.“

„Přesně tak, a upálila je, tak jako upálí i tebe. Když zabiješ rudou ženu, upálí tě v aktu pomsty, a když se ti nepodaří zabít ji, upálí tě za to, že ses o to pokoušel. Ona bude zpívat a ty budeš křičet, a pak zemřeš. A to tě právě vyrvali ze spárů smrti!“

„Unikl jsem smrti jen proto,“ řekl Davos, „abych mohl udělat tuhle věc. Abych učinil konec Melisandře z Ašaje a veškerému jejímu konání. Proč jinak by mne moře vyplivlo? Ty znáš Černovodý záliv stejně dobře jako já, Sallo. Žádný rozumný kapitán by nikdy nevedl svou loď do blízkosti oštěpů mořského krále, aby riskoval, že o ně utrhne dno. Šajalin tanec se nikdy neměl ocitnout v mé blízkosti.“

„Vítr,“ vymlouval mu to Salladhor Saan důrazným hlasem, „špatný vítr, to je všechno. To vítr ji zahnal tak daleko na jih.“

„A kdo poslal ten vítr? Sallo, mluvila ke mně Matka.“

Starý Lyséňan si ho změřil udiveným pohledem. „Tvoje matka je přece mrtvá…“

„Já myslím Matku. Požehnala mne sedmi syny, a přesto jsem je nechal, aby ji spálili. Mluvila ke mně. Řekla, že to my jsme zavolali oheň. My jsme zavolali taky stíny. Odvezl jsem Melisandru na loďce do útrob Bouřlivého konce a díval se, jak porodila děs.“ Stále to vídal v nočních můrách, vyzáblé černé ruce odstrkující se od jejích stehen, když se stín vyprošťoval na svobodu z jejího naběhlého lůna. „Zabila Cressena a lorda Renlyho a statečného muže jménem Cortnay Penrose, a zabila taky moje syny. Teď je načase, aby někdo zabil ji.“

„Někdo,“ řekl Salladhor Saan. „Ano, přesně tak, někdo. Ale ne ty. Jsi slabý jako dítě, a navíc žádný bojovník. Zůstaň, prosím, ještě si promluvíme a ty budeš jíst a zesílíš a možná pak odplujeme do Braavosu a najmeme Muže bez tváře, aby tu věc udělal, ano? Ale ty ne, ty teď musíš ležet a dobře jíst.“

Jen mi to ztěžuje, pomyslel si Davos unaveně, a bylo už tak nesmírně obtížné vůbec s tím začít. „Mám teď v břiše pomstu, Sallo, a ta mi tam nenechává žádné místo pro jídlo. Nech mě jít. Ve jménu přátelství, které ke mně chováš, mi popřej hodně štěstí a nech mě jít.“

Salladhor Saan vstal z křesla. „Myslím, že nejsi můj opravdový přítel. Až budeš mrtvý, kdo přinese tvůj popel a tvoje kosti tvé paní manželce a kdo jí poví, že ztratila muže a čtyři syny? Bude to starý smutný Salladhor Saan. Ale aťsi, statečný pane rytíři, jdi, pospíchej do svého hrobu. Já pak posbírám tvoje ohořelé kosti do pytle a dám je tvým synům, které tu po sobě necháváš, aby je nosili v malých váčcích kolem krku.“ Nahněvaně mávl rukou s prsteny na každém prstě. „Jdi, jdi, jdi, jdi.“

Davos nechtěl takto odejít. „Sallo -“

„JDI. Nebo raději zůstaň, ale pokud jdeš, tak jdi.“

Šel.

Cesta od Hojné žně k bráně Dračího kamene byla dlouhá a osamělá. Ulice v blízkosti doků, které se dříve hemžily námořníky, vojáky i prostým lidem, byly prázdné a vylidněné. Tam kde se kdysi musel proplétat mezi kvičícími prasaty a nahými dětmi, se proháněly jen krysy. Měl pocit, jako by měl místo nohou rosol, a třikrát ho nápor kašle roztřásl tak zle, že se musel zastavit a odpočinout si. Nikdo mu nepřispěchal na pomoc, nikdo dokonce ani nevystrčil hlavu z okna, aby se podíval, co se děje. Všechna okna byla zavřená na okenice, dveře byly zatlučené, a více než polovina domů byla označená znamením smutku. Tisíce se jich plavili k Černovodému proudu, a pouhé stovky se vrátily zpět, přemítal Davos. Moji synové nezemřeli sami. Ať se Matka smiluje nad námi nade všemi.

Když přišel k bráně hradu, našel ji taky zavřenou. Zabušil pěstí na železem pobité dřevo. Když se neozvala žádná odpověď, kopl do ní, a zas a znovu. Konečně se na vrcholu předmostního opevnění objevil střelec s kuší a vyhlédl dolů mezi dvěma kamennými chrliči. „Kdo je tam?“

Zvrátil hlavu dozadu a zvedl si ruce k ústům. „Ser Davos Mořský, jdu na návštěvu k Jeho Výsosti.“

„Jsi snad opilý? Jdi pryč a přestaň s tím rámusem.“

Salladhor Saan ho varoval, Davos zkusil jinou taktiku. „Pak tedy pošli pro mého syna. Devan, králův panoš.“ Strážný se zamračil. „Kdože jsi říkal, že jsi?“

„Davos,“ vykřikl, „Cibulový rytíř.“

Hlava zmizela, ale o okamžik později byla zpátky. „Odejdi odsud. Cibulový rytíř zahynul na řece. Jeho loď shořela.“

„Jeho loď shořela,“ souhlasil Davos, „jenže on přežil, a tady stojí. Je Jaté stále kapitánem brány?“

„Kdo?“

„Jaté Černooký. Ten mne dobře zná.“

„V životě jsem o nikom takovém neslyšel. Pravděpodobně je taky mrtvý.“

„V tom případě Chyttering,“

„Toho jsem znal. Shořel na Černovodě.“

„Will Háček? Břichatý Hal?“

„Mrtvý a mrtvý,“ odpověděl strážný, ale v jeho tváři se zračily náhlé pochyby. „Počkej tady.“ Opět zmizel.

Davos čekal. Mrtví, všichni jsou mrtví, pomyslel si otupěle, vzpomínaje na to, jak Halovi vždycky vykukovalo pod tukem potřísněným kabátcem otylé bílé břicho, na dlouhou jizvu, kterou zanechal rybářský háček na Willově obličeji, na způsob, jakým Jaté vždycky smekal svou pokrývku hlavy před ženami, ať jim bylo pět či padesát, ať byly urozené či prostého původu. Utopili se nebo shořeli, s mými syny a tisícem dalších, odešli navždy.

Najednou byl muž s kuší zpátky. „Jdi k výpadové brance, tam tě vpustí dovnitř.“

Davos udělal, jak mu bylo řečeno. Strážní, kteří ho pustili dovnitř, pro něj byli cizinci. Třímali v rukou kopí a na prsou měli znak lišky a květin rodu Florentů. Odvedli ho nikoli do Kamenného bubnu, jak očekával, ale pod obloukem Dračího ocasu do Aegonovy zahrady. „Počkej tady,“ řekl mu jejich velitel.

„Ví Jeho Výsost, že jsem se vrátil?“ zeptal se Davos.

„Co je ti do toho, jestli to ví? Řekl jsem, abys počkal.“ Muž odešel, vzal si své kopiníky s sebou.

V Aegonově zahradě to příjemně vonělo borovicemi a ze všech stran se zvedaly k nebi vysoké tmavé stromy. Rostly tam také plané růže, rozložité keře hlohu a na jednom vlhčím místě se roztahovaly trsy brusiní.

Proč mne sem přivedli? divil se Davos. Pak uslyšel slabé zacinkání zvonků a dětské chichotání a najednou z keřů vyskočil Strakoš, kolébající se tak rychle, jak jen dokázal, s princeznou Shireen běžící mu těsně v patách. „Honem pojď zpátky ke mně!“ křičela na něj. „Strakoši, pojď sem!“

Když blázen spatřil Davose, s prudkým trhnutím se zastavil a zvonečky na jeho cínové přilbě s parožím zacinkaly cinky link, cinky link. Začal poskakovat z jedné nohy na druhou a zpívat: „Bláznova krev, králova krev, krev na stehně panny, ale řetězy pro hosty a řetězy nevěstě, ojí, ojí, ojí.“ Shireen ho téměř dostihla, ale on v posledním okamžiku přeskočil trs kapradiny a zmizel mezi stromy. Princezna utíkala za ním. Davose ten pohled rozesmál.

Otočil se, aby se rozkašlal do ruky v rukavici, když tu se z podrostu vyřítil další malý tvor a vletěl do něj tak prudce, že ho srazil k zemi.

Chlapec spadl taky, ale téměř vzápětí byl opět na nohou. „Co tady děláš?“ zeptal se, když si oprašoval šaty. Na límec mu spadaly uhlově černé vlasy a oči měl až neskutečně modré. „Neměl bys mi stát v cestě, když utíkám.“

„Ne,“ souhlasil Davos, „to bych neměl.“ Snažil se zvednout na kolena, ale přemohl ho další záchvat kašle.

„Tobě není dobře?“ Chlapec ho chytil za ruku a pomohl mu vstát. „Mám zavolat našeho mistra?“

Davos zavrtěl hlavou. „Je to jen kašel. To přejde.“

Chlapec mu uvěřil. „Hráli jsme si na obludy a panny,“ vysvětloval. „Já byl obluda. Je to dětská hra, ale mé sestřenici se líbí. Máš nějaké jméno?“

„Ser Davos Mořský.“

Chlapec si ho změřil odshora dolů pochybovačným pohledem. „Jsi si tím jistý? Na rytíře nevypadáš.“

„Jsem Cibulový rytíř, můj pane.“

Modré oči zamžikaly. „Ten s černou lodí?“

„Ty ten příběh znáš?“

„Přivezl jsi mému strýci Stannisovi ryby k jídlu, když ho obléhal lord Tyrell. To bylo ještě předtím, než jsem se narodil.“ Chlapec se narovnal, aby byl co největší. „Jsem Edrik Bouře,“ oznámil. „Syn krále Roberta.“

„Samozřejmě že jsi.“ Davos ho poznal téměř okamžitě. Chlapec měl výrazné uši Florentů, ale vlasy, oči, brada, lícní kosti, to všechno bylo baratheonské.

„Znal jsi mého otce?“ zeptal se Edrik Bouře.

„Viděl jsem ho mnohokrát, když jsem navštěvoval tvého strýce u dvora, ale nikdy jsme spolu nemluvili.“

„Můj otec mne učil bojovat,“ řekl chlapec hrdě. „Jezdil mne navštěvovat téměř každý rok a pokaždé jsme spolu cvičili. V můj poslední den jména mi poslal válečné kladivo, přesně takové, jaké měl sám, jen o trochu menší. Musel jsem je ale nechat v Bouřlivém konci. Je pravda, že ti můj strýc Stannis uřízl prsty?“

„Jen poslední články. Stále mám prsty, jen o něco kratší.“

„Ukaž mi je.“

Davos si sundal rukavici. Chlapec si jeho ruku pozorně prohlížel. „Palec ti nezkrátil?“

„Ne,“ Davos zakašlal. „Ten mi nechal celý.“

„Neměl ti řezat žádný z prstů,“ usoudil chlapec. „To nebyla dobrá věc.“

„Byl jsem pašerák.“

„Ano, jenže jsi mu propašoval ryby a cibule.“

„Za cibule mne lord Stannis pasoval na rytíře a za pašování mi vzal prsty.“ Natáhl si rukavici zpátky na ruku.

„Můj otec by ti prsty nikdy neodřezal.“

„To je pravda, můj pane.“ Robert byl zcela jiný než Stannis. Ten chlapec je jako on. Ano, a taky jako Renly. To pomyšlení ho naplnilo úzkostí.

Chlapec mu chtěl říct ještě něco, když tu uslyšeli kroky. Davos se otočil. Po zahradní pěšině k němu přicházel ser Axell Florent s tuctem zbrojnošů v prošívaných kabátcích. Na hrudi měli ohnivé srdce Pána světla. Královnini muži, pomyslel si Davos. Přemohl ho další záchvat kašle.

Ser Axell byl malý a svalnatý, se sudovitým hrudníkem, silnými pažemi, nohama do O a chlupy vyrůstajícími z uší. Byl to královnin strýc a sloužil jako kastelán Dračího kamene již desetiletí. Vždycky se k Davosovi choval zdvořile, věda, že se těší přízni samého lorda Stannise. Dnes však v jeho hlase nebyla ani zdvořilost, ani vřelost. „Ser Davos, a neutopený,“ řekl. „Jak je to možné?“ „Cibule plavou, pane. Přišel jsi mne odvést za králem?“ „Přišel jsem tě odvést do žaláře.“ Ser Axell pokynul svým mužům, aby popošli kupředu. „Chopte se ho a vezměte mu dýku. Měl v úmyslu použít ji na naši paní.“

JAIME

Jaime spatřil hostinec první. Hlavní budova dřepěla na jižním břehu v ohybu řeky, a podél vody byla roztažená dlouhá nízká křídla, která jako by chtěla obejmout poutníky plavící se dolů po proudu. Přízemí bylo z šedivého kamene, patro z vápnem obíleného dřeva s břidlicovou střechou. Všiml si také stájí a vinice obtěžkané hrozny. „Žádný kouř z komínů,“ poznamenal, když se k němu přiblížili. „Ani světlo v oknech.“

„Když jsme tudy pluli posledně, hostinec byl ještě otevřený,“ vzpomněl si ser Cleos Frey. „Čepovali tady dobré pivo. Možná jim ve sklepení nějaké zbylo.“

„Snad jsou tu i lidé,“ ozvala se Brienne. „Schovávají se. Nebo jsou mrtví.“

„Bojíš se snad pár mrtvol, děvče?“ opáčil Jaime.

Zamračila se na něho. „Jmenuju se -“

„Brienne, ano. Ty by ses nechtěla zas jednou řádně vyspat v posteli, Brienne? Bylo by to bezpečnější nocování než na otevřené řece a možná uděláme dobře, když se pokusíme zjistit, co se tady stalo.“

Neodpověděla mu, ale po chvíli pohnula pákou kormidla a stočila člun směrem k větrem ošlehanému dřevěnému molu. Ser Cleos se zvedl a skasal plachtu. Když za okamžik jemně narazili do mola, vylezl ven, aby člun uvázal, Jaime se vyškrábal za ním, neohrabaný ve svých řetězech. Na konci mola visel na železném sloupku oprýskaný štít, na němž byl namalovaný král na kolenou, s rukama sepjatýma k sobě v gestu podřízenosti, Jaime se na něj podíval a dal se do smíchu. „Lepší hospodu bychom nenašli.“

„Je snad tohle místo něčím výjimečné?“ zeptalo se děvče podezřívavě.

Odpověděl jí ser Cleos. „Je to hostinec U klečícího muže, moje paní. Stojí přesně na místě, kde poslední Král severu poklekl přes Aegonem Dobyvatelem, aby mu nabídl svoje poddanství. Předpokládám, že na tom štítu je namalovaný on.“

„Po pádu dvou králů na Ohnivém poli přivedl Torrhen svou armádu na jih,“ dodal Jaime, „ale když spatřil Aegonova draka a velikost jeho armády, vydal se stezkou moudrosti a ohnul svá zmrzlá kolena.“ Zarazil se při zvuku koňského zaržání. „Ve stáji jsou koně. Přinejmenším jeden.“ A jeden je všechno, co potřebuju, abych tu holku nechal daleko za sebou. „Podíváme se, kdo je doma, ano?“ Aniž čekal na odpověď, vydal se provázen řinčením řetězů po molu, opřel se ramenem do dveří, rozrazil je dokořán…

… a ocitl se tváří v tvář natažené kuši. Na jejím druhém konci stál patnáctiletý ouřezek. „Lev, ryba, nebo vlk?“ spustil na Jaimeho chlapec.

„My doufali, že tu dostaneme kapouna.“ Slyšel, jak jeho dva společníci vstupují za ním. „Kuše je zbraní zbabělců.“

„Tak či tak ti střelím šíp rovnou do srdce.“

„Možná. Jenže než stačíš tu svou kuši znovu nabít, můj bratranec ti vyvrhne střeva na podlahu.“

„Nestraš toho chlapce,“ pokáral ho ser Cleos.

„Nemáme v úmyslu ublížit ti,“ dodalo děvče. „A máme peníze, abychom mohli zaplatit za jídlo a pití.“ Vydolovala ze svého měšce stříbrnou minci.

Chlapec se podezřívavě podíval na peníz, pak na Jaimeho pouta. „Proč je tenhle v železech?“

„Zabil nějaké kluky s kuši,“ odpověděl Jaime. „Máš pivo?“

„Ano.“ Chlapec kuši o palec sklonil. „Rozepněte svoje opasky s meči a hoďte je na podlahu. Pak vám možná dáme najíst.“ Opatrně přešel kolem, aby vyhlédl okny se silnými tabulkami z barevných sklíček ve tvaru diamantů, zda venku nejsou ještě nějací další. „To je plachta Tullyů.“ „Připluli jsme z Řekotočí.“ Brienne rozepjala sponu svého opasku a nechala ho s rachotem spadnout na podlahu. Ser Cleos učinil, totéž.

Dveřmi sklepa vyšel muž s nažloutlým těstovitým obličejem poďobaným od neštovic. V ruce třímal těžký řeznický sekáček. „Jste tři? Pro tři je tu dostatek koňského masa. Ten kůň byl už starý a tuhý, ale maso je ještě čerstvé.“

„Máš chléb?“ zeptala se Brienne.

„Suchary a tvrdé ovesné placky.“

Jaime se zasmál. „Tohle je alespoň dobrý hostinský. Jediné, co ti podají, je okoralý chléb a tuhé maso, ale většinou se ho nevzdávají tak snadno.“

„Já nejsem hostinský. Toho jsem pohřbil venku, vzadu za domem, společně s jeho ženami.“

„To tys je zabil?“

„Říkal bych vám to, kdybych to byl udělal?“ Muž si odplivl. „Pravděpodobně to byla práce vlků nebo možná lvů, jaký je v tom rozdíl? Žena a já jsme je tu našli mrtvé, a tohle místo teď patří nám.“

„Kde je tvoje žena?“ zeptal se ser Cleos.

Muž si ho změřil podezřívavým pohledem. „A proč bys to měl vědět? Není tady… o nic víc než budete vy tři, pokud neokusím chuť vašeho stříbra.“

Brienne mu hodila minci. Chytil ji v letu, kousl do ní a schoval si ji.

„Má jich víc,“ oznámil chlapec s kuší.

„Dobrá. Jdi dolů, chlapče, a přines pár cibulí.“

Chlapec si hodil kuš přes rameno, naposledy si je všechny tři zamračeně změřil a zmizel ve sklepě.

„Tvůj syn?“ zeptal se ser Cleos.

„Jenom chlapec, kterého jsme se já se ženou ujali. Měli jsme dva syny, ale jednoho zabili lvi a druhý zemřel na chrlení krve. Tomuhle chlapci zabili matku Krvaví drancíři. V časech jako tyhle potřebuje člověk někoho, kdo by nad ním bděl, zatímco spí.“ Mávl sekáčkem ke stolům. „Můžete se posadit.“

Krb byl studený, ale Jaime si i tak vybral židli nejblíž k vyhaslému ohništi a natáhl svoje dlouhé nohy pod stůl. Každý jeho pohyb provázelo řinčení řetězů. Ten zvuk už mi jde na nervy. Však ono nepotrvá dlouho a omotám svoje řetězy kolem krku té holky. Uvidíme, jak se ji to bude zamlouvat.

Muž, který nebyl hostinským, opekl tři obrovské plátky koňského masa a na vypeku ze slaniny ještě osmažil cibuli, což jim téměř vynahradilo okoralé ovesné placky. Jaime s Cleosem pili pivo, Brienne vzala zavděk pohárem moštu. Chlapec si od nich udržoval uctivou vzdálenost, dřepěl na vrcholku sudu s moštem, s kuší položenou přes kolena, nabitou a nataženou. Kuchař si načepoval korbel piva a posadil se k nim. „Nějaké zprávy z Řekotočí?“ zeptal se sera Cleose, kterého považoval za velitele skupiny.

Ser Cleos se podíval na Brienne, než promluvil. „Lord Hoster je na tom velice zle, ale jeho syn ubránil brody Červeného bodce proti lannisterským. Hodně se tam bojovalo.“

„Bojuje se všude. Kam máte namířeno, pane?“

„Do Králova přístaviště.“ Ser Cleos si otřel mastnotu ze rtů.

Jejich hostitel si odfrkl. „V tom případě jste všichni tři blázni. Podle toho, co jsem slyšel posledně, je král Stannis před městskými hradbami. Říká se, že má sto tisíc mužů a navíc kouzelný meč.“

Jaime sevřel rukama řetěz, který poutal jeho zápěstí a pevně jím zakroutil. Přál si v tu chvíli mít sílu, kterou by ho roztrhl vedví. Pak bych Stannisovi ukázal, kam si má strčit ten svůj kouzelný meč.

„Na vašem místě bych se držel hodně daleko od královské cesty,“ pokračoval muž. „Slyšel jsem, že je to tam horší než zlé. Řádí tam vlci, lvi a navíc tlupy psanců, kteří oloupí a zabijí každého, koho se jim podaří chytit.“

„Verbež,“ prohlásil ser Cleos pohrdavým tónem. „Takoví by se nikdy neodvážili obtěžovat ozbrojené muže.“

„Prosím o prominutí, vážený pane, ale vidím tady jednoho ozbrojeného muže, cestujícího se ženou a vězněm v řetězech.“

Brienne si kuchaře změřila temným pohledem. To děvče nesnáší, když mu někdo připomíná, že je děvče, uvažoval Jaime, který znovu zakroutil svým řetězem. Články byly chladné na dotek, železo nepoddajné, a okovy mu rozedíraly zápěstí do krve.

„Mám v úmyslu plout po Trojzubci až k moři,“ řeklo děvče. „V Panenském jezírku si opatříme koně a pojedeme směrem na Šerodol a Růženín. Tak bychom se měli udržet stranou od těch nejhorších bojů.“

Jejich hostitel zavrtěl hlavou. „Po řece se do Panenského jezírka nikdy nedostanete. Ani ne třicet mil odsud shořelo a potopilo se několik člunů a proud se kolem nich ucpává. Řádí tam tlupa psanců, kteří přepadnou každého, kdo se pokouší tamtudy proplout, a další jsou o něco níž na řece, u Hopsavých kamenů a Jeleního ostrova. Taky tu nedaleko viděli bleskurychlého lorda. Přejíždí si řeku, kde se mu zlíbí, jezdí sem a tam, ani na chvíli se nezastaví.“

„A kdo je to ten bleskurychlý lord?“ zajímal se ser Cleos Frey.

„Lord Berik, nechť se ti zlíbí, pane. Říkají mu tak proto, že vždycky zaútočí náhle jako blesk z čistého nebe. Povídá se o něm, že je nesmrtelný.“

Všichni zemřou, když je probodneš mečem, pomyslel si Jaime. „Pořád ještě s nimi jezdí Thoros z Myru?“

„Ano. Ten rudý čaroděj. Slyšel jsem o něm povídat, že má kouzelnou moc.“

Nu, měl moc vyrovnat se Robertu Baratheonovi v pití, a bylo málo takových, o kterých se to dalo říct. Jaime jednou slyšel, jak Thoros vypráví králi, že se stal rudým knězem proto, že na jeho róbách nejsou vidět skvrny od vína. Robert se tomu tolik smál, až Cersei poprskal celou pláštěnku z hedvábí. „Nepřísluší mi vznášet jakékoli námitky,“ řekl, „ale možná že Trojzubec přece jen není tou nejbezpečnější cestou.“

„Já si myslím totéž,“ přitakal kuchař, „i kdyby se vám podařilo dostat se až za Jelení ostrov a nenarazit na bleskurychlého lorda a toho jeho rudého čaroděje, pořád před sebou máte Rubínový brod. Podle toho, co jsem slyšel posledně, jej drželi vlci lorda Pijavice, jenže to bylo už před nějakým časem. Teď by to mohli být zase lvi nebo lord Berik nebo kdokoli jiný.“

„Nebo taky nikdo,“ podotkla Brienne.

„Pokud na to chce moje paní vsadit svou kůži, nebudu jí bránit…, ale na vašem místě bych tady řeku opustil a vydal se napříč krajinou. Když se budete držet stranou od hlavních cest a za nocí se schovávat pod stromy… nu, sice bych pořád nechtěl putovat s vámi, ale možná byste měli aspoň nějakou šanci uniknout všem těm drancířům a lapkům.“ Velké děvče se tvářilo pochybovačně. „Potřebovali bychom koně.“

„Tady jsou koně,“ poznamenal Jaime. „Slyšel jsem jednoho v maštali.“

„Jo, jsou tady,“ přitakal hostinský, který nebyl hostinským. „A náhodou jsou akorát tři. Jenže nejsou na prodej.“

Jaime se musel dát do smíchu. „Samozřejmě že nejsou. Ale ty nám je přesto ukážeš.“

Brienne se zamračila, ale muž, který nebyl hostinský, se na ni bez jediného mrknutí troufale podíval a ona neochotně řekla: „Ukaž mi je.“ Všichni se zvedli od stolu.

Ze stájí už dlouho nikdo nevyvážel hnůj, soudě podle zápachu. Mezi slámou se rojily stovky vypasených černých much, bzučely od stání ke stání a lezly po hromadách koňských kobližek, které se povalovaly všude kolem, třebaže k vidění tam byli jen tři koně. Tvořili velice nesourodé trio: těžkopádný hnědý tahoun, stařičký bílý valach slepý na jedno oko a rytířský jezdecký kůň, živý energický grošák. „Nejsou na prodej za žádnou cenu,“ upozornil je jejich údajný majitel.

„Jak jsi k těm koním přišel?“ chtěla vědět Brienne.

„Tahoun tu byl ustájený, když jsme moje žena a já přišli do hostince,“ odpověděl muž, „společně s tím, kterého jste právě jedli. Valach se sem přiloudal jednou v noci a toho jezdeckého chytil chlapec. Pobíhal bez jezdce po okolí, stále osedlaný a s uzdou. Pojďte, ukážu vám to.“

Sedlo, které jim ukázal, bylo vykládané stříbrem. Sedlová látka byla původně růžově a černě kostkovaná, ale nyní byla takřka hnědá. Jaime původní barvy neznal, ale velmi snadno rozpoznal skvrny od krve. „Řekl bych, že jeho majitel sem hned tak nepřijde, aby si je vzal zpátky.“ Prohlédl jezdeckému koni nohy, spočítal zuby valachovi. „Za toho grošáka mu dej zlaťák, pokud k němu přidá i sedlo,“ poradil Brienne. „Stříbrňák za tahouna. A za to, že odsud odvedeme toho bělouše, by nám ještě měl sám zaplatit.“

„Nemluv tak neuctivě o svém koni, pane.“ Děvče rozevřelo měšec, který mu dala lady Catelyn, a vytáhlo z něj tři zlaťáky. „Dám dragon za každého.“

Muž zamrkal a natáhl se po zlatu, pak zaváhal a stáhl ruku zpátky. „Já nevím. Na zlatém dragonu nebudu moci jet, až se odsud budu chtít dostat. Ani se ho nenajím, když budu mít hlad.“

„Můžeš si nechat taky náš člun,“ řekla. „Plav se na něm po proudu či proti němu, jak budeš chtít.“

„Dej mi to zlato, ať ho okusím.“ Muž jí vzal z dlaně jednu z mincí a kousl do ní. „Hmm. Poctivé, řekl bych. Tři dragony a člun, říkáš?“

„On tě okrádá, děvče,“ poznamenal Jaime přátelsky.

„Budu chtít taky nějaké zásoby na cestu,“ řekla Brienne jejich hostiteli, ignorujíc Jaimeho. „Cokoli, co můžeš postrádat ze svých zásob.“

„Mám ještě nějaké ovesné placky.“ Muž shrábl další dva dragony z její dlaně, nadhodil je v hrsti a usmál se při zvuku, který vydaly. „Jo, a taky uzenou slanou rybu, ale to vás bude stát další stříbrňák. Moje postele vás taky budou něco stát. Budete tu chtít přenocovat, ne?“

„Ne,“ řekla Brienne okamžitě.

Muž se na ni zamračil. „Ženo, přece nechceš jet v noci neznámou krajinou na koních, které neznáš. Zabloudíš do nějaké bažiny nebo svému koni zlomíš nohu.“

„Měsíc bude dnes v nocí dost jasný,“ namítla Brienne. „Cestu najdeme snadno, neměj strach.“

Jejich hostitel o tom chvíli přemýšlel. „Jestli už nemáte stříbrňáky, stačí mi nějaký ten měďák. Dám vám postele a taky přikrývku či dvě, aby vám bylo teplo. Nejsem přece vydřiduch, co okrádá pocestné, jestli víš, co tím myslím.“

„To je docela poctivá nabídka,“ ozval se ser Cleos.

„Pokrývky jsou čerstvě vyprané. Moje žena se o to postarala, než odsud musela odejít. Nenajdete v nich jedinou veš, dávám vám na to svoje slovo.“ Znovu zachrastil mincemi v dlani a usmál se.

Ser Cleos byl zjevně v pokušení. „Pořádná postel by nám všem udělala dobře, moje paní,“ řekl Brienne. „Jakmile bychom si odpočinuli, hned by nám cesta lépe ubíhala.“ Podíval se na svého bratrance s žádostí o zastání.

„Ne, bratranče, to děvče má pravdu. Dali jsme sliby, které musíme dodržet, a čeká nás ještě mnoho dlouhých líg. Měli bychom jet dál.“ „Jenže,“ namítl Cleos, „sám jsi říkal -“

„Tehdy.“ Když jsem si myslel, že je hostinec prázdný. „Teď mám plný žaludek a jízda za měsíčního svitu mi udělá jen dobře.“ Usmál se na děvče. „Pokud mě ale nechceš přehodit přes hřbet toho tahouna, aby mě vezl jako pytel mouky, měl by někdo něco udělat s mými okovy. Je těžké jet na koni s kotníky spoutanými k sobě.“

Brienne zamračeně pohlédla na řetěz. Muž, který nebyl hostinský, se poškrábal na bradě. „Vzadu za stájemi je kovárna.“

„Odveď mě tam,“ řekla Brienne.

„Ano,“ přitakal Jaime, „a čím dříve, tím lépe. Na můj vkus je tu až příliš mnoho koňského hnoje. Nerad bych do něčeho šlápl.“ Ostře se podíval na děvče, a v duchu si říkal, zda je dost chytrá, aby pochopila, nač naráží.

Doufal, že by mu mohla rozbít taky řetěz mezi zápěstími, ale Brienne byla stále podezřívavá. Řetěz mezi kotníky rozštípla uprostřed půl tuctem rychlých úderů kovářského kladiva, kterým bušila do tupého konce ocelového dláta. Když jí navrhl, aby rozbila taky řetěz mezi zápěstími, ignorovala ho.

„Šest mil dolů po řece uvidíte vypálenou vesnici,“ řekl jejich hostitel, když jim pomáhal sedlat koně a nakládat potraviny do sedlových vaků. Tentokrát už hovořil rovnou k Brienne, protože pochopil, že to ona má z těch tří rozhodující slovo. „Cesta se tam dělí. Když zabočíte na jih, přijedete ke kamennému věžnímu sídlu sera Warrena. Odjel do války a zahynul tam, takže nemůžu říct, kdo ji obývá teď, ale je to místo, kterému je radno vyhnout se. Raději byste měli jet pěšinou přes les, jihovýchodním směrem.“

„Pojedeme,“ odpověděla. „Máš moje díky.“

Spíš má tvoje zlato, pomyslel si Jaime, ale raději si to nechal pro sebe. Už ho unavovalo, jak ho ta obrovitá ošklivá kráva ženy soustavně přehlíží.

Tahouna si zabrala pro sebe a jezdeckého koně přidělila seru Cleosovi, jak vyhrožovala, Jaime dostal jednookého valacha, který učinil konec veškerým jeho nadějím, že by mohl koně kopnutím pobídnout do cvalu a nechat děvče v prachu za sebou.

Muž a chlapec vyšli ven, aby se podívali, jak odjíždějí. Muž jim ještě popřál šťastnou cestu a řekl jim, aby se do hostince vrátili v lepších časech, zatímco chlapec tam stál mlčky, s kuší pod paží. „Vezmi si raději oštěp nebo kyj,“ poradil mu Jaime, „ty ti poslouží lépe.“ Chlapec na něho však hleděl pln nedůvěry. Tolik za moji přátelskou radu. Pokrčil rameny, otočil svého koně a ani jednou se už neohlédl.

Ser Cleos byl samá stížnost, když vyjeli, stále truchlil pro svojí ztracenou péřovou postel. Ubírali se na východ, podél břehu měsícem zalité řeky. Červený bodec tam byl široký, ale mělký, jeho břehy se dusily bahnem a rákosím. Jaimeho kůň se flegmaticky ploužil kupředu, a navíc měla ta ubohá stará věc tendenci neustále uhýbat na stranu svého zdravého oka. Přesto to byl dobrý pocit, ocitnout se po tak dlouhé době v sedle. Neseděl na koni od té doby, co pod ním lučištníci Robba Starka zabili jeho válečného oře v Šeptajícím lese.

Když přijeli k vypálené vesnici, zaskočil je výběr dvou stejně nelákavých cest; úzkých pěšin s hluboko vyježděnými kolejemi od farmářských povozů dopravujících k řece obilí. První odbočovala směrem na jihovýchod, kde se ztrácela mezí stromy, které viděli v dálce, zatímco druhá, rovnější a kamenitější, mířila na jih. Brienne nad nimi chvíli uvažovala, pak přehoupla svého koně na jižní cestu. Jaime byl příjemně překvapen; byla to stejná volba, pro kterou by se rozhodl on.

„Jenže tohle je přece cesta, před kterou nás hostinský varoval,“ protestoval ser Cleos.

„Nebyl to žádný hostinský.“ Bez půvabu se hrbila v sedle, a přesto se zdálo, že v něm sedí s jistotou. „Ten muž se až příliš staral o to, kterou cestu si zvolíme, a tyhle lesy… taková místa jsou pověstnými lovišti psanců. Možná mu šlo o to, aby nás vehnal do pasti.“

„Chytré děvče.“ Jaime se na svého bratrance usmál. „Já bych se vsadil, že náš milý hostinský má přátele, kteří u té cesty číhají. Jejich koně zanechali ve stáji u hostince až příliš nezapomenutelnou vůni.“

„Možná nám lhal taky o řece, jen aby nás dostal na koně,“ řeklo děvče, „ale nemohla jsem to riskovat. Na Rubínovém brodu a na křižovatkách určitě budou vojáci.“

Nu, možná je ošklivá, ale není zas tak úplně hloupá. Jaime ji obdařil zdráhavým úsměvem. Načervenalé světlo linoucí se z horních oken kamenné věže je již zdaleka upozornilo na její přítomnost a Brienne je odvedla stranou od ní do polí. Teprve když byla bašta hodný kus za nimi, stočili koně přes pole zpátky a znovu našli cestu.

Uplynula polovina noci a teprve tehdy děvče usoudilo, že je bezpečné zastavit. Všichni již umdlévali v sedlech. Našli si úkryt v malém hájku z dubů a jasanů vedle líně tekoucího potoka. Děvče nedovolilo rozdělat oheň, a tak se museli spokojit s půlnoční večeří z okoralých ovesných placek a nasolené ryby. Noc byla podivně pokojná. Na sametově černé obloze nad hlavami jim stál měsíc v čtvrti, obklopený množstvím hvězd. Odkudsi zdálky zaznívalo vytí vlků. Jeden z jejich koní nervózně zaržál. Žádné jiné zvuky slyšet nebyly. Toto místo je válkou nedotčené, pomyslel si Jaime. Byl tomu rád. Rád, že je tam, rád, že je živý a na cestě zpátky k Cersei.

„Vezmu si první hlídku,“ řekla Brienne seru Cleosovi, a Frey brzy tiše chrápal.

Jaime se posadil proti kmeni dubu a přemýšlel, co asi zrovna dělají Cersei a Tyrion. „Máš nějaké sourozence, moje paní?“ zeptal se.

Brienne na něho podezřívavě přimhouřila oči. „Ne. Byla jsem otcovým jediným - dítětem.“

Jaime se uchechtl. „Chtěla jsi říct synem. Smýšlel o tobě jako o synovi? Abych pravdu řekl, jsi dost podivná dcera.“

Beze slova se od něj odvrátila, s klouby pevně sevřenými kolem jílce svého meče. Jaký proklatý tvor je tahle ženština? Zvláštním způsobem mu připomínala Tyriona, třebaže na první pohled by si dva lidé sotva mohli být víc nepodobní. Právě pomyšlení na jeho bratra ho přimělo říct jí: „Neměl jsem v úmyslu urazit tě, Brienne. Promiň mi to.“

„Tvoje zločiny jsou mimo veškeré odpuštění, Králokate.“

„Už zas to jméno.“ Jaime se líně zavrtěl ve svých řetězech. „Proč tě tak rozčiluju? Nevím o ničem špatném, čeho bych se na tobě dopustil.“

„Ublížil jsi jiným. Těm, které jsi měl podle své přísahy ochraňovat. Slabým, nevinným…“

„…králi?“ Vždycky se to stočilo k Aerysovi. „Nesnaž se odsuzovat kohokoli kvůli něčemu, čemu nerozumíš, děvče.“

„Jmenuji se -“

„- Brienne, ano. Řekl jsem ti někdy, že jsi stejně únavná, jako jsi ošklivá?“

„Ty mě k hněvu nevyprovokuješ, Králokate.“

„Och, mohl bych, kdybych chtěl.“

„Proč jsi vůbec složil přísahu?“ zeptala se. „Proč jsi oblékl bílý plášť, když jsi měl v úmyslu zradit vše, co znamenal?“

Proč? Co mohl říct, aby to pochopila? „Byl jsem chlapec. Patnáctiletý. Pro někoho tak mladého to byla velká pocta.“

„To není odpověď,“ řekla opovržlivě.

Pravda by se ti nelíbila. Vstoupil do Královské gardy pro lásku, samozřejmě.

Když bylo Cersei dvanáct, jejich otec ji povolal ke dvoru, v naději, že se jednou provdá za krále. Odmítal každou žádost o její ruku a raději ji držel u sebe v Pobočníkově věži, dokud nebyla starší, vyspělejší a ještě krásnější. Nebylo pochyb o tom, že lord Tywin čeká, až dospěje princ Viserys nebo možná Rhaegarova manželka zemře na porodním loži, Ella z Dorne nikdy nepatřila k ženám s pevným zdravím.

Jaime mezitím strávil čtyři roky jako panoš sera Sumnera Crakehalla a vysloužil si rytířské ostruhy v boji proti Bratrstvu Králolesa. Když se však zastavil na krátkou návštěvu v Králově přístavišti cestou zpátky do Casterlyovy skály - hlavně aby viděl svou sestru -, Cersei si ho vzala stranou a pošeptala mu, že lord Tywin má v úmyslu oženit ho s Lysou Tully a zašel prý už tak daleko, že pozval lorda Hostera do města, aby spolu probrali nevěstino věno. Kdyby se ale Jaime dal k bílým plášťům, navždy by jí mohl zůstat nablízku. Starý ser Harlan Grandison zemřel ve spánku, což bylo jen typické pro muže, v jehož erbu byl spící lev. Aerys bude chtít nějakého mladého muže, aby zaujal jeho místo, tak proč ne řvoucího lva místo spícího?

„Otec s tím nebude nikdy souhlasit,“ namítl Jaime.

„Král se ho ptát nebude. A jakmile se staneš bílým rytířem, otec nebude moci protestovat, alespoň ne otevřeně. Seru Hynu Paynovi nechal Aerys vytrhnout jazyk jen kvůli jeho řečem, že Sedmi královstvím ve skutečnosti vládne pobočník krále, nikoli král. Byl to kapitán, pobočníkovy stráže, a přesto se otec nepokusil zastat se ho! Nepřekazí ani tohle.“ „Jenže,“ namítl Jaime, „je tu Casterlyova skála…“

„Copak ty toužíš po kusu kamene? Nebo po mně?“

Vzpomínal si na tu noc, jako by to bylo včera. Strávili ji ve starém hostinci v Úhoří uličce, hodně v ústraní od všech bedlivých očí. Cersei k němu přišla oblečená jako prostá děvečka, což ho svým způsobem vzrušilo ještě víc, Jaime ji nikdy neviděl vášnivější. Pokaždé když odplul do spánku, znovu ho probudila. Ráno už mu Casterlyova skála připadala malou cenou za to, že jí bude stále nablízku. Dal k tomu svůj souhlas a Cersei slíbila, že zařídí zbytek.

O obrat měsíce později přiletěl do Casterlyovy skály královský havran, aby ho informoval, že byl vybrán do Královské gardy. Měl se dostavit před krále během velkého turnaje v Harrenově, aby tam odříkal přísahu a oblékl bílý plášť.

Jaimeho slavnostní přijetí do Královské gardy ho osvobodilo od nutnosti oženit se s Lysou Tully. Jinak ale nic neproběhlo tak, jak si to s Cersei naplánovali. Nepamatoval si, že by jeho otec někdy zuřil víc než tehdy. Nemohl sice nic namítat otevřeně - to Cersei odhadla správně -, ale pod jakousi záminkou se vzdal úřadu pobočníka krále, vrátil se do Casterlyovy skály, a svoji dceru samozřejmě odvezl s sebou. Místo aby byli spolu, Cersei a Jaime si pouze vyměnili místa a on se ocitl sám u dvora, kde hlídal šíleného krále. Jeho pobočníci byli jmenováni a upadali v nemilost tak rychle, že si Jaime pamatoval spíš jejich heraldické znaky než tváře. Jak pobočník s rohem hojnosti, tak pobočník s tančícími ptáky Nohy byli vypovězeni do exilu, pobočníka s palcátem a dýkou polili divokým ohněm a nechali shořet zaživa. Posledním pobočníkem byl lord Rossart, v jehož erbu byla hořící pochodeň; neblahá volba, soudě podle údělu jeho předchůdce, avšak alchymista byl svým úřadem nadšen, protože sdílel královu vášeň pro oheň. Měl jsem Rossarta raději utopit, místo abych ho vykuchal.

Brienne stále čekala na jeho odpověď. Jaime řekl: „Nejsi dost stará na to, abys znala krále Aeryse Targaryena…“

Nedala si říct. „Aerys byl šílený a krutý, to nikdy nikdo nepopíral. Přesto to byl král, korunovaný a pomazaný. A tys přísahal, že ho budeš chránit.“

„Já vím, že jsem přísahal.“ „A co jsi místo toho udělal?“ Tyčila se nad ním, šest stop pihovatého, zamračeného nesouhlasu s koňskými zuby.

„Ano, a co jsi udělala ty? Oba jsme králokati, pokud je pravda, co jsem slyšel.“

„Nikdy jsem Renlymu neublížila. A zabiju každého, kdo říká, že jsem to udělala.“

„V tom případě bys měla začít s Cleosem. A pak tě bude čekat ještě hodně dalšího zabíjení, soudě podle rychlosti, jakou se ta povídačka šíří.“

„Jsou to lži. Lady Catelyn byla u toho, když byla Jeho Výsost zavražděna, viděla to na vlastní oči. Objevil se tam stín. Plameny svic se zachvěly a zhasly, vzduch se ochladil, a pak se najednou objevila krev -“

„Och, výborně.“ Jaime se dal do smíchu. „Uznávám, že jsi nápaditější než já. Když mě našli stát nad mým mrtvým králem, ani mě nenapadlo, abych řekl: ,To jsem nebyl já, byl to stín, strašlivý chladný stín.'“ Znovu se zasmál. „Pověz mi pravdu, jako jeden královrah druhému - zaplatili ti Starkové, abys mu podřízla hrdlo, nebo to byl Stannis? Připravil tě Renly o panenství a pak tě odvrhl? Tak to bylo? Nebo jsi možná právě měla měsíční krvácení? Říká se: nikdy nedávej ženě do ruky meč, když zrovna krvácí.“

Na okamžik si myslel, že ho Brienne uhodí. Ještě krok, vytáhnu z její pochvy dýku a zabodnu jí ji do břicha. Složil nohy pod sebe, připravený vyskočit, ale děvče se ani nehnulo. „Být rytířem je vzácný a drahocenný dar,“ řekla, „a tím víc rytířem Královské gardy. Je to dar udílený jen několika málo vyvoleným, dar, kterým jsi opovrhl a pošpinil ho.“

Dar, po kterém sama tak zoufale toužíš, děvče, a nikdy jej mít nemůžeš. „Já si svoje rytířství vysloužil. Nikdo mi nic nedal zadarmo. Jako panoš jsem zvítězil v pranici na turnaji. V patnácti jsem vyjel se serem Arthurem Daynem proti Bratrstvu Králolesa a on mne na bitevním poli pasoval na rytíře. To bílý plášť poskvrnil mne, ne naopak. Takže mě ušetři své závisti. To bohové ti opomněli dát ptáka, ne já.“

Pohled, kterým si ho Brienne změřila, byl plný jedu. Nejraději by mne rozsekala na kusy, nebýt té její drahocenné přísahy, přemítal. Tak ať. Už mám dost téhle zbožné poslušnosti a panenských úsudků. Děvče se vzdálilo, aniž by řeklo slovo. Jaime se svinul pod svým pláštěm, s nadějí, že se mu bude zdát o Cersei.

Jenomže když zavřel oči, byl to Aerys Targaryen, koho před sebou uviděl, rázující sem a tam po své trůnní síni, foukající si svoje pobodané, zakrvácené ruce. Ten blázen se vždycky pořezal o čepele a hroty Železného trůnu. Jaime vklouzl dovnitř zadními dveřmi, oděný ve své pozlacené zbroji, s mečem v ruce. Zlaté brnění, ne bílé, ale na to si nikdy nikdo nevzpomene. Měl jsem si sundat i ten proklatý bílý plášť.

Když Aerys spatřil krev na jeho meči, chtěl vědět, zda je lorda Tywina. „Chci ho mrtvého, toho zrádce. Chci jeho hlavu, přines mi jeho hlavu, nebo tě spálím s ostatními. Všechny zrádce do jednoho. Rossart říká, že už jsou uvnitř hradu! Šel pro ně připravit ohnivé přivítání. Čí je to krev? Čí?“

„Rossartova,“ odpověděl Jaime.

Tehdy král vytřeštil purpurové oči a otevřel královská ústa v šoku. Ztratil kontrolu nad svými útrobami, otočil se a rozběhl se k Železnému trůnu. Pod prázdnýma očima lebek na stěnách stáhl Jaime posledního dračího krále ze schodů, kvičícího jako prase a páchnoucího jako latrína. Jediný rychlý řez přes hrdlo byl vším, co bylo zapotřebí k tomu, aby byl všemu učiněn konec. Tak snadné, pomyslel si tehdy. Král by měl zemřít obtížněji. Rossart se alespoň snažil bránit, třebaže se po pravdě řečeno bránil jako alchymista. Podivné, že se nikdy nezeptali, kdo zabil Rossarta…, jenže ten samozřejmě nebyl nikým, jen člověkem nízkého původu, pobočníkem na pouhých čtrnáct dní, dalším pomateným vrtochem Šíleného krále.

Ser Elys Westerling, lord Crakehall a další rytíři jeho otce vtrhli do síně právě včas, aby spatřili konec toho, co se tam událo, čímž připravili Jaimeho o možnost vytratit se odtamtud a nechat nějakého chvastouna, aby si přivlastnil chválu či vinu. Měla to být vina, což poznal okamžitě, jakmile uviděl, jak se na něho dívají…, třebaže to možná byl spíš strach, co se jim zračilo v očích. Lannister nelannister, byl především jedním z Aerysových sedmi.

„Hrad je náš, pane, a město taky,“ oznámil mu Roland Crakehall což byla napůl pravda. Na serpentinových schodech a ve zbrojnici stále umírali targaryenští loajalisté, Gregor Clegane a Amory Lorch zdolávali hradby Maegorovy pevnosti a Ned Stark vedl svoje seveřany do města Královskou bránou, jenže to nemohl Crakehall vědět. Nezdálo se, že by ho překvapilo, když našel Aeryse zavražděného; Jaime byl synem lorda Tywina dlouho předtím, než byl jmenován příslušníkem Královské gardy.

„Řekněte jim, že Šílený král je mrtvý,“ nařídil jim. „Ušetřte všechny, kdo se vzdají, a vezměte je do zajetí.“

„Mám vyhlásit nového krále?“ zeptal se Crakehall a Jaime si tu otázku vyložil jasně: bude to tvůj otec, nebo Robert Baratheon, nebo máš v úmyslu jmenovat nového dračího krále? Na okamžik pomyslel na chlapce Viseryse, uprchlého do Dračího kamene, a na Rhaegarova maličkého syna Aegona, který stále byl v Maegorově pevnosti se svou matkou. Nový targaryenský král a můj otec jako pobočník. Jak by vlci vyli a bouřlivý lord by se zalykal hněvem. Chvíli odolával pokušení, dokud znovu nepohlédl na tělo ležící na podlaze v rozrůstající se kalužině krve. V obou proudí jeho krev, pomyslel si. „Vyhlaš si za krále, koho chceš,“ řekl Crakehallovi. Pak vystoupil na Železný trůn a posadil se tam s mečem přes kolena, aby viděl, kdo si přijde činit nárok na království. Náhoda tomu chtěla, že to byl právě Eddard Stark.

Ani ty jsi neměl právo odsuzovat mě za to, Starku.

Ve snu k němu přicházeli hořící mrtví, odění ve vířících zelených plamenech. Jaime tančil kolem nich se zlatým mečem, ale za každého, kterého sklátil, povstali dva další a zaujali jeho místo.

Brienne ho probudila kopnutím do žeber. Svět byl stále temný, a navíc začalo pršet. Posnídali ovesné placky, nasolenou rybu a nějaké ostružiny, které našel ser Cleos, a než vyšlo slunce, byli zpátky v sedlech.

TYRION

Eunuch si cosi nemelodicky pobrukoval, když prošel dveřmi, oblečený v rozevláté róbě z broskvově zbarveného hedvábí a vonící po citronech. Jakmile spatřil Tyriona sedícího u krbu, zastavil se a ztichl. „Můj pane Tyrione,“ vyšlo z něj vyjeknutí proložené nervózním zahihňáním.

„Ty si mě pamatuješ? Už jsem se začínal divit.“

„Jak rád vidím, že už jsi zase silný a zdráv.“ Varys ho obdařil svým nejúlisnějším úsměvem. „Ačkoli musím přiznat, že jsem neočekával, že tě naleznu zde ve svých vlastních skrovných komnatách.“

„Jsou vskutku skrovné. Ve skutečnosti až příliš.“ Tyrion počkal, dokud si Varyse nedal předvolat jeho otec, načež sám sebe pozval do jeho příbytku a nenápadně vklouzl dovnitř. Eunuchovy komnaty byly prostě zařízené a malé, tři útulné místnůstky bez oken pod severní zdí. „Očekával jsem, že tu objevím haldy věder přetékajících šťavnatými tajemstvími, která by mi zpříjemnila čekání, ale nebyl tu k nalezení jediný papír.“ Pátral také po tajných průchodech, ale ani tady se mu nepoštěstilo. „Ve tvém džbánu je voda, bohové, buďte milosrdní,“ pokračoval, „tvoje spací cela není širší než rakev, a ta postel… je opravdu vyrobená z kamene, nebo mi to tak jen připadalo?“

Varys za sebou zavřel dveře a zasunul petlici. „Trpím bolestmi zad, můj pane, a dávám přednost odpočinku na tvrdém.“ „Já bych tě odhadoval spíš na požitkáře, co spává v postelích s prachovým peřím.“

„Jsem plný překvapení. Hněváš se na mne za to, že jsem za tebou nechodil, když jsi po bitvě ležel na loži?“

„Přimělo mě to považovat tě za jednoho z členů mé rodiny.“

„Nebylo to kvůli nedostatku lásky k tobě, můj dobrý pane. Mám jemnocitnou povahu a tvoje jizva je tak příšerná na pohled…“ Strojeně se otřásl. „Tvůj ubohý nos…“

Tyrion si podrážděně zamnul pahýl. „Možná bych si měl opatřit nový, ze zlata. Jaký druh nosu bys mi navrhoval, Varysi? Takový, jako máš ty, abych dokázal vycítit každé tajemství? Nebo bych měl říct zlatníkovi, že chci nos svého otce?“ Usmál se. „Můj vznešený otec pracuje tak pilně, že ho sotva vídám. Pověz mi, je pravda, že znovu jmenoval velmistra Pycelleho do malé rady?“

„Je, můj pane.“

„Mám za to poděkovat své přemilé sestře?“ Pycelle byl vždycky Cersein tvor. Tyrion toho muže zbavil úřadu, vousu i vážnosti a nechal ho uvrhnout do černé cely ve sklepení hradu.

„To vůbec ne, můj pane. Poděkuj za to arcimistrům ze Starého města, těm, co si přáli, aby byl Pycelle znovu uveden do svého úřadu, a sice na základě tvrzení, že jmenovat či odvolat velmistra může pouze Konkláva.“

Zatracení blázni, pomyslel si Tyrion. „Náhodou si vzpomínám, že popravčí Maegora Krutého sprovodil tři velmistry ze světa svou sekerou.“

„To je pravda,“ přitakal Varys. „A druhý Aegon nakrmil velmistrem Gerardysem svého draka.“

„Běda, já jsem zcela bez draků. Předpokládám, že jsem měl namočit Pycelleho do divokého ohně a zapálit ho. Že by se Citadele zamlouvalo spíš tohle?“

„Nu, rozhodně by to bylo víc v souladu s tradicí.“ Eunuch se zahihňal. „Naštěstí moudré hlavy převážily, Konkláva se smířila s faktem Pycelleho odvolání a rozhodla se vybrat jeho nástupce. Po pečlivém zvážení mistra Turquina, obuvníkova syna, a mistra Errecka, nemanželského syna jakéhosi potulného rytíře, čímž ke své vlastní spokojenosti dali najevo, že v jejich řádu záleží víc na schopnostech než na původu, nám Konkláva už už chtěla poslat mistra Gormona, Tyrella z Vysoké zahrady. Když jsem to řekl tvému panu otci, okamžitě jednal.“

Tyrion věděl, že se Konkláva schází za zavřenými dveřmi ve Starém městě, a veškeré její porady jsou tudíž tajné. To znamená, že Varys má své ptáčky i v Citadele. „Chápu. Takže můj otec se rozhodl uštípnout růžičku, ještě než stačila vykvést.“ Musel se uchechtnout. „Pycelle je žába. Ovšem lepší lannisterská žába než tyrellská, je to tak?“

„Velmistr Pycelle byl vždycky oddaný přítel tvého rodu,“ řekl Varys sladkým hlasem. „Možná ti bude útěchou, když se dozvíš, že ser Boros Blount má být rovněž opětovně uveden do své funkce.“

Cersei zbavila sera Borose bílého pláště za to, že zklamal a nezemřel při obraně prince Tommena, když se Bronn zmocnil chlapce na cestě do Růženína. Ten muž nebyl Tyrionův přítel, ale po tom, co se stalo, pravděpodobně stejnou měrou nenáviděl i Cersei. Možná to bude k něčemu dobré. „Blount je chvástavý zbabělec,“ řekl přívětivě.

„Opravdu? Rytíři Královské gardy nicméně podle tradice slouží králi doživotně. Možná se bude ser Boros v budoucnu chovat statečněji. Nepochybně zůstane velmi loajální.“

„Mému otci,“ poznamenal Tyrion kousavě.

„Když už jsme u tématu Královské gardy…, napadá mě, zda by nemohla tvoje příjemně neočekávaná návštěva náhodou souviset s padlým bratrem sera Borose, galantním serem Mandonem Moorem?“ Eunuch si pohladil napudrovanou tvář. „Zdá se, že tvůj muž Bronn se o něj poslední dobou nějak zajímá.“

Bronn o seru Mandonovi zjistil všechno, co se dalo, ale Varys toho nepochybně věděl mnohem víc…, pokud ovšem bude ochotný podělit se o to. „Zdá se, že ten muž byl zcela bez přátel,“ poznamenal Tyrion opatrně.

„Smutné,“ přitakal Varys, „jak smutné. Snad bys našel nějaké příbuzné, kdybys otočil pár kamenů dole v Údolí, ale tady… Do Králova přístaviště ho s sebou přivedl lord Arryn, a bílý plášť mu dal Robert, ale obávám se, že žádný z nich ho neměl příliš v lásce. Ani nepatřil k mužům, které prostý lid povzbuzuje na turnajích, navzdory jeho nepopiratelné chrabrosti. Dokonce ani jeho bratři v Královské gardě si ho nikdy neoblíbili. Jednou jsem slyšel sera Barristana, jak říká, že ten muž nemá žádné přátele kromě svého meče a žádný život kromě povinnosti…, jenže si nemyslím, že od Selmyho to bylo míněno jako pochvala. Což je podivné, když se nad tím zamyslíš, není-liž pravda? Dalo by se říci, že jde přesně o ty vlastnosti, které v naší Královské gardě potřebujeme - muže, kteří žijí nikoli pro sebe, ale pro svého krále. Podle těchto měřítek byl náš statečný ser Mandon ideálním bílým rytířem. A zemřel tak, jak by měl rytíř Královské gardy zemřít, s mečem v ruce, při obraně příslušníka králova vlastního rodu.“ Pří těch slovech si ho eunuch změřil pronikavým pohledem a obdařil ho vychytralým úsměvem.

Při pokusu zabit příslušníka králova vlastního rodu, chtěl jsi říct. Tyrion marně přemítal, zda toho Varys ví víc, než mu říká. Nic z toho, co se právě dozvěděl, pro něj nebylo novinkou; Bronn mu přinesl hodně stejných zpráv. Tyrion potřeboval něco, co by dokázalo, že ser Mandon byl poskokem jeho sestry. Zřídkakdy se nám dostává toho, co chceme, přemítal s hořkostí, což mu připomnělo…

„Ne, ser Mandon mne sem nepřivádí.“

„A co tedy?“ Eunuch přešel místnost ke svému džbánu s vodou. „Mohu ti nabídnout, můj pane?“ zeptal se, když naplnil pohár.

„Ano. Ale ne vodu.“ Založil si ruce na hrudi. „Chci, abys mi přivedl Šae.“

Varys se napil. „Je to moudré, můj pane? To drahé sladké dítě. Byla by škoda, kdyby ji tvůj otec měl pověsit.“

Nepřekvapilo ho, že to Varys ví. „Ne, není to moudré. Je to zatracené šílenství. Jenže já ji chci ještě jednou naposledy vidět, než ji nadobro pošlu pryč. Nesnesl bych, kdybych ji měl mít tak nablízku.“

„Rozumím.“

Jak bys mohl? Tyrion ji viděl včera, jak vystupuje po serpentinových schodech s vědrem vody. Díval se, jak se nějaký mladý rytíř nabídl, že jí těžké vědro ponese. Když viděl, jak se dotkla jeho ruky a usmála se na něj, zabolelo ho u srdce. Prošli pouhé palce od sebe, on sestupující, ona vystupující, tak blízko, že ucítil čistou svěží vůni jejích vlasů. „Můj pane,“ řekla mu s malou úklonou, a on chtěl natáhnout ruku, obejmout ji a políbit ji přímo na místě, ale jediné, co mohl udělat, bylo strnule pokývnout hlavou a kolébat se dál. „Viděl jsem ji už několikrát,“ řekl Varysovi, „ale neodvážil jsem se promluvit s ní. Předpokládám, že všechny moje pohyby sledují.“

„Jsi moudrý, že to předpokládáš, můj dobrý pane.“

„Kdo?“ Naklonil hlavu na stranu.

„Černokotlí podávají častá hlášení tvé drahé sestře.“

„Když pomyslím na to, kolik mincí jsem těm proklatcům zaplatil… myslíš, že kdybych dal ještě víc, mohl bych je přetáhnout zpátky na svou stranu?“

„Šance je tu vždycky, ale na její pravděpodobnost bych nespoléhal. Jsou to teď rytíři, všichni tři, a tvoje sestra jim slíbila další povýšení.“ Z eunuchových úst uniklo prohnané tiché zahihňání. „A ten nejstarší, ser Osmund z Královské gardy, sní rovněž o jistých dalších… přízních… Královnině zlatu se můžeš vyrovnat do poslední mince, jenže ona má na rozdíl od tebe ještě jednu peněženku, která je zcela nevyčerpatelná.“

U sedmi pekel, pomyslel si Tyrion. „Chceš tím naznačit, že Cersei spí s Osmundem Černokotlým?“

„Och, bohové, chraňte, ne, to by bylo hrozivě nebezpečné, nemyslíš? Ne, královna jen naráží… možná zítra, či snad po svatbě… stačí tu úsměv, tam zašeptání, necudný vtip… ňadro, které se zlehka otře o jeho rukáv, když se míjejí…, a přesto se zdá, že to slouží svému účelu. Ale co by mohl eunuch vědět o takových věcech?“ Mezi jeho zuby vykoukl jako nesmělé růžové zvířátko koneček jazyka, kterým si olízl dolní ret.

Kdybych je mohl nějak postrčit až za bod tajnůstkářského mazlení, zaonačit to tak, aby je otec přistihl spolu v posteli… Tyrion si přejel prstem po pahýlu nosu. Netušil, jak by se to dalo udělat, ale možná ho něco napadne časem. „Jsou Černokotlí jediní?“

„Kéž by to byla pravda, můj pane. Obávám se, že na tobě spočívá mnoho očí. Jsi…, jak bych to řekl? Nápadný? A ne zrovna milovaný, ač mne rmoutí, že ti to musím říct. Synové Janose Slynta na tebe budou rádi donášet, aby pomstili svého otce, a náš drahý lord Petyr má přítele v polovině nevěstinců Králova přístaviště. Kdybys měl být tak nemoudrý, že bys do některého z nich zavítal, okamžitě by se to dozvěděl, a tvůj pan otec zakrátko po něm.“ Je to ještě horší, než jsem se obával. „A můj otec? Má i ten někoho, kdo mě špehuje?“

Tentokrát se eunuch zasmál nahlas. „No přece mě, můj pane.“ Tyrion se zasmál taky. Nebyl zas tak velký blázen, aby Varysovi důvěřoval o něco víc, než musel - ale eunuch již toho věděl o Šae tolik, že ji měl dočista v hrsti. „Přivedeš ke mně Šae tajnými chodbami, skrytou před zraky všech, tak jak jsi to udělal posledně.“

Varys si zamnul ruce. „Och, můj pane, nic by mě nepotěšilo víc, ale… král Maegor nestál o žádné krysy ve svých vlastních zdech, pokud chápeš, co tím myslím. Požadoval možnost tajného odchodu, kdyby se někdy měl ocitnout polapen svými nepřáteli, jenže ta jeho chodba se nespojuje s žádnými jinými. Jsem si jistý, že bych dokázal ukrást lady Lollys tvou Šae na nějaký čas, ale neexistuje způsob, jak bych ji mohl přivést do tvé ložnice, aniž by nás přitom někdo viděl.“ „Tak ji tedy přiveď někam jinam.“ „Jenže kam? Tady neexistuje bezpečné místo.“ „Je tu.“ Tyrion se usmál. „Přímo u tebe. Myslím, že je načase, aby ta tvoje kamenná postel došla lepšího využití.“

Eunuch otevřel ústa. Pak se zahihňal. „Lollys se v těchto dnech snadno unaví. Má už obrovské břicho. Myslím, že při východu měsíce bude bezpečně spát.“

Tyrion se svezl dolů ze židle. „Pak tedy při východu měsíce. Postarej se o to, abys tu měl nějaké víno. A dva čisté poháry.“ Varys se uklonil. „Stane se, jak můj pán poroučí.“ Připadalo mu, že zbytek dne se plahočí pomalu jako červ v melase. Vystoupil po schodišti do hradní knihovny a pokoušel se nalézt rozptýlení v četbě Beldekarovy Historie rhoynských válek, ale nebyl schopen vidět slony přes Šaein úsměv. Když přišlo odpoledne, odložil knihu stranou a zavolal, že se chce vykoupat. Drhnul se, dokud voda nevychladla, a pak nechal Poda zastřihnout mu knír. Vous pro něj byl utrpením; spletence žlutých, bílých a černých chlupů, strakatý a drsný, zřídkakdy méně než nevzhledný, avšak sloužil k tomu, že zakrýval alespoň něco z jeho tváře, což bylo až příliš dobré, než aby si ho dal oholit. Když byl tak čistý, růžový a načesaný, jak jen mohl být, probral se svým šatníkem a vybral si úzké saténové kamaše v lannisterské červeni a svůj nejlepší kabátec, těžký černý samet s cvočky ve tvaru lvích hlav. Pověsil by si na krk také svůj řetěz ze zlatých ruček, kdyby mu jej otec neukradl, zatímco ležel v horečkách. Teprve když se oblékl, uvědomil si hloubku své pošetilosti. U sedmi pekel, trpaslíku, copak jsi společně s nosem přišel i o rozum? Kdokoli tě uvidí, bude se divit, proč si oblékáš svoje nejlepší šaty, když jdeš navštívit eunucha. Tyrion se s klením svlékl a oblékl se znovu, tentokrát do prostšího oděvu; černých vlněných kamaší, staré bílé tuniky a vybledlého kabátce z hnědé kůže. Na oděvu nesejde, říkal si, když čekal, až vyjde měsíc. Cokoli máš na sobě, stále jsi trpaslík. Nikdy nebudeš tak vysoký jako ten rytíř na schodech, co má dlouhé rovné nohy, pevné břicho a široká mužná ramena.

Měsíc už nakukoval přes hradby, když řekl Podricku Payneovi, že jde navštívit Varyse. „Budeš pryč dlouho, můj pane?“ zeptal se chlapec.

„Och, myslím, že ano.“

S Rudou baštou tak přelidněnou nemohl Tyrion doufat, že projde bez povšimnutí. Ser Balon Swann stál na stráži u dveří a ser Loras Tyrell na padacím mostě. Zastavil se, aby si s oběma vyměnil pár zdvořilých frází. Bylo zvláštní vidět Rytíře květin celého v bílém, když byl předtím vždycky barevný jako duha. „Jak jsi stár, sere Lorasi?“ zeptal se ho Tyrion.

„Je mi sedmnáct, můj pane.“

Sedmnáct, krásný a již legenda. Vlezla by mu do postele polovina dívek v Sedmi královstvích a všichni chlapci touží vyrovnat se mu. „Odpusť, že se ptám, pane rytíři - ale proč se člověk vlastně v sedmnácti rozhodne, že se stane členem Královské gardy?“

„Princ Aemon Dračí rytíř také odříkal svou přísahu v sedmnácti,“ odpověděl ser Loras, „a tvůj bratr Jaime byl ještě mladší.“

„Jejich důvody znám. Jaké jsou tvoje? Čest sloužit vedle takových vzorů jako Meryn Trant či Boros Blount?“ Obdařil chlapce urážlivým úsměvem. „Abys mohl hlídat králův život, vzdáváš se svého vlastního. Zříkáš se svých pozemků a titulů, zříkáš se naděje na manželství, děti…“

„Rod Tyrellů pokračuje mými bratry,“ řekl ser Loras. „Třetí syn se nemusí ženit ani mít děti.“ „Nemusí, ale někteří to považují za příjemné. Co láska?“

„Když slunce zapadlo, žádná svíce ho nemůže nahradit.“

„To je z nějaké písně?“ Tyrion s úsměvem naklonil hlavu na stranu. „Ano, teď už vidím, že je ti opravdu sedmnáct.“

Ser Loras ztuhl. „Urážíš mne, pane?“

Snadno se naježí. „Ne. Jestli jsem se tě dotkl, promiň mi to. Kdysi jsem měl svou vlastní lásku a měli jsme svoji píseň.“ Miloval jsem pannu krásnou jako léto, se slunečním svitem ve vlasech. Popřál seru Lorasovi dobrý večer a pokračoval v cestě.

Poblíž psince přihlížela skupina zbrojnošů rvačce dvou psů. Tyrion se zastavil na dost dlouho, aby se podíval, jak menší pes urval polovinu tlamy většímu a vysloužil si od přítomných drsný smích svou poznámkou, že poražený pes teď připomíná Sandora Clegana. Pak, v naději, že je zbavil jakéhokoli podezření, pokračoval k severním hradbám a dolů po krátkém schodišti k eunuchovu skrovnému příbytku. Dveře se otevřely, ještě než stačil zvednout ruku, aby zaklepal.

„Varysi?“ Tyrion vklouzl dovnitř. „Jsi tu?“ Šerou místnost osvětlovala jediná svíce, prosycovala vzduch vůní jasmínu.

„Můj pane.“ Do světla vklouzla žena; otylá, rozbředlá, mateřského vzhledu, s kulatým růžovým měsícem obličeje a těžkými tmavými kadeřemi. Tyrion před ní couvl. „Něco není v pořádku?“ zeptala se.

Varys, uvědomil si podrážděně. „Na jeden strašlivý okamžik jsem si myslel, žes mi sem přivedl Lollys místo Šae. Kde je?“

„Tady, můj pane.“ Zezadu mu položila ruce přes oči. „Že neuhádneš, co mám na sobě?“

„Nic?“

„Och, ty jsi tak chytrý“ zasmála se a sundala mu ruce z očí. „Jak jsi to věděl?“

„Jsi krásná, když na sobě nic nemáš.“

„Opravdu?“ řekla. „Opravdu jsem krásná?“

„Och ano.“

„Neměl bys mne v tom případě už objímat, místo abys jen mluvil?“

„Nejdřív se potřebujeme zbavit tady lady Varys. Nepatřím mezi trpaslíky, co mají rádi obecenstvo.“

„Už je pryč,“ řekla Šae. Tyrion se otočil, aby se podíval. Eunuch zmizel, se sukněmi a váhou. Takže ty tajné dveře tu přece jen někde jsou, musejí být. To bylo jediné, co měl čas pomyslet si, než mu Šae otočila hlavu, aby ho políbila. Měla vlhká, hladová ústa a zdálo se, že dokonce ani nevidí jeho jizvu, či spíš strup na místě, kde dříve míval nos. Její kůže byla pod jeho prsty jako teplé hedvábí. Když jí zavadil palcem o levou bradavku, okamžitě ztvrdla. „Pospěš si,“ naléhala na něj mezi polibky, zatímco prsty už zajela k tkanicím jeho kalhot, „och, pospěš si, pospěš, chci tě v sobě, v sobě, v sobě.“ Dokonce ani neměl čas pořádně se svléknout. Šae mu vytáhla úd z kalhot, pak ho srazila na podlahu a vysedla na něj. Tiše zasténala, když projel mezi pysky jejího pohlaví a pak na něm divoce jela a při každém přiražení sténala: „Můj obře, můj obře, můj obře.“ Tyrion byl tak rozvášněný, že explodoval při pátém pohybu, ale Šae jako by to vůbec nevadilo. Když ucítila, jak z něj vytrysklo semeno, prohnaně se usmála a sklonila se dopředu, aby mu slíbala pot z čela. „Můj lannisterský obře,“ zamumlala. „Zůstaň ještě ve mně, prosím. Tak ráda tě tam cítím.“

A tak se Tyrion nehýbal, jen položil ruce kolem ní. Jaký je to nádherný pocit, držet ji a být objímán, pomyslel si. Jakby mohlo být něco tak sladkého hříchem, za který by ji chtěli pověsit? „Šae,“ řekl, „drahoušku, toto jsou poslední chvíle, které spolu trávíme. Nebezpečí je příliš velké. Kdyby tě měl můj pan otec najít…“

„Líbí se mi tvoje jizva.“ Přejela po ní prstem. „Činí tě na pohled velice divokým a silným.“

Zasmál se. „Spíš velmi ošklivým, chtěla jsi říct.“

„Můj pán nikdy nebude v mých očích ošklivý.“ Políbila strup, který pokrýval pahýl jeho nosu.

„Můj obličej by tě teď neměl zajímat. Spíš můj otec -“

„Ten mne neděsí. Dá mi teď můj pán zpátky moje šperky a hedvábí? Požádala jsem Varyse, zda bych je mohla dostat, když jsi byl zraněn v bitvě, ale on mi je nechtěl dát. Co by se s nimi stalo, kdybys byl zemřel?“

„Ještě jsem nezemřel. Jsem tady.“

„Já vím.“ Šae se na něm zavrtěla, usmála se. „Přesně tam, kam patříš.“ Našpulila ústa. „Ale jak dlouho ještě musím sloužit lady Lollys, teď když už jsi zdráv?“ „Poslouchala jsi vůbec, co jsem říkal?“ zeptal se Tyrion. „Můžeš zůstat s Lollys, jestli chceš, ale nejlepší by pro tebe bylo, kdybys odjela z města.“

„Jenže já nechci odjet. Slíbil jsi mi, že mé po bitvě přestěhuješ zpátky do mého domu.“ Mírně ho v sobě stiskla a on začal znovu tuhnout. „Řekl jsi, že Lannister vždycky splácí svoje dluhy.“

„Šae, bohové, buďte proklati, nech toho. Poslouchej mě. Musíš odsud odejít. Město je teď plné Tyrellů a mě velice bedlivě pozorují. Copak nechápeš, jaké ti hrozí nebezpečí?“

„Mohla bych přijít na královu svatební hostinu? Lollys tam nepůjde. Řekla jsem jí, že v králově trůní síni ji nikdo neznásilní, jenže ona je tak hloupá.“ Když se z něj odkulila, jeho úd z ní vyklouzl s tichým vlhkým zvukem. „Symon říká, že se bude konat turnaj zpěváků a kejklířů, ba dokonce klání šašků.“

Tyrion na Šaeina třikrát proklatého zpěváka málem zapomněl. „Jak je možné, že mluvíš se Symonem?“

„Řekla jsem o něm lady Tandě a ta ho najala, aby hrál pro Lollys. Hudba ji uklidňuje, když dítě v jejím břiše začne kopat. Symon říká, že na hostině bude tančící medvěd a vína ze Stromoviny. Ještě nikdy jsem neviděla medvěda tančit.“

„Jde jim to hůř než mně.“ Jemu však dělal starosti spíš zpěvák než medvěd. Jedno neopatrné slovo do špatného ucha a Šae bude viset.

„Symon říká, že budou podávat sedmdesát sedm chodů a bude tam obrovský koláč se stovkou zapečených hrdliček,“ brebentila dál Šae. „Až prolomí kůrku, všechny se vyhrnou ven a odletí.“

„A potom budou sedět na krokvích a dolů na svatebčany bude pršet trus.“ Tyrion takové svatební koláče protrpěl už vícekrát. Hrdličky obzvlášť rády kálely na něho, anebo mu to tak alespoň připadalo.

„Nemohla bych si obléknout svoje hedvábí a samet a jít tam jako dáma místo služebné? Nikdo by nepoznal, že jí nejsem.“

Každý by věděl, že jí nejsi, pomyslel si Tyrion. „Lady Tanda by se určitě divila, kde vzala Lollysina služebná takové množství šperků.“

„Symon říká, že tam bude tisíc hostů. Vůbec by mě mezi nimi neviděla. Našla bych si místečko v nějakém tmavém koutě, ale kdykoli bys vstal a zamířil ven, aby sis ulevil, mohla bych vyklouznout a setkat se tam s tebou.“ Vzala jeho úd do dlaní a pomalu po něm přejížděla nahoru a dolů. „Neměla bych pod šaty žádné prádlo, takže by mě můj pán dokonce ani nemusel rozšněrovávat.“ Dál ho dráždila prsty, nahoru a dolů. „Nebo, kdyby chtěl, mohla bych pro něj udělat tohle.“ Vzala ho do úst.

Tyrion byl brzy opět připravený. Tentokrát to trvalo mnohem déle. Když skončil, Šae si lehla vedle něho a nahá se stulila proti jeho paži. „Necháš mě tam jít, viď že ano?“

„Šae,“ zasténal, „není to bezpečné.“

Chvíli neříkala nic. Tyrion se pokoušel mluvit o jiných věcech, ale narážel na stěnu zasmušilé zdvořilosti, stejně ledové a nepoddajné jako Zeď, po které kdysi kráčel tam na severu. Bohové, buďte dobří, pomyslel si znaveně, když se díval, jak svíce dohořívá, jak jsem tohle mohl znovu dopustit, po Tyše? Jsem opravdu takový blázen, za jakého mne můj otec považuje? Tak rád by jí dal slib, který po něm chtěla, a rád by si ji odvedl do své komnaty zavěšen do jejího rámě, aby ji nechal obléknout se do hedvábí a sametu, které tolik milovala. Kdyby to záleželo na něm, mohla by sedět vedle něho na Joffreyho svatební hostině a tančit se všemi medvědy, se kterými by chtěla. Jenže nechtěl vidět, jak ji věší.

Když svíce dohořela, Tyrion se vymanil z Šaeina objetí a zapálil novou. Pak obcházel kolem stěn, klepal na každou z nich, pátral po tajných dvířkách. Šae tam seděla s nohama přitaženýma k bradě, objímala si je rukama a pozorovala ho. Nakonec řekla: „Tajné schody jsou pod postelí.“

Nevěřícně se na ni podíval. „Pod postelí? Ta postel je z pevného kamene. Váží půl tuny.“

„Je tu místo, kam Varys zatlačí, a ona se vznese vzhůru. Ptala jsem se ho jak, ale on řekl, že je to kouzlo.“

„Ach tak.“ Tyrion se musel usmát. „Kouzlo protiváhy.“

Šae vstala. „Měla bych už jít. Někdy dítě kope a Lollys se probudí a volá mě.“

„Varys by se měl zakrátko vrátit. Pravděpodobně naslouchá každému slovu, které si tu řekneme.“ Tyrion postavil svíci na stolek. Na přední části kalhot měl mokré místečko, ale říkal si, že ve tmě si toho beztak nikdo nevšimne. Řekl Šae, aby se oblékla a počkala na eunucha.

„Počkám,“ slíbila. „Ty jsi můj lev, viď? Můj lannisterský obr.“

„Jsem,“ odpověděl. „A ty jsi -“

„Tvoje děvka.“ Položila mu prst na rty. „Já vím. Byla bych tvojí paní, ale nikdy jí být nemohu. Jinak bys mě vzal s sebou na hostinu. Na tom ale nezáleží. Mně se líbí být tvojí děvkou, Tyrione. Hlavně si mě nech, můj lve, a zajisti mi bezpečí.“

„Udělám to,“ slíbil. Blázne, blázne, křičel hlas v jeho nitru. Proč jsi to řekl? Přišel jsi sem, abys ji poslal pryč! Místo toho ji ještě jednou políbil.

Cesta zpátky mu připadala dlouhá a osamělá. Podrick Payne spal ve své malé posteli v nohách Tyrionova lože, ale on chlapce probudil. „Bronna,“ řekl jen.

„Sera Bronna?“ Pod si vymnul spánek z očí. „Ach. Mám ho přivést? Můj pane?“

„Proč? Ne, probudil jsem tě, abychom si mohli popovídat o způsobu, jakým se obléká,“ řekl Tyrion, ale jeho sarkasmus nepadl na úrodnou půdu. Pod na něj jen zmateně zíral, dokud Tyrion nevyhodil ruce do vzduchu a neřekl: „Ano, sežeň ho. Přiveď ho. Hned.“

Chlapec se spěšně oblékl a pospíchal z místnosti. To jsem opravdu tak děsivý? divil se Tyrion, když se převlékal do nočního úboru a naléval si víno.

Pil svůj třetí pohár a polovina noci byla pryč, než se Pod konečně vrátil, s žoldáckým rytířem v závěsu. „Doufám, že ten hoch měl zatraceně dobrý důvod, aby mě vytáhl od Chatayi,“ řekl Bronn, když si sedal.

„Od Chatayi?“ podivil se Tyrion podrážděně.

„Je dobré být rytířem. Už nemusím chodit do laciných nevěstinců dole v ulici.“ Bronn se uchechtl. „Teď je to Alayaya a Marei ve stejné péřové posteli, se serem Bronnem uprostřed.“

Tyrion musel překousnout podráždění. Bronn měl stejné právo vyspat se s Alayayou jako kterýkoli jiný muž, a přesto… já se jí nikdy nedotkl, třebaže jsem po ní toužil, ale to Bronn nemohl vědět. Měl se od ní držet dál. Sám se neodvažoval navštívit Chatayin veřejný dům. Kdyby to udělal, Cersei by se postarala o to, aby se to jeho otec dozvěděl, a Yaya by pak musela protrpět víc než jen bičování. Poslal dívce náhrdelník ze stříbra a jadeitu a pár odpovídajících náramků jako způsob omluvy, ale jinak…

Je to zbytečné. „Je tu jeden zpěvák, který si říká Symon Stříbrný jazyk,“ spustil unaveně, odsouvaje svůj pocit viny stranou. „Někdy hrává pro dceru lady Tandy.“

„Co s ním?“

Zabij ho, mohl by říct, ale ten muž neudělal nic, než jen zazpíval pár písní. A naplnil Šaeinu sladkou hlavu představami hrdliček a tančících medvědů. „Najdi ho,“ řekl místo toho. „Vyhledej ho dřív, než to udělá někdo jiný.“

ARYA

Vytahovala zeleninu z hlíny na zahradě nějakého mrtvého člověka, když tu uslyšela zpěv. Arya ztuhla, nehybná jako kámen, a zaposlouchala se. Na tři dřevnaté mrkve, které svírala v ruce, v tu ránu zapomněla. Pomyslela na Krvavé drancíře a muže Roosea Boltona a po zádech jí proběhlo zimomření strachu. To není spravedlivé, teď když už jsme konečně našli Trojzubec, když jsme si mysleli, že jsme skoro v bezpečí.

Proč by si ale Drancíři zpívali?

Píseň se k nim linula od řeky, odněkud zpoza malé vyvýšeniny na východě. „Do Města racků, kde žije krásné děvče, heja hou, heja hou…“

Arya vstala, s visícími mrkvemi v ruce. Znělo to, jako by zpěvák přicházel po cestě podél řeky. Horký koláč mezi hlávkami zelí o kus dál to slyšel taky, soudě podle výrazu na jeho tváři, Gendry odešel spát do stínu vypáleného domku a byl ve stavu, kdy neslyšel vůbec nic.

„Ukradnu si polibek hrotem svého meče, heja hou, heja hou.“ Zdálo se jí, že pod tichým zurčením řeky slyší taky citeru.

„Slyšíš to?“ zeptal se Horký koláč ochraptělým šeptem, pevně svíraje v náručí hlávky zelí. „Někdo sem jde.“

„Běž probudit Gendryho,“ řekla mu Arya. „Jen mu tiše zatřes ramenem a nedělej zbytečný hluk.“ Gendryho šlo probudit snadno, na rozdíl od Horkého koláče, do kterého bylo třeba kopat a křičet na něj.

„Pomiluju ji a budem spát ve stínu kleče, heja hou, heja hou.“ Píseň nabývala na hlasitosti s každým slovem.

Horký koláč rozevřel ruce. Hlávky zelí mu z nich s tichým žuchnutím popadaly na zem. „Musíme se schovat.“

Kam? Vypálený domek a jeho přerostlá zahrada stály o samotě blízko břehu Trojzubce. Bylo tam pár vrb rostoucích podél okraje řeky a rákosové porosty na bahnitých mělčinách za nimi, ale většina pozemku v sousedství řeky byla až bolestně odhalená. Já věděla, že jsme neměli vycházet z lesa, pomyslela si. Jenže měli hlad a zahrada byla až příliš velkým lákadlem. Chléb a sýr, které ukradli v Harrenově, jim došly před šesti dny, hluboko v houštinách lesů. „Běžte s Gendrym a koňmi za domek,“ rozhodla. Část jedné zdí pořád ještě stála, snad dost velká na to, aby se za ní schovali dva chlapci a tři koně. Pokud budou koně zticha, a ten zpěvák se nezačne vrtat v zahradě.

„A co ty?“

„Já se schovám za strom. Asi je sám. Když mě bude otravovat, zabiju ho. Běž!“

Horký koláč odešel, Arya upustila mrkve na zem a tasila přes rameno ukradený meč. Musela si připevnit pochvu napříč přes záda; dlouhý meč byl určený pro dospělého muže, a když ho nosila na boku, narážel do země. Kromě toho je moc těžký, pomyslela si, postrádajíc Jehlu pokaždé, když vzala tu neohrabanou věc do ruky. Byl to však meč, kterým se dalo zabíjet, a to stačilo.

Nenápadně se přesunula k velké staré vrbě, která rostla vedle ohybu cesty, a klekla si na koleno do trávy a bláta za závoj převislých větví, vy staří bohové, modlila se, zatímco zpěvákova píseň nabývala na hlasitosti, vy stromoví bohové, schovejte mě a zařiďte, ať projde kolem. Pak ale zaržál kůň a píseň rázem ustala. Slyšel to, pochopila. Snad je ale sám, anebo i když není, možná jsou z nás stejně vystrašení jako my z nich.

„Slyšel jsi to?“ zeptal se mužský hlas. „Řekl bych, že se někdo schovává tamhle za tou zdí.“

„Jo,“ odpověděl druhý hlas, o poznání hlubší. „Co by to podle tebe mohlo být, Střelče?“ Takže jsou dva. Arya se kousla do rtu. Za vrbovými větvemi je z místa, kde klečela, neviděla. Ale slyšela je.

„Medvěd.“ Třetí hlas, nebo znovu první?

„Na medvědovi je hodně masa,“ řekl hluboký hlas. „A taky spousta sádla, teď na podzim. Je dobrý, když se správně připraví.“

„Mohl by to být vlk. Nebo taky lev.“

„Myslíš se čtyřma nohama? Nebo dvounohý?“

„Na tom přece nezáleží, nebo ano?“

„Mně určitě ne. Střelče, co máš v úmyslu dělat se všemi těmi šípy?“

„Vystřelím jich pár přes tu zeď. Cokoli se tam schovává, vyběhne to hezky rychle ven, jen počkej a uvidíš.“

„Co když se tam ale schovává poctivý člověk? Nebo nějaká chudobná žena s děťátkem u prsu?“

„Poctivý člověk by vyšel ven a ukázal by nám svou tvář. Jen lump by se plížil a schovával.“

„Ba, máš pravdu. Tak na ně tedy vypusť pár šípů.“

Arya rychle vyskočila ze svého úkrytu. „Ne!“ Ukázala jim svůj meč. Uviděla, že jsou tři. Jen tři. Syrio by si poradil s více než třemi a ona navíc měla Horkého koláče a Gendryho, kteří jí určitě pomohou. Jenže jsou to chlapci, zatímco tohle dospěli muži.

Byli pěší, uprášení od cesty a potřísnění blátem. Zpěváka poznala podle dřevěné citery, kterou si tiskl ke kabátci, asi tak jako by matka svírala svoje milované dítě. Byl to malý muž, podle vzhledu padesátiletý, s velkými ústy, ostrým zobanem nosu a řídnoucími hnědými vlasy. Vybledlou zeleň měl tu a tam vyspravenou starými koženými záplatami, na stehně měl sadu vrhacích nožů a přes záda dřevorubeckou sekeru.

Muž vedle něho byl o dobrou stopu vyšší, a vypadal na vojáka. Z koženého opasku zpevněného cvočky mu visel dlouhý meč a dýka, košili měl pošitou řadami překrývajících se ocelových destiček a na hlavě měl černou železnou polopřilbu kuželovitého tvaru. Měl špatné zuby a huňatý hnědý vous, ale nejnápadnější na něm byl žlutý plášť s kápí. Byl silný a těžký, potřísněný tu skvrnami od trávy, tam krví, roztřepený podél okraje a záplatovaný jelení kůží na pravém rameni. Velký plášť, který velkému muži dodával vzhledu obrovitého žlutého ptáka. Posledním z těch tří byl mladík stejně tenký jako jeho luk, i když ne tak dlouhý. Byl rudovlasý a pihatý, měl na sobě brigantinu s kovovými cvočky, vysoké boty, kožené rukavice bez prstů a toulec přes záda. Jeho šípy byly opeřené šedivými husími pery a šest z nich jich bylo zabodnuto v zemi před ním, jako malý plot.

Všichni tři muži se dívali na ni, stojící proti nim na cestě s mečem v ruce. Pak zpěvák líně brnkl na strunu citery. „Chlapče,“ řekl, „hned ten meč odlož, pokud nechceš, abychom ti ublížili. Je na tebe příliš velký, hochu, a kromě toho, tady Anguy by do tebe stačil vstřelit tři šípy, než bys mohl doufat, že se ti podaří dostat se k nám.“

„To by tedy nestačil,“ opáčila Arya, „a jsem děvče.“

„Tak jsi děvče.“ Zpěvák se uklonil. „Přijmi mou omluvu.“

„Pokračujte v chůzi. Prostě hezky projděte kolem a dál hlasitě zpívejte, abych věděla, kde jste. Jděte pryč. Když mě necháte na pokoji, tak vás nezabiju.“

Pihovatý lučištník se zasmál. „Citroši, ona nás nezabije, slyšel jsi to?“

„Slyšel,“ odpověděl Citroš, vysoký voják s hlubokým hlasem.

„Dítě,“ řekl zpěvák, „odlož ten meč a my tě odvedeme na bezpečné místo a opatříme ti nějaké to jídlo do žaludku. Jsou tu kolem vlci, a taky lvi a ještě horší věci. Není to místo vhodné k tomu, aby se tu malá holka potulovala sama.“

„Ona není sama.“ Gendry vyjel zpoza zdi domku, a za ním Horký koláč, vedoucí jejího koně. Ve své drátěné košili a s mečem v ruce vypadal Gendry téměř jako dospělý muž a nebezpečný. Horký koláč vypadal jako Horký koláč. „Udělejte, co říká, a nechte nás být,“ varoval je Gendry.

„Druhý a třetí,“ počítal zpěvák, „to jste všichni? A taky koně, krásní koně. Kde jste je ukradli?“

„Jsou naši,“ Arya je ostražitě pozorovala. Zpěvák dál rozptyloval její pozornost svými řečmi, ale nejnebezpečnější z nich byl lučištník. Jestli vytáhne šíp ze země…

„Povíte nám svoje jména jako poctiví lidé?“ zeptal se zpěvák chlapců.

„Já jsem Horký koláč,“ řekl Horký koláč okamžitě.

„Jaj, to se mi líbí.“ Muž se na něho usmál. „Ne každý den potkám chlapce s tak chutným jménem. A jak se jmenují tvoji přátelé, Skopová sekaná a Pečeně?“

Gendry se na ně zamračil ze svého sedla. „Proč bych vám měl říkat svoje jméno? Ještě jsem neslyšel vaše.“

„Nu, co se našich jmen týče, já jsem Tom ze Sedmipotočí, ale říkají mi Tom Sedmistruna nebo Tom Sedma. Ten velký halama s hnědými zuby je Citroš, zkráceně Citrónový plášť. A tamten mladý hoch je Anguy neboli Střelec, jak mu s oblibou říkáme.“

„A kdo jste vy?“ dožadoval se Citroš hlubokým hlasem, který Arya předtím slyšela skrz větve vrby.

Arya jim nemínila jen tak prozradit svoje pravé jméno. „Klidně mi říkejte Pečeně, jestli chcete,“ řekla. „Mně je to jedno.“

Velký muž se dal do smíchu. „Pečeně s mečem,“ řekl. „Panečku, to člověk často nevidí.“

„Já jsem Býk,“ řekl Gendry, který následoval Aryina příkladu. Nemohla mu mít za zlé, že dal přednost Býkovi před Skopovou sekanou.

Tom Sedmistruna prohrábl struny své citery. „Horký koláč, Pečeně a Býk. Utekli jste z kuchyně lorda Boltona, že ano?“

„Jak jste to poznali?“ zeptala se Arya s nepříjemným pocitem.

„Máš jeho znak na hrudi, maličká.“

Úplně na to zapomněla. Pod svým pláštěm stále nosila pěkný pážecí kabátec, se staženým mužem Hrůzova vyšitým na hrudí. „Neříkej mi maličká!“

„Proč ne?“ opáčil Citroš. „Jsi ještě docela malá.“

„Jsem větší, než jsem byla. Nejsem dítě.“ Děti nezabíjejí lidi, a ona už zabila.

„To vidím, Pečeně. Žádný z vás není dítě, pokud jste byli Boltonovi.“

„Nebyli jsme jeho.“ Horký koláč nikdy nevěděl, kdy má držet jazyk za zuby. „Byli jsme na Harrenově ještě předtím, než tam přišel, to je všechno.“

„Podle toho soudím, že jste malá lvíčata?“ řekl Tom.

„Ani to nejsme. Nepatříme nikomu. Čí muži jste vy?“

„My jsme královi muži,“ odpověděl Anguy Střelec.

Arya se zamračila. „Kterého krále?“

„Krále Roberta,“ odpověděl Citroš ve svém žlutém plášti. „Toho starého ochlasty?“ řekl Gendry opovržlivě. „Je mrtvý, zabil ho nějaký kanec, to přece ví každý.“

„Ba, chlapče,“ přitakal Tom Sedmistruna „tím větší škoda.“ Vyloudil na své citeře smutný tón.

Arye vůbec nepřipadali jako královi muži. Vypadali spíš jako psanci, celí špinaví a rozedraní. Neměli dokonce ani koně, na kterých by mohli jet. Královi muži by jistě měli koně.

Horký koláč dychtivě vypískl: „Hledáme Řekotočí,“ řekl. „Kolik dní jízdy odsud je to, nevíte?“

Arya by ho nejraději zabila. „Buď zticha, nebo ti tu tvoji velkou hloupou hubu ucpu kamením.“

„Do Řekotočí je odsud daleká cesta proti proudu,“ odpověděl Tom. „Daleká hladová cesta. Možná byste si rádi dali teplé jídlo, než se na ni vydáte? Nedaleko odsud je hostinec, který náhodou patří našim přátelům. Mohli bychom se tam podělit o nějaké to pivo a kus chleba, místo abychom se navzájem hašteřili.“

„Hostinec?“ Při pomyšlení na teplé jídlo Arye zakručelo v žaludku, jenže tomu Tomovi nedůvěřovala. Ne každý, kdo k vám mluví přátelsky, je ve skutečnosti váš přítel. „Říkáš, že je to blízko?“

„Dvě míle proti proudu,“ odpověděl Tom. „Nanejvýš ligu.“

Gendry vypadal stejně nejistě, jako se cítila sama. „Co myslíte tím přátelé?“ zeptal se obezřetně.

„Prostě přátele. Copak už jste zapomněli, co to slovo znamená?“

„Hostinská se jmenuje Šarna,“ vložil se do hovoru Tom. „Má prořízlou pusu a divoký kukuč, to je pravda, ale srdce má dobrotivé a taky má moc ráda malé holčičky.“

„Já nejsem žádná malá holčička,“ odsekla nahněvaně. „Kdo ještě je tam? Říkal jsi přátelé.“

„Šarnin manžel a osiřelý chlapec, kterého se ujali. Neublíží vám. Mají tam pivo, pokud si myslíte, že jste na ně dost staří. Čerstvý chléb a možná i kousek masa.“ Tom pohlédl směrem k domku. „A kromě toho cokoli, co jste ukradli ze zahrady Starého Pata.“

„My nekrademe,“ odsekla Arya.

„Takže jsi dcera Starého Pata? Sestra? Manželka? Nepovídej mi tu žádné lži, Pečeně. Sám jsem Starého Pata pohřbíval, přesně pod tu vrbu, kde ses schovávala. Nezdá se mi, že bys byla po něm.“ Vyloudil smutný tón z citery. „V uplynulém roce jsme pohřbili mnoho dobrých lidí, ale vás bych nechtěl pohřbívat, to přísahám na svou citeru. Střelče, předveď se jí.“

Lučištníkova ruka se pohnula rychleji, než by Arya věřila, že je možné. Jeho šíp jí prosvištěl kolem hlavy na palec od ucha a zabodl se do kmene vrby za ní. To už měl lukostřelec založený a natažený druhý šíp. Myslela si, že chápe, co Syrio myslel svým rychlý jako had a hladký jako letní hedvábí, ale teď věděla, že to vůbec nechápala. Šíp za ní zadrnčel jako včela. „Chybil jsi,“ řekla.

„Jsi větší blázen, než si myslíš,“ řekl Anguy. „Moje šípy letí tam, kam je pošlu.“

„Přesně tak,“ souhlasil Citroš Citrónový plášť.

Mezi lukostřelcem a hrotem jejího meče byla vzdálenost tuctu kroků. Nemáme šanci, uvědomila si Arya, a přála si v tu chvíli, aby měla luk jako on a uměla s ním zacházet. Zachmuřeně sklonila svůj těžký meč, dokud se jeho hrot nedotkl země. „Půjdeme se podívat do toho hostince,“ ustoupila, snažíc se skrýt pochybnosti ve svém srdci za chrabrými slovy. „Vy běžte první a my pojedeme za vámi, abychom na vás viděli.“

Tom Sedmistruna se hluboce uklonil a řekl: „Vpředu, vzadu, nám na tom nezáleží. Pojďte, hoši, ukažme jim cestu. Anguy, měl bys vytahat ty šípy ze země, tady je nebudeme potřebovat.“

Arya zasunula svůj meč do pochvy a přešla přes cestu tam, kde seděli její přátelé na koních. „Horký koláči, posbírej to zelí,“ řekla mu, když se vyhoupla do sedla. „A ty mrkve taky.“

Pro tentokrát nic nenamítal, vydali se na cestu, tak jak to chtěla, pomalu jeli na svých koních po vyježděné cestě tucet kroků za třemi muži, co šli pěšky. Netrvalo však dlouho a jeli rovnou za nimi. Tom Sedmistruna kráčel pomalu a často při chůzi brnkal na struny své citery. „Znáte nějaké písně?“ zeptal se jich. „Tak rád bych si s někým zazpíval, jenže Citroš nedokáže udržet melodii a náš Střelec zná jen balady z Blat, každou stovku veršů dlouhou.“

„Náhodou, my na Blatech máme ty nejlepší písně ze všech,“ ohradil se Anguy mírným hlasem.

„Zpívání je hloupé,“ řekla Arya. „Je hlučné. Slyšeli jsme vás už zdaleka. Mohli jsme vás zabít.“ Tomův úsměv jí napověděl, že o tom není tak přesvědčen. „Existují horší věci než zemřít s písní na rtech.“

„Kdyby tady kolem byli vlci, věděli bychom to,“ utrousil Citroš. „Nebo lvi. Tohle jsou naše lesy.“

„Nevěděli jste dokonce ani o nás,“ řekl Gendry.

„Tím bych si nebyl tak jistý, chlapče,“ řekl Tom. „Někdy člověk ví víc, než řekne.“

Horký koláč se zavrtěl ve svém sedle. „Já znám píseň o medvědovi,“ řekl. „Nebo alespoň část z ní.“

Tom prohrábl prsty struny své citery. „Tak si ji poslechněme, koláčový chlapče.“ Zvrátil hlavu dozadu a zazpíval: „Žil byl jeden medvěd, medvěd, medvěd! Celý černý a hnědý, co všechno sněd…“

Horký koláč se nadšeně připojil, dokonce přitom mírně nadskakoval v sedle do rytmu. Arya na něj hleděla plna údivu. Měl pěkný hlas a zpíval docela dobře. Nikdy nedělal nic pořádně, kromě pečení, říkala si v duchu.

O kousek dál se do Trojzubce vléval malý potok. Když se přes něj brodili, jejich zpěv vyplašil kachnu v rákosí. Anguy se zastavil na místě, kde zrovna byl, sundal z ramene luk, založil šíp a sestřelil ji. Pták spadl na mělčinu nedaleko břehu. Citroš si sundal svůj žlutý plášť a vbrodil se po kolena hluboko do vody, aby ji přinesl, i když přitom po celou dobu nadával. „Myslíš, že by Šarna mohla mít dole ve sklepě citrony?“ zeptal se Anguy Toma, když se dívali, jak se Citroš brodí ve vodě, cáká a kleje. „Jedna dornská dívka mi kdysi připravila kachnu na citronech.“ Říkal to roztouženým hlasem.

Na druhém břehu potoka se Tom s Horkým koláčem dali znovu do zpěvu, a Citrošovi visela u pasu pod jeho žlutým pláštěm vypasená kachna. Netrvalo dlouho a před jejich zraky se objevil hostinec, dřepící na břehu řeky v místě, kde se Trojzubec ve velkém oblouku stáčel severním směrem. Arya si ho podezřívavě měřila přimhouřenýma očima, když se k němu blížili. Nevypadal jako doupě psanců, to musela připustit; vyhlížel přátelsky, ba dokonce domácky. Přízemí měl z kamene, horní patro ze dřeva obíleného vápnem, na střeše břidlicové tabulky, a z komína líně stoupal kouř. Za hlavní budovou byly stáje a další hospodářská stavení, a vzadu byl malý vinohrad, sad s jabloněmi, zahrádka. U hostince dokonce bylo molo vybíhající do řeky, a…

„Gendry,“ zvolala tichým naléhavým hlasem. „Mají tu člun. Mohli bychom se zbytek cesty do Řekotočí plavit po řece. Myslím, že by to bylo rychlejší než jízda na koni.“

Zatvářil se pochybovačně. „Plavila ses někdy na člunu?“

„Vykasáš plachtu,“ řekla, „a vítr tě postrkuje.“

„A co když vítr fouká špatným směrem?“

„Od toho jsou vesla, aby se jimi veslovalo.“

„Proti proudu?“ Gendry se zamračil. „Nebylo by to moc pomalé? Co když se člun převrátí a my spadneme do vody? Stejně to není náš člun, patří k hospodě.“

Mohli bychom si ho vzít. Arya se kousla do rtu a neřekla už nic. Sesedli před maštalí. Žádní další koně tam vidět nebyli, ale Arya si všimla čerstvé mrvy v mnoha stáních. „Jeden z nás by měl dát pozor na koně,“ řekla.

Tom ji slyšel. „To není třeba, Pečeně. Pojďte se najíst, koně tu budou v bezpečí.“

„Zůstanu tady,“ řekl Gendry, který zpěváka ignoroval. „Můžeš mě přijít vystřídat, až se najíš.“

Arya přikývla a vydala se za Horkým koláčem a Citrošem. Svůj meč měla stále v pochvě přes záda a držela ruku blízko jílce dýky, kterou ukradla Rooseu Boltonovi, pro případ, že by se jí nezamlouvalo, co uvidí v hostinci.

Na štítu přede dveřmi byl namalovaný jakýsi starý král na kolenou. Uvnitř byla jídelna, kde stála s rukama v bok velmi vysoká ošklivá žena a mračila se. „Nestůj tam tak, chlapče,“ utrhla se na ni. „Nebo jsi děvče? Ať jsi, co chceš, stojíš mi ve dveřích. Buď pojď dovnitř, nebo běž ven. Citroši, co jsem ti říkala o mojí podlaze? Jsi samé bláto.“

„Zastřelili jsme kachnu.“ Citroš ji držel před sebou jako mírovou zástavu.

Žena mu ji vyškubla z ruky. „Anguy zastřelil kachnu, chtěl jsi říct. Sundej si ty boty, jsi hluchý, nebo jen tak zabedněný?“ Odvrátila se stranou. „Manželi!“ zvolala hlasitě. „Pojď sem nahoru, chlapci se vrátili. Manželi!“

Po schodech ze sklepa vyšel muž ve špinavé zástěře, mručící si cosi pod fousy. Byl o hlavu menší než žena, s neforemným obličejem a zažloutlou kůží, na které byly vidět jizvy po neštovicích. „Jsem tady, ženo, přestaň na mě hulákat. Co je zas?“

„Pověs ji, ať se odleží,“ řekla a podala mu kachnu.

Anguy zašoupal nohama. „Mysleli jsme, že bychom ji mohli sníst, Šarno. S citrony, kdybys nějaké měla.“

„Citrony? A kde bychom vzali citrony? Připadá ti tohle snad jako Dorne, ty pihovatý blázne? Proč nevylezeš na citroník a nenatrháš si jich plné vědro, spolu s pár olivami a taky granátovými jablky?“ Zahrozila na něj prstem. „Jestli chcete, tak vám ji klidně připravím s Citrošovým pláštěm, ale ne dřív, než se pár dní odleží. Buď budete jíst králíka, nebo nemusíte jíst vůbec. Pečený králík na rožni bude tím nejrychlejším, jestli máte hlad. Nebo bych vám z něj mohla přichystat dušeninu, na pivu a cibuli.“

Arya téměř cítila chuť králíka v ústech. „Nemáme peníze, ale přinesli jsme nějakou mrkev a zelí, co bychom s vámi rádi vyměnili.“

„Opravdu? A kde je máte?“

„Horký koláči, dej jí to zelí,“ řekla Arya a on to udělal, třebaže se k ošklivé ženě přibližoval stejně bojácně, jako by to byl Rorge nebo Kousač či sám Vargo Hoat.

Žena si zeleninu důkladně prohlédla, a chlapce ještě důkladněji. „Kde máš ten horký koláč?“

„To jsem já. Jmenuju se tak. A ona je… ehm… Pečeně.“

„Ne pod mojí střechou. Já dávám svým strávníkům a svým pokrmům rozdílná jména, abych je rozlišila od sebe. Manželi!“

Manžel předtím odešel ven, ale na její křik pospíchal zpátky. „Kachna už visí. Co po mně chceš teď, ženo?“

„Umyj tu zeleninu,“ poručila mu. „Vy ostatní se posaďte, zatímco já se pustím do králíka. Chlapec vám přinese pití.“ Pohlédla po délce svého nosu na Aryu a Horkého koláče. „Nemám ve zvyku nalévat pivo dětem, ale mošt nám došel, žádné krávy, co by nám daly mléko, nemáme a říční voda páchne válkou, se všemi těmi mrtvolami unášenými dolů po proudu. Kdybych vám podala polévku plnou mrtvých much, jedli byste ji?“

„Arry ano,“ řekl Horký koláč. „Chtěl jsem říct Pečeně.“

„Citroš taky,“ ozval se Anguy se zlomyslným úsměvem.

„Citroše nech na pokoji,“ řekla Šarna. „Takže to bude pivo pro všechny.“ Odchvátala směrem ke kuchyni. Anguy a Tom Sedmistruna usedli ke stolu blízko krbu, zatímco Citroš pověsil svůj velký žlutý plášť na kolík. Horký koláč se ztěžka svalil na lavici vedle dveří a Arya se vmáčkla vedle něho.

Tom odepjal svoji citeru. „Osamělá hospoda u lesní cesty stála,“ spustil, pomalu vybíraje melodii, která by se hodila ke slovům. „Hostinského žena vám byla ošklivá jak žába.“

„Okamžitě zavři hubu, nebo žádného králíka nedostaneme,“ varoval ho Citroš. „Víš přece, jaká je.“

Arya se naklonila blíž k Horkému koláči. „Umíš se plavit ve člunu?“ zeptala se ho tiše. Než stačil odpovědět, objevil se podsaditý chlapec ve věku patnácti či šestnácti let s korbely piva. Horký koláč vzal jeden zbožně do obou rukou, a když usrkl, usmál se šířeji, než ho Arya viděla kdy předtím. „Pivo,“ zašeptal, „a králík.“

„Nu, připijme na zdraví Jeho Výsosti,“ zvolal Anguy Střelec zvesela a pozvedl korbel k přípitku. „Ať Sedm chrání krále!“

„Třeba všech dvanáct,“ zamumlal Citroš Citrónový plášť. Napil se a otřel si pěnu z úst hřbetem ruky.

Předními dveřmi přišel dovnitř Manžel se zástěrou plnou umyté zeleniny. „Ve stáji jsou jacísi cizí koně,“ oznámil, jako by to už nevěděli.

„Jo,“ přitakal Tom, odkládaje svoji citeru stranou, „a rozhodně jsou to lepší koně než ti tři, cos dal pryč.“

Manžel podrážděně upustil zeleninu na stůl. „Já je nedal pryč. Prodal jsem je za dobrou cenu, a navíc jsem dostal člun. A stejně, vy cháska jste jim je měli zase vzít.“

Já věděla, že jsou to lapkové, pomyslela si Arya, která naslouchala. Zajela rukou pod stůl, aby se dotkla jílce své dýky a ujistila se, že je stále na svém místě. Jestli se pokusí okrást nás, budou toho litovat.

„Vůbec nejeli naším směrem,“ namítl Citroš.

„Vždyť jsem je tam poslal. Buď jste museli být opilí, nebo jste spali.“

„My a opilí?“ Tom se dlouze napil piva. „Nikdy.“

„Mohls je obrat sám,“ řekl Citroš Manželovi.

„Cože, když jsem tu měl jen kluka? Už jsem vám to říkal, stará byla nahoře v Jehněnivách, kde pomáhala Kapradince přivést na svět dítě. A vsadil bych se, že to byl jeden z vás, co té holce nasadil toho bastardka do břicha.“ Kysele se podíval na Toma. „To určitě ty, zpíváš s tou svojí citerou všechny možné smutné písničky, jen abys přiměl holky jako Kapradinka svlíkat se z prádla.“

„Když píseň nutí pannu chtít se svléknout z prádla a ucítit, jak je příjemné, když ji dobré slunce políbí na kůži, to přece není zpěvákova vina,“ opáčil Tom. „A kromě toho to byl Anguy, kdo jí padl do oka. ,Mohla bych si sáhnout na tvůj luk?' slyšel jsem ji, jak se ptala. ,Ááách, ten je tak hladký a tvrdý. Mohla bych za něj trochu zatahat, co myslíš?'“

Manžel si odfrkl. „Ty nebo Anguy, nezáleží na tom který. Za ty koně můžete stejně jako já. Byli tři, víte? Co zmůže jeden chlap proti třem?“

„Tři,“ řekl Citroš pohrdavě, „jenže jeden z nich byla ženská a ten další byl v řetězech, sám jsi to říkal.

Manžel protáhl obličej. „Velká ženská, oblečená jako chlap. A ten v řetězech… Ten kukuč v jeho očích se mi pranic nelíbil.“

Anguy se usmál nad svým pivem. „Když se mne nelíbí chlapovy oči, provrtám ho šípem.“

Arya si vzpomněla na šíp, který jí proletěl kolem ucha, a znovu zalitovala, že taky neumí střílet z luku.

Na Manžela to dojem neudělalo. „Ty buď zticha, když mluví starší. Hleď si svého piva a dávej si pozor na jazyk, nebo zavolám starou a ta si na tebe vezme vařečku.“

„Starší mluví až příliš a já nepotřebuju, aby mě někdo pobízel, že mám pít svoje pivo.“ Mocně si lokl, aby mu dokázal, že je to pravda.

Arya udělala totéž. Po dnech pití vody z potoků a louží a pak z blátivého Trojzubce jí pivo chutnalo stejně dobře jako malé doušky vína, které jí občas dovolil její otec. Z kuchyně se linula libá vůně, při které se jí sbíhaly sliny, ale myšlenkami stále prodlévala u člunu. Plavit se v něm bude obtížnější než ho ukrást. Kdybychom počkali, dokud všichni neusnou…

Chlapec se objevil znovu, s velkými kulatými bochníky chleba v podpaždí. Arya si hladově odlomila kus a zakousla se do něj. Byl však tvrdý, tuhý, hrudkovitý, a navíc vespod připálený.

Horký koláč se taky zakousl a protáhl obličej. „To je špatný chléb,“ prohlásil. „Je spálený, a kromě toho tuhý.“ „Je lepší, když k němu máš nějakou dušeninu, do které si ho můžeš namáčet,“ ozval se Citroš.

„Ne, to není,“ řekl Anguy, „ale aspoň si o něj nevylámeš zuby.“

„Buď ho budete jíst, nebo si mějte hlad,“ usadil je Manžel. „Vypadám snad jako nějaký zatracený pekař? Rád bych viděl, jestli byste to zrovna vy uměli líp.“

„Já bych to uměl,“ začal se holedbat Horký koláč. „Je to snadné. Vy jste těsto příliš hnětli, a proto je chléb tak tuhý.“ Usrkl další hlt piva a začal láskyplně mluvit o chlebech, koláčích, dortech a všech věcech, které miloval, Arya obrátila oči v sloup.

Tom se posadil přes stůl od ní. „Pečeně,“ řekl, „nebo Arry nebo jakkoli zní tvoje pravé jméno, tohle je pro tebe.“ Položil na dřevěnou desku stolu mezi ně umouněný kus pergamenu.

Podezíravě se na něj podívala. „Co je to?“

„Tři zlaťáky. Potřebujeme od vás koupit ty koně.“

Arya na něho přimhouřila oči. „Jsou to naši koně.“

„Chceš říct, že jste si je sami ukradli, je to tak? To není žádná hanba, děvče. Válka dělá zloděje z mnoha poctivých lidí.“ Tom poťukal prstem na složený pergamen. „Platím ti slušnou cenu. Víc než kolik kterýkoli z těch koní stojí, abych pravdu řekl.“

Horký koláč popadl pergamen a rozdělal ho. „Vždyť tu žádné zlato není,“ postěžoval si nahlas. „Je tu jen psaní.“

„Ba,“ přitakal Tom, „a mě to mrzí. Ale po válce to určitě dáme do pořádku, dávám vám na to svoje slovo králova muže.“

Arya se odstrčila od stolu a vstala. „Vy nejste žádní královi muži, jste lupiči.“

„Kdybys někdy potkala opravdového lupiče, věděla bys, že ti neplatí, dokonce ani papírem. My si ty koně nechceme vzít kvůli sobě, dítě, ale pro dobro říše, abychom se mohli rychleji pohybovat a bojovat boje, které potřebují být bojovány. Královy boje. Chceš to snad odepřít králi?“

Všichni ji pozorovali: Střelec, velký Citroš, Manžel se svým těstovitým obličejem a úskočnýma očima. Dokonce i Šarna, která stála ve dveřích kuchyně a měřila si ji přimhouřenýma očima. Oni si ty koně vezmou tak či tak, bez ohledu na to, co řeknu, uvědomila si. Budeme muset jít do Řekotočí pěšky, pokud… „Ten papír nechceme.“ Arya vyrazila pergamen Horkému koláči z ruky. „Můžete si naše koně nechat výměnou za ten člun venku. Ale jen když nám ukážete, jak se s ním zachází.“

Tom Sedmistruna na ni chvíli hleděl, pak se jeho široká prostoduchá ústa zkřivila do prohnaného úsměvu. Začal se smát nahlas. Anguy se k němu připojil a pak už se smáli všichni, Citroš Citrónový plášť, Šarna a Manžel, dokonce i chlapec, který vystoupil zpoza sudů s kuší v podpaždí. Arya na ně chtěla začít křičet, ale místo toho se začala usmívat…

„Jezdci!“ ozval se najednou Gendryho poplašný výkřik. Dveře se rozlétly dokořán a on vpadl dovnitř. „Vojáci,“ oddychoval.

„Jedou sem po cestě podél řeky a je jich celý tucet.“

Horký koláč vyskočil, převrhl svůj korbel, ale nezdálo se, že by byli Tom a ostatní znepokojeni. „To není důvod k tomu, abyste rozlévali moje dobré pivo na moji čistou podlahu,“ začala hartusit Šarna. „Posaď se a uklidni se, chlapče, za chvíli přinesu králíka. Ty taky, děvče. Ať vám jakkoli ublížili, je to pryč a vy jste teď s královými muži. My vás ochráníme, jak nejlépe budeme umět.“

Aryinou jedinou odpovědí bylo, že sáhla dozadu přes rameno pro svůj meč, ale dřív než ho stačila napůl tasit, Citroš ji popadl za zápěstí. „Tohle na nás nezkoušej, děvče.“ Zkroutil jí ruku, až rozevřela dlaň. Prsty měl mozolnaté a děsivě silné. Už zase! pomyslela si. Děje se to znovu, tak jak se to stalo v té vesnici, s Chiswyckem a Raffem a Horou, která jede. Ukradnou jí meč a znovu ji promění v myš. Volnou rukou sevřela svůj korbel a mávla jím po Citrošově obličeji. Pivo vychrstlo a stříklo mu do očí a Arya slyšela, jak mu praskl nos a uviděla vytrysknout krev. Zařval, ruce mu vylétly k obličeji a Arya byla volná. „Utíkejte!“ vykřikla a rozběhla se ke dveřím.

Jenže Citroš se po ní vrhl znovu, a jeho dlouhým nohám stačilo udělat jeden krok, aby se vyrovnal třem jejím. Otočila se a kopla ho, ale on ji bez námahy zvedl ze země a podržel ji ve vzduchu, zatímco po tváři mu stékala krev.

„Nech toho, ty blázínku,“ křičel a třásl jí přitom dozadu a dopředu. „Okamžitě toho nech!“ Gendry se rozhýbal, aby jí pomohl, ale Tom Sedmistruna mu zastoupil cestu s dýkou v ruce.

Už bylo příliš pozdě uprchnout. Zvenčí bylo slyšet koně a zvuk mužských hlasů. O okamžik později vpadl dovnitř otevřenými dveřmi muž, Tyrošan dokonce ještě větší než Citroš, s mohutným vousem, jasně zeleným na konci, ale jinak šedivým. Za ním šel pár mužů s kušemi, podpírajících zraněného mezi sebou, a pak další…

Ošuntělejší skupinu Arya v životě neviděla, rozhodně však nebylo nic ošuntělého na mečích, sekerách a lucích, kterými byli ozbrojeni. Jeden či dva si ji změřili zvědavými pohledy, když vstoupili, ale nikdo neřekl ani slovo. Jednooký muž v rezavém kbelcovém helmu začichal ve vzduchu a usmál se, zatímco lučištník s hlavou plnou tuhých žlutých vlasů zavolal o pivo. Za nimi vešel kopiník v přilbě se lvem na vrcholu, starší muž, který kulhal, braavoský žoldnéř, a…

„Harwin?“ zašeptala Arya. Byl to on! Pod vousem a rozcuchanými vlasy byl obličej Hullenova syna, který vodíval jejího poníka kolem dokola po nádvoří, cvičil na kvintáně s Jonem a Robbem a ve slavnostní dny se vždycky opil. Byl hubenější, taky vypadal tvrdší, a na Zimohradu nikdy nenosil vous, ale byl to on - muž jejího otce. „Harwine!“ Vrhla se dopředu, snažíc se vykroutit z Citrošova železného stisku. „To jsem já,“ vykřikla. „Harwine, to jsem já, copak mě nepoznáváš?“ Do očí jí vhrkly slzy a zjistila, že pláče jako dítě, přesně jako nějaká hloupá malá holka. „Harwine, to jsem já!“

Harwinovy oči sklouzly od její tváře k muži staženému z kůže na jejím kabátci. „Odkud mě znáš?“ řekl a podezřívavě se na ni zamračil. „Muž stažený z kůže… kdo jsi, nějaký služebník lorda Pijavice?“

Na okamžik nevěděla, jak mu má odpovědět. Měla už tolik jmen. Vysnila si snad Aryu Stark? „Jsem děvče,“ pokrčila nos. „Byla jsem šenkem lorda Boltona, ale on mě chtěl nechat kozlovi, a tak jsem utekla pryč tady s Gendrym a Horkým koláčem. Ty mě přece musíš znát! Vodíval jsi mého poníka, když jsem byla malá.“

Vytřeštil na ni oči. „Bohové, buďte dobří,“ řekl přiškrceným hlasem. „Arya Podnožka? Citroši, pusť ji.“

„Zlomila mi nos.“ Citroš ji bezohledně pustil na podlahu. „Kdo to u sedmi pekel je?“

„Je to pobočníkova dcera,“ řekl Harwin a poklekl před ní na koleno. „Arya Stark ze Zimohradu.“

CATELYN

Robb, věděla v okamžiku, kdy uslyšela, jak se všichni psi v psinci rozštěkali najednou. Její syn se vracel do Řekotočí, a Šedý vítr s ním. Jen pach velkého šedivého zlovlka dokázal vyburcovat psy k tak zuřivému štěkání a vytí. Přijde za mnou, věděla. Edmure za ní od své první návštěvy již nepřišel, raději trávil čas s Marqem Piperem a Patrekem Mallisterem a naslouchal slokám Rymunda Veršotepce o bitvě u Kamenného mlýna. Jenže Robb není Edmure. Robb za mnou přijde.

Pršelo už celé dny, chladný šedivý liják, který odpovídal Catelynině zachmuřené náladě. Její otec byl s každým uplynulým dnem slabší a blouznivější, probouzel se, jen aby zašeptal: „Silenko,“ a poprosil za odpuštění. Edmure se jí stranil a ser Desmond Grell jí stále odpíral svobodu volně se pohybovat po hradu, jakkoli nešťastným ho to činilo, jak se alespoň zdálo. Náladu jí mírně pozvedl pouze návrat sera Robina Rygera a jeho mužů, s bolavýma nohama a promočených na kost. Zdálo se, že šli celou cestu zpátky pěšky. Králokatovi se nějak podařilo potopit jejich galéru a uniknout, jak jí prozradil mistr Vyman. Catelyn se zeptala, zda by mohla mluvit se serem Robinem, aby se dozvěděla víc o tom, co se vlastně stalo, ale nedovolili jí to. Ještě něco nebylo v pořádku. V den, kdy se její bratr vrátil, několik hodin po jejich hádce, uslyšela hněvivé hlasy linoucí se z nádvoří. Když vystoupila na střechu, aby se podívala, co se děje, spatřila shluky mužů shromážděných u hlavní brány. Ze stájí byli vyváděni koně, které osedlávali a dávali jim uzdy, a všude se ozýval křik, třebaže Catelyn byla příliš vysoko, než aby rozlišila slova. Na zemi ležela jedna z Robbových korouhví, a když jeden z rytířů vyrazil směrem k bráně, obrátil svého koně a pošlapal zlovlka na ní. Několik dalších učinilo totéž. Jsou to muži, kteří bojovali s Edmurem u brodů, pomyslela si. Co je jen mohlo tak rozčílit? Znevážil si je můj bratr nějak, urazil je snad něčím? Zdálo se jí, že mezi nimi poznala sera Perwyna Freye, který s ní cestoval do Drsného mostu a Bouřlivého konce a zpět, a jeho nevlastního bratra, nemanželského Martyna Řeku, ale z její vyvýšené pozice bylo obtížné získat jistotu. Téměř čtyřicet mužů se vyhrnulo ven z brány hradu, za účelem, který neznala.

Zpátky se nevrátili. Ani mistr Vyman jí neřekl, kdo to byl, kam odjeli nebo co je tak rozzuřilo. „Jsem tady od toho, abych se staral o tvého otce, a jen od toho, moje paní,“ řekl. „Tvůj bratr se brzy stane pánem Řekotočí. Cokoli si přeje, abys věděla, musí ti to říct sám.“

Jenže teď se vrátil Robb ze západu, a vrátil se vítězoslavně.

On mi odpustí, ujišťovala sama sebe Catelyn. Musí mi odpustit, je to můj vlastní syn, a Arya se Sansou jsou moje krev stejně jako on. Osvobodí mne z těchto komnat a pak se dozvím, co se stalo.

Než pro ni přišel ser Desmond, vykoupala se, oblékla a vykartáčovala si zlatohnědé vlasy. „Král Robb se vrátil ze západu, moje paní,“ oznámil jí rytíř, „a poroučí ti, aby ses před něj dostavila do velké síně.“

Byl to okamžik, o kterém snila a kterého se obávala. Ztratila jsem dva syny, nebo tři? Brzy se to měla dozvědět.

Síň byla přeplněná, když do ní vešli. Každé oko se upíralo na stupínek, ale Catelyn je poznala i podle zad: skvrnitou kroužkovou zbroj lady Mormont, Velkého Jona a jeho syna vyčnívající nad všechny ostatní hlavy v síni, bělovlasého lorda Jasona Mallistera s jeho okřídlenou přilbicí v podpaždí. Tytose Blackwooda v jeho úchvatném plášti z havraních per… Polovina z nich mě teď bude chtít pověsit, druhá polovina odvrátí zrak. Také měla nepříjemný pocit, že mezi nimi někdo chybí. Robb stál na stupínku. Už to není chlapec, uvědomila si s bolestným bodnutím u srdce. Je mu šestnáct, je již dospělý. Jen se na něj podívej. Válka rozpustila všechnu dětskou oblost z jeho obličeje a zanechala ho tvrdý a štíhlý. Oholil si vous, ale kaštanově hnědé vlasy mu spadaly nestříhané na ramena. Nedávné deště zrezivěly jeho kroužkovou zbroj a zanechaly hnědé skvrny na běli jeho pláště a bojové suknice. Nebo to možná byly skvrny od krve. Na hlavě měl korunu z mečů, kterou pro něj vyrobili z bronzu a železa. Teď už mu sedí lépe než dřív. Nosí ji jako skutečný král.

Edmure stál dole pod přeplněným stupínkem, hlavu pokorně sklopenou, zatímco Robb vychvaloval jeho zásluhy. „… vítězství u Kamenného mlýna nebude nikdy zapomenuto. Malý div, že lord Tywin utekl, aby se raději utkal se Stannisem. Měl už dost jak seveřanů, tak říčního lidu.“ Jeho slova vyvolala vlnu smíchu a souhlasných výkřiků, ale Robb zvedl ruku, aby si vyžádal ticho. „Nedopusťte se však chyby. Lannisterové vytáhnou znovu do boje a dojde k mnoha dalším bitvám, které budeme muset vyhrát, než bude v království bezpečno.“

Velký Jon zaburácel: „Král severu!“ a vyrazil obrněnou pěst do vzduchu. Říční lordi odpověděli pokřikem: „Král Trojzubce!“ Ve velké síni to hřmělo bušícími pěstmi a dupajícíma nohama.

Jen pár si jich uprostřed vší té vřavy všimlo Catelyn a sera Desmonda, avšak ti dva si pomocí loktů nadále razili cestu mezi nimi, a pozvolna hlasy kolem nich utichaly a rozhostil se klid. Držela hlavu zvednutou a nevšímala si jejich pohledů. Ať si o mně myslí, co chtějí. Mně záleží jen na Robbově soudu.

Pohled na větrem ošlehaný obličej sera Bryndena Tullyho na stupínku jí poskytl útěchu. Vedle stál chlapec, kterého neznala, zřejmě Robbův panoš. Za ním spatřila mladého rytíře v pískově zbarvené suknici se znakem mořských mušlí a vedle staršího muže, který měl na suknici tři černé pepřenky na šikmé šafránové portě přes pole ze zelených a stříbrných pruhů. Mezi nimi stála hezká starší paní a půvabná dívka, která vypadala na její dceru. Byla tam ještě jedna dívka, blízko Sansina věku. Catelyn věděla, že mořské mušle jsou ve znaku nějakého méně významného rodu; staršího muže však neznala. Zajatci? Proč by si Robb bral s sebou zajatce do velké síně? To už ale byli skoro před králem a Utherydes Wayn uhodil svou ceremoniální holí o podlahu. Jestli se na mě Robb podívá tak, jak to udělal Edmure, nevím, co udělám. Zdálo se jí však, že to není hněv, co spatřila v očích svého syna, ale něco jiného…, snad obavy? Ne, to nedávalo smysl. Čeho by se měl on bát? Byl to Mladý vlk, Král Trojzubce a severu.

Jako první ji uvítal její strýc, ser Brynden. Jako vždycky se nestaral o to, co si o něm kdo pomyslí. Seskočil ze stupínku a přitáhl ji k sobě do vřelého objetí. Když řekl: „Je dobré vidět tě zase doma, Cat,“ musela se hodně snažit, aby si uchovala klidné vzezření. „Tebe taky,“ zašeptala.

„Matko.“

Catelyn vzhlédla ke svému urostlému královskému synovi. „Tvoje Výsosti, modlila jsem se za tvůj bezpečný návrat. Slyšela jsem, žes byl zraněn.“

„Utržil jsem zásah šípem, když jsme dobývali Skalisko,“ řekl. „Rána se ale dobře zhojila. Dostalo se mi té nejlepší péče.“

„Bohové jsou dobří.“ Catelyn se zhluboka nadechla. Řekni to. Nelze se tomu vyhnout. „Jistě ti už pověděli, co jsem udělala. Sdělili ti i moje důvody?“

„Bylo to kvůli děvčatům.“

„Měla jsem pět dětí. Teď už mám jen tři.“

„Ano, moje paní.“ Kolem velkého Jona se protlačil lord Rickard Karstark, jako nějaký ponurý přízrak v černé zbroji s dlouhým rozcuchaným vousem. Jeho úzký obličej vypadal ztrápeně a čišel z něj chlad. „A já mám jednoho syna, zatímco kdysi jsem měl tři. Připravilas mne o mou pomstu.“

Catelyn na něj pohlédla s klidem v očích. „Lorde Rickarde, Králokatova smrt by tvoje děti nevzkřísila. To, že bude žít, možná koupí život mým.“

Lorda Karstarka tím však neuchlácholila. „Jaime Lannister si před tebou zahrál na blázna. Koupila jsi pytel prázdných slov, nic víc. Tohle si od tebe můj Torrhen a můj Eddard nezasloužili.“

„Odejdi, Karstarku,“ zahřímal Velký Jon a zkřížil si mohutné paže na hrudi. „Byla to bláhovost matky. Ženy už jsou prostě takové.“

„Bláhovost matky?“ Lord Karstark lorda Umbera znovu obešel. „Já to nazývám zradou.“ „Dost!“ Jen v tom okamžiku zněl Robb spíš jako Brandon než jako jeho otec. „Žádný člověk nebude přede mnou zvát moji paní ze Zimohradu zrádkyní, lorde Rickarde.“ Když se otočil ke Catelyn, jeho hlas zněžněl. „Kdybych si mohl přát, abych tu měl Králokata zpátky v řetězech, udělal bych to. Propustila jsi ho na svobodu bez mého vědomí či souhlasu…, ale vím, že jsi to udělala pro lásku. Pro Aryu a Sansu, a z žalu nad Branem a Rickonem. Láska nebývá vždy moudrá, to už jsem pochopil. Může nás vést k velké pošetilosti, jenže my následujeme svá srdce…, kamkoli nás vedou. Není tomu tak, matko?“

Tohle že jsem udělala? „Pokud mne moje srdce přivedlo k pošetilosti, ráda to pro tebe i lorda Karstarka jakkoli odčiním, abych napravila, co se dá.“

Tvář lorda Rickarda byla neúprosná. „Zahřejí snad tvoje nápravy Torrhena a Eddarda v chladných hrobech, kam je poslal Králokat?“ Protlačil si ramenem cestu mezi Velkým Jonem a Maege Mormont a odešel ze síně.

Robb neučinil jediný pohyb, aby ho zadržel. „Odpusť mu, matko.“

„Když ty odpustíš mně.“

„Odpouštím ti. Vím, co to znamená milovat někoho tak, že nedokážeš myslet na nic jiného.“

Catelyn sklopila hlavu. „Děkuji ti.“ Alespoň o tohle dítě jsem zatím nepřišla.

„Musíme si spolu promluvit,“ pokračoval Robb. Ty a moji strýcové. O tomhle a… o dalších věcech. Majordome, ohlas konec.“

Utherydes Wayn uhodil svou holí do podlahy, zvolal, že je rozpouští, a jak říční lordi, tak seveřané se jako jeden muž společně pohnuli ke dveřím. Teprve tehdy si Catelyn uvědomila, kdo tam chybí. Vlk. Není tu vlk. Kde je Šedý vítr? Věděla, že se zlovlk vrátil s Robbem, slyšela štěkat psy, jenže v síni nebyl, ani po boku jejího syna, kam patřil.

Než se však stačila zeptat se na to Robba, ocitla se obklopena kruhem svých příznivců. Lady Mormont ji vzala za ruku a řekla: „Moje paní, kdyby Cersei Lannister držela dvě z mých dcer, učinila bych totéž.“ Velký Jon, který nedbal na žádné zdvořilosti, ji zvedl do vzduchu a stiskl jí paže obrovitýma zarostlýma rukama. „Tvoje vlčí štěně už jednou zmlátilo Králokata, a udělá to znovu, nebude-li zbytí.“ Galbart Glover a lord Jason Mallister byli chladnější, a Jonos Bracken téměř ledový, ale jejich slova přesto byla zdvořilá. Jako poslední k ní přistoupil její bratr. „Já se za děvčata taky modlím, Cat. Doufám, že o tom nepochybuješ.“

„Samozřejmě že ne.“ Políbila ho. „Mám tě za to ráda.“

Když byla všechna slova vyřčena, velká síň Řekotočí se vyprázdnila, až na Robba, tři Tullye a šest cizinců, které si Catelyn nedokázala nikam zařadit. „Moje paní a pánové, vy jste ve věci mého syna noví?“

„Noví,“ odpověděl mladší rytíř, ten s mořskými mušlemi, „ale zanícení ve své odvaze a neochvějní ve věrnosti, což, jak doufám, brzy prokážeme, moje paní.“

Robb se zatvářil škrobeně. „Matko,“ řekl, „dovol, abych ti představil lady Sybell, choť lorda Gawena Westerlinga ze Skaliska.“ Starší žena popošla s vážnou tváří kupředu. „Její manžel byl jedním z těch, které jsme zajali v Šeptajícím lese.“

Westerling, ano, pomyslela si Catelyn. V jejich erbu je šest mořských mušlí, bílých na písku. Méně významný rod, který odpřisáhl věrnost Lannisterům.

Robb pokynul ostatním cizincům, aby popošli kupředu, jeden za druhým. „Ser Rolf Kořenář, bratr lady Sybell. Byl kastelánem ve Skalisku, když jsme se hradu zmocnili.“ Rytíř s pepřenkami sklonil hlavu. Byl to rozložitý muž se zlomeným nosem a nakrátko zastřiženým šedým vousem, a vypadal docela srdnatě. „Děti lorda Gawena a lady Sybell, Ser Raynald Westerling.“ Rytíř s mušlemi se usmál pod huňatým knírem. Byl mladý, štíhlý, s ostře řezanými rysy, měl dobré zuby a hustou houštinu kaštanových vlasů. „Elenya.“ Mladší dívka jí vysekla rychlou poklonu. „Rollam Westerling, můj panoš.“ Chlapec chtěl pokleknout, ale když viděl, že nikdo jiný neklečí. jen se místo toho uklonil.

„Čest je na mé straně,“ řekla Catelyn. Že by se Robbovi podařilo získat spojenectví Skaliska? Pokud ano, nebylo divu, že Westerlingové přijeli s ním. Casterlyova skála takové zrady jen tak neodpouští - od té doby co je Tywin Lannister dost stár, aby mohl vytáhnout do války…

Jako poslední popošla kupředu starší dívka, a udělala to velmi ostýchavě. Robb ji vzal za ruku. „Matko,“ řekl, „mám velkou čest představit ti lady Jeyne Westerling. Starší dceru lorda Gawena a moji… ehm… moji paní choť.“

První věcí, která přelétla Catelyn myslí, bylo: Ne, to není možné, jsi přece ještě dítě.

Druhou: A kromě toho ses zaslíbil jiné.

A nakonec: Matko, smiluj se, Robbe, cos to udělal?

Teprve potom jí bleskla hlavou opožděná vzpomínka. Pošetilosti konané pro lásku? Dostal mě jako pytlák zajíce. Teď to vypadá, že jsem mu už předem odpustila. S jejím podrážděním se však mísil kajícný obdiv; ta scéna byla připravena s vychytralostí hodnou mistra kejklířů… nebo krále. Catelyn neviděla jinou možnost než uchopit Jeyne Westerling za ruce. „Mám novou dceru,“ řekla škrobeněji, než měla v úmyslu, a políbila vystrašenou dívku na obě tváře. „Buď vítána do naší síně a ke krbu.“

„Děkuji ti, moje paní. Budu Robbovi dobrou a věrnou manželkou, to přísahám. A tak moudrou královnou, jak jen dokážu být.“

Královnou. Ano, tahle půvabná dívenka je královna, na to musím pamatovat. Byla opravdu půvabná, s kaštanově hnědými kadeřemi, obličejem ve tvaru srdce a ostýchavým úsměvem. Štíhlá, ale s dobrými boky, jak si Catelyn všimla. Alespoň by neměla mít problémy s rozením dětí.

Než mohlo být řečeno cokoli jiného, vzala ji za ruku lady Sybell. „Jsme poctěni, že jsme se sňatkem spojili s rodem Starků, moje paní, ale jsme také velmi unavení. Urazili jsme dlouhou cestu za krátký čas. Snad bychom se mohli odebrat do našich komnat, aby sis mohla nerušeně pohovořit se svým synem?“

„To by bylo moudré.“ Robb políbil svou Jeyne. „Majordomus vám najde vhodné ubytování.“

„Odvedu vás k němu,“ přihlásil se dobrovolně ser Edmure Tully.

„To je od tebe velmi laskavé,“ poděkovala lady Sybell.

„Já taky musím odejít?“ zeptal se chlapec jménem Rollam. „Jsem tvůj panoš.“

Robb se zasmál. „Jenže já zrovna teď služby panoše nepotřebuju.“ „Ach.“

„Jeho Výsost se bez tebe obešla celých šestnáct let, Rollame,“ řekl ser Raynald, ten s mušlemi. „Myslím, že to přežije ještě dalších pár hodin.“ Vzal svého malého bratra pevně za ruku a odešel s ním ze síně.

„Tvoje manželka je půvabná,“ řekla Catelyn, když byli mimo doslech, „a zdá se, že ti Westerlingové jsou ušlechtilí lidé…, byť lord Gawen přísahal věrnost lordu Tywinovi, není-liž pravda?“

„Ano. Jason Mallister ho zajal v Šeptajícím lese a drží ho v Mořské stráži kvůli výkupnému. Samozřejmě ho teď propustím na svobodu, i když si možná nebude přát připojit se ke mně. Obávám se, že jsme se vzali bez jeho souhlasu a náš sňatek ho postavil do nezáviděníhodné situace. Skalisko není příliš silné. Pro lásku ke mně může Jeyne přijít o všechno.“

„A ty,“ řekla tiše, „jsi přišel o Freye.“

Jeho škubnutí jí řeklo všechno. Teď už chápala ty hněvivé hlasy na nádvoří a věděla, proč Perwyn Frey s Martynem Řekou odjeli v takovém spěchu, proč zašlapali Robbův praporec do země.

„Mohla bych se zeptat, kolik mečů ti přibylo s tvou nevěstou, Robbe?“

„Padesát. Tucet rytířů.“ Jeho hlas byl ponurý, a měl proč. Když byla uzavřena svatební smlouva ve Dvojčatech, starý lord Walder Frey poslal do války s Robbem na tisíc těžkooděnců a téměř tři tisíce pěšáků. „Jeyne není jen krásná, ale také chytrá. A laskavá. Má dobrotivé srdce.“

Jenže ty potřebuješ meče, ne laskavá srdce. Jak jsi to mohl udělat, Robbe? Jak ses mohl zachovat tak bezhlavě, tak hloupě? Jak jsi mohl být tak… tak velice… mladý? Výtky teď však nepomohou. Jediné, co řekla, bylo: „Pověz mi, jak k tomu došlo.“

„Já jsem dobyl její hrad a ona dobyla mé srdce.“ Robb se usmál. „Skalisko mělo slabou vojenskou posádku, a tak jsme je jedné noci vzali útokem. Černý Walder a malý Jon vedli skupiny po žebřících přes hradby, zatímco já jsem rozbil hlavní bránu beranidlem. Těsně předtím než se ser Rolf vzdal a předal nám hrad, jsem utržil zásah šípem do ramene. Zpočátku to nevypadalo zle, jenže pak se rána zanítila. Jeyne mě uložila do svého vlastního lože a ošetřovala mne, dokud horkost nepřešla. A byla se mnou, když mi Velký Jon přinesl zprávy o… o Zimohradu. O Branovi a Rickonovi,“ Zdálo se, že má problémy vyslovit jména svých bratrů. „Té noci mě… mě utěšila, matko.“

Catelyn nebylo třeba říkat, jaký druh útěchy nabídla Jeyne Westerling jejímu synovi. „A ty ses s ní příštího dne oženil.“

Podíval se jí do očí, hrdě a zničeně zároveň. „Byla to jediná čestná věc, kterou jsem mohl udělat, matko. Je tak laskavá a milá, bude mi dobrou manželkou.“

„Možná. Jenže s tímhle před lordem Freyem neobstojíš.“

„Já vím,“ řekl její syn sklíčeně. „Pokazil jsem všechno kromě bitev, viď? Myslel jsem, že bitvy budou tím nejobtížnějším, ale… kdybych tě byl poslechl a nechal si Theona jako svoje rukojmí, stále bych vládl severu, a Bran s Rickonem by byli naživu, v bezpečí na Zimohradu.“

„Snad ano. Nebo taky ne. Lord Balon by nám i tak možná vyhlásil válku. Když naposledy sáhl po koruně, stálo ho to život dvou synů. Možná si teď mne ruce, že přišel jen o jednoho.“ Dotkla se jeho paže. „Co udělali Freyové, jakmile ses oženil?“

Robb zavrtěl hlavou. „Se serem Stevronem bych to dokázal urovnat a nějak situaci napravit, jenže ser Ryman je tvrdohlavý jako kámen a Černý Walder… ujišťuji tě, že toho tak rozhodně nepojmenovali kvůli barvě jeho vousu. Zašel až tak daleko, že řekl, že některé z jeho sester nebude příliš vadit, když se bude mít provdat za vdovce. Zabil bych ho za to na místě, kdyby mne Jeyne neuprosila, abych byl milosrdný.“

„Dopustil ses vůči rodu Freyů bolestné urážky, Robbe.“

„Neměl jsem to v úmyslu. Ser Stevron pro mne zemřel a Olyvar byl tak věrným panošem, jakého by si král mohl jen přát. Žádal, aby mohl zůstat se mnou, ale ser Ryman si ho odvedl s ostatními. Celé jejich vojsko. Velký Jon na mne naléhal, abych na ně zaútočil…“

„Abys bojoval proti svým vlastním uprostřed nepřátel?“ vydechla. „To by byl tvůj konec.“

„Ano. Myslel jsem si, že bychom snad mohli zařídit jiné sňatky pro dcery lorda Waldera. Ser Wendel Manderly se nabídl, že si jednu vezme, a Velký Jon říká, že jeho strýcové projevili přání znovu se oženit. Kdyby byl lord Walder rozumný -“

„On není rozumný,“ řekla Catelyn. „Je hrdý, a háklivý na nedodržování slibů. Ty to moc dobře víš. Chtěl být dědem krále. Rozhodně ho neuchlácholíš nabídkou dvou šedovlasých starých zbojníků a druhorozeného syna nejotylejšího muže v Sedmi královstvích. Nejenže jsi porušil svou přísahu, ale pošpinil jsi čest pánů z Dvojčat tím, žes dal přednost nevěstě z méně významného rodu.“

Robb se při jejích slovech naježil. „Westerlingové jsou lepší krev než Freyové. Je to prastarý rod, potomci Prvních lidí. Králové Skály uzavírali sňatky s Westerlingy ještě před Dobytím a před třemi sty lety žila jiná Jeyne Westerling, která byla manželkou krále Maegora.“

„Což bude jen solí v ráně lorda Waldera. Vždycky mu působilo hořkost, že starší rody shlížejí na Freye jako na povýšence. Tato urážka není první, kterou musel spolknout, jak každému rád zdůrazňuje. Jon Arryn odmítl vzít do pěstounské péče jeho vnuky a můj otec nepřijal nabídku jedné z jeho dcer tady pro Edmura.“ Naklonila hlavu ke svému bratrovi, který se k nim připojil.

„Tvoje Výsosti,“ řekl Brynden Černá ryba, „snad bychom v tomto hovoru mohli pokračovat někde v soukromí.“

„Ano,“ souhlasil Robb unaveně. „Vraždil bych pro pohár vína. Myslím, že nejlépe nám bude v audienční síni.“

Když začali vystupovat nahoru po schodišti, Catelyn mu položila otázku, která jí nedávala pokoj od té doby, co vstoupila do síně. „Robbe, kde je Šedý vítr?“

„Na nádvoří, s kýtou skopového. Řekl jsem vrchnímu psovodovi, aby se postaral, ať ho pořádně nakrmí.“

„Vždycky jsi ho brával všude s sebou.“

„Síň není místem pro vlka. Je teď velice nepokojný, stále jen vrčí a doráží. Nikdy jsem ho neměl brát s sebou do bitev. Zabil příliš mnoho lidí, než aby z nich teď měl strach. Jeyne se ho bojí, a její matku přímo děsí.“

Takže tohle je jádro celé věci, pomyslela si Catelyn. „On je součástí tebe, Robbe. Bát se jeho znamená bát se tebe.“

„Já nejsem vlk, bez ohledu na to, jak mne zvou,“ odpověděl Robb podrážděně. „Šedý vítr zabil muže ve Skalisku, dalšího v Jasanobrodu a šest či sedm dalších u Volského brodu. Sama jsi ho viděla -“

„Viděla jsem Branova vlka, jak vyrval muži hrdlo na Zimohradu,“ řekla ostře, „a milovala jsem ho za to.“ „To je něco jiného. Ten muž ve Skalisku byl rytíř, kterého Jeyne znala celý svůj život. Nemůžeš ji vinit, že z něj má strach. Šedý vítr nemá rád ani jejího strýce. Vycení zuby pokaždé, když se k němu ser Rolf přiblíží.“

Catelyn cítila, jak jí po páteři přeběhl mráz. „Pošli sera Rolfa pryč. Okamžitě.“

„Kam? Zpátky do Skaliska, aby mohli Lannisterové nabodnout jeho hlavu na kůl? Jeyne ho má velice ráda. Je to její strýc a kromě toho dobrý rytíř. Já potřebuju víc takových mužů jako Rolf Kořenář, ne méně. Nevykážu ho odsud jen proto, že se mému vlkovi zřejmě nelíbí jeho pach.“

„Robbe.“ Zastavila se a chytila ho za ruku. „Jednou jsem ti řekla, abys Theona Greyjoye nepouštěl ze své blízkosti a tys mne neposlechl. Poslechni mě teď. Pošli toho muže okamžitě pryč. Netvrdím, že ho odsud musíš vypovědět. Vymysli nějaký úkol, který bude vyžadovat kurážného muže, nějakou vznešenou povinnost, jakou, na tom nesejde…, ale nenechávej ho ve své blízkosti.“

Zamračil se. „To mám nechat Šedého větra očichat všechny moje rytíře? Možná se mezi nimi najdou další, jejichž pach se mu nebude líbit.“

„Jakýkoli člověk, který se nelíbí Šedému větrovi, je člověkem, kterého nechci vidět ve tvé blízkosti. Ti vlci jsou víc než jen vlci, Robbe, to přece víš. Myslím si, že vám je možná seslali sami bohové. Bohové tvého otce, staří bohové severu. Pět vlčích štěňat, Robbe, pět pro pět Starkových dětí.“

„Šest,“ opravil ji Robb. „Byl tam vlk taky pro Jona. Našel jsem je, pamatuješ? Já vím, kolik jich tam bylo a odkud přišli. Myslíval jsem si totéž co ty, že ti vlci jsou naši strážci, naši ochránci, dokud…“

„Dokud?“ pobídla ho.

Robbova ústa se stáhla. „… dokud mi neřekli, že Theon zavraždil Brana a Rickona. Málo dobra jim tehdy jejich vlci prokázali. Já už nejsem chlapec, matko. Jsem král a dokážu se ochránit sám.“ Povzdechl si. „Co se týče sera Rolfa, vymyslím nějakou povinnost, nějakou záminku, abych ho mohl poslat pryč. Ne kvůli jeho pachu, ale abych uklidnil tvou mysl. Už sis toho vytrpěla dost.“ Catelyn, alespoň zčásti upokojená, ho zlehka políbila na tvář, než stačili ostatní vyjít zpoza ohybu schodiště, a na okamžik to byl opět její chlapec, a ne její král.

Soukromá audienční síň lorda Hostera byla malá místnost nad velkou síní, lépe uzpůsobená k důvěrným rozhovorům. Robb se posadil do vysokého křesla, sundal si korunu z hlavy a položil ji na podlahu vedle sebe, zatímco Catelyn zazvonila na sluhu o víno. Edmure mezitím plnil uši jejího strýce detailním líčením boje u Kamenného mlýna. Teprve když sluhové přišli a odešli, Černá ryba si odkašlal a řekl: „Myslím, že už jsme slyšeli dost toho tvého holedbání, synovče.“

Edmure byl zaskočen. „Holedbání? Co tím myslíš?“

„Myslím tím,“ řekl Černá ryba, „že jsi dlužen Jeho Výsosti dík za jeho shovívavost. Zahrál tu kejklířskou frašku ve velké síni dokonale, a to jen proto, aby tě nezahanbil před tvými vlastními lidmi. Kdybych já byl na jeho místě, stáhl bych tě za tvou hloupost z kůže, místo abych vychvaloval tvoji pošetilost u brodů.“

„Dobří muži umírali, aby ty brody ubránili, strýče,“ odsekl Edmure rozzuřeným hlasem. „Copak si nemůže nikdo jiný strkat do kapsy jedno vítězství za druhým než jen Mladý vlk? Ukradl jsem snad něco ze slávy, jež byla míněná pro tebe, Robbe?“

„Tvoje Výsosti,“ opravil ho Robb ledovým hlasem. „Přijal jsi mne za svého krále, strýče. Nebo jsi snad zapomněl i na tohle?“

„Dostal jsi příkaz bránit Řekotočí. Edmure, nic víc,“ řekl Černá ryba.

„Bránil jsem Řekotočí a zkrvavil jsem nos lordu Tywinovi -“

„To jsi udělal,“ přitakal Robb. „Jenže zakrvácený nos nevyhraje válku, nebo ano? Zeptal ses někdy sám sebe, proč jsme se stále zdržovali na severu, tak dlouho po Volském brodu? Věděl jsi přece, že nemáme dost mužů, abychom mohli jakkoli ohrozit Lannisport nebo Casterlyovu skálu.“

„Ale přece… byly tam další hrady… zlato, dobytek…“

„Ty myslíš, že jsme tam zůstávali kvůli plundrování!“ řekl Robb nevěřícně. „Strýče, já jsem chtěl jediné, aby lord Tywin přitáhl na západ.“

„Byli jsme samá obrněná jízda,“ řekl ser Brynden, „zatímco lannisterská armáda byla převážně pěší. Měli jsme v plánu štvát lorda Tywina sem a tam podél pobřeží, pak vklouznout za něj a zaujmout silné obranné pozice napříč přes zlatou cestu, na místě, které našli moji průzkumníci, kde by krajina udělala hodně v náš prospěch. Kdyby na nás zaútočil tam, byl byl polapen na západě, tisíc líg od místa, kde potřeboval být. Po celou tu dobu bychom žili z jeho země, místo aby žil on z naší.“

„Lord Stannis se chystal napadnout Královo přístaviště,“ řekl Robb. „Jediným rudým mávnutím nás mohl zbavit Joffreyho, královny i Skřeta. Pak bychom spolu mohli uzavřít mír.“

Edmure se díval ze svého strýce na svého synovce. „Tohle jste mi ale neřekli.“

„Řekl jsem ti, abys držel Řekotočí,“ opakoval Robb. „Které části toho rozkazu jsi nerozuměl?“

„Když jsi zastavil lorda Tywina na Červeném bodci,“ řekl Černá ryba, „zpozdil jsi ho právě na tak dlouho, aby ho stačili dostihnout jezdci z Drsného mostu se zvěstí o tom, co se stalo na východě. Lord Tywin okamžitě obrátil svou armádu, spojil se s Matthisem Rowanem a Randyllem Tarlym blízko horního toku Černovody a spěšně odtáhli k Valivým vodopádům, kde na něj už čekal Mace Tyrell a jeho dva synové s početnou armádou a flotilou pramic. Přepravili se dolů po řece, vystoupili na půl dne jízdy od města a napadli Stannise z týla.“

Catelyn si vzpomínala na dvůr krále Renlyho, jak ho viděla v Drsném mostu. Tisíce zlatých růží třepetajících se ve větru, plachý úsměv a laskavá slova královny Margaery, její bratr Rytíř květin se zakrváceným obvazem kolem hlavy. Když už jsi musel padnout do ženské náruče, můj synu, proč to nemohla být Margaery Tyrell? Moc a bohatství Vysoké zahrady mohly znamenat neskutečný rozdíl v bitvě, která má teprve přijít. A možná by se její pach líbil taky Šedému větrovi.

Edmure se tvářil nešťastně. „To jsem nikdy neměl v úmyslu… nikdy, Robbe, musíš mi dovolit, abych to nějak odčinil. Povedu předvoj v příští bitvě!“

Abys to odčinil, bratře? Nebo pro slávu? podivila se Catelyn v duchu.

„V příští bitvě,“ opakoval Robb. „Nu, k té dojde poměrně brzy. Nepochybuji o tom, že jakmile se Joffrey ožení. Lannisterové znovu vytáhnou do pole proti mně, a tentokrát vedle nich bude pochodovat vojsko Tyrellů. A možná budu muset bojovat taky proti Freyům, pokud si Černý Walder prosadí svou…“

„Dokud sedí v křesle tvého otce Theon Greyjoy s krví tvých bratrů na rukou, ostatní nepřátelé musí počkat,“ řekla Catelyn svému synovi. „Tvou prvořadou povinností je chránit svůj vlastní lid, získat zpět Zimohrad a pověsit Theona do vraní klece, aby tam pomalu zemřel. Jinak si nadobro sundej korunu z hlavy, Robbe, protože muži budou vědět, že nejsi pravý král.“

Ze způsobu, jakým se na ni Robb podíval, poznala, že je to už hodně dlouho, co se někdo odvážil hovořit s ním tak troufale. „Když mi oznámili, že Zimohrad padl, chtěl jsem se ihned vydat na sever,“ řekl na svou obranu. „Chtěl jsem osvobodit Brana a Rickona, ale myslel jsem si…, nikdy mě ani ve snu nenapadlo, že by jim Theon mohl ublížit. Kdybych to byl…“

„Je příliš pozdě na nějaké kdyby a příliš pozdě někoho zachraňovat,“ řekla Catelyn. „Jediné, co zbývá, je pomsta.“

„Podle posledních zpráv, které jsme obdrželi ze severu, porazil ser Rodrik sílu železných mužů blízko Torrhenova dvora a shromažďoval armádu v hradu Cerwyn, aby dobyl nazpět Zimohrad,“ řekl Robb. „Už se jim to možná podařilo. Neslyšeli jsme o nich již delší čas. A co bude s Trojzubcem, když se obrátím na sever? Nemohu přece žádat od říčních lordů, aby opustili svůj lid.“

„Ne,“ řekla Catelyn. „Nech je tady, ať hlídají svoje území, a vrať se na sever pouze se seveřany.“

„Jak chceš dostat seveřany na sever?“ zeptal se její bratr Edmure. „Železní muži ovládají Moře zapadajícího slunce. Greyjoyové mají taky Kailinskou držbu. Žádná armáda ještě nezdolala Kailinskou držbu od jihu. Dokonce i jen vytáhnout proti ní by bylo holé šílenství. Mohli bychom padnout do pasti na hrázní cestě, s železnými muži před námi a rozzuřenými Freyi v našich zádech.“

„Musíme získat Freye zpátky,“ řekl Robb. „S nimi budeme stále mít šanci na úspěch, jakkoli malou. Bez nich nevidím žádnou naději. Jsem ochoten dát lordu Walderovi cokoli, oč požádá…, omluvy, pocty, pozemky, zlato…, určitě existuje něco, co utiší jeho zraněnou pýchu…“

„Ne něco,“ opravila ho Catelyn tiše. „Někdo.“

JON

„Jsou na tebe moc velcí, co?“ Sněhové vločky tečkovaly Tormundův široký obličej, rozpouštěly se v jeho vlasech a vousu.

Obři, projíždějící kolem nich v řadě po dvou za sebou, se pomalu kolébali na hřbetech mamutů. Jonův kůň couvl dozadu, vyděšen něčím tak strašně cizím, ale bylo obtížné říci, zda ho vystrašili spíš mamuti, nebo jejich jezdci. Dokonce i Duch o krok uskočil a vycenil zuby v bezhlesém zavrčení. Zlovlk byl velký, ale mamuti byli o hodně větší a bylo jich tam mnoho a ještě víc.

Jon pevně sevřel otěže svého koně a přidržel ho na místě, aby mohl počítat obry vyjíždějící z vanoucího sněhu a bledých mlh, které vířily podél Mléčné vody. Byl hodně za padesátkou, když mu Tormund něco řekl a on ztratil přehled. Musí jich být stovky. Bez ohledu na to, kolik jich už prošlo kolem, přicházeli bez konce stále dál.

V příbězích staré chůvy byli obři nadměrně velcí lidé, kteří žili v kolosálních hradech, bojovali obrovitými meči a chodili v botách, do kterých by se schoval malý chlapec. Tihle však byli něco jiného, připomínali spíš medvědy než lidi a byli zarostlí stejně jako mamuti, na kterých jeli. Když seděli, bylo těžké říci, jak velcí ve skutečnosti jsou. Snad deset stop nebo i dvanáct, pomyslel si Jon. Možná čtrnáct, ale rozhodně ne větší. Se svými zešikmenými hrudníky by se mohli vydávat za lidi, ale ruce jim visely až příliš nízko k zemi a dolní části jejich trupů vypadaly o polovinu širší než jejich horní poloviny. Nohy měli kratší než ruce, zato velice silné, a neměli na nich žádné obutí; místo lidských chodidel měli široké, placaté věci, tvrdé, celé zrohovatělé a černé. Byli bez krků. Velké, dopředu vystrčené hlavy jim vyrůstaly rovnou z místa kdesi mezi lopatkami, tváře měli tykvovitého tvaru a zvířecích rysů. Krysí očka ne větší než korálky se téměř ztrácela mezi kožovitými záhyby masa, a bez ustání větřili ve vzduchu a čichali ke všemu, co viděli.

Nemají na sobě kožešiny, uvědomil si Jon. Ty chlupy jim vyrůstají rovnou z kůže. Jejich těla pokrývala huňatá srst, hustá pod pasem, o něco řidší nad ním. Zápach, který je provázel, byl dusivý, ale možná pocházel spíš od mamutů. A Joramun zatroubil na Roh zimy a probudil obry ze země. Díval se po velkých mečích deset stop dlouhých, ale viděl jen kyje. Většinou to byly větve mrtvých stromů a na některých stále byly menší větévky. Někteří z obrů si pomocí řemínků připevnili ke koncům větví kamenné koule, takže vznikla kolosální kladiva. V té písni se ale neříká, zda je roh může poslat zpátky do země, aby se tam uložili ke spánku.

Jeden z obrů projíždějících kolem vypadal starší než ostatní. Srst měl šedivou, prokvetlou bělí, a mamut, na kterém seděl, byl větší než kterýkoli z ostatních a byl také šedobílý. Tormund na obra cosi křikl, když projížděl kolem, tvrdá vřeštivá slova v jazyce, kterému Jon nerozuměl. Obrovy rty se rozevřely, odhalily ústa plná mohutných lopatovitých zubů, a tvor vydal zvuk, který byl napolo říhnutím, napolo zabručením. Po chvíli si Jon uvědomil, že se směje. Mamut stočil masivní hlavu, krátce na ně pohlédl a jeden z jeho obřích klů projel těsně nad vrcholkem Jonovy hlavy, zatímco zvíře se nevzrušeně kolébalo dál, zanechávalo obrovité otisky v měkkém blátě a čerstvě napadaném sněhu podél řeky. Obr křikl dolů něco ve stejném drsném jazyce, kterým předtím promluvil Tormund.

„To byl jejich král?“ zajímal se Jon.

„Obři žádné krále nemají, stejně jako je nemají mamuti ani sněžní medvědi či velryby šedivého moře. To byl Mág Mar Tun Doh Weg. Mág Mocný. Můžeš před ním pokleknout, jestli chceš, nebude mu to vadit. Já vím, že ta tvoje klekačská kolena tě určitě svrbí, protože zkrátka potřebují nějakého krále, před kterým by se mohla ohýbat. Raději si ale dej pozor, aby tě nezašlápl. Obři mají špatné oči, a mohlo by se stát, že si nevšimne malé vrány krčící se dole u jeho nohou.“

„Cos mu to říkal? To bylo ve starém jazyce?“

„Tak tak. Zeptal jsem se ho, jestli to byl jeho otec, po kom se vyvedl. Hodně se mu podobá, až na to, že jeho tatík tolik nesmrděl.“

„A co ti na to odpověděl?“

Tormund Hromopěst ho obdařil úsměvem, při kterém odhalil zuby s širokými mezerami. „Zeptal se mě, jestli to stvoření s růžovými tvářičkami vedle mě je moje dcera.“ Divoký si ometl sníh z ramen a otočil svého koně. „Možná nikdy předtím neviděl muže bez vousu. Pojď, vydáme se zpátky. Mance bývá nervózní, když nejsem k nalezení na svém obvyklém místě.“

Jon se otočil a následoval Tormunda zpátky směrem k čelu kolony, s novým pláštěm visícím mu ztěžka z ramen. Byl ušitý z nevyčiněných ovčích kůží a nosil se rounem dovnitř, jak mu divocí poradili. Poskytoval mu dobrou ochranu před sněhem a hřál ho za nocí, ale Jon si kromě něj nechával i svůj černý plášť, složený pod sedlem. „Je pravda, žes kdysi zabil obra?“ zeptal se Tormunda za jízdy. Duch tiše běžel vedle něho, zanechával otisky v čerstvě napadaném sněhu.

„Pochybuješ snad o síle muže, jako jsem já? Bylo to v zimě a já byl ještě napůl chlapec, hloupý takovým tím způsobem, jakým chlapci bývají. Zajel jsem příliš daleko a můj kůň pode mnou pošel. Zastihla mne sněhová bouře. Opravdová bouře, ne takové nanicovaté prášení, jako je tohle. Har! Věděl jsem, že tam venku zmrznu, ještě než pořádně propukla. A tak jsem si našel spící obryni, rozřízl jí břicho a zalezl si dovnitř. Udržovala mě v teple, to jo, ale ten zápach mě málem zadusil. Nejhorší bylo, že se na jaře probudila a považovala mě za svoje mládě. Kojila mě celé tři obraty měsíce, než se mi podařilo utéct od ní. Har! Bývají chvíle, kdy mi ta chuť obřího mléka chybí.“

„Když se o tebe starala, nemohls ji přece zabít.“

„Taky že jsem ji nezabil, ale raději to nikomu neříkej. Abych pravdu řekl, Tormund Obrozhouba rozhodně zní líp než Tormund Obroděcko.“ „A jak jsi vůbec přišel ke svým ostatním jménům?“ vyptával se Jon dál. „Mance tě nazval trubačem, že ano? Taky medovinovým králem Proklaté díry, medvědím manželem a otcem armád?“ Jona zajímalo především ono troubení na roh, ale neodvažoval se na to zeptat přímo. A Joramun zatroubil na Roh zimy a probudil obry ze země. Je snad tohle místo, odkud přišil obři a jejich mamuti? Našel Mance Nájezdník Joramunův roh a dal ho Tormundovi Hromopěsti, aby na něj zatroubil?

„To jsou všechny vrány tak zvědavé?“ opáčil Tormund. „Nu, tak já ti povím ještě jeden příběh. Bylo to jiné zimy, ještě chladnější, než byla ta, co jsem strávil uvnitř obryně. Tehdy sněžilo dnem a nocí a padaly vločky velké jako tvoje hlava, ne tyhle mrňavé věci. Sněžilo tak hustě a hodně, že celá vesnice byla napůl pohřbená. Byl jsem v Proklaté díře, společnost mi dělal jen soudek medoviny, a neměl jsem nic na práci kromě toho, abych ji vypil. Čím víc jsem toho vypil, tím víc jsem musel myslet na jednu ženu, co žila nedaleko, pěknou silnou ženskou s těmi největšími cecky, jaké jsi kdy viděl. Byla pořádně divoká, pane jo, ale dokázala být i vřelá a příjemná a v hloubi zimy potřebuje každý mužský trochu toho tepla.

Čím víc jsem toho vypil, tím víc jsem na ni myslel, a čím víc jsem na ni myslel, tím víc mi ta věc tvrdla, až jsem to nemohl vydržet. Byl jsem takový blázen, že jsem se zahalil do kožešin od hlavy až patě, tvář jsem si omotal hadry a vydal jsem se ven, abych ji našel. Sníh padal tak hustě, že jsem se v něm jednou či dvakrát otočil a ztratil ponětí, kde vůbec jsem, a větřisko vanulo rovnou skrz mě a zmrazovalo mi kosti, ale nakonec jsem ji přece jen našel.

Ta ženská měla strašlivou náladu a dost se mi vzpírala, když jsem na ni sáhl. Nezbývalo mi než ji popadnout, odnést si ji domů a svléknout ji z kožešin, ale když jsem to udělal, ach, byla vášnivější než kdy předtím a hezky jsme se spolu poměli. Pak jsem šel spát. Příštího rána, když jsem se probudil, přestalo sněžit a na obloze vysvitlo sluníčko, ale já nebyl ve stavu, kdy bych se z toho mohl radovat. Byl jsem celý potrhaný a podrápaný, polovinu té svojí věci jsem měl ukousnutou a na podlaze vedle mě ležela kožešina medvědí samice. Brzy nato si svobodní lidé začali vyprávět příběhy o holé medvědici, kterou viděli v lesích, s tím nejpodivnějším párem medvíďat za ní. Har!“ Plácl se po svalnatém stehně. „Kéž bych ji tak znovu našel. Dobře se mi s ní leželo, s tou medvědicí. Nikdy jsem nepoznal vášnivější ženu a nikdy jsem nezplodil tak silné syny.“

„Co bys udělal, kdybys ji přece jen našel?“ zeptal se Jon s úsměvem. „Říkal jsi přece, že ti tu věc ukousla.“

„Jen polovinu. A polovina mojí věci je dvakrát tak dlouhá jako celá ta věc kteréhokoli jiného chlapa.“ Tormund si odfrkl. „A teď k tobě… je pravda, že vám to odřezávají, když vás přijímají do Noční hlídky?“

„Ne,“ řekl Jon uraženě.

„Já myslím, že to musí být pravda. Proč bys jinak odmítal Ygritte? Vůbec by se ti nevzpírala, jak to vidím já. Ta holka tě chce v sobě, to je nad slunce jasné.“

Až příliš jasné, pomyslel si Jon, nejenom mně, ale polovině kolony. S odvrácenou tváří pozoroval padající sníh, aby si Tormund ani náhodou nevšiml, jak se červená. Jsem muž Noční hlídky, připomněl sám sobě. Tak proč se cítil jako nějaká růžolící panna?

Většinu dnů trávil v Ygrittině společnosti, a většinu nocí taky. Mance Nájezdník nebyl slepý vůči nedůvěře Chřestivé košile k „přelétlé vráně“, a tak jakmile dal Jonovi jeho nový plášť z ovčích kožešin, navrhl mu, aby se raději dal k mužům Tormunda Obrozhouby. Jon šťastně souhlasil, ale hned příštího dne opustili Ygritte a Ryk Dlouhý oštěp Chřestivou košili a dali se taky k Tormundovi. „Svobodní lidé si jezdí, s kým chtějí,“ řekla mu dívka, „a toho Pytle kostí už máme beztak plná břicha.“

Pokaždé když se večer utábořili ke spánku, si Ygritte hodila spací kožešiny na zem vedle něho, bez ohledu na to, zda byl blízko ohně či daleko od něj. Jednou se probudil, jen aby ji našel přitulenou k sobě, s paží přehozenou přes svůj hrudník. Dlouho tam ležel bez hnutí, naslouchal jejímu pravidelnému dechu a snažil se ignorovat sílící napětí v klíně. Průzkumníci se často dělili o kožešiny kvůli teplu, jenže Jon měl podezření, že Ygritte nejde ani tak o teplo jako o něco docela jiného. Poté se uchýlil k tomu, že ji od sebe odháněl pomocí Ducha. Stará chůva mu vyprávěla příběhy o rytířích a jejich paních, kteří spávali na jednom loži s mečem položeným mezi sebou v zájmu cti, a Jon si říkal, že tohle je poprvé, kdy místo meče zaujal zlovlk. Dokonce i poté Ygritte vytrvávala. Předevčírem se Jon dopustil té chyby, že si nahlas posteskl, kéž by tak měl teplou vodu k vykoupání. „Studená je lepší,“ řekla okamžitě, „když máš někoho, kdo tě pak může zahřát. Řeka je jen částečně pod ledem, tak pojď.“

Jon se zasmál. „Zmrzl bych tam na rampouch.“

„To se všechny vrány tak bojí husí kůže? Trocha ledu tě nezabije. Skočím tam s tebou, abych ti to dokázala.“

„A po zbytek dne pak pojedeme s vlhkými šaty přimrzlými k tělu?“ namítal.

„Jone Sněhu, ty nevíš nic. Do vody přece nepůjdeš v šatech.“

„Nepůjdu do ní vůbec,“ řekl pevným hlasem, těsně předtím než uslyšel, jak na něj Tormund Hromopěst cosi huláká (nevolal na něj, ale to nevadilo).

Zdálo se, že divocí považují Ygritte za velkou krasavici, a sice kvůli jejím vlasům; rezavé vlasy byly mezi divokým lidem vzácné, a o těch, kteří je měli, se říkalo, že byli políbeni ohněm, což bylo považováno za štěstí. Štěstí to snad mohlo znamenat, a rudá to zajisté byla, ale Ygrittiny vlasy byly takovým propletencem, že Jon byl v pokušení zeptat se jí, zda si je češe jen při změnách ročních období.

Věděl, že u dvora jakéhokoli lorda by ta dívka rozhodně nebyla považována za nic výjimečného. Měla kulatý venkovský obličej, nos jako knoflík, mírně křivé zuby a oči až příliš daleko od sebe. Jon si všeho toho všiml, už když ji spatřil poprvé a měl svou dýku přitisknutou k jejímu hrdlu. Později si ale všiml i dalších věcí. Když se usmála, zdálo se, že na křivých zubech ani tolik nezáleží. A i když měla oči daleko sebe, měly pěknou sivomodrou barvu a byly stejně živé jaké kterékoli jiné oči, co znal. Někdy mu tichým chraplavým hlasem zpívala, a v něm se pokaždé něco pohnulo. A jindy, když seděla u varného ohně a objímala si rukama kolena, s plameny vrhajícími odlesky do jejích rudých vlasů, a podívala se na něho a usmála se… nu, to u něj rozhýbávalo i jiné věci.

Jenže byl mužem Noční hlídky a odříkal slova přísahy. Nepojmu za manželku žádnou ženu, nebudu vlastnit pozemky, nezplodím děti. Odříkal ta slova před čarostromem, před bohy svého otce. Nemohl je vzít zpět… stejně jako nemohl přiznat důvod své neochoty Tormundovi Hromopěsti, medvědímu manželovi.

„Tobě se to děvče nelíbí?“ zeptal se ho Tormund, když projížděli kolem dalších dvaceti mamutů, tentokrát nesoucích na hřbetech místo obrů divoké ve vysokých dřevěných věžích.

„Ne, ale…“ Co mu mohu říct, aby tomu uvěřil? „Jsem ještě příliš mladý, než abych se ženil.“

„Ženil?“ Tormund se dal do smíchu. „Kdo tady mluvil o ženění? Copak tam na jihu se muž musí oženit s každou dívkou, se kterou se vyspí?“

Jon cítil, jak opět rudne. „Postavila se za mne, když mne Chřestivá košile chtěl zabít. Nezneuctil bych její čest.“

„Teď jsi svobodný muž a Ygritte je svobodná žena. Jaké zneuctění je v tom, když spolu budete léhat?“

„Mohl bych ji obtěžkat dítětem.“

„Jo, v to doufám. Silný syn nebo živé usměvavé děvče políbené ohněm. Je na tom snad něco špatného?“

Jonovi na chvíli došla slova. „Ten chlapec… to dítě by bylo nemanželské.“

„Jsou snad bastardi slabší než jiné děti? Churavější, nespolehlivější?“

„To ne, ale -“

„Sám ses narodil jako nemanželské dítě. A jestli Ygritte nebude to děcko chtít, odebere se k nějaké lesní čarodějce a vypije pohár měsíčního čaje. Tebe už se to týkat nebude, jakmile bude semeno zasazeno.“

„Já žádného bastarda nezplodím.“

Tormund zavrtěl vlasatou hlavou. „Jací blázni jsou tihle klekači. Proč jsi tu dívku ukradl, když ji teď nechceš?“

„Ukradl? Nikdy jsem…“

„Udělal jsi to,“ stál na svém Tormund. „Zabil jsi ty dva, se kterými byla, a unesl jsi ji, jak jinak bys tomu chtěl říkat?“

„Vzal jsem ji do zajetí.“

„Přiměl jsi ji, aby se ti vzdala.“

„Ano, ale… Tormunde, to ti přísahám, nikdy jsem se jí nedotkl.“

„Jsi si jistý, že ti tu tvoji věc přece jen neuřízli?“ Tormund pokrčil rameny, jako by chtěl říct, že takové bláznovství nikdy nepochopí. „Nu, teď jsi svobodný muž, ale jestli tu dívku nechceš, bude nejlépe, když si pro sebe najdeš medvědici. Když muž tu svoji věc nepoužívá, zmenšuje se mu a zmenšuje, dokud se jednoho dne nejde vyčurat a nenajde ji tam.“

Na tohle Jon neměl odpověď. Nebylo divu, že v Sedmi královstvích považovali svobodný lid za stěží lidský. Nemají žádné zákony, žádnou čest, dokonce ani prostou mravopočestnost. Donekonečna kradou jedni druhým, páří se jako zvířata, upřednostňují násilnění před manželstvím a plní svět nemanželskými dětmi. Přesto v něm k Tormundovi Obrozhoubě narůstala náklonnost, třebaže to byl velký měch větru a lží. K Dlouhému oštěpu taky. A Ygritte… ne, na Ygritte myslet nebudu.

Společně s Tormudem a Dlouhým oštěpem však v koloně táhla ještě jiná sorta divokých; muži jako Chřestivá košile a Plakač, kteří by vám podřízli krk rychleji, než by na vás stačili plivnout. Byla tam Harma Psí hlava, podřeplý sud ženy s tvářemi jako štůčky slaniny, která nenáviděla psy a zabíjela je po jednom každých čtrnáct dní, aby měla čerstvou hlavu pro svoje korouhve; bezuchý Styr, magnar z Thennu, kterého jeho vlastní lidé považovali spíš za boha než za pána; Varamyr Šestikůže, malá myš muže, jehož ořem byl divoký bílý lední medvěd, který byl třináct stop vysoký, když se postavil na zadní. A kamkoli se Varamyr a jeho medvěd hnuli, následovali je tři vlci a stínokočka. Jon se v jeho přítomnosti ocitl jen jednou, a to mu stačilo; při pouhém pohledu na toho muže mu naskákala husí kůže, stejně jako se naježila srst Duchovi na hřbetě při pohledu na medvěda a dlouhou černobílou kočku.

A byli tam lidé dokonce ještě divočejší než Varamyr, z nejsevernějších končin začarovaného hvozdu, ze skrytých údolí Mrazoklů a míst ještě podivnějších: lidé ze Zamrzlého pobřeží, kteří jezdili ve vozících vyrobených z mrožích kostí tažených smečkami divokých psů, strašlivé ledoříční klany, o kterých se říkalo, že hodují na lidském mase, obyvatelé jeskyň s obličeji obarvenými na modro, purpurovo a zeleno. Na vlastní oči spatřil Tvrdonožce, pochodující v koloně pěšky a naboso, s ploskami chodidel tvrdými jako vařená kůže. Neviděl sice žádné měchohubce ani ostrozubé, ale podle všeho, co věděl, si je Tormund určitě dával čas od času k večeři. Polovina armády divokých prožila své dosavadní životy, aniž by Zeď jen zahlédli, jak usuzoval, a většina jich neznala ani slovo ze společného jazyka. Na tom ale nezáleželo. Mance Nájezdník hovořil starým jazykem, ba dokonce jím zpíval. Probíral se strunami své loutny a plnil noc podivnou barbarskou hudbou.

Mance strávil celá léta shromažďováním své početné armády, mluvil tu s matkou klanu, tu s tamtím magnarem, získal si jednu vesnici sladkými slovy, další písní a třetí čepelí svého meče, smířil mezi sebou Harmu Psí hlavu a Pána kostí, Tvrdonožce a Noční běžce, mroží lid ze Zamrzlého pobřeží a lidožroutské klany od velkých ledových řek, a tak vkoval stovku odlišných dýk do jednoho velkého oštěpu namířeného do srdce Sedmi království. Neměl korunu ani žezlo, ani róby z hedvábí a sametu, ale Jonovi bylo nad slunce jasné, že Mance Nájezdník je králem mnohem víc než jen podle jména.

Jon se dal k divokým na příkaz Qhorina Půlrukého. „Jeď s nimi. Jez s nimi, bojuj s nimi,“ řekl mu průzkumník v noci předtím, než zemřel. „A dávej pozor.“ Jenže navzdory všemu svému pozorování se toho dozvěděl málo. Půlruký měl podezření, že se divocí odebrali do pustých a holých Mrazoklů, aby tam našli nějakou zbraň, nějakou moc, nějaké temné kouzlo, jehož pomocí chtěli zdolat Zeď…, jenže pokud něco takového našli, nikdo se tím otevřeně neholedbal ani to Jonovi neukázal. Ani Mance Nájezdník se mu nesvěřil s žádnými ze svých plánů a strategií. S výjimkou oné první noci toho muže stěží viděl, snad jen zdálky.

Zabiju ho, nebude-li zbytí. Ta vyhlídka mu působila pramalou radost - takové zabití by bylo naprosto beze cti a navíc by znamenalo jeho vlastní smrt. Přesto nemohl dopustit, aby se divocí dostali přes Zeď, ohrozili Zimohrad a sever, území mohylových hrobů a Pramínky, Bílý přístav a Kamenité pobřeží, ba dokonce Šíji. Celých osm tisíc let muži z rodu Starků žili a umírali, aby chránili svůj lid proti takovým pustošitelům a nájezdníkům…, a ať se narodil jako bastard nebo ne, stejná krev protékala i jeho žilami. Kromě toho, Bran a Rickon jsou stále na Zimohradu. Mistr Luwin, ser Rodrik, stará chůva, vrchní psovod Farlen, Mikken ve své kovárně a Gage u svých pecí v kuchyni… každý, koho jsem znal, každý, koho jsem kdy miloval. Pokud má zabít muže, kterého obdivoval a měl ho takřka rád, aby je uchránil od nemilosrdné Chřestivé košile, Harmy Psí hlavy a bezuchého magnara z Thennu, udělá to.

Přesto se modlil, aby ho bohové jeho otce ušetřili té ponuré úlohy. Armáda postupovala velmi pomalu, obtížená stády dobytka, dětmi, skrovnými hmotnými statky divokých a sněhem, který ještě víc zpomaloval její postup. Většina kolony se nyní pohybovala už daleko u úpatí kopců, zvolna prosakovala dolů podél západního břehu Mléčné vody jako med za chladného zimního jitra, ubírala se podle toku řeky do srdce začarovaného hvozdu.

A někde blízko před nimi, jak Jon věděl, vyčnívala nad stromy Pěst Prvních lidí, v současné době domov tří stovek černých bratří z Noční hlídky, ozbrojených, na koních a vyčkávajících. Starý medvěd vyslal kromě Půlrukého i další průzkumníky, a Jarman Buckwell nebo Thoren Smallwood se už jistě vrátili se zvěstí o tom, jaká pohroma se na ně valí dolů z hor.

Mormont se na útěk nedá, pomyslel si Jon. Je příliš starý a urazil příliš dalekou cestu. Zaútočí a nebude hledět na počet divokých. Nepotrvá to dlouho a jednoho dne uslyší troubení válečných rohů a uvidí průvod jezdců řítících se na ně, s černými plášti vlajícími ve větru a s chladnou ocelí v rukou. Tři stovky mužů samozřejmě nemohou doufat, že pobijí stonásobek jejich počtu, ale Jon si ani nemyslel, že to bude zapotřebí. On jich nepotřebuje zabít tisíc. Stačí jednoho. Mance je vším, co drží divoké pohromadě.

Král za Zdí se snažil, seč mu síly stačily, a přesto divocí tvrdošíjně zůstávali katastrofálně nedisciplinovaní, což je samozřejmě činilo velmi zranitelnými. Tu a tam během líg dlouhého hada jejich kolony byli válečníci stejně divocí jako kterýkoli muž z Hlídky, ale dobrá třetina jich byla seskupena buď na začátku, nebo na konci kolony, v předvoji Harmy Psí hlavy, či v barbarském zadním voji s jeho obry, pratury a vrhači ohně. Další třetina jela s Mancem blízko středu, kde hlídali povozy, sáně a psí vozíky, které přepravovaly velké množství armádních zásob a proviantu, všechno, co zůstalo ze sklizně posledního léta. Zbytek bojovníků, rozdělený do malých skupin pod vedením Chřestivé košile, Jarla, Tormunda Obrozhouby a Plakače, sloužil jako průzkumníci, pícníci a pohůnci, donekonečna cválající na koních sem a tam podél kolony, aby ji přiměli pohybovat se stále dál víceméně spořádaným způsobem.

A co bylo ještě důležitější, pouze jeden ze stovky divokých jel na nějakém zvířeti. Starý medvěd se jimi prožene jako sekera ovesnou kaší. A jakmile k tomu dojde, Mance bude muset se svým středem vyrazit, aby se pokusil oslabit hrozbu. Jestliže bude poražen v boji, který bude nevyhnutelně následovat, Zeď bude bezpečná na další stovku let, jak Jon usuzoval. A pokud ne…

Protáhl si spálené prsty pravé ruky. U sedla měl zavěšený Dlouhý dráp s hruškou ve tvaru kamenné vlčí hlavy a měkkou koženou rukojetí velkého jedenapůlručního meče hezky na dosah.

Než o několik hodin později dostihli Tormundovu skupinu, chumelilo tak, že bylo sotva vidět na cestu. Duch se od Jona odloučil cestou, vběhl do lesa, když zachytil pach kořisti. Vrátí se, až si rozdělají tábor na noc, nejpozději do svítání. Jakkoli daleko se Duch na svých výpravách ocitl, vždycky přišel zpátky…, a jak se zdálo, Ygritte taky.

„Tak,“ zvolala dívka, když ho uviděla, „teď už nám věříš, Jone Sněhu? Viděl jsi obry na jejich zvířatech?“

„Har!“ vykřikl Tormund, než stačil Jon odpovědět. „Vrána se nám zamilovala! Má v úmyslu oženit se s jedním!“

„S obryní?“ dal se do smíchu Ryk Dlouhý oštěp.

„Ne, s mamutem“ zaburácel Tormund. „Har!“

Jon zpomalil tempo svého koně v chůzi a Ygritte k němu přejela a zaujala místo po jeho boku. Tvrdila, že je o tři roky starší než on, třebaže byla o půl stopy menší; ať byla dívka jakkoli stará, byla houževnatým malým stvořením. Když ji zajali v Křivolakém průsmyku, Kamenohad ji nazval „kopinicí“. Její oblíbenou zbraní sice byl krátký zaoblený luk z rohoviny a dřeva čarostromu, ale název „kopinice“ se na ni hodil tak či tak. Připomínala mu jeho malou sestru Aryu, byť byla Arya mladší a pravděpodobně hubenější. Bylo obtížné říci, jak oblá či hubená by mohla Ygritte být pod všemi těmi vrstvami kožešin a kůže, co nosila na sobě. „Znáš píseň .Poslední z obrů'?“ Aniž čekala na odpověď, řekla: „I když bych potřebovala hlubší hlas, než mám, abych ji zazpívala pořádně.“ Pak se dala do zpěvu. „Óóóó jsem poslední z obrů, můj lid ze země jest zplozený.“

Tormund Obrozhouba to uslyšel a zařehtal se. „Poslední z velkých horských obrů, co vládli všehomíru v čase mého zrození,“ zaburácel na ně přes padající sněhové vločky.

Ryk Dlouhý oštěp se k nim připojil a zazpíval: „Ó, bídní lidé ukradli mé lesy, ukradli mi řeky a kopce.“

„Postavili velkou zeď přes má údolí a vylovili ryby v každém potoce,“ zazpívali Ygritte a Tormund popořadě, náležitě „obřími“ hlasy.

Svoje basy záhy přidali k písni Tormundovi synové Toregg a Dormund, pak jeho dcera Munda a posléze všichni ostatní. Další začali bušit v rytmu svými oštěpy do kožených štítů, dokud nezpívala celá válečníkova skupina.

V kamenných síních jim hoří velké ohně, v kamenných halách kují svoje ostré meče. Zatímco já sám chodím po horách, s nikým kromě slzy, co mi z oka teče. Štvou mě se svými psy za denního světla, za noci mě při svitu pochodní loví, lidé, co jsou malí a nikdy nemohou být velcí, zatímco obři stále ve světle si hoví. Óóóó já jsem POSLEDNÍ z obrů, a tak se učte slova mé písně překrásné, protože až tu nebudu, nikdo už si nezazpívá, a na celém světě velké ticho nastanééééé!

Když píseň skončila, na Ygrittiných tvářích se leskly slzy.

„Proč pláčeš?“ zeptal se jí Jon. „Vždyť je to jen píseň. Před chvílí jsem viděl stovky obrů.“

„Och, stovky,“ opáčila nahněvaně. „Ty nevíš nic, Jone Sněhu. Ty nevíš nic!“

Jon se otočil při náhlém zvuku mávajících křídel. Oči mu zaplnila modrošedá pera, zatímco ostré pařáty se mu zasekly do tváře. Projela jím palčivá bolest, stejně náhlá a prudká, jako se zčistajasna objevily perutě u jeho hlavy. Spatřil zobák, ale neměl čas zvednout ruku nebo sáhnout po zbrani. Zvrátil se dozadu, noha mu vyklouzla z třmene, jeho kůň se začal vzpínat na zadních, a pak už Jon padal k zemi. Orel se však stále držel na jeho obličeji, mával křídly, trhal drápy, křičel a kloval. Svět se převrátil vzhůru nohama v chaosu per, koňského masa a krve a pak se země zvedla, aby ho udeřila.

Pak už věděl jen to, že leží na zemi, v ústech má bláto a krev, zatímco Ygritte klečela v ochranitelském postoji nad ním, s kostěnou dýkou v ruce. Stále slyšel křídla, třebaže orla už nebylo nikde vidět. Polovina jeho světa byla černá. „Moje oko,“ vyjekl v náhlé panice a zvedl si ruku k obličeji.

„Je to jen krev, Jone Sněhu. Oko minul, jen ti natrhl kůži na čele.“

Obličej mu pulzoval bolestí. Mnul si krev z levého oka a pravým viděl, jak Tormund stojí nad nimi a haleká na kohosi. Pak uslyšel dusot kopyt, výkřiky a chřestění starých vyschlých kostí.

„Pytle kostí,“ zařval Tormund, „zavolej si tu svoji pekelnou vránu!“

„Tamhle máš svoji pekelnou vránu!“ Chřestivá košile ukázal na Jona. „Krvácí v blátě jako nevěrný pes.“ Orel se snesl s máváním křídel dolů a přistál na popraskané lebce obra, která Chřestivé košili sloužila místo přilby. „Přijel jsem si pro něho.“

„V tom případě si ho vezmi,“ řekl Tormund, „ale pojď si pro něj s mečem v ruce, protože se střetneš s mým. Možná si pak ovařím tvoje kosti a tvoji lebku budu používat jako nočník na čurání. Har!“

„Jakmile do tebe jednou píchnu a vypustím z tebe vzduch, scvrkneš se, až budeš menší než ta holka. Ustup stranou, nebo se to Mance dozví.“

Ygritte vstala. „Cože, on s ním chce mluvit Mance?“

„Copak jsem to neříkal? Zvedněte ho na ty jeho černé hnáty.“

Tormund se na Jona zamračil. „Raději jdi, když tě chce sám Mance.“

Ygritte ho pomohla zvednout. „Krvácí jako dobitý kanec. Podívej se, co udělal Grell s tou jeho sladkou tvářičkou.“

Může pták nenávidět? Jon zabil měniče jménem Grell a nějaká část toho muže stále zůstávala s orlem. Jeho zlaté oči ho pozorovaly s chladnou škodolibostí. „Půjdu,“ řekl. Krev mu dál stékala do pravého oka a tvář byla výhní bolesti. Když se jí dotkl a pak ruku odtáhl, měl černou rukavici rudě potřísněnou krví. „Nechte mě, ať si chytím svého koně.“ Netoužil ani tak po koni jako spíš po Duchovi, jenže zlovlka nebylo nikde vidět. Teď už je možná celé ligy daleko, prokousává hrdlo nějakého losa. Možná to bylo jen dobře.

Kůň před ním couval, když se k němu přiblížil, bezpochyby vyděšen krví na jeho tváři, ale Jon ho uklidnil pár tichými slovy a nakonec se mu přece jen podařilo dostat se k němu tak blízko, aby mohl uchopit jeho otěže. Když se vyhoupl zpátky do sedla, zatočila se mu hlava. Budu si to muset nechat ošetřit, pomyslel si, ale ne hned, jen ať Král za Zdí vidí, co mi jeho orel udělal. Otevřel a sevřel pravou ruku, sáhl dolů po Dlouhém drápu, přehodil si svůj jedenapůlruční meč přes rameno, otočil koně dokola a odklusal zpátky k místu, kde čekal Pán kostí a jeho skupina.

Ygritte tam čekala taky, seděla na svém koni s odhodlaným výrazem ve tváři. „Jedu s vámi.“

„Jeď si,“ Kosti na hrudním plátu Chřestivé košile zaklapotaly o sebe. „Ale ne s námi. Přijel jsem pro přelétavou vránu, pro nikoho jiného.“

„Svobodná žena si jezdí, kam chce,“ namítla Ygritte.

Vítr foukal Jonovi sníh do očí. Cítil, jak mu krev na obličeji zamrzá. „Pojedeme, nebo tady budeme jen řečnit?“

„Pojedeme,“ ušklíbl se Pán kostí.

Byla to pochmurná cesta. Jeli vířícím sněhem dvě míle dolů podél kolony, pak se propletli změtí vozíků plně naložených věcmi divokých a přebrodili Mléčnou vodou na místě, kde se ve velkém oblouku stáčela východním směrem. Říční mělčiny pokrývala tenká krusta ledu; kopyta jejich koní ji drtila při každém kroku, dokud nepřijeli do hlubší vody deset yardů od břehu. Zdálo se, že na východním břehu padá sníh ještě hustěji a dokonce i závěje tam byly hlubší. I vítr je tu chladnější. A taky se snášela noc.

Ale dokonce i skrz vanoucí sníh byl tvar velkého bílého kopce, který se zvedal nad stromy, nezaměnitelný. Pěst Prvních lidí. Jon uslyšel výkřik orla na obloze nad jejich hlavami. Z vysoké borovice na ně shlížel havran, který zakrákal, když projížděli kolem. Že by už Starý medvěd vytáhl do útoku? Místo řinčení oceli a drnčení šípů létajících vzduchem však slyšel jen tiché křupání zamrzlého sněhu pod kopyty svého koně.

V tichosti objeli kopec k jižnímu svahu, kde byl terén nejschůdnější. A tam Jon spatřil mrtvého koně, roztaženého na zemi u úpatí kopce, napolo pohřbeného ve sněhu. Útroby vyhřezly z břicha zvířete jako zmrzlí hadi a jedna z nohou chyběla. Vlci, byla Jonova první myšlenka, jenže mu na tom něco nesedělo. Vlci přece svou kořist sežerou.

Svah byl posetý dalšími koňskými mrtvolami, s nohama groteskně pokroucenýma a slepýma očima vytřeštěnýma ve smrti. Divocí se nad nimi rojili jako mouchy, sundávali z nich sedla, uzdy, torny a zbroj, sekali je na kusy kamennými sekerami.

„Nahoře,“ řekl Chřestivá košile Jonovi. „Mance je nahoře.“

Před kruhovou hradbou sesedli a protáhli se dovnitř rozježenou trhlinou mezi kameny. Na naostřených kůlech, které dal Starý medvěd rozmístit u každého z vchodů, byla nabodnuta mrtvola chundelatého hnědého koně. On se pokoušel dostat ven, ne dovnitř. Po jeho jezdci tam nebylo památky.

Uvnitř jich bylo víc a bylo to ještě horší. Jon nikdy předtím neviděl růžový sníh. Vítr fičel v poryvech kolem něj, tahal za jeho těžký plášť z ovčích kůží. Havrani s plácáním křídel přelétali od jednoho mrtvého koně ke druhému. Jsou to volně žijící havrani, nebo naši? Jon to nebyl schopen říci. Napadlo ho, kde je asi teď Sam. A co je z něho.

Pod patou mu praskla loužička zmrzlé krve. Divocí zbavovali mrtvé koně každého kousku oceli a kůže, dokonce jim strhávali podkovy z kopyt. Pár se jich probíralo tornami, které objevili, hledali zbraně a jídlo. Jon procházel kolem jednoho z Chettových psů či spíš toho, co z něj zbylo, ležícího v bahnitém jezírku napolo zmrzlé krve.

Na vzdálené straně tábora pořád ještě stálo několik stanů, a právě tam nalezli Manceho Nájezdníka. Pod rozsekaným pláštěm z černé vlny a rudého hedvábí měl na sobě černou kroužkovou zbroj a chundelaté kožešinové kalhoty, na hlavě mu seděla velká přilba z bronzu a železa, s havraními křídly trčícími ze spánků. Byl tam s ním Jaří a taky Harma Psí hlava; rovněž Styr a Varamyr Šestikůže se svými vlky a stínokočkou.

Pohled, kterým Mance obdařil Jona, byl ponurý a chladný. „Co to máš na tváři?“

„Grell se pokusil vyklovnout mu oko,“ odpověděla Ygritte.

„Já se ptal jeho. Copak přišel o jazyk? Možná by měl, aby nás ušetřil dalších lží.“

Magnar Styr vytáhl dlouhý nůž. „Možná by ten hoch viděl lépe jedním okem než dvěma.“

„Chtěl by sis nechat obě oči, Jone?“ zeptal se Král za Zdí. „Pokud ano, řekni mi, kolik jich tu bylo. A tentokrát se snaž mluvit pravdu, bastarde ze Zimohradu.“

Jon cítil, jak má vyschlé hrdlo. „Můj pane…, co se…“

„Já nejsem tvůj pán,“ opáčil Mance. „A to co se je snad jasné. Tvoji bratři zahynuli. Otázkou je, kolik jich tu bylo?“

Jonův obličej pulzoval bolestí. Z šedivé oblohy se dál snášel sníh a bylo tak obtížné přemýšlet. Nesmíš ucuknout, ať po tobě budou žádat cokoli, řekl mu Qhorin před smrtí. Slova mu vázla v hrdle, ale přinutil sám sebe říct: „Byly nás tu tři stovky.“

„Nás?“ opáčil Mance zostra.

„Jich. Tři sta jich bylo.“ Ať po tobě budou žádat cokoli, řekl Půlruký. Tak proč si připadám jako zbabělec? „Dvě stě z Černého hradu a stovka ze Stínové věže.“

„Tohle je pravdivější písnička než ta, cos zpíval v mém stanu.“ Mance pohlédl na Harmu Psí hlavu. „Kolik koní jste našli?“

„Víc než stovku,“ odpověděla obrovitá žena, „méně než dvě. Víc mršin je na východě, pod sněhem, těžko poznat, kolik jich je dohromady.“ Za ní stál její vlajkonoš, třímající tyč s psí hlavou nabodnutou na vrcholku, tak čerstvou, že z ní ještě odkapávala krev.

„Neměl jsi mi lhát, Jone Sněhu,“ řekl Mance.

„Já… já vím.“ Co na to mohl říct?

Král divokých pozoroval jeho tvář. „Kdo tady měl velení? A pověz mi pravdu. Byl to Rykker? Smallwood? Wythers ne, ten je příliš slabý. Komu patřil tenhle stan?“

Řekl jsem už příliš mnoho. „Vy jste nenašli jeho tělo?“

Harma si pohrdavě odfrkla do mrazivého vzduchu. „Jací blázni jsou tyhle černé vrány.“ „Až příště odpovíš na moji otázku otázkou, dám tě svému Pánovi kostí,“ ujistil ho Mance Nájezdník. Přistoupil k němu blíž. „Kdo ty muže vedl?“

Ještě krok, pomyslel si Jon. Jediný pohyb chodidla. Nenápadně přesunul ruku blíž k jílci Dlouhého drápu. Když budu mlčet…

„Sáhni po tom svém bastardím meči a budu mít tvoji bastardí hlavu dřív, než ho stačíš tasit,“ varoval ho Mance. „Začínám s tebou ztrácet trpělivost, vráno.“

„Řekni to,“ naléhala na něj Ygritte. „Stejně je mrtvý, ať to byl kdokoli.“

Zamračil se a ucítil, jak mu přitom praskl škraloup krve na tváři. Je to příliš těžké, pomyslel si zoufale. Jak mám hrát převlékače plášťů, když jím ve skutečností nejsem? Tohle mu Qhorin neřekl. Jenže druhý krok je vždycky snazší než první. „Starý medvěd.“

„Ten staroch?“ Harmin tón mu napověděl, že mu nevěří. „Ten že sem přijel? A kdo teď velí v Černém hradu?“

„Bowen Marsh.“ Tentokrát už Jon odpověděl bez váhání. Nesmíš ucuknout, ať po tobě budou žádat cokoli.

Mance se zasmál. „Pokud je to pravda, pak je válka vyhraná. Bowen toho ví mnohem víc o sčítání mečů než o tom jak je používat.“

„Starý medvěd mu to nařídil,“ řekl Jon. „Toto místo bylo vysoké a silné a on je ještě opevnil. Dal vykopat jámy a zasadit do země kůly, zásobil nás tu jídlem a vodou. Byl připravený na…“

„… mě?“ dořekl to Mance Nájezdník za něho. „Myslel si, že tady na něho zaútočím? Kdybych byl opravdu takový blázen, abych bral tento kopec útokem, ztratil bych pět mužů za každou vránu, co bych zabil, a to bych se mohl považovat za šťastného.“ Jeho ústa ztvrdla. „Jenže když mrtví chodí, hradby, kůly a meče nejsou nic platné. S mrtvými bojovat nemůžeš, Jone Sněhu. Žádný člověk to neví ani zpoloviny tak dobře jako já.“ Pohlédl vzhůru na temnějící oblohu a řekl: „Vrány nám možná pomohly víc, než vědí. Já si říkal, proč na nás mrtví neútočí. Jenže stále nám zbývá urazit stovku líg a ochlazuje se. Varamyre, vyšli svoje vlky, ať hledají živé mrtvé, nechci, aby nás zastihli nepřipravené. Můj Pane kostí, zdvojnásob všechny hlídky a postarej se o to, aby měl každý muž pochodeň a křesadlo. Styre, Jarle, vy vyjedete za prvního světla.“

„Mance,“ ozval se Chřestivá košile, „chtěl bych nějakou tu vranní kost.“

Ygritte se postavila před Jona. „Nemůžeš zabít člověka, který lhal proto, aby je chránil, když to byli jeho bratři.“

„Stále jsou to jeho bratři,“ prohlásil Styr.

„Nejsou,“ trvala na svém Ygritte. „Nezabil mě, i když mu to poručili. A zabil Půlrukého, všichni jsme to viděli.“

Jonův dech se srážel v mrazivém vzduchu. Když mu budu lhát, pozná to na mně. Podíval se Mancemu Nájezdníkovi do oči, rozevřel a zavřel spálenou dlaň. „Nosím plášť, který jsi mi dal, Tvoje Výsosti.“

„Plášť z ovčích kůží!“ přitakala Ygritte. „A za nocí pod ním spolu tančíme.“

Jarl se zasmál a dokonce i Harma Psí hlava se uculila. „Je to tak, Jone Sněhu?“ zeptal se Mance Nájezdník přívětivým hlasem. „Ona a ty?“

Za Zdí bylo snadné zapomenout na svoje způsoby. Jon už nevěděl, zda rozezná čest od hanby či dobré od špatného. Otče, odpusť mi. „Ano,“ řekl.

Mance přikývl. „Dobrá. V tom případě vyjedete za svítání s Jarlem a Styrem. Oba. Nejsem takový pes, abych rozděloval dvě srdce, co bijí jako jedno.“

„Kam pojedeme?“ zeptal se Jon.

„Za Zeď. Je nejvyšší čas, abys nám prokázal svoji věrnost něčím víc než jen slovy, Jone Sněhu.“

Magnar tím nebyl potěšen. „Co bych tam dělal s vránou?“

„Zná Hlídku a zná Zeď,“ odpověděl Mance, „a Černý hrad zná lépe než kterýkoli nájezdník. Byl bys blázen, kdybys pro něj nenašel využití.“

Styr se zamračil. „Jeho srdce je možná stále černé.“

„Pak mu je tedy vyřízni.“ Mance se otočil k Chřestivé košili. „Můj Pane kostí, udržuj kolonu v pohybu za každou cenu. Jestliže dorazíme ke Zdi před Mormontem, vítězství je naše.“

„Pojedou.“ Hlas Chřestivé košile byl zastřený hněvem.

Mance přikývl a odkráčel pryč, s Harmou a Šestikůží po boku. Varamyrovi vlci a stínokočka je následovali. Jon a Ygritte tam zůstali s Jarlem, Chřestivou košilí a magnarem. Dva starší divocí se na něj dívali se špatně skrývanou záští, ale Jarl mu řekl: „Slyšel jsi, vyrazíme za úsvitu. Vezmi si všechno jídlo, co pobereš, nebudeme mít čas lovit. A nech si ošetřit obličej, vráno. Vypadá jako krvavá kaše.“

„Udělám to,“ řekl Jon.

„A ty bys neměla lhát, děvče,“ řekl Chřestivá košile Ygritte. Oči se mu v přilbě z obří lebky jen leskly.

Jon tasil Dlouhý dráp. „Nechte nás být, pokud nechcete dostat to, co jsem dal Qhorinovi.“

„Nemáš tady žádného vlka, co by ti pomáhal, chlapče.“ Chřestivá košile sáhl po svém meči.

„Jsi si tím jistý?“ zasmála se Ygritte.

Na vrcholu kamenné kruhové hradby se hrbil Duch s naježenou bílou srstí. Nevydal jediný zvuk, ale jeho rudé oči hovořily krví. Pán kostí pomalu sundal ruku z meče, ustoupil o krok dozadu a s klením se od nich vzdálil.

Duch běžel vedle jejich koni, zatímco Jon s Ygritte sestupovali dolů z Pěsti. Teprve když byli napůl cesty přes Mléčnou vodu, cítil se Jon natolik bezpečně, aby mohl říct: „Nechtěl jsem po tobě, abys kvůli mně lhala.“

„Já nelhala,“ řekla. „Jen jsem něco vynechala, to je všechno.“

„Řekla jsi -“

„- že spolu mnohdy za nocí dovádíme pod tvým pláštěm. Neřekla jsem ale, kdy jsme s tím začali,“ Úsměv, kterým ho obdařila, byl téměř plachý. „Najdi pro Ducha nějaké jiné místo, kde bude dnes v noci spát, Jone Sněhu. Je to, jak Mance říkal. Skutky jsou pravdivější než slova.“

SANSA

„Nové šaty?“ vydechla, nedůvěřivá i ohromená zároveň. „Mnohem krásnější než kterékoli z těch, cos nosila doposud,“ ujistila ji stará žena. Měřila Sanse boky kouskem provázku s uzlíky. „Samé hedvábí a myrská krajka, se saténovým lemováním. Budeš velmi krásná. Poručila to sama královna.“

„Která královna?“ Margaery se ještě nestala Joffovou královnou, ale předtím byla Renlyho. Nebo snad měla na mysli Královnu trnů? Nebo že by…

„Královna regentka, abys věděla.“

„Královna Cersei?“

„Žádná jiná. Už mnoho let mi prokazuje poctu tím, že si u mne nechává šít šaty.“ Stará žena natáhla svoje měřidlo podél vnitřní strany Sansiny nohy. „Její Výsost mi řekla, že už jsi dospělá žena a neměla by ses oblékat jako malé děvče. Natáhni ruku.“

Sansa zvedla ruku. Potřebovala nové šaty, to byla pravda. V uplynulém roce vyrostla o tři palce a většinu její staré garderoby zničil kouř, když se pokoušela spálit svoje matrace v den, kdy dostala první krvácení.

„Tvoje poprsí bude stejně půvabné jako královnino,“ řekla stará žena, když ovinula provázek kolem Sansina hrudníku. „Neměla bys je takhle schovávat.“

Sansa se při její poznámce začervenala. A přesto, když si posledně šla vyjet na koni, nedokázala svou kazajku zašněrovat až nahoru a štolba, který jí pomáhal nasednout na koně, na ni bezostyšně zíral. Někdy přistihla i dospělé muže, jak jí civí na hrudník, a některé z jejích tunik jí byly tak těsné, že v nich mohla stěží dýchat.

„Jakou budou mít barvu?“ zeptala se švadleny.

„Barvy nech na mně, moje paní. Budeš potěšena, já vím, že budeš. Dostaneš taky spodní prádlo a punčochy, kytlici, pláštěnku i plášť a všechno ostatní příslušející, ehm…, půvabné mladé dámě ze vznešeného rodu.“

„Budou ušité včas, abych si je mohla vzít na královu svatbu?“

„Och, dřív, mnohem dřív, Její Výsost na tom trvá. Mám šest zkušených švadlen a dvanáct učednic, a odložily jsme kvůli tomu stranou všechnu naši další práci. Mnoho dam se na nás bude hněvat, ale takový byl královnin příkaz.“

„Poděkuj laskavě Její Výsosti za její starostlivost,“ řekla Sansa zdvořile. „Je na mne až příliš hodná.“

„Její Výsost je velmi šlechetná,“ souhlasila švadlena, když si sbírala svoje věci a chystala se k odchodu.

Jenže proč? přemýšlela Sansa, když se ocitla o samotě. Měla z toho nepříjemný pocit. Vsadila bych se, že ty šaty jsou nějakým způsobem Margaeryino dílo, nebo snad její babičky.

Margaeryina laskavost byla neutuchající, a její přítomnost všechno změnila. Její dámy Sansu také vřele přijaly mezi sebe. Bylo to už tak dlouho, co se těšila ze společnosti jiných žen, že docela zapomněla, jak příjemné to může být. Lady Leonette jí dávala lekce hry na harfu a lady Janna se s ní dělila o všechny šťavnaté klípky. Merry Crane měla vždy připravenu nějakou zábavnou historku a malá lady Bulwer jí připomínala Aryu, i když nebyla tak divoká.

Nejblíže Sansinu věku byly sestřenice Elinor, Alla a Megga Tyrell, z mladších větví rodu. „Růžičky z nižších větví keře,“ špičkovala Elinor, která byla vtipná a pružná jako vrbový proutek. Megga byla oblá a hlučná, Alla plachá a půvabná, ale Elinor jim vládla právem ženy; byla to panna, která již měla krvácení, zatímco Megga a Alla byly pouhá děvčátka.

Sestřenice přijaly Sansu do své společnosti, jako by ji byly znaly odjakživa. Trávily spolu dlouhá odpoledne vyšíváním a povídáním nad citrónovými zákusky a medovým vínem, po večerech hrály v kameny, společně zpívaly v hradním septu… a často byly jedna nebo dvě z nich vybrány, aby sdílely s Margaery lože, kde si prošeptaly dobrou polovinu noci, Alla měla půvabný hlas, a když se jí zalichotilo, hrávala na harfu a zpívala písně o rytířích a ztracených láskách. Megga zpívat neuměla, ale byla velice ráda, když se mohla s někým líbat. Někdy hrávala líbací hru s Allou, jak přiznala, ale nebylo to totéž jako líbat muže, natožpak krále. Sansu napadlo, co by asi Megga řekla, kdyby měla líbat Ohaře, tak jako musela ona. Přišel za ní v noc bitvy, páchl vínem a krví. Políbil mě, vyhrožoval mi, že mě zabije, a přinutil mě zazpívat mu píseň.

„Král Joffrey má tak krásné rty,“ rozplývala se Megga, „och, ubohá Sanso, určitě máš zlomené srdce, že jsi o něj přišla. Jak ses kvůli tomu musela naplakat!“

Joffrey mě přiměl plakat častěji, než tušíš, chtělo se jí říct, ale tentokrát nebyl Bukač po ruce, aby přehlušil její hlas svým zpěvem, a tak raději stiskla rty k sobě a držela jazyk za zuby.

Co se týkalo Elinor, ta byla zaslíbena jednomu mladému panoši, synovi lorda Ambrose; měli se vzít ihned, jakmile si vyslouží rytířské ostruhy. Měl u sebe její dárek na znamení přízně v bitvě na Černovodém proudu, kde zabil myrského lučištníka a mullendorského zbrojnoše. „Alyn tvrdí, že její dárek na znamení přízně mu dodal odvahu,“ řekla Megga. „Ten chlapec říkal, že si za svůj bojový pokřik zvolil její jméno. Není to galantní? Jednoho dne bych taky chtěla mít nějakého šampióna, který by nosil dárek ode mne a pozabíjel by stovku mužů.“ Elinor jí řekla, aby byla zticha, ale přesto se tvářila potěšeně.

Jsou to děti, pomyslela si Sansa. Jsou to hloupé malé holky, dokonce i Elinor. Nikdy neviděly bitvu, nikdy nespatřily člověka zemřít, nevědí vůbec nic. Jejich sny byly plné písní a příběhů, tak jako byly její předtím, než nechal Joffrey useknout hlavu jejímu otci, Sanse jich bylo líto. Záviděla jim.

Margaery však byla jiná. Milá a laskavá, a přesto v ní bylo i něco z její babičky. Předchozího dne vzala Sansu na lov se sokoly. Bylo to poprvé od bitvy, co si vyjela z města. Mrtví již byli spáleni nebo pohřbeni, ale Blátivá brána, do které naráželo beranidlo lorda Stannise, byla stále zjizvená a rozštípaná, a podél obou břehů Černovodého proudu byly vidět trupy rozbitých lodí, jejichž ohořelé stěžně trčely z mělčin jako vyzáblé černé prsty. Dopravu na řece zajišťovala pouze pramice s plochým dnem, která je přepravila na druhý břeh, a když přijely do královského lesa, našly tam pustinu popela, uhlí a mrtvých stromů. Bažiny podél zálivu se však již znovu hemžily vodním ptactvem a Sansin ostříž snesl dolů tři kachny, zatímco Margaeryin sokol skolil volavku v plném letu.

„Willas má ty nejlepší dravé ptáky v Sedmi královstvích,“ řekla Margaery, když se spolu ocitly na chvíli o samotě. „Někdy loví dokonce i s orlem. Však uvidíš, Sanso.“ Vzala ji za ruku a stiskla ji. „Sestro.“

Sestro. Sansa kdysi snila o tom, že by chtěla mít sestru, jako je Margaery: krásnou a laskavou, požehnanou přízní bohů. Arya byla naprosto nevyhovující, co se jejích požadavků na sestru týkalo. Jak mohu dopustit, aby se moje sestra provdala za Joffreyho? pomyslela si a najednou měla oči plné slz. „Margaery, prosím,“ řekla, „nesmíš to udělat.“ Bylo tak obtížné vypravit ze sebe ta slova. „Nesmíš se za něho provdat. On není takový, jaký ti připadá, není. Ublíží ti.“

„Já si to nemyslím.“ Margaery se sebejistě usmála. „Je od tebe statečné, že mě varuješ, ale nemusíš mít strach. Joff je zkažený a domýšlivý a já nepochybuji o tom, že je tak krutý, jak říkáš, ale otec ho ještě předtím, než se dohodli na sňatku, přiměl, aby jmenoval Lorase do své Královské gardy. Budu mít toho nejlepšího rytíře v Sedmi královstvích, který mne bude ochraňovat ve dne v noci, tak jako princ Aemon chránil Naerys. Takže náš malý lev by se měl ve svém vlastním zájmu chovat slušně.“ Zasmála se a řekla: „Pojď, drahá sestro, pojeďme zpátky k řece. Přivedeme naše stráže k šílenství.“ A aniž čekala na odpověď, pobídla svého koně patami a byla pryč.

Je tak statečná, pomyslela si Sansa, když cválala za ní…, a přesto na ni stále dorážely pochybnosti. Ser Loras byl chrabrý rytíř, s tím nemohla než souhlasit. Jenže Joffrey měl i jiné rytíře Královské gardy a navíc zlaté pláště a taky rudé, a až bude starší, bude velet vlastní armádě. Aegon Hanebný si nikdy nedovolil neublížit královně Naerys, možná to bylo ze strachu z jejich bratra Dračího rytíře…, ale když se jiný z rytířů jeho Královské gardy zamiloval do jedné z jeho milenek, král je dal oba zkrátit o hlavu.

Ser Loras je Tyrell, připomněla sama sobě. Ten rytíř byl jenom Toyne. Jeho bratři neměli žádné armády, žádný způsob jak ho pomstít, kromě svých mečů. Čím déle o tom však přemýšlela, tím víc ji to znepokojovalo. Joff se možná ukázní na několik obratů měsíce, možná dokonce na rok, ale dříve nebo později tasí svoje lví drápy, a až to udělá… Říše možná bude mít druhého králokata a propukne válka uvnitř města. Muži lva a muži růže se postarají o to, že voda v městských strouhách bude mít rudou barvu.

Divila se, že Margaery to taky nevidí. Je starší než já, určitě je i moudřejší. A její otec, lord Tyrell, ten jistě ví, co dělá. Jsem prostě hloupá.

Když se svěřila seru Dontosovi, že odjede do Vysoké zahrady, aby se provdala za Willase Tyrella, myslela si, že pocítí úlevu a bude kvůli ní potěšen. Místo toho ji popadl za ramena a hlasem zastřeným zděšením a vínem vyhrkl: „To nemůžeš! Tihle Tyrellové jsou jen Lannisterové s květinami. Zapomeň prosím na to bláznovství, dej svému Florianovi políbení a slib mi, že budeme pokračovat v tom, co jsme si ujednali. V noc Joffreyho svatby, což už není za dlouho, si vezmi tu stříbrnou síťku do vlasů a udělej, co jsem ti řekl. Pak spolu utečeme.“ Pokusil se vlepit jí polibek na tvář.

Sansa vyklouzla z jeho objetí a ustoupila od něho. „Neudělám to. Nemohu. Něco by se určitě pokazilo. Když jsem chtěla utéci, tak jsi mne odvést nechtěl, a teď už utíkat nepotřebuju.“

Dontos na ni jen hloupě civěl. „Jenomže už byly vykonány všechny přípravy, drahá. Loď, která tě odveze domů, člun, který tě vezme k lodi. Tvůj Florian udělal pro svoji sladkou Jonquil všechno, co mohl.“

„Velice se omlouvám za všechny potíže, které jsi kvůli mně vytrpěl,“ řekla, „ale já už žádné lodě a čluny nepotřebuju.“

„Jenže já to všechno udělal pro tvoje bezpečí.“

„Budu bezpečná ve Vysoké zahradě. Willas se o to postará.“

„Vždyť tě vůbec nezná,“ nedal se odbýt Dontos, „a nebude tě milovat. Jonquil, Jonquil, otevři svoje krásné oči, těmhle Tyrellům na tobě vůbec nezáleží. Mají v úmyslu oženit se s tvým věnem.“ „S mým věnem?“ Na okamžik to nechápala.

„Drahá,“ řekl jí, „jsi dědička Zimohradu.“ Znovu ji popadl a prosil ji, aby to nedělala, ale Sansa se mu vytrhla a nechala ho stát pod stromem srdce. Od té doby do božího háje nešla.

Nezapomněla však ani na jeho slova. Dědička Zimohradu, říkávala si, když za nocí ležela v posteli. Mají v úmyslu oženit se s tvým věnem. Sansa vyrůstala se třemi bratry. Nikdy si ani nepomyslela, že by se právě ona měla stát paní Zimohradu, jenže teď když byli Bran a Rickon mrtví… Na tom nezáleží, pořád je tu Robb, nyní dospělý muž, a ten se jistě brzy ožení a bude mít syna. Kromě toho, Willas Tyrell dostane Vysokou zahradu, tak nač by mu byl ještě Zimohrad?

Někdy šeptávala jeho jméno do polštáře, jen proto, aby slyšela jeho zvuk. „Willas, Willas, Willas.“ Usoudila, že Willas je stejně dobré jméno jako Loras. Dokonce zněla podobně. Co záleží na jeho noze? Willas se stane pánem Vysoké zahrady a ona bude jeho paní.

Představovala si je dva, jak společně sedí v zahradě, se štěňaty na klínech, nebo naslouchají zpěvákovi, jak se probírá strunami loutny, zatímco plují po Klikatici ve výletní bárce. Když mu dám syny, možná mne začne milovat. Pojmenuje je Eddard, Brandon a Rickon, a všechny je vychová tak, aby byli stejně stateční jako ser Loras. A taky aby nenáviděli Lannistery. V Sansiných snech vypadaly její děti přesně tak jako bratři, které ztratila. Někdy tam byla dokonce i dívka, která vypadala jako Arya.

Nikdy si však nedokázala udržet v hlavě podobiznu Willase; v představách si ho stále převracela zpátky v sera Lorase, mladého, vznešeného a krásného. Nesmíš o něm takto smýšlet, kárala se v duchu. Jinak by mohl vidět zklamání v tvých očích, až se setkáte, a jak by se s tebou mohl oženit, kdyby věděl, že miluješ jeho bratra? Willas Tyrell byl dvakrát tak stár jako ona, jak si ustavičně připomínala, a taky chromý, a možná dokonce i otylý a s rudými tvářemi jako jeho otec. Pohledný nebo nepohledný, může být jediným favoritem, kterého kdy bude mít.

Jednou se jí zdálo, že to je ona, a ne Margaery, kdo se provdal za Joffa, a ten se v jejich svatební noc změnil v popravčího Ilyna Paynea. Probudila se celá rozechvělá. Nechtěla, aby Margaery trpěla tak, jako musela ona, ale zároveň se děsila pomyšleni, že by Tyrellové mohli sňatek zrušit. To já ji varovala, já jsem to udělala, já jí o něm řekla pravdu. Možná jí Margaery ve skutečnosti ani nevěřila. Joff si v její přítomnosti vždycky hrál na dokonalého krále, stejně jako kdysi před Sansou. Brzy pozná jeho pravou povahu. Hned po svatbě, ne-li ještě dřív. Sansa se rozhodla, že až příště navštíví septum, zapálí svíci Matce na nebesích a poprosí ji, aby ochraňovala Margaery před Joffreyho krutostí. A možná taky svíci Válečníkovi, za Lorase.

Rozhodla se, že si svoje nové šaty oblékne na obřad do Velkého Baelorova septa. Cersei je pro mě určitě nechává šít pro tuto příležitost, abych na svatbě nevypadala jako chudinka. Ve skutečnosti si chtěla na hostinu, která bude následovat, obléknout jiné šaty, a předpokládala, že některé z jejích starých postačí. Nechtěla riskovat, že si ty nové umaže od jídla nebo vína. Musím si je pak vzít s sebou do Vysoké zahrady. Chtěla být pro Willase Tyrella krásná. Dokonce i kdyby Dontos měl pravdu a Willas chtěl Zimohrad, a ne mě, i tak mě možná začne sám od sebe milovat. Sansa sama sebe pevně objala a říkala si, jak dlouho asi potrvá, než budou šaty hotové. Už se nemohla dočkat, až si je oblékne.

ARYA

Deště přicházely a odcházely, ale obloha byla spíš šedivá než modrá a všechny vodní toky byly rozvodněné. Ráno třetího dne si Arya všimla, že mech roste převážně na špatné straně stromů. „Jedeme nesprávným směrem,“ upozornila Gendryho, když jeli kolem obzvlášť mechem porostlého jilmu. „Jedeme na jih. Vidíš, jak roste mech na kmeni?“

Odhrnul si husté černé vlasy z očí a řekl: „Jedeme po cestě, to je všechno. Tenhle úsek prostě vede jižním směrem.“

Jenže my jedeme na jih už celý den, chtěla mu říct. A včera taky, když jsme jeli podél koryta té říčky. „Myslím, že jsme se ztratili,“ řekla tichým hlasem. „Neměli jsme odjíždět od řeky. Stačilo, abychom jeli pořád dál podél jejího břehu.“

„Řeka se všelijak stáčí a klikatí,“ namítl Gendry. „Vsadil bych se, že tahle cesta je mnohem kratší. Nějaká tajná psanecká stezka. Citroš, Tom a ostatní tu žijí už celé roky.“

To byla pravda. Arya se kousla do rtu. „Jenže ten mech…“

„Z toho ustavičného deště nám za chvilku poroste mech i z uší,“ posteskl si Gendry.

„Když už, tak jen z našeho Jižního ucha,“ prohlásila Arya umíněně. Nemělo smysl snažit se přesvědčit Býka o něčem. Přesto to byl jediný skutečný přítel, který jí zbýval, když je teď Horký koláč opustil.

„Šarna říká, že mě tady potřebuje, abych pekl chléb,“ řekl jí v den, kdy odjížděli. „Kromě toho, mám už po krk toho deště, opruzenin od sedla a ustavičného strachovaní. Tady je dobré pivo, králíci k snědku - a chléb bude lepší, když ho začnu péct já. Však uvidíš, až se sem někdy vrátíš. Vrátíš se sem, viď? Až válka skončí?“ Pak si uvědomil, koho má před sebou, a s rudými tvářemi spěšně dodal: „Moje paní.“

Arya nevěděla, jestli válka vůbec někdy skončí, ale přikývla. „Moc mě mrzí, že jsem tě tenkrát uhodila,“ řekla. Horký koláč byl hloupý a zbabělý kluk, jenže s ní byl celou cestu z Králova přístaviště a ona si na něho zvykla. „Rozbila jsem ti nos.“

„Rozbilas ho i Citrošovi.“ Horký koláč se zakřenil. „To se mi líbilo.“

„Citrošovi určitě ne,“ řekla Arya zachmuřeně. Pak už bylo načase jít. Když se Horký koláč zeptal, zda by mohl políbit milostpaní ruku, šťouchla ho do ramene. „Neříkej mi tak. Ty jsi Horký koláč a já jsem Arry.“

„Tady už nejsem Horký koláč. Šarna mi říká prostě Chlapče. Stejně jako volá na toho druhého kluka. Asi to bude pěkný zmatek.“

Postrádala ho víc, než si myslela, ale Harwin jí to alespoň zčásti vynahrazoval. Pověděla mu o jeho otci Hullenovi, kterého našla umírajícího ve stájích v Rudé baště v den, kdy uprchla z hradu. „Vždycky tvrdil, že umře ve stáji,“ řekl Harwin, „ale všichni jsme si mysleli, že ho připraví o život nějaký špatně naložený hřebec, ne smečka lvů.“ Arya mu pověděla taky o Yorenovi a jejich útěku z Králova přístaviště a vylíčila mu hodně z toho, co se stalo od té doby, třebaže vynechala část o štolbovi, kterého probodla Jehlou, i o strážném, jemuž podřízla krk při útěku z Harrenova. Říct to Harwinovi by bylo skoro totéž, jako kdyby to řekla svému otci, a existují určité věci, se kterými se otcům nesvěřujeme.

Ani nemluvila o Jaqenu H'gharovi a třech smrtích, které jí dlužil a splatil. Železnou minci, co jí dal, nosila zastrčenou pod opaskem, ale někdy za noci ji vyndala a vzpomněla si, jak se jeho tvář rozpouštěla a měnila, když si po ní přejel dlaní. „Valar morghulis,“ říkávala tiše. „Ser Gregor, Dunsen, Polliver, Sladký Raff, Lechtač a Ohař. Ser Ilyn, ser Meryn, královna Cersei, král Joffrey.“ Harwin jí řekl, že z dvaceti zimohradských mužů, které její otec poslal na západ s Berikem Dondarrionem, jich zůstalo jen šest a byli teď rozptýleni daleko od sebe. „Byla to past, moje paní. Lord Tywin poslal svého Horu za Červený bodec s ohněm a mečem v naději, že tím přiláká pozornost tvého lorda otce. Domníval se, že lord Eddard se vydá na západ osobně, aby si to s Gregorem Cleganem vyřídil. Kdyby to udělal, zabili by ho nebo vzali do zajetí a vyměnili za Skřeta, který byl tehdy zajatcem tvé paní matky. Králokat však o plánu lorda Tywina nevěděl, a když se doslechl, že jeho bratr padl do zajetí, napadl tvého otce v uličkách Králova přístaviště.“

„Vzpomínám si na to,“ řekla Arya. „Zabil Joryho.“ Jory se na ni vždycky usmíval, když jí zrovna neříkal, aby se nepletla pod nohy.

„Zabil Joryho,“ přitakal Harwin, „a tvůj otec si zlomil nohu, když na něj spadl jeho kůň. Proto se lord Eddard nemohl vydat na západ osobně. Poslal tam místo sebe lorda Berika, s dvaceti jeho muži a dvaceti ze Zimohradu, mě mezi nimi. Kromě nás tam byli ještě další. Thoros a ser Raymun Darry a jeho muži, ser Gladden Wylde a lord jménem Lothar Mallery. Jenže Gregor na nás čekal u Šaškova brodu, s muži ukrytými na obou březích. Když jsme přejížděli řeku, zaútočili na nás zepředu i zezadu.

Viděl jsem, jak Hora zabil Raymuna Darryho jediným výpadem tak strašlivým, že jím usekl Darrymu ruku v lokti a zároveň zabil koně pod ním. Gladden Wylde tam zemřel s ním, a lorda Malloryho přejeli a utopili. Byli jsme obklíčeni lvy ze všech stran a já si myslel, že jsem odsouzený k záhubě spolu s ostatními, jenže Alyn vydal příkazy a obnovil pořádek v našich řadách a ti, co byli stále na koních, se shlukli kolem Thorose a prosekali nám cestu ven. Toho rána nás bylo dvě stě. Do večera nás nezbylo víc než čtyřicet a lord Berik byl vážně zraněn. Thoros mu v noci vytáhl z hrudníku stopu dlouhý kus kopí a naléval vařící víno do rány, kterou v něm zanechalo.

Každý si byl jistý, že jeho lordstvo bude do rozednění mrtvé, ale Thoros se s ním modlil celou noc u ohně, a když přišlo ráno, lord Berik byl stále naživu, a silnější než předtím. Čtrnáct dní trvalo, než dokázal nasednout na koně, ale jeho odvaha nám dodávala sílu. Řekl, že naše válka u Šaškova brodu neskončila, ale naopak tam začala, a že každý z našich mužů, který tam padl, bude desetinásobně pomstěn.

Do té doby se boj převalil kolem nás. Horovi muži byli pouze předvojem armády lorda Tywina. Přešla Červený bodec a vtáhla do říčních krajin, kde pálila a drancovala všechno, co měla v cestě. Nás bylo tak málo, že jediné, co jsme mohli dělat, bylo obtěžovat jejich zadní voj, ale řekli jsme si mezi sebou, že se připojíme ke králi Robertovi, až vytáhne na západ, aby rozdrtil povstání lorda Tywina. Pak jsme se ale doslechli, že je Robert mrtvý a lord Eddard taky a že na Železný trůn nastoupil ten fakan královny Cersei.

To obrátilo celý svět na hlavu. Byli jsme vysláni na cestu pobočníkem krále, abychom se vypořádali s psanci, ale teď se stali psanci z nás a královým pobočníkem byl lord Tywin. Někteří z nás se tehdy chtěli vzdát, ale lord Berik o tom nechtěl ani slyšet. Řekl, že jsme stále královi muži a že lvi zabíjejí královy lidi. Když nemůžeme bojovat za Roberta, budeme bojovat za ně, dokud nepadneme do posledního muže. A to jsme učinili, ale když jsme bojovali, začalo se dít něco zvláštního. Za každého muže, kterého jsme ztratili, se objevili dva další, aby zaujali jeho místo. Pár jich bylo rytíři nebo panoši, urozeného původu, ale většinou to byli prostí lidé - nádeníci, šumaři a hostinští, sluhové a ševel, dokonce i dva septoni. Muži všemožných řemesel i původu, a také ženy, děti, psi…“

„Psi?“ podivila se Arya.

„Ba.“ Harwin se usmál. „Jeden z našich hochů má toho nejzlejšího psa, jakého jsi kdy viděla.“

„Já bych taky chtěla mít pořádně zlého psa,“ řekla Arya roztouženě. „Psa, co by zabíjel lvy.“ Kdysi měla svého zlovlka, Nymeriu, jenže po něm házela kameny, dokud neutekl, aby královně zabránila zabít ho. Dokázal by zlovlk zabít lva? říkala si.

Toho odpoledne opět pršelo a pak ještě dlouho do večera. Psanci měli naštěstí všude tajné přátele, proto nemuseli tábořit venku pod širým nebem nebo hledat úkryt pod nějakou děravou střechou, tak jak to často dělala s Horkým koláčem a Gendrym.

Té noci našli útočiště ve vypálené, opuštěné vesnici. Alespoň vypadala opuštěně, dokud Janek Štístko nezatroubil dvakrát krátce a dvakrát dlouze na svůj lovecký roh. Pak se z ruin a tajných sklepů vyrojily všechny možné druhy lidí. Měli pivo a sušená jablka a taky okoralý ječný chléb, a psanci měli navíc husu, kterou Anguy zastřelil cestou, a tak byla toho dne večeře takřka hostinou.

Arya zrovna ohryzávala poslední kousek masa z křídla, když se jeden z vesničanů obrátil k Citrošovi Citrónovému plášti a řekl: „Před necelými dvěma dny tudy projížděli muži, hledali Králokata.“

Citroš se ušklíbl. „Měli by se po něm podívat v Řekotočí. Dole v nejhlubším z žalářů, kde je pěkně vlhko.“ Jeho nos vypadal jako rozmáčklé jablko, rudý a oteklý, a taky měl mizernou náladu.

„Ne,“ přidal se další vesničan. „Utekl jim.“

Králokat. Arya cítila, jak se jí ježí vlasy vzadu na krku. Zatajila dech a naslouchala.

„Že by to byla pravda?“ ozval se Tom Sedma.

„Já tomu nevěřím,“ řekl jednooký muž v rezavém kbelcovém helmu. Ostatní psanci mu říkali Janek Štístko, třebaže přijít o oko Arye nepřipadalo zrovna šťastné. „Poznal jsem ty žaláře na vlastní kůži. Jak by z nich mohl uniknout?“

Vesničané na to mohli jen pokrčit rameny. Zelenovous si pohladil husté šedozelené kníry a řekl: „Vlci se budou topit v krvi, pokud je Králokat zase volný. Musíme to říct Thorosovi, Pán světla mu ukáže Lannistera v plamenech.“

„Tady taky hoří pěkný oheň,“ řekl Anguy s úsměvem.

Zelenovous se zasmál a dal lukostřelci štulec za ucho. „Copak ti připadám jako kněz, Střelče? Když do ohně hledí Pello z Tyroše, žhavé uhlíky mu sežehnou vous.“

Citroš si protáhl klouby dlaní, až mu zapraskaly, a řekl: „Lordu Berikovi by se určitě líbilo chytit Jaimeho Lannistera…“

„Pověsil by ho, Citroši?“ zeptala se jedna z vesničanek. „Byla by skoro škoda pověsit tak pěkného muže, jako je on.“

„Nejdřív by se konal soud!“ řekl Anguy, „vždyť víte, že je lord Berik vždycky soudí.“ Usmál se. „Věší je až potom.“

Všichni kolem se dali do smíchu. Pak Tom prohrábl prsty struny své citery a začal tiše zpívat. Bratři z Královského lesa, byli psaneckou družinou. Les byl jejich hradem, a jezdili napříč krajinou. Ničí zlato nebylo před nimi jisté, ani ručka žádné panny. Och, bratři z Králolesa, co děsili pány i kmány…

Arya, hovící si hezky v suchu a teple v rohu mezi Gendrym a Harwinem, nějaký čas naslouchala zpěvu, pak zavřela oči a odplula do spánku. Zdálo se jí o domově; ne o Řekotočí, ale o Zimohradu. Nebyl to však příjemný sen. Stála sama před hradem, vězela po kolena v blátě. Viděla před sebou šedivé zdi, ale když se pokoušela jít k bráně, každý krok jí připadal obtížnější než ten předtím a hrad před ní bledl, až nakonec vypadal spíš jako kouřový přízrak než jako žula. A také tam byli vlci, vyzáblé šedivé tvary s žhnoucíma očima, kradoucí se mezi stromy všude kolem ní. Kdykoli se na ně podívala, vzpomněla si na chuť krve.

Příštího rána sjeli z cesty a vydali se napříč polem. Vítr vanul v poryvech, rozviřoval suché šedivé listí kolem kopyt jejich koní, ale aspoň nepršelo. Když vyšlo zpoza mraku slunce, bylo tak jasné, že si Arya musela stáhnout kápi do čela, aby jí tolik nesvítilo do očí.

Pak najednou prudce zastavila. „Jedeme špatným směrem!“

Gendry zasténal. „Co je, už zase mech?“

„Podívej se na slunce,“ řekla. „Vždyť my jedeme na jih!“ Zašmátrala ve svém sedlovém vaku po mapě, aby jim to mohla ukázat. „Nikdy jsme se neměli vzdálit od Trojzubce.“ Rozvinula mapu na svém stehně. Všichni se na ni teď dívali. „Podívejte se, Řekotočí je tady, mezi řekami.“

„Náhodou,“ ozval se Janek Štístko, „my víme, kde je Řekotočí. Každý z nás to ví.“

„Jenže ty nejedeš do Řekotočí,“ řekl jí Citroš bez obalu.

Už jsem tam skoro byla, pomyslela si Arya. Měla jsem je nechat, aby si vzali naše koně. Mohla jsem jít po zbytek cesty pěšky. Vzpomněla si na svůj sen a kousla se do rtu. „Ach, netvař se tak ublíženě, dítě,“ řekl Tom Sedmistruna. „Nikdo ti nezkřiví ani vlásek na hlavě, na to ti dávám svoje slovo.“

„Slovo lháře.“

„Nikdo ti nelhal,“ namítl Citroš. „Nic jsme ti neslíbili. Nám nepřísluší, abychom rozhodovali, co se s tebou stane.“

Citroš ale nebyl jejich velitelem o nic víc než Tom; byl jím Tyrošan jménem Zelenovous. Arya se k němu otočila. „Odvez mě do Řekotočí a dostaneš odměnu,“ řekla mu se zoufalstvím v hlase.

„Maličká,“ odpověděl Zelenovous, „obyčejnou veverku si sedlák možná stáhne z kůže, dá do hrnce a uvaří si z ní polévku, ale když najde na stromě zlatou veverku, odveze ji ke svému pánovi nebo alespoň bude chtít udělat to.“

„Já nejsem žádná veverka,“ rozčilovala se Arya.

„Ale jsi,“ Zelenovous se zasmál. „Malá zlatá veverka, která teď jede navštívit bleskurychlého lorda, ať už si to přeje či ne. On rozhodne, co s tebou udělá. Vsadil bych se, že tě pošle zpátky k tvojí paní matce, tak jak si to přeješ.“

Tom Sedmistruna přikývl. „Ba, takový je lord Berik. Přesně tak rozhodne a moc bych se divil, kdyby to neudělal.“

Lord Berik Dondarrion. Arya si vzpomínala, co o něm slýchala v Harrenově, jak od lannisterských, tak od Krvavých drancířů. Lord Berik byl postrachem lesa. Lord Berik, kterého zabil Vargo Hoat a ještě předtím ser Amory Lorch a dvakrát Hora, která jede. Jestli mě nepošle domů, možná ho zabiju taky. „Proč musím jet za lordem Berikem?“ zeptala se tiše.

„Odvádíme k němu všechny urozené zajatce,“ odpověděl Anguy.

Zajatce. Arya se zhluboka nadechla, aby se upokojila. Klidná jako stojatá voda. Pohlédla na psance na jejich koních a otočila hlavu svého zvířete. Teď, rychlá jako had, pomyslela si, když zabodla paty koni do slabin. Proletěla rovnou mezi Zelenovousem a Jankem Štístkem a ještě stačila zachytit Gendryho udivený pohled, když jí jeho klisna uhýbala z cesty. A pak už byla na otevřeném prostranství a prchala.

Sever či jih, východ nebo západ, na tom teď nezáleželo. Cestu do Řekotočí může najít později, jakmile je setřese. Naklonila se dopředu v sedle a pobídla koně do cvalu. Psanci za ní nadávali a křičeli na ni, aby se vrátila. Byla k jejich volání hluchá, ale když se ohlédla dozadu přes rameno, uviděla, že čtyři ji pronásledují: Anguy, Harwin a Zelenovous ujíždějící bok po boku a Citroš kousek za nimi, se svým velkým žlutým pláštěm plápolajícím při jízdě ve větru. „Rychle jako jelen,“ řekla svému koni. „Utíkej, utíkej.“

Řítila se přes hnědá, plevelem zarostlá pole, po pás vysokou trávou a hromadami suchého listí, které vířilo a poletovalo, když jím její kůň tryskem projížděl. Spatřila les po své levici, Tam bych je mohla setřást. Podél jedné strany pole běžel vyschlý přikop, ale její kůň ho přeskočil, aniž narušil krok, a vrhl se s ní do lesa mezi jilmy, tisy a břízy. Rychlým ohlédnutím přes rameno se přesvědčila, že Anguy a Harwin jsou jí stále v patách. Zelenovous už ale byl hodný kus za nimi a Citroše neviděla vůbec. „Rychleji,“ pobízela svého koně, „ty to dokážeš, dokážeš.“

Vjela mezi dva jilmy a ani se nezastavila, aby se podívala, na které straně roste mech. Přeskočila shnilý kmen a širokým obloukem objela nestvůrnou hromadu rozježenou zlámanými větvemi. Pak vzhůru po mírném svahu a dolů po druhé straně, zpomalujíc a znovu zrychlujíc. Podkovy jejího koně vykřesávaly jiskry z křemenů pod jeho kopyty. Harwin se protlačil dopředu před Anguyho, ale oba už ji doháněli, Zelenovous odpadl a zdálo se, že již umdlévá.

Cestu jí náhle zahradil potok. Vjela rovnou do něj, přes vodu dusící se mokrými hnědými listy. Některé přilnuly k nohám jejího koně, ale to už byli na druhé straně. Podrost tam byl hustší a země pokrytá propletenci kořenů a kameny, takže musela zpomalit, ale dál si udržovala natolik rychlé tempo, jak jen se odvažovala. Před ní se zvedal další kopec, tentokrát prudší. Vyjela vzhůru a zase dolů. Jak rozlehlé jsou tyhle lesy? říkala si. Věděla, že má rychlého koně, ukradla si v Harrenově jednoho z nejlepších, co patřili lordu Boltonovi, ale jeho rychlost jí tady nebyla nic platná. Potřebuju se dostat zpátky do polí. Musím najít cestu. Místo toho našla pěšinu vyšlapanou zvěří. Byla úzká a nerovná, ale aspoň něco. Pustila se po ní. Větve ji šlehaly do obličeje, jedna dokonce zachytila její kápi a strhla ji z hlavy a Arya si na půl zabušení srdce myslela, že už ji chytili. Zpod keře vyrazila liška vyplašená rychlostí jejího úprku. Zvířecí pěšina ji přivedla k dalšímu potoku. Nebo to byl tentýž? Přijela k němu oklikou zpátky? Nebyl čas snažit se to řešit, protože slyšela jejich koně řítící se mezi stromy za ní. Trny ji škrábaly do tváře jako kočky, které honívala v Králově přístavišti. Z větví olše se s pokřikem zvedli vrabci. Ale stromy už řídly, a najednou z nich byla venku. Před ní se táhla široká rovná pole, celá zarostlá plevelem a divoce rostoucí pšenicí, nasáklá vodou a pošlapaná. Arya pobídla svého koně opět do cvalu. Utíkej, pomyslela si, utíkej do Řekotočí, utíkej domů. Setřásla je? Odvážila se jednoho rychlého pohledu dozadu, a uviděla ho - Harwina, který byl pouhých šest yardů za ní a rychle zkracoval náskok. Ne, pomyslela si, ne, to přece nemůže, ne on, to není spravedlivé.

Než ji dostihl, oba koně byli zpocení a boky se jim prudce dmuly. Natáhl se k ní a popadl jejího koně za ohlávku. Arya už taky ztěžka oddychovala. Věděla, že je po boji a že prohrála. „Jezdíš jako pravý seveřan, moje paní,“ řekl Harwin, když oba koně zastavil. „Tvoje teta byla stejná. Lady Lyanna. Jenže můj otec byl vrchní podkoní, na to nezapomínej.“

Pohled, kterým si ho změřila, byl plný křivdy. „Myslela jsem, že jsi muž mého otce.“

„Lord Eddard je mrtvý, moje paní. Já teď patřím k bleskurychlému lordovi a mým bratrům.“

„Jakým bratrům?“ Starý Hullen neměl žádné další syny, na které by si Arya vzpomínala.

„Anguymu, Citrošovi, Tomovi Sedmě, Jankovi a Zelenovousovi, těm všem. Proti tvému bratrovi Robbovi nemáme vůbec nic, moje paní…, ale za něho nebojujeme. On má vlastní armádu a mnoho velkých pánů, co před ním ohnuli koleno. Prostý lid má jenom nás.“ Pátravě se na ni zadíval. „Dokážeš pochopit, co ti říkám?“

„Ano.“ To, že není Robbův člověk, pochopila velice rychle. A taky že ona je teď jeho zajatcem. Měla jsem zůstat s Horkým koláčem. Měli jsme si vzít ten malý člun a plout v něm po řece do Řekotočí. Mnohem lépe by byla udělala, kdyby zůstala Pečení. Tu by nikdo nezajal, ani Nan, ani Lasičku, ani sirotka Arryho. Byla jsem vlk, pomyslela si, ale teď jsem znovu jen pitomá malá holka.

„Pojedeš zpátky v klidu a dobrovolně?“ zeptal se jí Harwin, „nebo tě musím svázat a přehodit přes hřbet tvého koně?“

„Pojedu sama,“ odpověděla zamračeně. Prozatím.

SAMWELL

Sam vzlykl a udělal další krok. Tenhle je poslední, úplně poslední, už nemůžu dál, prostě nemůžu. Jeho chodidla se však pohnula znovu. Jedno a pak druhé. Udělala krok, pak další a on si říkal to nejsou moje nohy, jsou někoho jiného, to jde někdo jiný, to přece nemůžu být já.

Když sklopil zrak, viděl je, jak se šourají ve sněhu, dvě beztvaré neohrabané věci. Pamatoval si, že jeho boty bývaly černé, ale nabalil se na ně sníh, a teď to byly nemotorné bílé koule. Jako dva kyje vytesané z ledu.

Stále nepřestával padat, ten proklatý sníh. Závěje mu sahaly nad kolena a ledový příkrov pokrýval dolní části jeho nohou jako pár bílých holínek. Sotva se v tom sněhu vlekl. Těžký vak, který nesl, mu dodával vzhledu obludného hrbáče. A byl unavený, tak strašlivě unavený. Už nemůžu dál. Matko, smiluj se nade mnou, nemůžu.

Při každém čtvrtém či pátém kroku musel sáhnout dolů a povytáhnout si opasek. Meč ztratil nahoře na Pěsti, ale pochva mu pořád stahovala opasek dolů. Měl na něm i dva nože: dýku z dračího skla, kterou mu daroval Jon, a ocelový nůž, jímž si krájel maso. Všechna ta tíha táhla jeho opasek dolů a břicho měl tak velké a kulaté, že kdyby si opasek ustavičně nevytahoval, sklouzl by mu dolů a zapletl by se mu kolem kotníků, bez ohledu na to, jak těsně ho měl utažený přes břicho. Jednou se pokusil zapnout si jej kolem těla nad břichem, jenže to mu sahal až kamsi k podpažním jamkám. Grenn se při tom pohledu smál, až se za břicho popadal, a Bolestínský Edd řekl: „Znal jsem muže, který nosil svůj meč na řetězu kolem krku. Jednoho dne zakopl a jílec mu projel nosem.“

Sam taky každou chvíli zakopával. Pod sněhem byly kameny a kořeny stromů a někdy taky hluboké díry v zamrzlé zemi. Černý Bernarr do jedné takové před třemi dny vkročil a vymkl si kotník, nebo možná před čtyřmi nebo…, ve skutečnosti ani nevěděl, jak dlouho už to bylo. Lord velitel potom dal posadit Bernarra na koně.

Vzlykl a udělal další krok. Měl přitom pocit, jako by spíš padal kamsi dolů než šel, jako by donekonečna padal, ale nikdy se neuhodil o zem, jen pořád padal a padal dopředu. Musím se zastavit, strašně to bolí. Je mi zima a jsem unavený, potřebuju se vyspat, jen kratičký spánek vedle ohně a sousto k snědku, co není zmrzlé.

Jenže kdyby se zastavil, zemřel by. Věděli to všichni z těch pár, co zůstali. Když odcházeli z Pěsti, bylo jich padesát, možná o něco víc, ale někteří zbloudili ve sněhu, pár zraněných vykrvácelo k smrti…, a někdy Sam slyšel za sebou výkřiky, a jednou dokonce strašlivý výkřik. Když ho uslyšel, musel běžet, dvacet yardů nebo třicet, tak rychle, jak dokázal. Utíkal by ještě dál, kdyby to jeho nohy vydržely. Jsou za námi, stále jsou za námi, berou si nás jednoho po druhém.

Vzlykl a udělal další krok. Bylo mu zima už tak dlouho, že pomalu zapomínal, jaké to je cítit teplo. Měl na sobě tři páry silných punčoch, dvě vrstvy spodního prádla pod dvojitou tunikou z jehněčí srsti a na tom ještě silný prošívaný kabátec, který ho chránil proti chladné oceli kroužkové zbroje. Na drátěné košili měl volnou bojovou suknici, na ní trojnásobně silný plášť s kostěným knoflíkem, kterým si ho zapínal napevno pod bradou. Kápě pláště mu spadala dopředu, hluboko do čela. Na rukou měl těžké kožešinové palčáky navlečené na tenkých rukavicích z vlny a kůže, přes dolní polovinu obličeje měl pevně uvázaný šátek a na hlavě těsně padnoucí rounem podšitou čepici, kterou si mohl stáhnout dolů přes uši pod kápí. Přesto mu byla pořád zima, hlavně na chodidla. Dokonce je už ani necítil, ale ještě včera ho bolela tak strašlivě, že na nich sotva dokázal stát, natož jít. Při každém kroku jako by se mu do nich zabodávaly nože. Bylo to vůbec včera? Nepamatoval si to. Nespal už od Pěsti, od té doby co zatroubil roh. Pokud ovšem nespal při chůzi. Může člověk jít, když spí? Sam to nevěděl, nebo to možná zapomněl.

Vzlykl a udělal další krok. Sníh se s vířením snášel kolem něj. Někdy padal z bílé oblohy, jindy z černé, a to bylo všechno, co zbývalo ze dne a noci. Nesl ho na ramenou jako druhý plášť, a hromadil se mu vysoko na již tak těžkém vaku, který vlekl na zádech a činil jej ještě těžším. Kříž ho nesnesitelně bolel, jako by mu do něj někdo zabodl dýku a pak jí otáčel ze strany na stranu při každém jeho kroku. Ramena měl v agónii od tíhy zbroje. Dal by téměř cokoli za to, aby si ji mohl sundat, ale měl strach udělat to. Navíc by si musel svléknout plášť a suknici, aby se k ní dostal, a tehdy by ho zima zahubila.

Kéž bych jen byl silnější… Nebyl však a nebylo k ničemu, že si to toužebně přál, Sam byl slabý a tlustý, tak strašně tlustý, že stěží dokázal unést svou váhu, natož zbroj. Cítil, jak mu rozedírá ramena do krve, navzdory vrstvám látky a prošívanice mezi ocelí a kůží. Jedinou věcí, kterou mohl dělat, bylo plakat, jenže když plakal, slzy mu zamrzaly na tvářích.

Vzlykl a udělal další krok. Ledová krusta byla v místech, kam pokládal chodidla, již prošlapaná, jinak by se asi vůbec nedokázal pohybovat dál. Nalevo i napravo od něj, jen napolo viditelné mezi tichými stromy, probleskovaly pochodně, proměněné v padajícím sněhu v rozmazané oranžové svatozáře. Když otočil hlavu, viděl, jak tiše kloužou lesem, jak trhavě poskakují nahoru a dolů, dozadu a dopředu. Plamenný prstenec Starého medvěda, připomněl sám sobě, a běda tomu, kdo z něj vyjde. Jak tak šel, zdálo se mu, jako by honil pochodně před sebou, jenže ony měly také nohy, delší a silnější než jeho, takže je nikdy nedohoní.

Včera je prosil, aby ho nechali být jedním z nosičů pochodní, i když by to znamenalo, že by musel jít po vnější straně jejich zástupu, s temnotou tisknoucí se blízko k němu. Toužil po ohni, snil o ohni. Kdybych měl oheň, nebyla by mi taková zima. Kdosi mu však připomněl, že na začátku měl pochodeň, ale upustil jí do sněhu a oheň zhasl, Sam si nepamatoval, že by upustil nějakou pochodeň, ale předpokládal, že je to pravda. Byl příliš slabý, než aby udržel ruku s pochodní ve výši po delší čas. To Edd mu připomněl tu pochodeň, nebo možná Grenn. Na to si taky nevzpomínal. Tlustý, slabý a neužitečný, a dokonce i rozum už mi zamrzá v hlavě. Udělal další krok.

Ovázal si svůj šátek přes nos a ústa, jenže teď byl pokrytý hleny a tak tuhý, až se obával, že mu určitě přimrzl k tváři. Dokonce i dýchat bylo obtížné a vzduch byl tak chladný, že bylo bolestivé vdechovat ho. „Matko, smiluj se,“ mumlal tichým chraptivým hlasem pod zmrzlou maskou. „Matko, smiluj se, Matko, smiluj se, Matko, smiluj se.“ S každou modlitbou udělal další krok a takto se plahočil dál a dál. „Matko, smiluj se, Matko, smiluj se, Matko, smiluj se.“

Jeho vlastní matka byla tisíc líg daleko na jihu, v bezpečí s jeho sestrami a jeho malým bratrem Dickonem v baště na Parožnatém vrchu. Neslyší mě o nic víc než Matka na nebesích. Matka byla milosrdná, v tom se shodli všichni septoni, jenže za Zdí nemělo Sedm žádnou moc. Byla to říše, kde vládli staří bohové, bezejmenní bohové stromů, vlků a sněhu. „Milost,“ šeptal tedy k čemukoli, co by mohlo naslouchat, ke starým bohům či novým, nebo taky k démonům, „och, smilujte se, smilujte se, smilujte se nade mnou.“

Maslyn taky křičel o slitováni. Proč si na to najednou vzpomněl? Nebylo to nic, co by si chtěl pamatovat. Ten muž se potácel pozpátku, upustil svůj meč, vzdal se, prosil, dokonce si strhl silnou černou rukavici a zvedl ji do výše před sebe, jako by to byla železná rukavice rytíře, na znamení, že se vzdává. Pořád ještě křičel o milost, když ho nemrtvý zvedl za hrdlo do vzduchu a takřka mu urval hlavu. Živí mrtví v sobě nemají ani kapku slitování, a Jiní… ne, nesmím na to myslet, nesmím myslet, nesmím na nic vzpomínat, musím jenom jít, jenom jít, jenom jít.

Vzlykl a udělal další krok. Zachytil přitom palcem o kořen ukrytý pod zmrzlým sněhem, zakopl a ztěžka upadl na koleno, tak tvrdě, až se kousl do jazyka. Ucítil v ústech krev, teplejší než cokoli jiného, co ochutnal od Pěsti. Tohle je konec, pomyslel si. Teď když upadl, zdálo se, že už není schopen najít v sobě sílu, aby se mohl znovu zvednout. Zašmátral po větvi stromu a pevně ji sevřel, snažil se vytáhnout zpátky na nohy, ale ztuhlé končetiny odmítly poslouchat. Zbroj byla příliš těžká, a kromě toho byl příliš tlustý a příliš slabý a příliš unavený.

„Zvedni se, Prasátko,“ zabručel někdo, kdo šel kolem, ale Sam mu nevěnoval pozornost. Prostě si jen lehnu do sněhu a zavřu oči. Nebylo by to zas tak špatné, umřít tady. Větší zima už mu beztak být nemohla, a po chvíli by ani necítil bodáni v kříži či strašlivou bolest v ramenou, ba dokonce ani svá promrzlá chodidla. Nebyl bych první, kdo tu takto umře, nemohou říct, že bych byl. Stovky jich zahynuly na Pěsti, umíraly všude kolem něho, a další zemřeli potom, viděl to na vlastní oči. Rozechvěle uvolnil svůj stisk kolem větve stromu a sesul se dolů do sněhu. Byl studený a vlhký, ale on ho přes všechny vrstvy oblečení stěží cítil. Pohlédl vzhůru na bledobílou oblohu, zatímco sněhové vločky něžně usedaly na jeho břiše, hrudníku a očních víčkách. Sníh mě přikryje jako silná bílá deka. Pod sněhem mi bude teplo, a když o mně pak budou mluvit, budou muset říct, že jsem zemřel jako muž Noční hlídky. Udělal jsem to. Udělal. Splnil jsem svou povinnost. Nikdo nemůže říct, že bych se zpronevěřil své přísaze. Jsem tlustý a slabý a jsem zbabělec, ale splnil jsem svou povinnost.

Jeho povinností bylo starat se o havrany. Právě to ho přivedlo sem za Zeď. Nechtěl jít, řekl jim to, vysvětlil jim všem, jaký je hrozný zbabělec. Jenže mistr Aemon byl velice starý a kromě toho slepý, a tak museli na sever poslat Sama, aby se staral o havrany. Lord velitel mu vydal příkazy, hned jak se utábořili na Pěsti. „Nejsi žádný bojovník, to oba víme, chlapče. Kdyby se stalo, že budeme napadeni, nesnaž se dokazovat někomu něco jiného, jen bys překážel. Budeš muset poslat vzkaz. A nechoď za mnou, aby ses zeptal, co v něm má stát. Napíšeš ho sám a pošleš s ním jednoho ptáka do Černého hradu a dalšího do Stínové věže.“ Starý medvěd mu namířil prst v rukavici rovnou do tváře. „Nezajímá mě, jestli budeš tak vystrašený, že si naděláš do kalhot, a nezajímá mě, jestli se sem přihrne přes hradbu tisíc divokých lačnících po tvé krvi, vypravíš ty ptáky na cestu, jinak přísahám, že tě budu štvát přes sedm pekel a přiměju tě strašně moc litovat, žes to neudělal.“ A Mormontův havran pokýval hlavou nahoru a dolů a zakrákal: „Litovat, litovat, litovat.“ Sam teď litoval, že nebyl statečnější nebo silnější nebo dobrý v zacházení s mečem, že nebyl lepším synem svému otci a lepším bratrem Dickonovi a děvčatům. Také mu bylo líto, že má umřít, jenže na Pěsti padli lepší muži než on, dobří muži a stateční, žádní ukvičení tlustí kluci jako on. Alespoň ho nebude muset Starý medvěd honit přes sedm pekel. Vypravil jsem ty ptáky na cestu. Udělal jsem to, aspoň tohle. Napsal si vzkazy předem, krátké jednoduché zprávy o útoku na Pěst Prvních lidí, a pak je bezpečně uschoval do pergamenového váčku, v naději, že je nebude muset nikdy odeslat.

Když zatroubily rohy, Sam spal. Zpočátku si myslel, že se mu to jen zdá, ale jakmile otevřel oči, na tábor se snášel sníh a všichni černí bratři se chápali luků a oštěpů a běželi ke kruhové hradbě. Chett byl jediný, kdo se zdržoval poblíž, předchozí majordomus mistra Aemona s obličejem plným nežitů a velkým voletem na krku. Sam nikdy neviděl vepsáno ve tváři člověka tolik strachu, jako spatřil v Chettově, když k nim mezi stromy dolehlo třetí zatroubení. „Pomoz mi vyslat na cestu ptáky,“ prosil ho, ale druhý majordomus se odvrátil a utíkal pryč, s dýkou v ruce. Musí se postarat o psy, uvědomil si Sam. Možná mu lord velitel také udělil příkazy.

Prsty měl ztuhlé a navíc v silných rukavicích neohrabané, a celý se třásl zimou a strachy, a přesto našel pergamenový váček a vyndal z něho vzkazy, které napsal. Havrani zuřivě pokřikovali, a když otevřel klec s ptáky z Černého hradu, jeden z nich mu vlétl rovnou do tváře. Dva další uprchli, než stačil toho prvního chytit, a když se mu to konečně podařilo, pták ho klovl přes rukavici až do krve. Přesto ho držel dostatečně dlouho, aby k němu stačil připevnit malou ruličku pergamenu. Do té doby troubení válečného rohu odeznělo, ale Pěst zvonila vydáváním rozkazů a řinčením oceli. „Leť“ zvolal Sam, když vyhodil havrana do vzduchu.

Ptáci v kleci ze Stínové věže křičeli a bili křídly tak divoce, že měl strach otevřít dvířka, ale nakonec přiměl sám sebe udělat to. Tentokrát chytil prvního havrana, který se pokusil uprchnout. O okamžik později už odlétal padajícím sněhem, nesl ke Stínové věži vzkaz o tom, že byli napadeni.

Když splnil svou povinnost, dokončil neohrabanými prsty oblékání, natáhl si na hlavu čepici, oblékl si bojovou suknici a plášť s kápí a zapnul si opasek s mečem. Zapnul si ho opravdu těsně, aby mu nesklouzl dolů. Pak našel vak a vecpal dovnitř všechny svoje věci, náhradní spodky a suché ponožky, hroty k šípům a hlavici oštěpu z dračího skla, které mu dal Jon, a taky starý naprasklý roh, svoje pergameny, inkousty a brka, mapy, které namaloval, a jako kámen tvrdou česnekovou klobásu, kterou si šetřil už od Zdi. Všechno to sbalil a hodil si vak na záda. Lord velitel mi poručil, že nemám chodit ke kruhové hradbě, vzpomněl si, ale řekl taky, že nemám utíkat za ním. Sam se zhluboka nadechl a uvědomil si, že neví co dělat dál.

Vzpomínal, jak se zmateně otáčel kolem dokola a v jeho nitru narůstal strach, tak jako ostatně vždycky. Kolem štěkali psi a řehtali koně, ale sníh tlumil všechny zvuky a navozoval zdání, že se ozývají hodně zdaleka. Sam neviděl dál než na tři yardy, dokonce ani pochodně hořící podél nízké kamenné zdi, která jako prstenec obkružovala korunu kopce. Co když by pochodně zhasly? Bylo to příliš děsivé pomyšlení, než aby o tom přemýšlel. Roh zatroubil třikrát dlouze a tři dlouhá zatroubení znamenají Jiné. Bílé chodce z lesů, chladné stíny, stvůry z příběhů, při kterých se jako malý kluk celý třásl a kvičel strachy, monstra jezdící na obřích ledových pavoucích, lačnící po krvi…

Neohrabaně tasil svůj meč a ztěžka se plahočil sněhem, třímaje ho v ruce před sebou. Kolem proběhl štěkající pes a Sam uviděl muže ze Stínové věže, velké vousaté chlapy s dlouhými sekerami a osm stop dlouhými oštěpy. Cítil se v jejich společnosti bezpečněji, a tak se za nimi vydal k hradbě. Když zjistil, že pochodně na vrcholu kamenné zdi stále hoří, zachvěl se úlevou.

Černí bratři tam stáli s meči a oštěpy v rukou, pozorovali padající sníh, čekali. Kolem projel na svém koni ser Mallador Locke, na hlavě zasněženou přilbu. Sam stál vzadu za ostatními, hledal Grenna nebo Bolestínského Edda. Jestli mám zemřít, nechte mě umřít vedle mých přátel, říkal si. Jenže všichni muži kolem něho byli cizí. Byli to muži ze Stínové věže, kterým velel průzkumník jménem Blane.

„Už přicházejí.“ slyšel říct jednoho bratra.

„Založte,“ řekl Blane a dvacet černých šípů bylo vytaženo ze stejného počtu toulců a založeno do stejného počtu luků. „Bohové, buďte dobří, jsou jich stovky.“

„Natáhněte,“ řekl Blane a pak, „držte.“ Sam nic neviděl, ani nechtěl vidět. Muži z Noční hlídky stáli za svými pochodněmi, čekali s tětivami luků přitaženými k uším, zatímco něco vycházelo nahoru po temném, kluzkém svahu skrz sníh. „Držte,“ řekl Blane znovu, „držte, držte.“ A pak: „Vystřelte.“

Šípy zasyčely a vylétly do vzduchu.

Od mužů podél kruhové hradby zazněl drsný jásot, ale záhy odezněl. „Nezastavilo je to, můj pane,“ řekl Blaneovi jakýsi muž a jiný vykřikl: „Další! Podívejte se, tamhle od stromů přicházejí další!“ a ještě jiný řekl: „Bohové, buďte milosrdní, oni se plazí ve sněhu. Už jsou skoro tady Jsou u nás!“ Sam již couval, třásl se jako list na stromě, když se zvedne vítr, chladem a strachem zároveň. Té noci byla hrozná zima. Dokonce ještě větší než teď. V tom sněhu je mi skoro teplo. Už se cítím lépe. Kratičký odpočinek je všechno, co potřebuju. Možná budu mít zakrátko dost sil, abych mohl vstát a pokračovat v cestě. Za chviličku.

Vedle jeho hlavy šlápl kůň, chundelaté šedivé zvíře s hřívou a kopyty pokrytými vrstvou námrazy. Sam se díval, jak prochází kolem a jak ho míjí. Z padajícího sněhu se vynořil další kůň, s mužem v černém, který jej vedl. Když uviděl Sama ležícího mu v cestě, zaklel a obešel ho. Kéž bych tak měl koně, pomyslel si. Kdybych měl koně, mohl bych pokračovat dál. Mohl bych na něm sedět a dokonce i spát v sedle. O většinu svých koní však přišli na Pěsti, a ti, kteří jim zbyli, nesli jejich potraviny, pochodně a raněné. Sam raněný nebyl. Byl jen tlustý a slabý, a ten největší zbabělec v Sedmi královstvích.

Byl takový zbabělec. Lord Randyll Tarly, jeho otec, to vždycky říkal, a měl pravdu. Sam byl jeho dědic, ale nikdy toho nebyl hoden, a tak jej otec poslal pryč na Zeď. Jeho mladší bratr Dickon zdědí pozemky a hrad Tarlyů i velký meč Srdcomor, který lordi Parožnatého vrchu hrdě nosí již po staletí. Říkal si, zda Dickon uroní slzu pro svého bratra, který zemřel ve sněhu kdesi za okrajem světa. Proč by měl? Zbabělec nestojí ani za to, aby pro něho někdo plakal. Slyšel svého otce, jak to říká matce, ne jednou, ale půlstovkykrát. Starý medvěd to věděl taky.

„Ohnivé šípy,“ zvolal lord velitel té noci na Pěsti, když se náhle objevil mezi nimi, sedící na svém koni, „dopřejte jim plameny.“ Tehdy si všiml Sama, který tam stál a třásl se strachy. „Tarly! Vypadni odsud! Tvoje místo je u havranů.“

„Já… já ty vzkazy už odeslal.“

„Dobře.“ Havran na Mormontově rameni zakrákal v ozvěně: „Dobřřře, dobřřře.“ Lord velitel vypadal v kožešinách a zbroji obrovitý a za černým železným hledím mu divoce plály oči. „Překážíš tady. Vrať se zpátky ke klecím. Až budu potřebovat odeslat další zprávu, nechci tě někde hledat. Postarej se o to, aby byli ptáci připravení.“ Nečekal na odpověď, ale otočil svého koně a cválal podél kruhové hradby s pokřikem: „Oheň! Dejte jim oheň!“

Samovi nebylo třeba říkat to dvakrát. Šel zpátky k ptákům, tak rychle, jak mu to tlusté nohy dovolovaly. Měl bych si ty vzkazy napsat předem, pomyslel si, abych pak mohl vypravovat ptáky na cestu, jak nejrychleji budu moci. Mnohem déle, než předpokládal, mu však trvalo jen to, než rozdělal malý oheň, aby si na něm mohl rozehřát zmrzlý inkoust. Pak seděl vedle něj na kameni, s brkem a pergamenem, a psal vzkazy.

Napadeni uprostřed sněhu a chladu, ale zahnali jsme je na útěk ohnivými šípy, psal, zatímco naslouchal hlasu Thorena Smallwooda vydávajícímu příkaz: „Založit, natáhnout…, vypustit.“ Letící šípy vydávaly zvuk sladký jako matčina modlitba. „Hořte, vy mrtví bastardi, hořte,“ zpíval Dywen do tmy a kdákavě se smál. Bratři se navzájem povzbuzovali a kleli. Všechno je v pořádku, psal. Zůstáváme na Pěsti Prvních lidí. Sam doufal, že jsou to lepší lukostřelci než on.

Odložil napsaný vzkaz stranou a našel další prázdný pergamen. Pořád bojujeme na Pěsti, mezi sněhovými závějemi, napsal, když tu někdo vykřikl: „Stále přicházejí!“ Výsledek nejistý. „Oštěpy!“ zvolal někdo. Snad to byl ser Mallador, ale přísahat by na to nemohl. Nemrtví nás napadli na Pěsti, ve sněhu, napsal, ale my je odrazili ohněm. Otočil hlavu. Jediné, co viděl skrz sníh vířící ve větru, byl obrovitý oheň hořící ve středu tábora a muži na koních jezdící donekonečna kolem něho. Věděl, že to je záloha připravená zahnat dolů ze svahu cokoli, co se dostane přes kruhovou hradbu. Vyzbrojili se pochodněmi místo mečů a zapalovali je v plamenech.

Nemrtví jsou všude kolem nás, napsal, když uslyšel výkřiky ze severního svahu. Přicházejí ze severu i z jihu zároveň. Meče a oštěpy je nezastaví, jenom oheň. „Střílej, střílej, střílej,“ vykřikl hlas ze tmy a další zvolal: „Je proklatě velký,“ a třetí hlas dodal: „Obr,“ zatímco čtvrtý tvrdil: „Medvěd, medvěd!“ Zaržál kůň, rozštěkali se psi a následovaly další výkřiky, ale tentokrát Sam už nerozlišil, co jednotlivé hlasy říkají. Psal stále rychleji, vzkaz za vzkazem. Mrtví divocí, obr, možná medvěd, jsou tady, všude kolem nás. Uslyšel zaskřípění oceli o dřevo, což mohlo znamenat jediné. Nemrtví se dostali přes kruhovou hradbu. Bojuje se uvnitř tábora. Tucet bratří na koních produněl kolem něho směrem k východní zdi, hořící pochodeň se šlehajícími plameny v ruce každého jezdce. Lord velitel Mormont je jel přivítat ohněm. Odrazili jsme je. Vítězíme. Dokážeme se ubránit. Prosekáváme si cestu a ustupujeme ke Zdi. Jsme polapeni na Pěsti, tvrdě na nás útočí ze všech stran.

Ze tmy se vypotácel jeden z mužů ze Stínové věže a ztěžka padl Samovi k nohám. Doplazil se na vzdálenost stopy od ohně a zemřel. Porazili nás, psal Sam, prohráli jsme bitvu, všichni jsme ztraceni.

Proč pořád myslí na boj na Pěsti? Nechtěl si to pamatovat. Tohle ne. Pokoušel se přimět sám sebe vzpomínat na svou matku, na svou sestru Taliu nebo na dívku jménem Fialka z Krasterovy pevnosti. Někdo ho popadl za rameno a zatřásl jím. „Vstaň!“ řekl hlas. „Same, tady spát nemůžeš. Vstaň a pojď dál.“

Já nespal, jen jsem vzpomínal. „Jdi pryč,“ řekl. Jeho slova zamrzala v chladném vzduchu. „Mně je tady dobře. Jen si chci trochu odpočinout.“

„Vstaň.“ Byl to Grennův hlas, drsný a ochraptělý. Tyčil se nad Samem, jeho čerň byla pokrytá vrstvou sněhu. „Nikdo nesmí odpočívat, Starý medvěd to říkal. Umřeš tady.“

„Grenne.“ Usmál se. „Ne, opravdu, mně je tady dobře. Jen jdi dál. Já tě dohoním, až si ještě trošku odpočinu.“

„Neodpočineš.“ Grennův hustý hnědý vous byl zmrzlý všude kolem jeho úst, což mu dodávalo vzhledu starého muže. „Umrzneš nebo tě dostanou Jiní. Same, vstávej!“

Sam si vzpomněl, že toho večera, než vyrazili ze Zdi, si Pyp dobíral Grenna, tak jak to měl ve zvyku, smál se a říkal, jak udělali dobře, že si vybrali Grenna na průzkumnou výpravu, protože je příliš hloupý, než aby měl z něčeho strach. Grenn to zaníceně popíral, dokud si neuvědomil, co vlastně říká. Byl podsaditý, s mohutným krkem a silný - ser Alliser mu nadával do „Praturů“, stejně jako říkal Samovi „ser Prasátko“ a Jonovi „lord Sníh“ -, ale vždycky se k Samovi choval docela hezky. To ale stejně bylo jen kvůli Jonovi. Nebýt Jona, žádný z nich by mě neměl rád. A teď byl Jon Sníh pryč, ztracený kdesi v Křivolakém průsmyku s Qhorinem Půlrukým, s největší pravděpodobností mrtvý. Sam by pro něj plakal, ale jeho slzy by také zamrzly, a teď stejně stěží dokázal otevřít oči.

Pak se vedle něj zastavil vysoký bratr s pochodní a Sam na nádherný okamžik pocítil teplo na tváři. „Nech ho být,“ řekl muž Grennovi. „Kdo nemůže jít, je odepsaný. Šetři si síly pro sebe, Grenne.“

„On vstane,“ nedal se odbýt Grenn. „Jen potřebuje pomoct.“

Muž šel dál, odnesl si s sebou blahodárné teplo. Grenn se pokusil zvednout Sama na nohy. „To bolí,“ stěžoval si Sam. „Nech toho, Grenne. Mačkáš mi ruku. Nech toho.“

„Jsi hrozně těžký.“ Grenn vstrčil ruce Samovi do podpaždí, hekl a vytáhl ho vzhůru. Jenže v okamžiku, kdy ho pustil, se tlustý chlapec posadil zpátky do sněhu. Grenn ho kopl, rázným pohybem, který rozrazil vrstvu sněhu kolem jeho boty a vykopl ho do všech stran. „Vstaň!“ Znovu do něho kopl. „Vstaň a jdi. Musíš jít.“

Sam se překulil na bok a svinul se do klubíčka, aby se ochránil před kopanci. Stěží je přes všechnu svou vlnu, kůži a kroužkové pletivo cítil, ale přesto Grennovy kopance bolely. Myslel jsem, že Grenn je můj přítel. Do svých přátel byste kopat neměli. Proč mě prostě nenechá na pokoji? Jen si potřebuju odpočinout, to je všechno, odpočinout si a chvilku se vyspat, a možná taky trochu umřít.

„Když poneseš pochodeň, můžu tlustého chlapce vzít.“

Najednou ho někdo zvedl vzhůru do chladného vzduchu, pryč ze sladkého měkkého sněhu; vznášel se. Ucítil ruku pod koleny a další kolem zad. Zvedl hlavu a zamrkal. Blízko jeho očí se vznášel obličej, široký ošklivý obličej s rozpláclým nosem, malýma černýma očkama a houštinou hrubého hnědého vousu. Viděl ten obličej už předtím, ale okamžik trvalo, než se rozpomněl. Pavka. Malý Pavka. Do očí mu stékal led tající od žáru pochodně. „Uneseš ho?“ zeptal se Grenn.

„Jednou jsem nesl tele, které bylo těžší než on. Snesl jsem ho dolů z hor k jeho matce, aby se od ní mohlo napít.“

Samovi nadskakovala hlava nahoru a dolů s každým krokem, který Malý Pavka udělal. „Nech toho,“ zamumlal, „polož mě na zem, nejsem přece dítě. Jsem muž Noční hlídky.“ Vzlykl. „Prostě mě nech umřít.“

„Buď zticha, Same,“ řekl Grenn. „Šetři si síly. Mysli na svoje sestry a bratra. Na mistra Aemona. Na svoje oblíbená jídla. Zpívej si písničku, jestli chceš.“

„Nahlas?“

„Potichu, jen v hlavě.“

Sam znal stovku písní, ale když se pokoušel vzpomenout si na nějakou, nešlo to. Všechna slova se mu z hlavy vypařila. Znovu vzlykl a řekl: „Já žádné písničky neznám, Grenne. Předtím jsem jich znal hodně, ale teď už nevím o žádné.“

„Ale ano, víš,“ řekl Grenn. „Co třeba ta O medvědovi a krásné panně, tu přece umí každý, žil byl jeden medvěd, medvěd! Celý černý a hnědý, co všechno sněd!“

„Ne, tuhle ne,“ prosil Sam. Medvěd, který se vyškrábal nahoru na Pěst, neměl na shnilém mase žádnou kůži. Nechtěl myslet na medvědy. „Žádné písně. Prosím, Grenne.“

„V tom případě mysli na svoje havrany.“

„Nikdy nebyli moji.“ Byli to havrani lorda velitele, havrani Noční hlídky. „Patřili Černému hradu a Stínové věži.“

Malý Pavka se zamračil. „Chett říkal, že bych mohl mít havrana Starého medvěda, toho, co mluví. Schraňoval jsem pro něj jídlo a další věci.“ Zavrtěl hlavou. „Jenže jsem na to zapomněl. Nechal jsem jídlo tam, kde jsem ho schoval.“ Plahočil se dál, z úst mu při každém kroku vycházel bílý obláček dechu, a pak najednou řekl: „Mohl bych si nechat jednoho z tvých havranů? Jen jednoho. Nikdy bych Larkovi nedovolil, aby ho snědl.“

„Jsou pryč,“ řekl Sam. „Všichni, je mi to líto.“ Tak líto. „Teď letí zpátky ke Zdi.“ Vypustil všechny ptáky na svobodu ve chvíli, kdy uslyšel, jak znovu zatroubily válečné rohy svolávající Noční hlídku, aby nasedla na koně. Dvě krátká zatroubení a jedno dlouhé, to je signál nasednout. Jenže neexistoval jiný důvod k nasednutí vyjma toho, aby opustili Pěst, což znamenalo, že bitva je prohraná. Strach se do něj tehdy zahryzl tak prudce, že jediné, čeho byl schopen, bylo zotvírat klece. Teprve když se díval, jak poslední havran odlétá do sněhové vánice, uvědomil si, že zapomněl poslat kterýkoli ze vzkazů, co si předem napsal.

„Ne,“ zakvičel, „och ne, ne!“ Sníh padal a rohy dál troubily; ahúúú, ahúúú, ahúúúúúúúúúúúúúúúúúúúú, volaly, na koně, na koně, na koněěěěěěééé. Sam uviděl dva havrany sedící na skále a rozběhl se za nimi, ale ptáci se líně vznesli do vzduchu a odlétli vířícím sněhem na opačnou stranu. Pustil se za jedním z nich, dech mu vyrážel z nosu v hustých bílých obláčcích, a pak najednou zjistil, že se ocitl deset stop od kruhové hradby.

A potom… vzpomínal na nemrtvé klátící se přes kameny s šípy zabodanými ve tvářích a s probodanými hrdly. Někteří byli v kroužkové zbroji a jiní téměř nazí… většinou divocí, ale několik jich na sobě mělo vybledlou čerň. Vzpomněl si, jak jeden z mužů ze Stínové věže zabodl svůj oštěp do bledého měkkého břicha nemrtvého, jak vyjel ven jeho zády, a jak se ta věc potácela dál s oštěpem v těle a pak natáhla černé ruce a zakroutila tomu bratrovi krkem tak prudce, až mu vychrstla krev z úst. Tehdy poprvé mu povolil svěrač močového měchýře.

Nepamatoval si, jak utíkal, ale určitě musel, protože další věcí, kterou věděl, bylo to, že je blízko ohně o půl tábora dál, se starým serem Ottynem Wythersem a nějakými lučištníky. Ser Ottyn klečel na kolenou ve sněhu, se zoufalstvím v očích hleděl na chaos kolem sebe, dokud nepřiběhl kůň bez jezdce a nekopl ho rovnou do tváře. Lučištníci mu nevěnovali pozornost. Vypouštěli zapálené šípy na stíny ve tmě. Sam viděl, jak šíp zasáhl jednu živou mrtvolu, viděl, jak ji plameny stravují, jenže za ní jich byl tucet dalších a také obrovitý bledý tvar, který byl zřejmě medvědem, a brzy už lukostřelci neměli žádné další šípy, které by mohli střílet.

Uprostřed masakru, chaosu a vířícího sněhu našel Bolestínského Edda, sedícího na huňatém koni, s černou vlajkou na oštěpu. „Same,“ řekl mu Edd, když ho uviděl, „mohl bys mě prosím probudit? Mám strašlivou noční můru.“

Další muži kolem něj nasedali na koně. Válečné rohy je svolávaly k ústupu. Ahúúú, ahúúú, ahúúúúúúúúúúúúúúúúúúúúú. „Dostali se přes západní zeď, můj pane,“ křičel Thoren Smallwood na Starého medvěda, zatímco se snažil ovládnout svého koně. „Posílám tam zálohy…“

„NE!“ Mormont musel křičet z plných plic, aby ho bylo slyšet přes troubení válečných rohů. „Zavolej je zpátky, musíme si prosekat cestu ven.“ Stál ve třmenech, jeho černý plášť pleskal ve větru, plameny se odrážely od jeho zbroje. „Čelní útok!“ zařval. „Vytvořte klín, jedeme! Dolů po jižním svahu, pak na východ!“

„Můj pane, jižní svah se jimi jen hemží!“

„Ostatní jsou příliš příkré,“ namítl Mormont. „Musíme -“

Jeho kůň zaržál, vzepjal se na zadních a málem ho shodil, když se ze sněhu vypotácel medvěd. Sam se znovu celý pomočil. Nemyslel jsem si, že ve mně ještě něco zbylo. Medvěd byl mrtvý, bledý a napolo shnilý, srst a kůže se mu všude odloupaly a polovina pravé horní končetiny mu shořela na kost, a přesto se stále hýbal. Jeho oči žily. Jasně modré, přesně jak říkal Jon. Zářily jako zamrzlé hvězdy. Thoren Smallwood vyrazil, jeho dlouhý meč se zaleskl rudě a oranžově v záři ohně. Jediným mávnutím málem uťal medvědovi hlavu. A pak si medvěd vzal jeho.

„JEDEME!“ vykřikl lord velitel, otáčeje se na koni kolem dokola.

Ještě než dosáhli kruhové hradby, ujížděli tryskem. Sam měl vždycky hrozný strach přeskočit něco na koni, ale když se před ním objevila nízká kamenná zeď, věděl, že nemá na výběr. Kopl svého koně do slabin, zavřel oči a zasténal, a kůň se s ním nějak vznesl nad zeď a přenesl ho na druhou stranu. Jezdec po jeho levici se zřítil k zemi v propletenci oceli, kůže a koňského masa a pak už se přes něj rojili nemrtví a klín se zavíral. Řítili se dolů po úbočí kopce, skrz sápající se černé ruce, žhnoucí modré oči a vířící sníh. Koně zakopávali a padali k zemi, muži byli strháváni ze sedel, vzduchem létaly otáčející se pochodně, sekery a meče sekaly do mrtvého masa a Samwell Tarly vzlykal a zoufale se tiskl ke svému koni silou, o které ani nevěděl, že ji má.

Byl uprostřed letícího klínu s bratry po obou stranách, a taky před ním a za ním. Kus cesty s nimi utíkal nějaký pes, proplétal se po zasněženém svahu sem a tam mezi koňmi, ale nemohl jim stačit. Nemrtví jim neuhýbali z cesty, byli sráženi k zemi a zašlapáváni kopyty. Dokonce i když padali, sápali se po mečích, po třmenech a po nohou běžících koní. Sam viděl jednoho, jak rozpáral koni břicho pravou rukou, zatímco levou se držel sedla.

Najednou byly všude kolem nich stromy a Sam se šploucháním přejížděl zamrzlou říčku. Zvuk nelítostné řeže odezníval v dáli za ním. Otočil se, bez dechu úlevou…, dokud z křoví nevyskočil muž v černém a nestáhl ho dolů ze sedla. Kdo to byl, to Sam nevěděl; muž se během okamžiku vyšvihl na koně a ve druhém už cválal pryč. Když se pokoušel běžet za koněm, nohy se mu zapletly do keře a zprudka upadl na tvář. Zůstal tam ležet a plakal jako malé děcko, dokud ho nenašel Bolestínský Edd.

To byla poslední souvislá vzpomínka na Pěst Prvních lidí. Později, o celé hodiny později stál celý roztřesený mezi ostatními přeživšími, napolo na koních a napolo pěšími. Do té doby již byli na míle od Pěsti, třebaže si nevzpomínal, jak se tam dostali, Dywen předtím vedl pět soumarů těžce naložených potravinami, olejem a pochodněmi, a třem se podařilo dostat se až sem. Starý medvěd je přiměl přerozdělit zásoby tak, aby ztráta kteréhokoli z koní a jeho nákladu nebyla takovou pohromou. Vzal koně zdravým mužům a přidělil je raněným, zorganizoval pěší a rozestavil nosiče pochodní, aby je hlídali ze stran a od zadního konce. Jediné, co musím dělat, je jít, říkal si Sam v duchu, když udělal první krok směrem k domovu. Jenže neuplynula ani hodina a začal se namáhavě vléct a opožďovat za ostatními…

Teď se opožďovali taky, jak si všiml. Vzpomněl si, jak Pyp kdysi říkal, že Malý Pavka je nejsilnějším mužem v Hlídce. Určitě je, když mě dokáže nést. Ale sníh byl stále hlubší, terén zrádnější a Pavkovy kroky se začínaly zkracovat. Projeli kolem nich další muži na koních, ranění, kteří na Sama hleděli otupělýma nedůvěřivýma očima. Také kolem nich prošli někteří z nosičů pochodní. „Opožďujete se,“ upozornil je jeden. Další přitakal. „Nikdo na tebe nebude čekat, Pavko. Nech tady to prase pro nemrtvé.“

„Slíbil mi, že dostanu ptáka,“ řekl Malý Pavka, třebaže Sam mu ve skutečnosti nic takového neslíbil. Nejsou moji, abych je mohl rozdávat. „Chtěl bych ptáka, co bude mluvit a bude mi zobat zrní z ruky.“ „Zatracený blázne,“ řekl muž s pochodní. Pak byl pryč.

Chvíli nato se Grenn prudce zastavil. „Jsme sami,“ řekl chraplavým hlasem. „Nevidím žádné další pochodně. Ti, co nás předešli, to byl zadní konec?“

Malý Pavka na to neměl odpověď. Velký muž jen zamručel a padl na kolena. Když Sama něžně pokládal do sněhu, chvěly se mu ruce. „Už tě dál nést nemůžu. Nesl bych, ale nemůžu.“ Celý se třásl.

Mezi stromy si povzdechl vítr, přihnal jemnou spršku sněhu a foukl jim ji do tváří. Mráz byl tak palčivý, že Sam měl pocit, jako by byl nahý. Pátral po dalších pochodních, ale byly pryč, úplně všechny. Zbývala jen jedna, ta co ji nesl Grenn. Plameny z ní stoupaly do výše jako světle oranžové hedvábí. Viděl přes ně do tmy za ní. Ta pochodeň brzy dohoří, pomyslel si, a my jsme tu úplně sami, bez jídla, bez přátel a bez ohně.

Jenže se mýlil. Nebyli sami.

Nižší větve velkého zeleného smrku shodily své břímě sněhu na zem s tichým vlhkým plesk. Grenn se otočil jako na obrtlíku, zvedl svou pochodeň do tmy. „Kdo je tam?“ Ze tmy se vynořila koňská hlava. Sam pocítil na okamžik úlevu, ale jen do té doby, než si koně prohlédl důkladněji. Ledová námraza ho pokrývala jako povlak a z otevřeného břicha se za ním táhlo hnízdo tuhých černých útrob. Na jeho hřbetě seděl jezdec bledý jako led. Samovi uniklo zasténání odkudsi hluboko z hrdla. Byl tak vyděšený, že by se byl znovu pomočil, jenže v něm byl chlad, chlad tak strašlivý, že měl pocit, jako by měl močový měchýř zmrzlý v kus ledu. Jiný sklouzl vznešeným pohybem ze sedla a zůstal před nimi stát ve sněhu. Byl vyzáblý jako meč a mléčně bílý. Jeho zbroj se při pohybu zvláštním způsobem vlnila a mihotala a jeho chodidla nezanechávala na pokrývce z čerstvě napadaného sněhu stopy.

Malý Pavka uchopil sekeru s dlouhým topůrkem, kterou měl přehozenou napříč přes záda. „Proč jsi ublížil tomu koni? Patřil Břicháčovi.“

Sam hmátl po jílci svého meče, ale pochva byla prázdná. Ztratil ho někde na Pěsti, jak si příliš pozdě uvědomil.

„Jdi pryč!“ Grenn udělal krok, vrazil před něho svou pochodeň. „Jdi pryč, nebo shoříš.“ Dorážel proti Jinému plameny. Meč Jiného vyzařoval slabý namodralý jas. Rychle jako blesk se přesunul před Grenna a sekl. Když ledově modré ostří zavadilo o plameny, Sama bodl do uší výkřik ostrý jako jehla. Hlavice pochodně odpadla stranou a zmizela pod hlubokým nánosem sněhu, kde okamžitě zhasla. Jediné, co po ní zbylo Grennovi v ruce, byl krátký dřevěný pahýl. S nadávkami jím mrštil po Jiném a Malý Pavka na něj zaútočil svou sekerou.

Strach, který tehdy naplnil Sama, byl horší než jakýkoli strach, který dosud pocítil, a Samwell Tarly znal všechny druhy strachu. „Matko, smiluj se,“ plakal, zapomínaje ve své hrůze na staré bohy. „Otče, ochraňuj mne, och, och…“ Nahmatal prsty svou dýku a sevřel ji v dlani.

Nemrtví byli pomalé neohrabané věci, ale Jiný byl lehký jako sníh ve větru. Uklouzl před Pavkovou sekerou na stranu, jeho zbroj se zavlnila, jeho křišťálový meč se otočil a projel mezi drátěnými kroužky Pavkovy zbroje, skrz kůži, vlnu, kost a maso. Se sykotem vyjel ven jeho zády a Sam uslyšel, jak Pavka vydechl: „Ach.“ Sekera mu vypadla z rukou. Proboden, s krví kouřící kolem meče Jiného, se velký muž pokoušel dosáhnout na svého vraha rukama a téměř se mu to podařilo, než se skácel do sněhu. Tíha jeho těla vyškubla podivný bledý meč Jinému z ruky.

Udělej to! Teď! Přestaň naříkat a bojuj, ty děcko. Bojuj, zbabělče. Byl to jeho otec, koho v duchu slyšel, byl to ser Alliser, byl to jeho bratr Dickon a chlapec Rast. Zbabělče, zbabělče, zbabělče. Hystericky se zahihňal při představě, jaká z něho bude živá mrtvola, velká tlustá bílá chodící mrtvola neustále zakopávající o svá mrtvá chodidla. Udělej to, Same. Byl to teď Jon? Jon byl mrtvý. Ty to dokážeš, dokážeš to, dokážeš. A pak už se potácel dopředu, ve skutečnosti spíš padal, než běžel. Zavřel oči a poslepu bodl dýkou sevřenou v obou dlaních před sebe. Uslyšel prask, jako zvuk, který vydává led, když pukne pod lidským chodidlem, a pak zavřísknutí tak pronikavé a ostré, že se odpotácel dozadu s dlaněmi přes zachumlané uši a ztěžka dopadl na zadek do sněhu.

Když otevřel oči, Jinému stékala dolů po nohou v potůčcích jeho zbroj, zatímco kolem dýky s čepelí z černého dračího skla zabodnuté v jeho hrdle syčela a kouřila bleděmodrá krev. Zvedlo to jako kost bílé ruce, aby si to vytáhlo dýku z těla, ale tam kde se prsty Jiného dotkly obsidiánu, kouřilo se z nich.

Sam se překulil na stranu, oči vytřeštěné, zatímco Jiný se zmenšoval, vytékal do louže a rozpouštěl se. Během dvaceti zabušení srdce mu zmizelo všechno maso z těla, rozfoukané větrem v jemném bílém oparu. Pod ním byly kosti jako mléčné sklo, bledé a lesklé, a ty se také rozpouštěly. Nakonec zůstala jen dýka z dračího skla, ze které stoupala pára, jako by to byla živá věc, co se potí. Grenn se sehnul, aby ji zvedl, ale hned ji zase odhodil na zem. „Matko, ta je ale studená.“

„Obsidián.“ Sam se vyškrábal na nohy. „Říkají tomu dračí sklo. Dračí sklo. Dračí sklo.“ Uchechtl se a radostně zavýskl, a pak se ohnul vpůli a vyzvracel svoji odvahu do sněhu.

Grenn zvedl Sama na nohy, zkontroloval pulz Malému Pavkovi, zatlačil mu oči a pak znovu sáhl po dýce. Tentokrát už ji dokázal udržet v ruce.

„Nech si ji,“ řekl mu Sam. „Ty nejsi takový zbabělec jako já.“

„Takový zbabělec zabil Jiného.“ Grenn ukázal svým nožem. „Podívej se, tam mezi stromy. Narůžovělé světlo. Svítání, Same. Svítání. To je určitě východ. Když zamíříme tím směrem, dostihneme Mormonta.“

„Jak myslíš.“ Sam kopl levou nohou do stromu, aby si z ní setřásl sníh. Pak pravou. „Vynasnažím se.“ S úsměvem udělal krok. „Opravdu se vynasnažím.“ A po něm další.

TYRION

Řetěz ze zlatých ruček na krku lorda Tywina se zlatě odrážel od temně vínového sametu jeho tuniky. Jakmile vstoupil do síně, lordi Tyrell, Redwyne a Rowan se shlukli kolem něj. Pozdravil se s každým, tiše promluvil s Varysem, políbil prsten nejvyššímu septonovi a tvář Cersei, potřásl si rukou s velmistrem Pycellem a usedl na královo místo v čele dlouhého stolu, mezi svou dceru a svého bratra.

Tyrion si pro sebe zabral Pycelleho staré místo na opačném konci stolu, kde se podložen polštáři mohl pohodlně dívat po celé jeho délce. Pycelle, takto vyděděn, se přesunul vedle Cersei, tak daleko od trpaslíka, jak jen mohl, aniž by usedl rovnou do králova křesla. Z velmistra Pycelleho teď byla šourající se kostra, ztěžka se opírající o pokřivenou hůl a třesoucí se při chůzi, s pár bílými chlupy vyrážejícími z dlouhého kuřecího krku na místě kdysi bohatého bílého vousu. Tyrion si ho měřil bez lítosti. Ostatní museli o místa bojovat: lord Mace Tyrell, těžkopádný robustní muž s vlnitými hnědými vlasy a rýčovitě tvarovaným vousem již hodně přesoleným bělí; Paxter Redwyne ze Stromoviny, shrbených ramenou a hubený, s holou hlavou lemovanou chumáči oranžových vlasů; Mathis Rowan, lord ze Zlatoháje, hladce oholený, statný a zpocený; nejvyšší septon, křehký mužík s chumáčovitou bílou bradkou. Až příliš mnoho cizích tváří, pomyslel si Tyrion, příliš mnoho nových hráčů. Hra se změnila, zatímco jsem ležel a hnil na loži, a nikdo mi neráčil sdělit nová pravidla.

Och jistě, lordi k němu byli jaksepatří zdvořilí, třebaže na nich poznal, jak je jim nepříjemné spočinout pohledem na jeho tváři. „Ten tvůj řetěz, to byl ale chytrý vynález,“ zalichotil mu Mace Tyrell veselým tónem, a lord Redwyne se uklonil a přitakal: „Ba, je to pravda, můj pán z Vysoké zahrady mluví za nás všechny,“ rovněž velmi zvesela.

Povězte to lidem tohoto města, pomyslel si Tyrion zatrpkle. Povězte to těm zatraceným zpěvákům, co pějí písně o Renlyho duchovi.

Jeho strýc Kevan z nich byl nejsrdečnější, zašel až tak daleko, že ho políbil na tvář a řekl: „Lancel mi pověděl, jak jsi byl statečný, Tyrione. Má o tobě velmi vysoké mínění.“

Jak by neměl, když na něho vím věci, které by ho mohly zničit. Přinutil se usmát a odpovědět: „Můj dobrý synovec je příliš laskavý. Doufám, že se jeho zranění hojí?“ Ser Kevan se zamračil. „Jednoho dne se zdá, že už je na tom lépe, dalšího… dělá mi to starosti. Tvoje sestra ho často navštěvuje u jeho lože, aby mu pozvedla náladu a pomodlila se za něho.“

Ovšem modlí se, aby žil, nebo aby zemřel? Cersei jejich bratrance nestydatě využila, jak v posteli, tak mimo ni; malé tajemství, o němž nepochybně doufala, že si je Lancel odnese do hrobu, teď když tady byl její otec a ona už ho nepotřebovala. Zašla by ale až tak daleko, aby ho zavraždila? Když jste se na ni dnes podívali, nikdy byste nevěřili, že by Cersei byla schopná takové krutosti. Byla tak šarmantní a kouzelná, flirtovala s lordem Tyrellem, když spolu hovořili o Joffreyho svatební hostině, složila lordu Redwynovi poklonu ohledně chrabrosti jeho dvojčat, obveselila mrzutého lorda Rowana žerty a úsměvy a vedla zbožné řeči s nejvyšším septonem. „Začneme probíráním svatebních příprav?“ zeptala se, když lord Tywin usedl do křesla.

„Ne,“ odvětil jejich otec. „Válkou. Varysi.“

Eunuch se na ně usmál svým hedvábným úsměvem. „Mám tak rozkošné zprávy pro všechny, moji lordi. Včera za úsvitu náš statečný lord Randyll zaútočil na Robetta Glovera před Šerodolem a zatlačil ho do pasti proti moři. Na obou stranách došlo k těžkým ztrátám, ale nakonec naši věrní muži zvítězili. Ser Helman Tallhart padl, společně s tisícem dalších. Robett Glover vede přeživší zpátky směrem na Harrenov a sotva tuší, že narazí na statečného sera Gregora a jeho neohrožené spolubojovníky.“

„Bohové, buďte pochváleni,“ zvolal Paxter Redwyne. „Velké vítězství krále Joffreyho!“

Co má s tímhle Joffrey společného? podivil se Tyrion v duchu.

„A strašlivá porážka pro sever,“ poznamenal Malíček, „nicméně taková, ve které nehrál Robb Stark žádnou roli. Mladý vlk zůstává v poli neporažen.“

„Co víme o Starkových plánech a pohybech?“ zeptal se Mathis Rowan, vždycky neomalený a jdoucí rovnou k věci.

„Stáhl se zpátky do Řekotočí se svou kořistí, opustil hrady, které dobyl na západě,“ oznámil lord Tywin. „Náš bratranec ser Daven posiluje v Lannisportu zbytky armády svého zesnulého otce. Až budou připraveni, připojí se k seru Forleymu Presterovi u Zlatého zubu. Jakmile se Starkův hoch vydá na sever, ser Forley a ser Daven zaútočí na Řekotočí.“

„Jsi si jistý, že lord Stark má v úmyslu jít na sever?“ zeptal se lord Rowan. „I když mají Kailinskou držbu obsazenu železní muži?“

Promluvil Mace Tyrell: „Existuje něco absurdnějšího než král bez království? Ne, je to nad slunce jasné, ten hoch musí opustit říční krajiny, opětovně spojit svou armádu s vojskem Roosea Boltona a vrhnout všechnu svou sílu proti Kailinské držbě. Tohle bych na jeho místě udělal i já.“

Tyrion se při jeho slovech musel kousnout do jazyka. Robb Stark vyhrál za uplynulý rok víc bitev než pán Vysoké zahrady za dvacet let. Tyrellova reputace se zakládala na nepřesvědčivém vítězství nad Robertem Baratheonem u Jasanobrodu, v bitvě vyhrané převážně předvojem lorda Tarlyho ještě předtím, než se na místo vůbec dostavilo hlavní těleso armády. Obléhání Bouřlivého konce, kde měl Mace Tyrell možnost prokázat svůj velitelský um, se táhlo rok zcela bezvýsledně, a jakmile byla vybojována bitva na Trojzubci, lord z Vysoké zahrady pokorně sklonil své korouhve před Eddardem Starkem.

„Měl bych napsat Robbu Starkovi odměřený dopis,“ poznamenal Malíček. „Chápu to tak, že Jeho vazal Bolton má ustájené kozy v mé velké síni, což je od něj skutečně neomalené.“ Ser Kevan Lannister si odkašlal. „Co se týče Starků… Balon Greyjoy, který si nyní říká Král ostrovů a severu, nám napsal dopis, ve kterém nabízí podmínky spojenectví.“

„Měl by nám nabídnout spíš loajalitu,“ vyštěkla Cersei. „Jakým právem zve sám sebe králem?“

„Právem dobyvatele,“ odvětil lord Tywin. „Král Balon drží škrtičské prsty kolem Šíje. Dědicové Robba Starka jsou mrtví. Zimohrad padl a železní muži mají obsazenu Kailinskou držbu, Pahorek v Hlubokém lese a většinu Kamenitého pobřeží. Válečné veslice krále Balona ovládají Moře zapadajícího slunce a jsou rozmístěny tak, aby mohly ohrozit Lannisport, Krásný ostrov, ba dokonce Vysokou zahradu, kdybychom ho měli vyprovokovat.“

„A co když jeho spojenectví přijmeme?“ zeptal se lord Mathis Rowan. „Jaké jsou jeho podmínky?“

„Musíme uznat jeho nárok na trůn a dát mu všechno na sever od Šíje.“

Lord Redwyne se dal do smíchu. „Co je na sever od Šíje tak cenného, že by po tom mohl toužit jakýkoli příčetný člověk? Pokud Greyjoy vymění meče a plachty za kámen a sníh, tak říkám ano, udělejme to a považujme se za šťastné.“

„To je pravda,“ souhlasil Mace Tyrell. „To bych udělal i já. Nechme krále Balona, ať to skoncuje se seveřany, zatímco my se jednou provždy vypořádáme se Stannisem.“

Obličej lorda Tywina neprozrazoval sebemenší náznak toho, co si v tu chvílí myslí. „Rovněž je třeba vypořádat se Lysou Arryn. Vdovou po Jonu Arrynovi, dcerou Hostera Tullyho, sestrou Catelyn Stark…, jejíž manžel byl v době své smrti jedním ze spiklenců Stannise Baratheona.“

„Och,“ řekl Mace Tyrell zvesela, „ženy nemají žaludek na válku. Já říkám, abychom ji nechali na pokoji, ta by nám neměla dělat problémy.“

„Souhlasím,“ přitakal Redwyne. „Lady Lysa se nikterak nezúčastnila dosavadních válek ani nespáchala žádné zjevné zrádcovské skutky.“

Tyrion se zavrtěl. „Strčila mně do vězení a pořádala boží soud o mém životě,“ poznamenal s určitou zatrpklostí. „A navíc se nedostavila do Králova přístaviště, aby odpřisáhla věrnost Joffovi, jak jí bylo přikázáno. Moji páni, dejte mi muže, já si to s Lysou Arryn vyřídím.“ Nedokázal vymyslet nic jiného, co by ho víc potěšilo, samozřejmě kromě možnosti uškrtit Cersei. Tu a tam ho za nocí stále pronásledovaly sny o nebeských celách na Orlím hnízdě, a probouzel se z nich zalitý potem.

Úsměv Maceho Tyrella byl žoviální, ale Tyrion za ním vycítil pohrdání. „Snad bys měl raději přenechat boj válečníkům,“ řekl pán Vysoké zahrady. „Lepší muži než ty přišli v Měsíčních horách o velké armády nebo byli rozprášeni u Krvavé brány. My známe tvou cenu, můj pane, a není třeba znovu pokoušet osud.“

Tyrion se odstrčil od polštářů, celý naježený, ale jeho otec promluvil, než stačil něco odseknout v odpověď. „Pro Tyriona mám jiný úkol. Věřím, že klíč k Orlímu hnízdu drží tady lord Petyr.“

„Ach ano, mám ho,“ přitakal Malíček, „visí mi u pasu.“ V jeho šedozelených očích se uličnicky zablesklo. „Moji lordi, dovolte mi odjet s vaším svolením do Údolí a získat tam lady Lysu na naši stranu. Jakmile se mi podaří dostat ji do postele, předám vám údolí Arryn, aniž by byla prolita kapka krve.“

Lord Rowan se zatvářil pochybovačně. „Bude o tebe lady Lysa vůbec stát?“

„Měla mě už několikrát předtím, lorde Matthisi, a nikdy nevyslovila jedinou stížnost.“

„Spát s někým,“ řekla Cersei, „neznamená pojmout ho za manžela. Tenhle rozdíl by snad mohla chápat i taková husa jako Lysa Arryn.“

„Zajisté. Pro dceru pána z Řekotočí nebylo vhodné, aby se provdala za někoho o tolik nižšího původu.“ Malíček roztáhl ruce. „Ovšem teď… sňatek mezi paní Orlího hnízda a pánem Harrenova už není tak nemyslitelný, že ne?“

Tyrion si všiml pohledu, který si vyměnili Paxter Redwyne a Mace Tyrell. „Mohlo by nám to posloužit,“ řekl lord Rowan, „pokud jsi si jistý, že dokážeš zajistit loajalitu té ženy vůči Jeho královskému Veličenstvu.“

„Moji lordi,“ prohlásil nejvyšší septon, „podzimu je již nakrátku a všichni lidé dobrého srdce jsou unaveni válkou. Pokud by lord Baeliš dokázal přivést Údolí zpět ku královu míru bez dalšího krveprolití, bohové by mu zajisté požehnali.“ „Může ale vůbec?“ zeptal se lord Redwyne. „Pánem Orlího hnízda je teď syn Jona Arryna. Lord Robert.“

„Je to ještě chlapec,“ namítl Malíček. „Postarám se o to, aby vyrostl v Joffreyho nejvěrnějšího poddaného a v poslušného přítele nás všech.“

Tyrion toho štíhlého muže se zašpičatělým vousem a nepokojnýma šedozelenýma očima po celou dobu pozoroval. Pán Harrenova, a prázdný titul? Vidíš, otče? Dokonce i kdyby do toho hradu v životě nevkročil, pouhý titul ten sňatek umožňuje, což Malíček jistě věděl od začátku.

„Nepřátel rozhodně nemáme poskrovnu,“ řekl ser Kevan Lannister. „Pokud bychom dokázali udržet Orlí hnízdo stranou válčení, bylo by to jen dobře. Přikláním se k tomu, abychom se přesvědčili, čeho dokáže v této záležitosti lord Petyr dosáhnout.“ Ser Kevan byl předvojem svého bratra v radě, jak Tyrion věděl na základě dlouholeté zkušenosti; nikdy nepřišel s myšlenkou, která by již nenapadla lorda Tywina. Všechno bylo projednáno předem, usoudil, a tato diskuse není nic víc než představení.

Ovce mekotaly na souhlas, neuvědomujíce si, jak úpravně byly ostříhány, takže připadlo Tyrionovi, aby vznesl námitku. „Jak bude koruna bez lorda Petyra splácet svoje dluhy? Je naším čarodějem mince, a nemáme nikoho, kým bychom ho nahradili.“

Malíček se usmál. „Můj malý přítel je příliš laskavý. Jediné, co umím, je počítat měďáky, jak říkával král Robert. Jakýkoli zběhlý kupec by to zvládl taky… a Lannister, požehnaný bohatstvím Casterlyovy skály, mne nepochybně ještě překoná.“

Zlatě tečkované oči lorda Tywina se střetly s nespárovaným pohledem jeho syna. „Věřím, že jsi pro tuto úlohu jako stvořený.“

„Vskutku!“ přitakal ser Kevan srdečně. „Nepochybuji o tom, že z tebe bude skvělý správce pokladny, Tyrione.“

Lord Tywin se otočil zpátky k Malíčkovi. „Pokud tě Lysa Arryn přijme za manžela a vrátí se ku královu míru, opětovně uvedeme lorda Roberta do úřadu Strážce východu. Kdy bys mohl odcestovat?“

„Zítra, pokud to větry dovolí. Venku za řetězem kotví braavoská galéra, ze které přepravují náklad do přístavu ve člunech. Mořský král. Jejího kapitána zastihnu v přístavišti,“ „Zmeškáš královskou svatbu,“ poznamenal Mace Tyrell.

Petyr Baeliš pokrčil rameny. „Přílivy a nevěsty na nikoho nečekají, můj pane. Jakmile začnou podzimní bouře, cesta bude mnohem nebezpečnější. Kdybych se měl utopit, rozhodně by to nepřidalo mému kouzlu ženicha.“

Lord Tyrell se uchechtl. „To je pravda. Lépe nic neodkládat.“

„Ať tě bohové požehnají dobrým větrem,“ řekl nejvyšší septon. „Celé Královo přístaviště se bude modlit za úspěch tvého snažení.“

Lord Redwyne se poškrábal na nose. „Mohli bychom se vrátit k záležitosti spojenectví s Greyjoyem? Podle mého názoru toho máme hodně, co ještě zbývá probrat. Greyjoyovy válečné veslice rozšíří mou flotilu a budeme s nimi natolik silní, abychom zdárně napadli Dračí kámen a jednou provždy skoncovali s nároky Stannise Baratheona.“

„Lodě krále Balona jsou v současné době zaneprázdněny,“ poznamenal lord Tywin zdvořile, „stejně jako jsme my. Greyjoy požaduje jako odměnu za svoje spojenectví polovinu království, jenže co udělá, aby si ji zasloužil? Bude bojovat proti Starkům? To už přece dělá. Proč bychom mu měli platit za něco, co nám dává zadarmo? Tím nejlepším, co můžeme udělat ohledně našeho lorda ze Štítu, je podle mého názoru nic. Časem se možná samo naskytne lepší řešení. Takové, které nebude od krále vyžadovat, aby se vzdal poloviny svého království.“

Tyrion svého otce bedlivě pozoroval. Neříká nám všechno. Něco zamlčuje. Vzpomněl si na důležité dopisy, které lord Tywin psal ten večer, kdy se Tyrion odvážil požadovat od něj Casterlyovu skálu. Cože to říkal? Některé bitvy jsou vyhrávány meči a oštěpy, jiné brky a havrany… Přemýšlel, kdo je tím „lepším řešením“ a jaký druh odměny požaduje.

„Snad bychom se měli přesunout k záležitosti sňatku,“ navrhl ser Kevan.

Nejvyšší septon hovořil o přípravách, které jsou konány v Baelorově velkém septu, a Cersei obšírně rozváděla plány týkající se královské hostiny. Tisíc hostí nakrmí v trůnní síni, ale mnohem víc venku na nádvořích. Vnější a střední nádvoří hradu budou okrášleny hedvábím, budou tam stoly prohýbající se jídlem a sudy piva pro všechny, kteří se nevejdou do síně. „Tvoje Výsosti,“ ozval se velmistr Pycelle, „co se týče počtu našich hostí… přiletěl k nám havran ze Slunečního oštěpu. Už v tuto chvíli, zatímco tu spolu hovoříme, jsou na cestě ke Královu přístavišti tři stovky Dornů a doufají, že se dostaví včas ještě před svatbou.“

„Kudy sem jedou?“ vyhrkl Mace Tyrell zhurta. „Nepožádali mne o svolení jet přes moje území.“ Tyrion si všiml, že jeho silný krk zalila temná červeň. Dornové a Vysoká zahrada se nikdy neměli navzájem v lásce; během staletí vedli nesčetně pohraničních válek a pořádali nájezdy jedni proti druhým přes hory a blata dokonce i v mírových dobách. Jejich nepřátelství mírně polevilo, poté co se Dorne stalo součástí Sedmi království…, dokud ovšem dornský princ zvaný Rudá zmije nezmrzačil mladého dědice Vysoké zahrady při turnaji. Tohle by mohlo být dost zajímavé, pomyslel si trpaslík, který čekal, aby viděl, jak si s tím jeho otec poradí.

„Princ Doran přijíždí na pozvání mého syna,“ řekl lord Tywin nevzrušeně, „nejenom aby se připojil ke královské oslavě, ale také aby si nárokoval své místo v této radě a spravedlnost, kterou mu Robert upřel za vraždu jeho sestry Elii a jejích dětí.“

Tyrion pozoroval obličeje lordů Tyrella, Redwyna a Rowana a přemýšlel, zda bude mít některý z těch tří dost odvahy na to, aby se zeptal: „Ale lorde Tywine, nebyl jsi to ty, kdo jejich mrtvoly předložil Robertovi, zahalené v lannisterských pláštích?“ Žádný z nich to neudělal, ale přesto to měli vepsáno ve tvářích. Redwynovi je to jedno, pomyslel si, zato Rowan vypadá, jako by se měl zadusit.

„Až se král ožení s tvou Margaery a Myrcella s princem Trystanem, budeme dohromady jedna velká rodina,“ připomněl ser Kevan Macemu Tyrellovi. „Stará nepřátelství je lépe zanechat minulosti, nemyslíš, můj pane?“

„Je to svatba mé dcery -“

„- a mého vnuka,“ dodal lord Tywin pevným hlasem. „Zajisté nikoli místo pro sváry, že ano?“

„Já nemám s Doranem Martellem žádný svár,“ nedal se odbýt lord Tyrell, třebaže jeho tón byl víc než mírně vzdorovitý. „Pokud si však přeje projet Rovinou v míru, musí požádat o mé svolení.“

Toho se sotva dočkáš, pomyslel si Tyrion, vystoupí na Kostěnou cestu, nedaleko Létohradu se stočí na východ a přijede sem po královské cestě.

„Tři stovky Dornů by neměly narušit naše plány,“ řekla Cersei. „Zbrojnoše nakrmíme na nádvoří, pro lordy a urozené rytíře vmáčkneme nějaké lavice navíc do trůnní síně a pro prince Dorana jistě najdeme čestné místo na stupínku.“

Ne vedle mě, zračilo se v očích Maceho Tyrella, ale jinak lord z Vysoké zahrady neřekl ani slovo, jen stroze přikývl.

„Snad bychom se mohli přesunout k příjemnější úloze,“ řekl lord Tywin. „Ovoce vítězství čeká na rozdělení.“

„Co by mohlo být sladšího?“ řekl Malíček, který již zhltl pořádnou porci, Harrenov.

Každý lord měl svoje vlastní požadavky; ten hrad a tamtu ves, kousky území, říčku, les, poručnictví synů z jistých méně významných rodů, kteří zůstali v důsledku bitev bez otců. Naštěstí bylo tohoto ovoce hojně, a sirotkové i hrady se dostali na všechny. Varys měl seznamy. Pod ohnivým srdcem Stannise a jeho Pána světla přišlo o život čtyřicet sedm menších lordů a šest set devatenáct rytířů společně s několika tisícovkami obyčejných vojáků. Všichni to byli zrádci, a tudíž byli jejich potomci vyděděni a jejich území a hrady rozdány těm, kdo se projevili jako loajálnější.

Vysoká zahrada sklidila nejbohatší žeň. Tyrion po očku pozoroval široké břicho Maceho Tyrella a říkal si: Tenhle lord má vskutku obdivuhodný apetit. Tyrell požadoval pozemky a hrady lorda Alestera Florenta, svého vlastního vazala, který měl neobyčejně špatný úsudek, jenž se projevil tím, že se nejdříve postavil za Renlyho a posléze za Stannise. Lord Tywin mu s potěšením vyhověl. Hrad na Jasné vodě a všechny příslušné pozemky i důchody byly uděleny druhorozenému synovi lorda Tyrella, seru Garlanovi, čímž se z něho šmahem stal velký pán. Jeho starší bratr měl samozřejmě zdědit samotnou Vysokou zahradu.

Menší plochy půdy byly uděleny lordu Rowanovi a vyčleněny stranou pro lorda Tarlyho, lady Oakheart a další zasloužilé, ovšem nikoli přítomné. Lord Redwyne žádal pouze třicetiletou úlevu na daních, které Malíček a jeho vinařští správcové uvalili na jednu z nejlepších vinic Stromoviny. Když mu to bylo přislíbeno, prohlásil, že je spokojen, a navrhl, aby poslali pro soudek stromovinského zlatého a připili na zdraví dobrému králi Joffreymu a jeho moudrému a benevolentnímu pobočníkovi. Tehdy ztratila Cersei trpělivost.

„Joff potřebuje meče, ne přípitky,“ vyštěkla. „Jeho říše je stále sužována rádoby uchvatiteli a samozvanými králi.“

„Ale ne nadlouho, jak se domnívám,“ řekl Varys vemlouvavě.

„Ještě zbývá vyřešit pár dalších záležitosti, moji lordi,“ Ser Kevan nahlédl do svých papírů. „Ser Addam našel nějaké krystaly z koruny nejvyššího septona. Nyní už je jisté, že zloději krystaly vyloupali a zlato rozpustilí.“

„Náš Otec na nebesích zná jejich vinu a bude je všechny spravedlivě soudit,“ pronesl nejvyšší septon zbožným hlasem.

„To nepochybně bude,“ přitakal lord Tywin. „Přesto musíš mít na králově svatbě na hlavě korunu. Cersei, povolej zlatníky, musíme se postarat o náhradu.“ Nečekal na její odpověď a okamžitě se otočil k Varysovi. „Ještě nějaké nové zprávy?“

Eunuch vytáhl z rukávu pergamen. „Nedaleko od Prstů spatřili krakatici.“ Zahihňal se. „Pozor, ne Greyjoye, ale opravdovou krakatici. Zaútočila na ibenskou velrybářskou loď a stáhla ji pod hladinu. Bojuje se na Kamennoschodech a na spadnutí je i další válka mezi Tyrošem a Lysem. Oba doufají, že si na svou stranu získají jako spojence Myr. Námořníci z dalekého Nefritového moře hlásí, že se v Qarthu vylíhl tříhlavý drak a je divem města -“

„Draci a krakatice nás nezajímají, bez ohledu na počet jejich hlav,“ namítl lord Tywin. „Nenašli tvoji našeptávači náhodou nějakou stopu po synovi mého bratra?“

„Běda, náš milovaný Tyrek dočista zmizel, ubohý statečný hoch.“ Zdálo se, že Varys nemá daleko k slzám.

„Tywine,“ řekl ser Kevan, než mohl lord Tywin dát průchod své zjevné nevoli, „někteří ze zlatých plášťů, kteří dezertovali během bitvy, se vrátili zpátky ke kasárnám. Domnívají se, že by se mohli znovu ujmout svých povinností. Ser Addam si přeje vědět, co s nimi má dělat.“

„Mohli svou zbabělostí ohrozit Joffa,“ řekla Cersei okamžitě. „Chci, aby byli do jednoho popraveni.“

Varys si povzdechl. „Zajisté si svým chování vysloužili smrt, Tvoje Výsosti, to nikdo nepopírá. Přesto bychom snad byli moudřejší, kdybychom je poslali k Noční hlídce. Poslední dobou dostáváme od Zdi znepokojivé zprávy. O tom, jak se tlupy divokých…“

„Divocí, krakatice a draci.“ Mace Tyrell se uchechtl. „To opravdu nemá žádné důležitější věci na projednání?“

Lord Tywin Varysův návrh ignoroval. „Zběhové nám nejlépe poslouží jako odstrašující příklad. Rozbijte jim kolena kladivy. Pak už neutečou. Ať všichni vidí zrádce žebrat v ulicích.“ Rozhlédl se po délce stolu, aby viděl, zda s ním některý z lordů nesouhlasí.

Tyrion si vzpomněl na svou návštěvu na Zdi, na kraby, o které se dělil se starým lordem Mormontem a jeho důstojníky. Vzpomněl si také na obavy Starého medvěda. „Snad bychom měli rozbít kolena jen několika, aby posloužili jako výstraha pro ostatní. Dejme tomu těm, co zabili sera Jacelyna. Ostatní můžeme poslat Marshovi, Zeď má žalostně málo mužů. Kdyby měla padnout…“

„… divocí zaplaví sever,“ dořekl Jeho otec, „a Starkové a Greyjoyové budou mít dalšího nepřítele, se kterým se budou muset potýkat. Nepřejí si být poddanými Železného trůnu, jak se zdá, tak jakým právem k němu vzhlížejí s prosbou o pomoc? Jak král Robb, tak král Balon si dělají nárok na sever. Ať si ho tedy brání, bude-li to v jejich silách. A jestli ne, ten Mance Nájezdník by se nám mohl dokonce osvědčit jako vděčný spojenec.“ Lord Tywin pohlédl na svého bratra. „Ještě něco?“

Ser Kevan zavrtěl hlavou. „Skončili jsme. Moji lordi. Jeho Veličenstvo král Joffrey by si nepochybně přálo poděkovat vám všem za vaši moudrost a dobré rady.“

„Rád bych si nyní pohovořil v soukromí se svými dětmi,“ řekl lord Tywin, když se ostatní zvedali k odchodu. „S tebou taky, Kevane.“

Ostatní rádci se poslušně rozloučili a odešli, Varys jako první. Tyrell s Redwynem jako poslední. Když byla síň prázdná, kromě čtyř Lannisterů, ser Kevan zavřel dveře.

„Správce pokladny?“ řekl Tyrion přiškrceným hlasem. „Čí to byl nápad, prosím?“

„Lorda Petyra,“ odpověděl jeho otec, „ovšem nám jen poslouží, když bude královská pokladnice v rukou Lannisterů. Je po tobě žádáno, abys vykonával důležitou práci. Bojíš se snad, že nejsi schopen zhostit se takové úlohy?“

„Ne,“ odvětil Tyrion. „Obávám se pasti. Malíček je nepředvídatelný a ambiciózní. Já mu nevěřím. A neměl bys ani ty.“

„Získal na naši stranu Vysokou zahradu…,“ začala Cersei,

„…a prodal ti Neda Starka, já vím. Stejně rychle prodá i nás. Mince může být ve špatných rukou stejně nebezpečná jako meč.“

Jeho strýc Kevan si ho změřil udiveným pohledem. „Pro nás zajisté ne. Zlato Casterlyovy skály…“

„… se vykopává ze země. Malíčkovo zlato vzniká z ničeho, stačí, když luskne prsty.“

„Užitečnější umění než kterékoli z tvých, drahý bratře,“ zavrněla Cersei hlasem sladkým záští.

„Malíček je lhář-“

„- a taky černý, jak řekl havran o vráně.“

Lord Tywin uhodil pěstí do desky stolu. „A Dost! Už nechci slyšet z toho vašeho nesmyslného tlachání ani slovo. Oba jste Lannisterové a měli byste se podle toho chovat!“

Ser Kevan si odkašlal. „Raději na Orlím hnízdě uvidím Petyra Baeliše než kteréhokoli jiného z nápadníků lady Lysy. Yohn Royce, Lyn Corbray, Horton Redfort…, všichni jsou to svým způsobem velice nebezpeční muži, a hrdí. Malíček je možná vychytralý, ale nemá dost urozený původ, ani vojenské zkušenosti či velitelskou autoritu. Lordi z Údolí nikdy nepřijmou někoho takového za svého pána.“ Podíval se na svého bratra. Když lord Tywin přikývl, pokračoval: „A je tu ještě něco - lord Petyr nám znovu prokázal svou loajalitu. Včera přinesl zprávu o plánu Tyrellů odvézt Sansu Stark na ‘návštěvu‘ do Vysoké zahrady a tam ji provdat za nejstaršího syna lorda Maceho, Willase.“

„Tuhle zvěst ti přinesl Malíček?“ Tyrion se opřel o desku stolu. „Ne náš mistr našeptávačů? To je zajímavé.“

Cersei pohlédla na jejich strýce plna nevíry. „Sansa je moje rukojmí. Nikam nepojede bez mého svolení.“

„Svolení, které musíš lordu Tyrellovi chtěj nechtěj dát, pokud o něj požádá,“ poznamenal jejich otec. „Odmítnout ho by bylo totéž, jako kdybychom prohlásili, že mu nedůvěřujeme. Mohl by to považovat za urážku.“

„Aťsi považuje. Co je nám do toho?“

Ženská bláznivá, pomyslel si Tyrion. „Drahá sestro,“ vysvětloval trpělivě, „uraz Tyrella a urazíš i Redwyna, Tarlyho, Rowana a taky Hightowera a možná všichni začnou přemýšlet, zda by jejich tužbám lépe neodpovídal Robb Stark.“

„Nedopustím, aby byla růže v posteli se zlovlkem,“ prohlásil lord Tywin. „Musíme tomu předejít.“

„Jak?“ zeptala se Cersei.

„Sňatkem. Pro začátek tvým.“

Přišlo to tak náhle, že Cersei mohla jen nevěřícně vytřeštit oči. Pak její obličej zrudl, jako by jí byli vyťali políčky na obě tváře. „Ne. Podruhé už ne. To neudělám.“

„Tvoje Výsosti,“ řekl ser Kevan zdvořile, „jsi mladá žena, stále pohledná a plodná. Zajisté si nepřeješ strávit zbytek života sama? A nový sňatek by jednou provždy učinil přítrž těm řečem o krvesmilstvu.“

„Dokud zůstáváš neprovdaná, umožňuješ Stannisovi šířit ty jeho nechutné pomluvy,“ řekl lord Tywin své dceři. „Musíš mít ve svém loži nového manžela, který s tebou zplodí děti.“

„Tři děti jsou pro mne zcela dostačující. Jsem královna Sedmi království, ne chovná klisna! Královna regentka!“

„Jsi moje dcera a uděláš, co ti poručím.“

Vstala. „Já tady nebudu sedět a poslouchat tyhle -“

„Budeš, pokud si přeješ mít nějaké slovo ohledně výběru svého příštího manžela,“ řekl lord Tywin klidným hlasem.

Když zaváhala a pak se posadila, Tyrion věděl, že je ztracená, a to i navzdory jejímu hlasitému prohlášení: „Já se znovu neprovdám!“

„Provdáš a přivedeš na svět další děti. Každé dítě, které porodíš, učiní ze Stannise tím většího lháře.“ Oči jejího otce jako by ji přišpendlily do křesla. „Mace Tyrell, Paxter Redwyne a Doran Martell jsou ženatí s mladšími ženami, které je s největší pravděpodobností přežijí. Manželka Balona Greyjoye je sice už starší a churavá, ale takový svazek by nás jen zavázal ke spojenectví s Železnými ostrovy a já si nemyslím, že by to byl nejmoudřejší tah.“

„Ne,“ procedila Cersei mezi bezkrevnými rty. „Ne. Ne, ne.“

Tyrion nedokázal úplně potlačit úšklebek, který se mu vedral na rty při představě stěhování své sestry na odlehlý a studený Štít. Právě když jsem se chtěl přestat modlit, mi nějaký milostivý bůh seslal tohle.

Lord Tywin pokračoval: „Oberyn Martell by vyhovoval, jenže to by si nevyložili dobře Tyrellové. Tudíž se musíme porozhlédnout po synech. Předpokládám, že ti nebude vadit, když si vezmeš muže mladšího, než jsi sama?“

„Protestuji proti provdání za kohokoli -“

„Uvažoval jsem o Redwynových dvojčatech, Theonu Greyjoyovi, Quentynu Martellovi a řadě dalších. Avšak naše spojenectví s Vysokou zahradou bylo mečem, který porazil Stannise. Měl by být zakalen a zpevněn. Ser Loras se dal k bílým plášťům a ser Garlan se oženil s dívkou z rodu Fossowayů, ale zbývá nejstarší syn, chlapec, kterého měli v úmyslu oženit se Sansou Stark.“

Willas Tyrell. Tyrion se se zvráceným potěšením vyžíval v Cerseině bezmocném vzteku. „To je ten mrzák,“ neodpustil si poznámku.

Jejich otec ho zmrazil pohledem. „Willas je dědicem Vysoké zahrady, a podle všech zpráv je to jemný a zdvořilý mladý muž, který si libuje v četbě knih a pozorování hvězd. Také má vášeň pro chov a šlechtění zvířat, vlastní prý ty nejlepší lovecké psy, dravé ptáky a koně v Sedmi královstvích.“

Dokonalý sňatek, přemítal Tyrion. Cersei má taky vášeň pro šlechtitelství. Litoval ubohého Willase Tyrella a nevěděl, zda se mu chce smát jeho sestře, nebo pro ni plakat.

„Rozhodl jsem se pro Tyrellova dědice,“ uzavřel debatu lord Tywin, „ale pokud dáváš přednost někomu jinému, vyslechnu si tvé důvody.“

„To je od tebe velmi laskavé, otče,“ řekla Cersei s ledovou zdvořilostí. „Je to opravdu těžká volba, kterou mi tu nabízíš. Koho bych si vzala raději, pokrouceného starého dědka, nebo zmrzačeného kluka od psů? Budu potřebovat pár dní na rozmyšlenou. Mám tvé svolení odejít?“

Jsi královna, chtěl jí říct Tyrion. To on by měl žádat tebe o svolení.

„Jdi,“ řekl jejich otec. „Promluvíme si, až se uklidníš. Nezapomeň na svoje povinnosti.“

Cersei spěšně odešla z místnosti, se zuřivostí čišící z ní na první pohled. Přesto nakonec udělá to, co jí otec poručí. Udělala to i tehdy, když jí přikázal provdat se za Roberta. Jenže je tu taky Jaime, kterého je nutno vzít v úvahu. Když se Cersei musela vdát poprvé, byl jejich bratr mnohem mladší; možná se tentokrát nesmíří se sňatkem tak snadno. Nebohý Willas Tyrell by mohl onemocnět náhlým případem meče v útrobách, což by mohlo poněkud narušit spojenectví mezi Vysokou zahradou a Casterlyovou skálou. Měl bych něco říct, ale co? Promiň, otče, ale tvá dcera by se raději provdala za svého bratra?

„Tyrione.“

Vyčaroval na tváři rezignovaný úsměv. „Slyším herolda povolávajícího mne na kolbiště?“

„Tvou velkou slabostí je tvoje děvkaření,“ řekl lord Tywin bez jakýchkoli dlouhých cavyků, „ale možná na tom nesu svůj podíl viny i já. Protože nejsi vyšší než chlapec, snadno zapomínám, že jsi ve skutečnosti dospělý muž, se všemi mrzkými mužskými potřebami. Je nejvyšší čas, abychom tě oženili.“

Já už se jednou oženil, copak jsi zapomněl? Tyrionova ústa se zkřivila a zvuk, který z nich vyšel, byl napolo smíchem, napolo zachroptěním.

„Bavíš se při vyhlídce na sňatek?“

„Jenom si představuju, jak nádherným ženichem budu. Všechny strčím do kapsy.“ Manželka by však mohla být tím nejlepším řešením, jaké se mu mohlo naskytnout. Kdyby mu přinesla pozemky a hrad, získal by tím místo kus světa vzdálené od Joffreyho dvora… a od Cersei a jejich otce.

Na druhé straně měl Šae. Tohle se jí nebude líbit, navzdory tomu, jak mě pořád ujišťuje, že jí stačí ke spokojenosti být moje děvka.

Stěží to však byla námitka, kterou mohl předložit svému otci, a tak se Tyrion vytáhl ve svém křesle o něco výš a řekl: „Máš v úmyslu oženit mne se Sansou Stark. Nebudou však Tyrellové brát ten sňatek jako veřejnou potupu, pokud už mají s tou dívkou svoje plány?“

„Lord Tyrell má jistě v úmyslu nadnést záležitost toho Starkova děvčete až po Joffreyho svatbě. Pokud se Sansa provdá ještě předtím, jak to může považovat za urážku, když nám nevyjevil sebemenší náznak svých úmyslů?“

„To je pravda,“ přitakal ser Kevan, „a jakýkoli přetrvávající vzdor by měl být utišen nabídkou Cerseiny ruky pro jeho Willase.“

Tyrion si zamnul pahýl nosu. Tkáň jizvy někdy nesnesitelně svědila. „Jeho Výsost královský uher činil Sanse ze života peklo od té doby, co její otec zemřel, a teď, když se Joffreyho konečně zbavila, ji přinutíš, aby se provdala za mě. To mi připadá výjimečně kruté. Dokonce i na tebe, otče.“

„Copak máš snad v úmyslu chovat se k ní nedobře?“ Znělo to spíš zvědavě než starostlivě. „Štěstí té dívky mně nezajímá a nemělo by ani tebe. Naše spojenectví na jihu je možná tak pevné jako Casterlyova skála, ale zbývá získat sever, a klíčem k severu je Sansa Stark.“

„Je to ještě dítě.“

„Tvoje sestra přísahá, že už měla krvácení. Pokud ano, je to žena, hotová provdat se. Musíš ji připravit o panenství, aby nemohl žádný muž tvrdit, že sňatek nebyl završen. Jestli potom dáš přednost tomu, že počkáš rok či dva, než s ní půjdeš znovu na lože, to už je tvoje věc a máš na to právo.“

Šae je jediná žena, kterou teď potřebuju, pomyslel si unaveně, a Sansa je malé děvče, bez ohledu na to, co říkáš. „Pokud je tvým cílem zabránit tomu, aby ji dostali Tyrellové, proč ji nevrátíš zpátky její matce? Možná by to přesvědčilo Robba Starka, aby ohnul koleno.“

Pohled lorda Tywina byl plný pohrdání. „Pošli ji do Řekotočí a její matka ji provdá za Blackwooda nebo Mallistera, aby posílila vliv svého syna podél Trojzubce. Pošli ji na sever a než se měsíc otočí, bude provdána za nějakého Manderlyho nebo Umbera. A přesto není tady u dvora o nic méně v nebezpečí, jak dokazuje ta záležitost s Tyrelly. Musí se provdat za Lannistera, a to co nejdříve.“

„Muž, který se ožení se Sansou Stark, si může v jejím jménu činit nárok na Zimohrad,“ vložil se do hovoru jeho strýc Kevan. „Tohle tě nenapadlo?“

„Když si tu dívku nevezmeš ty, dáme ji jednomu z tvých bratranců,“ řekl jeho otec. „Kevane, je Lancel dost silný, aby se mohl oženit, co myslíš?“

Ser Kevan zaváhal. „Když ji přivedeme k jeho loži, mohl by odříkat slova,.., ale aby sňatek završil tím, že ji připraví o panenství, to ne… navrhoval bych jedno z dvojčat, ale Starkové je oba drží v Řekotočí. Mají také Gennina chlapce Tiona, jinak by mohl posloužit.“

Tyrion je nechal hrát jejich frašku; věděl, že to všechno předvádějí jen kvůli němu. Sansa Stark, přemítal. Tiše mluvící a sladce vonící Sansa, která milovala hedvábí, písně, ušlechtilost a vysoké galantní rytíře s pohlednými tvářemi. Měl pocit, jako by byl zpátky na mostě z lodí, s palubou houpající se mu pod nohama.

„Žádal jsi mně, abych tě odměnil za tvé úsilí v bitvě,“ připomněl mu důrazně lord Tywin. „Tady se ti naskýtá šance, Tyrione, ta nejlepší, jakou pravděpodobně kdy dostaneš.“ Netrpělivě bubnoval prsty do desky stolu. „Kdysi jsem doufal, že ožením tvého bratra s Lysou Tully, ale než byly dokončeny přípravy, Aerys jmenoval Jaimeho do své Královské gardy. Když jsem navrhl lordu Hosterovi, aby se Lysa místo toho provdala ze tebe, vzkázal mi, že pro svou dceru chce celého muže.“

A tak ji provdal za Jona Arryna, který byl tak stár, že mohl být jejím dědečkem. Tyrion byl nakloněn spíš tomu, aby za to byl teď vděčný než mrzutý, když vzal v úvahu, co se z Lysy Arryn stalo.

„Když jsem tě nabídl Dornům, vyložili si můj návrh jako urážku,“ pokračoval lord Tywin. „V pozdějších letech jsem obdržel podobné odpovědi od Yohna Roycea a Leytona Hightowera. Nakonec jsem klesl až tak hluboko, že jsem navrhl, že bys mohl pojmout za manželku to Florentovo děvče, které Robert připravil o panenství na svatebním loži svého bratra, ale její otec dal přednost tomu, že ji dal jednomu ze svých vlastních rytířů.

Pokud nepřijmeš za manželku to Starkovo děvče, najdu ti jinou ženu. Někde v říši je určitě nějaký malý lord, který se s radostí rozloučí se svou dcerou výměnou za přátelství Casterlyovy skály. Lady Tanda například navrhla svoji Lollys…“

Tyrion se otřásl odporem. „To bych si to raději uřízl a nakrmil tím kozy.“

„V tom případě otevři oči. Starkovo děvče je mladé, pohledné, toho nejurozenějšího původu a stále panna. Proč bys měl váhat?“ Proč vskutku? „Prostě už jsem takový. Ač je to s podivem, raději bych měl ženu, která mě ve své posteli chce.“

„Jestli si myslíš, že ty tvoje děvky o tebe v posteli stojí, tak jsi ještě větší blázen, než jsem myslel,“ řekl lord Tywin. „Zklamal jsi mne, Tyrione. Doufal jsem, že by tě takový sňatek mohl potěšit.“

„Ano, všichni víme, jak moc ti záleží na mém štěstí, otče. Jenže k této záležitosti by se dalo říct ještě něco. Klíč k severu, říkáš? Sever teď drží Greyjoyové a král Balon má taky dceru. Proč Sansa Stark, a ne ona?“ Podíval se svému otci do chladných zelených očí s jasnými zlatými tečkami.

Tywin Lannister sepjal prsty a podepřel si jimi bradu. „Balon Greyjoy smýšlí v pojmech drancování, nikoli vlády. Dopřej mu, ať si užije svou podzimní korunu a protrpí severskou zimu. Neposkytne svým novým poddaným jediný důvod k tomu, aby ho milovali. Až přijde jaro, seveřané budou mít krakatic až po krk. Když pak přijdeš ty a přivedeš domů vnuka Eddarda Starka, aby si právem prvorozeného zabral to, co mu náleží, jak šlechta, tak prostý lid povstanou jako jeden, aby ho posadili do panovnického křesla jeho předků. Jsi schopen obtěžkat ženu dítětem, jak doufám?“

„Věřím, že ano,“ řekl naježeně. „Přiznávám, že to nemohu dokázat. Třebaže nikdo nemůže říct, že jsem se o to nesnažil. Vždyť sázím svoje malá semínka tak často, jak jen mohu…“

„Ve všech strouhách a příkopech kolem,“ dořekl za něj lord Tywin, „do chudé hlíny, kde zapouštějí kořínky jako bastardí plevel. Je nejvyšší čas, aby ses začal starat o ušlechtilejší zahradu.“ Vstal. „Nikdy nebudeš mít Casterlyovu skálu, to tě ujišťuji. Ale ožeň se se Sansou Stark a možná získáš Zimohrad.“

Tyrion Lannister, lord protektor ze Zimohradu. Při té vyhlídce mu přeběhlo po páteři podivné zamrazení. „Velmi dobře, otče,“ řekl pomalu, „jenže v tvých rohožích je jeden ošklivý velký šváb. Robb Stark je stejně schopen jako já, jak se domnívám, a slíbil, že se ožení s jednou z mnoha Freyových plodných dcer či vnuček. A jakmile Mladý vlk zplodí vlčata, jakékoli štěně, co přivede na svět Sansa, bude dědicem ničeho.“

Zdálo se, že ani tohle lordu Tywinovi starosti nedělá. „Robb Stark s žádnou plodnou Freyovou děti na svět nepřivede, to ti mohu zaručit. Obdržel jsem zprávu, se kterou jsem zatím nepovažoval za vhodné podělit se v radě, třebaže nepochybuji o tom, že dobří lordi se ji brzy dozvědí. Mladý vlk pojal za manželku nejstarší dceru Gawena Westerlinga.“

Tyrion na okamžik nevěřil svým uším. „On porušil svou vlastní přísahu?“ vydechl udiveně. „Zavrhl Freye kvůli…“ Slova mu došla.

„Šestnáctileté panně jménem Jeyne,“ řekl ser Kevan. „Lord Gawen mi ji kdysi nabídl pro Willema nebo Martyna, ale já ho musel odmítnout. Gawen je dobrý muž, jenže jeho manželka Sybell pochází z rodu Kořenářů. Nikdy se s ní neměl oženit. Ti Westerlingové vždycky měli víc cti než rozumu. Děd lady Sybell byl obchodník s šafránem a pepřem, téměř tak nízkého původu jako ten pašerák, co si ho hýčká Stannis. A její babička byla nějaká ženština, kterou si sem přivedl z východu, příšerná stará čarodějnice, údajně čarodějka. Říkali jí maegi. Nikdo nedokázal vyslovit její pravé jméno. Polovina Lannisportu za ní chodidla kvůli lektvarům, nápojům lásky a podobně.“ Pokrčil rameny. „Ta už je samozřejmě dlouho mrtvá. A Jeyne mi připadala jako sladká dívčina, to tě ujišťuji, byť jsem ji viděl jen jednou. Ovšem s tak pochybnou krví…“

Poněvadž se Tyrion kdysi oženil s nevěstkou, nesdílel zcela zděšení svého strýce při pomyšlení na sňatek s dívkou, jejíž dědeček byl obchodník. Přesto… Sladká dívčina, řekl ser Kevan, jenže hodně jedů má sladkou příchuť. Westerlingové byli starým rodem, ale spíš hrdým než mocným. Nepřekvapilo by ho, kdyby se dozvěděl, že lady Sybell byla bohatší než její vysoce urozený manžel. Doly Westerlingů byly vyčerpány už před lety, své nejlepší pozemky museli prodat nebo zastavit a Skalisko bylo spíš ruinou než hradem. Avšak romantickou ruinou, čnící tak hrdě nad mořem. „To mne překvapuje,“ musel uznat. „Považoval jsem Robba Starka za rozumnějšího.“

„Je to šestnáctiletý chlapec,“ řekl lord Tywin. „V tomto věku má rozum malou váhu ve srovnání s vášní, láskou a ctí.“

„Porušil svůj vlastní slib, urazil svého spojence, znesvětil slavnostní přísahu. Co je na tom čestného?“

Odpověděl mu ser Kevan. „Upřednostnil čest té dívky před svou vlastní. Jakmile ji zbavil panenství, neviděl před sebou jinou možnost.“

„Bylo by laskavější, kdyby ji ponechal s bastardem v břiše,“ vyhrkl Tyrion neomaleně. Westerlingům teď hrozí, že přijdou o všechno; o svoje pozemky, hrad, a nakonec i o své životy. Lannisterové vždy splácí své dluhy.

„Jeyne Westerling je pravá dcera své matky,“ řekl lord Tywin, „a Robb Stark je synem svého otce.“

Zdálo se, že zrada Westerlingů nerozzuřila jeho otce natolik, jak by Tyrion očekával. O lordu Tywinovi bylo známo, že nestrpí neposlušnost mezi svými vazaly. Ještě když byl mladý, potrestal hrdé Reyny, rudé lvy z Kastameru a prastarý rod Tarbeků z Tarbekova tím, že je vyhladil i s kořeny. Zpěváci o tom dokonce složili poněkud pochmurnou píseň. A kdo jsi ty? řekl hrdý lord, že před tebou musím k zemi pokleknout? Jen kočka v jiném kožichu, v kožichu zlatém neb kožichu rudém, každý lev má drápy své. A ty mé jsou dlouhé a ostré, můj pane, tak dlouhé a ostré jako tvé. Tak řekl a děl pán Kastameru ale nyní deště smáčí jeho síň a nikdo ho už neslyší. O mnoho let později, když neposlušnost postihla i lorda Farmana z Krásohradu, poslal k němu lord Tywin vyslance s loutnou namísto dopisu. A jakmile lord Farman uslyšel tóny písně „Deště Kastameru“ rozléhající se velkou síní jeho hradu, přešla ho všechna odbojnost. A kdyby píseň nestačila, trosky pevností Reynů a Tarbeků ještě stále stojí jako tišší svědkové osudu, jenž očekává ty, kdo podcení moc pánů Casterlyovy skály.

„Skalisko není daleko od Tarbekova a Kastameru,“ poznamenal Tyrion. „Člověk by si myslel, že Westerlingové tamtudy museli občas projet a že si vzali ponaučení.“

„Možná i projeli,“ řekl lord Tywin. „Ti si na Kastamer dobře pamatují, tím si buď jistý.“

„Že by byli Westerlingové a Kořenáři takoví blázni, aby věřili, že vlk dokáže porazit lva?“

Byly chvíle, byť vzácné, kdy hrozilo, že se lord Tywin Lannister dá do smíchu; ve skutečnosti to nikdy neudělal, ale ta hrozba byla k nevydržení. „I největší blázni se mohou ukázat jako chytřejší než ti, kdo se jim směji,“ řekl, a hned nato dodal: „Oženíš se se Sansou Stark. A to brzy.“

CATELYN

Přinesli mrtvoly na ramenou a položili je pod stupínek. Na pochodněmi zalitou síň padlo ticho a v tom tichu slyšela Catelyn Šedého větra, jak vyje o polovinu hradu dál. Cítí krev, pomyslela si, přes kamenné zdi a dřevené dveře, skrz noc a déšť, i tak cítí pach smrti a zmaru.

Stála po Robbově levici vedle vysokého křesla, a na okamžik měla téměř pocit, jako by shlížela dolů na své vlastní mrtvé děti, na Brana a Rickona. Tihle dva chlapci byli starší než oni, ale ve smrti jako by se scvrkli. Nazí a mokří vypadali tak malí, tak nehybní, že bylo těžké vybavit si, jací byli živí.

Světlovlasý chlapec si chtěl nechat narůst vous. Tváře a bradu nad rudou změtí, kterou nadělal nůž z jeho hrdla, pokrývalo světlé nažloutlé chmýří. Dlouhé zlaté vlasy měl stále mokré, jako by ho byli vytáhli z lázně. Podle vzhledu zemřel pokojně, možná ve spánku, zato jeho hnědovlasý bratranec bojoval o život. Na pažích, kterými se pokoušel odrážet čepele mečů, měl sečné rány a z bezjazyčných úst mnoha bodných ran, které pokrývaly jeho hrudník a břicho, stále pomalu vytékala rudá krev, třebaže déšť je všechny omyl téměř dosucha.

Ještě než vešel Robb do síně, nasadil si na hlavu korunu, jejíž bronz se nyní temně leskl ve světle pochodní. Oči, kterýma pohlédl na mrtvé, měl skryté ve stínu. Taky v nich vidí Brana a Rickona? Možná by se i dala do pláče, ale žádné slzy jí už nezbyly. Mrtví chlapci byli bledí od dlouhého pobytu ve vězení a oba byli pohlední; krev na jejich hladké vybledlé kůži byla křiklavě rudá, nesnesitelná na pohled. Položí Sansu nahou pod Železný trůn, až ji zabijí? Bude její kůže taky tak bílá a její krev tak rudá? Zvenčí zaznívalo bičování přívalů deště a neutuchající vlčí vytí.

Její bratr Edmure stál po Robbově pravici, s rukou vzadu na opěrce křesla svého otce a obličejem stále napuchlým od spánku. Probudili ho tak jako ji, zabušili na jeho dveře v černi noci, aby ho neomaleně vytrhli ze snů? Byly to dobré sny, bratře? Snil jsi o slunečním svitu, smíchu a dívčích polibcích? Modlím se za to. Její vlastní sny byly temné a hrůzyplné.

V síni před nimi stáli Robbovi kapitáni a lordi vazalové, někteří ve zbroji a plně ozbrojení, jiní více či méně neupravení a polosvlečení. Byli mezi nimi i ser Raynald a jeho strýc ser Rolf, ale Robb považoval za vhodné ušetřit této ohavnosti svou mladičkou královnu. Skalisko není daleko od Casterlyovy skály, vzpomněla si Catelyn. Jeyne si s těmito chlapci možná hrávala, když byli malí.

Znovu pohlédla dolů na mrtvoly panošů Tiona Freye a Willema Lannistera a čekala, až její syn promluví.

Připadalo jí, že uběhla nesmírně dlouhá doba, než Robb konečně zvedl oči od zakrvácených mrtvol. „Malý Jone,“ řekl, „vyřiď svému otci, ať je přivede dovnitř.“ Malý Jon Umber se beze slova otočil, aby ho uposlechl. Jeho rázné kroky se ve velké kamenné síni rozléhaly ozvěnou.

Když Velký Jon prováděl své vězně dovnitř dveřmi, Catelyn si všimla, jak někteří z přítomných o krok couvli, aby jim udělali místo, jako by se zrada mohla nějak přenést dotekem, pohledem, zakašláním. Věznitelé i zajatci si byli hodně podobní; všechno to byli velcí muži s hustými vousy a dlouhými vlasy. Dva z mužů Velkého Jona byli zranění a tři z jejich vězňů taky. Dali se rozlišit pouze díky skutečnosti, že někteří měli meče a oštěpy, zatímco jiní prázdné pochvy. Všichni byli oděni v kroužkové zbroji nebo kožených vestách pošitých železnými destičkami, v těžkých okovaných botách a silných pláštích, některých z vlny, jiných z kožešin. Sever je tvrdý a chladný, a nezná slitování, řekl jí Ned, když přišla poprvé na Zimohrad, před tisícem let. „Pět,“ řekl Robb, když stáli vězňové před ním, mokří a tiší. „To jsou všichni?“

„Bylo jich osm,“ zaburácel Velký Jon. „Dva jsme zabili, když jsme se jich chápali, a třetí umírá.“

Robb se díval do tváří zajatců. „Bylo vás zapotřebí osmi, abyste zabili dva neozbrojené panoše.“

Promluvil Edmure Tully. „Zavraždili taky dva z mých mužů, aby se dostali do věže. Delpa a Elwooda.“

„To nebyla žádná vražda, pane,“ namítl lord Rickard Karstark, s provazy kolem zápěstí a zakrvácenou tváří. „Jakýkoli člověk, který vkročí mezi otce a jeho pomstu, žádá o smrt.“

Jeho slova zvonila Catelyn v uších, tvrdá a krutá jako dunění válečného bubnu. Hrdlo měla vyschlé na kost. To jsem zavinila já. Tihle dva chlapci zemřeli kvůli tomu, aby mohly žít moje dcery.

„Viděl jsem, jak tvoji synové padli, té noci v Šeptajícím lese,“ řekl Robb lordu Karstarkovi, „Tion Frey Torrhena nezabil, Willem Lannister nezabil Eddarda. Jak můžeš tohle zvát pomstou? Bylo to šílenství a krvavá vražda. Tvoji synové zemřeli se ctí na bitevním poli, s meči v rukou.“

„Zemřeli,“ opáčil Rickard Karstark, který stál neochvějně na svém. „Zabil je Králokat. Tito dva jsou ze stejného rodu. Jenom krev může splatit krev.“

„Krev dětí?“ Robb ukázal na mrtvoly. „Jak staří byli? Dvanáct, třináct? Panošové.“

„Panošové umírají v každé bitvě.“

„Umírají v boji, ano. Tion Frey a Willem Lannister odevzdali své meče v Šeptajícím lese. Byli to zajatci, zamčení v cele, spící, neozbrojení… chlapci. Podívej se na ně!“

Lord Karstark pohlédl místo toho na Catelyn. „Pověz své matce, aby se na ně podívala,“ řekl. „Ona je zavraždila stejnou měrou jako já.“

Catelyn musela položit ruku na opěrku Robbova křesla. Síň jako by se kolem ní točila a přepadlo ji nutkání na zvracení.

„Moje matka s tím nemá nic společného,“ řekl Robb hněvivým hlasem. „Byla to tvoje práce. Tvoje vražda. Tvoje zrada.“

„Jak může být zradou zabít Lannistera, když není zradou pustit ho na svobodu?“ opáčil Karstark drsně. „Nebo snad Tvoje Výsost zapomněla, že jsme ve válce s Casterlyovou skálou? Ve válce své nepřátele zabíjíš. Copak tě tohle tvůj otec neučil, chlapče?“

„Chlapče?“ Velký Jon uštědřil Rickardu Karstarkovi ránu okovanou pěstí, po které se lord zhroutil na kolena.

„Nech ho být!“ Robbův hlas zvonil rozkazem. Umber ustoupil od zajatce.

Lord Karstark vyplivl zlomený zub. „Ano, lorde Umbere, nech mě být, ať mě může král vyplísnit, než mi odpustí. Takovým způsobem se totiž vypořádává se zrádci, náš milý Král severu.“ Usmál se vlhkým rudým úsměvem. „Nebo bych ti měl říkat spíš Král, který ztratil sever, Tvoje Výsosti?“

Velký Jon vytrhl muži vedle sebe kopí z ruky a zvedl je k rameni. „Dovol mi probodnout ho, pane. Nech mě otevřít mu břicho, abychom viděli barvu jeho střev.“

Dveře síně se s praskotem otevřely a dovnitř vpadl Černá ryba s vodou stékající po plášti a přilbě. Za ním následovali tullyjští zbrojnoši. Venku proťal oblohu klikatý blesk a do kamenných stěn hradu zabušil prudký černý liják. Ser Brynden si sundal přilbu a padl na koleno. „Tvoje Výsosti,“ řekl jen, ale ponurost v jeho hlase hovořila sama za sebe.

„Vyslechnu si sera Bryndena v soukromí, v audienční síni.“ Robb vstal. „Velký Jone, hlídej tady lorda Karstarka, dokud se nevrátím. Těch ostatních sedm pověs.“

Velký Jon sklonil kopí. „I ty mrtvé?“

„Ano. Nestrpím, aby zrádci znečistili vodu v řekách mého lorda strýce. Nech jimi nakrmit vrány.“

Jeden ze zajatců padl na kolena. „Milost, pane. Já jsem nikoho nezabil, jen jsem stál u dveří a dával pozor na stráže.“

Robb to na okamžik zvažoval. „Věděl jsi, co má lord Rickard v úmyslu? Viděl jsi, jak vytáhli nože? Slyšel jsi výkřiky, nářek, prosby o milost?“

„Ano, viděl a slyšel, ale nijak jsem se na tom nepodílel. Byl jsem jen pozorovatel, přísahám…“

„Lorde Umbere,“ řekl Robb, „tento je jen pozorovatel. Pověs ho jako posledního, aby se mohl dívat, jak ostatní umírají. Matko, strýče, pojďte se mnou, budete-li tak laskavi. Odvrátil se, zatímco muži Velkého Jona obklopili zajatce a hnali je před sebou ze síně hroty kopí. Venku zaburácel hrom, tak hlasitě, že to zaznělo, jako by se hrad kolem nich kácel k zemi. Je tohle zvuk bortícího se království? podivila se Catelyn.

V audienční síni byla tma, ale aspoň tam byl zvuk hromobití tlumen tloušťkou dalších zdí. Vstoupil sluha s olejovou lampou, aby zapálil oheň v krbu, ale Robb ho poslal pryč a nechal si jen lampu. Byly tam stoly a židle, avšak posadil se jen Edmure, který záhy vstal, když si uvědomil, že i všichni ostatní zůstali stát. Robb si sundal korunu z hlavy a položil ji na stůl před sebe.

Černá ryba zavřel dveře. „Karstarkové jsou pryč.“

„Všichni?“ Byl to hněv, nebo zoufalství, co tak zastřelo Robbův hlas? Dokonce ani Catelyn si tím nebyla jistá.

„Všichni bojovníci,“ odpověděl ser Brynden. „Nechali tam jen pár následovnic tábora a několik sluhů s raněnými. Vyptávali jsme se mnohých, abychom si byli jistí. Začali se trousit pryč za soumraku, vykrádali se zpočátku po jednom, po dvou, pak ve větších skupinách. Zraněným mužům a sluhům řekli, ať udržují zapálené táborové ohně, aby nikdo nepoznal, že jsou pryč, ale jakmile se dalo do deště, už na tom stejně nezáleželo.“

„Zorganizují se znovu, někde dál od Řekotočí?“ zeptal se Robb.

„Ne. Jsou rozptýlení, na lovu. Lord Karstark přísahal, že dá ruku své panenské dcery kterémukoli muži urozeného či prostého původu, který mu přinese Králokatovu hlavu.“

Bohové, buďte dobří. Catelyn znovu pocítila, jak ji zalila vlna nevolnosti.

„Do tmy se vypařily téměř tři stovky jezdců a dvakrát tolik zvířat.“ Robb si zamnul spánky v místech, kde koruna zanechala otlak v měkké kůži nad jeho ušima. „Celá těžká jízda Karské bašty je ztracená.“

Ztracená kvůli mně. Kvůli mně, bohové, odpusťte mi. Catelyn nepotřebovala být vojákem, aby pochopila, v jaké pasti se Robb ocitl. V současném okamžiku držel říční krajiny, ale jeho království bylo obklopeno nepřáteli ze všech stran kromě východu, kde v dálce seděla Lysa na svém horském vrcholku. Dokonce ani Trojzubec už nebyl bezpečný, pokud lord Přechodu zruší svoje spojenectví. A teď přijít ještě o Karstarky…

„Z Řekotočí se o tomhle nesmí dostat ani slovo,“ řekl její bratr Edmure. „Lord Tywin by… Lannisterové splácejí svoje dluhy, jak pořád říkají. Matko, buď milosrdná, kdyby se měl tohle dozvědět…“

Sansa. Catelyniny nehty se zaryly do měkkého masa jejích dlaní.

Robb obdařil Edmura pohledem, který mrazil. „Chceš ze mne učinit nejenom vraha, ale taky lháře, strýče?“

„Já nemluvím o lhaní. Prostě nikomu nic neřekneme. Pohřbíme ty chlapce a budeme držet jazyk za zuby, dokud válka neskončí. Willem byl synem Kevana Lannistera a synovcem lorda Tywina. Tion byl syn lady Genny a Freye. Musíme tuto zprávu zamlčet taky před Dvojčaty, dokud…“

„Dokud nedokážeme přivést mrtvé zpátky k životu?“ opáčil Brynden Černá ryba ostře. „Pravda utekla s Karstarky, Edmure. Na takové hry je už příliš pozdě.“

„Dlužím jejich otcům pravdu,“ řekl Robb. „A spravedlnost. Tu jim dlužím taky.“ Pohlédl na svou korunu, na temně lesklý bronz a kruh z železných mečů. „Lord Rickard se mi postavil na odpor. Zradil mne. Nemám jinou možnost než odsoudit ho k smrti. Jen bohové vědí, co udělá karstarská pěchota, která je s Roosem Boltonem, až se dozvědí, že jsem popravil jejich lenního pána jako zrádce. Boltona je třeba varovat.“

„Dědic lorda Karstarka byl taky v Harrenově,“ připomněl mu ser Brynden. „Nejstarší syn, ten, co ho Lannisterové zajali na Zeleném bodci.“

„Harrion. Jmenuje se Harrion.“ Robb se hořce zasmál. „Král by mě znát jména svých nepřátel, nemyslíš?“

Černá ryba se na něj ostře podíval. „Víš to s jistotou? Že zrovna tohle učiní z mladého Karstarka tvého nepřítele?“

„Jak jinak? Chci zabít jeho otce, a za to mi rozhodně nepoděkuje.“

„Možná ano. Jsou synové, kteří své otce nenávidí, a ty z něj šmahem uděláš pána Karské bašty.“

Robb zavrtěl hlavou. „Dokonce i kdyby Harrion byl takový, nikdy otevřeně neodpustí vrahovi svého otce. Jeho vlastní muži by se obrátili proti němu. Takoví jsou seveřané, strýče. Sever si pamatuje.“

„V tom případě mu odpusť,“ naléhal na něj Edmure Tully. Robb na něj pohlédl s upřímnou nevírou v očích.

Edmurův obličej pod jeho pohledem zrudl. „Chci říct, ušetři život toho muže. To, co udělal, se mi nelíbí o nic víc než tobě, pane. Zabil taky moje muže. Nebohý Delp se právě zotavil se zranění, které mu uštědřil Králokat. Karstark musí být zajisté potrestán. Navrhuji, abys ho držel v řetězech.“

„Jako rukojmí?“ řekla Catelyn. To by možná bylo nejlepším řešením…

„Ano, rukojmí!“ Její bratr si to vyložil jako souhlas. „Pošli tomu jeho synovi vzkaz, že dokud ti zůstane loajální, jeho otci se nic nestane. Jinak… teď nemůžeme doufat, že by se nám podařilo znovu získat Freye, ani kdybych se nabídl, že se ožením se všemi jeho dcerami najednou a zplodím s nimi potomky. Kdybychom měli ztratit také Karstarky, jaká nám ještě zbývá naděje?“

„Jaká naděje…“ Robb si zhluboka povzdechl, odhrnul si vlasy z očí a řekl: „Neslyšeli jsme nic od sera Rodrika ze severu, žádnou odpověď od Waldera Freye na naši novou nabídku, jen ticho z Orlího hnízda.“ Otočil se ke své matce. „Copak nám tvoje sestra nikdy neodpoví? Kolikrát jí ještě musím psát? Nevěřím, že žádný z našich ptáků na Orlí hnízdo nedoletěl.“

Catelyn si uvědomila, že její syn chce útěchu, že chce slyšet, že všechno bude zase v pořádku. Její král však potřeboval slyšet pravdu. „Ptáci k ní doletěli. Ačkoli by mohla tvrdit, že nedoletěli, kdyby na to došlo. Z této strany žádnou pomoc neočekávej, Robbe.

Lysa nikdy nebyla statečná. Když jsme spolu vyrůstaly jako děvčata, utíkala a schovávala se, kdykoli provedla něco špatného. Snad si myslela, že náš lord otec se na ni zapomene hněvat, když ji nebude moci najít. Plna strachu utekla i z Králova přístaviště, na nejbezpečnější místo, které zná, a sedí si tam na své hoře v naději, že na ni každý zapomene.“

„Rytíři z Údolí by mohli způsobit zvrat ve vývoji celé války,“ řekl Robb, „jenže když nechce bojovat, tak ať. Žádal jsem jen o to, aby pro nás otevřela Krvavou bránu a poskytla lodě ve Městě racků, které by nás dopravily na sever. Na Vysoké cestě to bude zlé, ale ne zas tolik, jako kdybychom si měli probojovat cestu na sever přes Šíji. Kdybychom se vylodili v Bílém přístavu, mohl bych napadnout Kailinskou držbu zboku a během půlroku odtamtud železné muže vyhnat.“

„To se nestane, pane,“ řekl Černá ryba. „Cat má pravdu. Lady Lysa má příliš velký strach, než aby vpustila do Údolí armádu. Jakoukoli armádu. Krvavá brána zůstane zavřená.“

„Ať ji tedy vezmou Jiní,“ zaklel Robb v návalu zoufalství. „Proklatého Rickarda Karstarka taky. I s Theonem Greyjoyem, Walderem Freyem, Tywinem Lannisterem a všemi ostatními. Bohové, buďte dobří, proč by měl kdokoli chtít být králem? Když všichni vykřikovali Král severu, Král severu, říkal jsem si… přisahal jsem si,.., že budu dobrým králem, čestným jako otec, silným, spravedlivým, loajálním vůči svým přátelům a statečným, když se budu muset postavit nepřátelům… teď nejsem schopen rozpoznat jedny od druhých. Jak se to mohlo všechno takhle zvrhnout? Lord Rickard bojoval po mém boku v půltuctů bitev. Jeho synové pro mne zemřeli v Šeptajícím lese. Tion Frey a Willem Lannister byli moji nepřátelé. A přesto teď musím kvůli nim zabít otce svých mrtvých přátel.“ Přejel pohledem všechny přítomné. „Poděkují mi Lannisterové za hlavu lorda Rickarda? Udělají to Freyové?“

„Ne,“ odpověděl Brynden Černá ryba, neomalený jako vždy.

„Jen další důvod k tomu, abys ušetřil život lorda Rickarda a držel ho jako rukojmí,“ naléhal na něj Edmure.

Robb sáhl oběma rukama dolů, zvedl těžkou korunu z bronzu a železa, posadil si ji zpátky na hlavu a najednou byl opět králem. „Lord Rickard zemře.“

„Ale proč?“ nechápal Edmure. „Sám jsi říkal -“

„Já vím, co jsem řekl, strýče. To nemění nic na tom, co musím udělat.“ Meče koruny se černě rýsovaly proti kůži jeho čela. „V bitvě jsem mohl zabít Tiona a Willema vlastní rukou, jenže tohle nebyla bitva. Spali na svých ložích, nazí a neozbrojení, v cele, kam jsem je nechal vsadit. Rickard Karstark zabil víc než jen Freye a Lannistera. Zabil moji čest. Skoncuju to s ním za úsvitu.“

Když přišel nový den, šedivý a mrazivý, bouře se změnila v neutuchající prudký déšť, ale i přesto byl boží háj zaplněný. Říční lordi a seveřané, lidé urozeného původu i ti obyčejní, rytíři, žoldnéři a štolbové, všichni stáli mezi stromy, aby se stali svědky konce onoho temného nočního tance. Edmure vydal příkazy a do země před strom srdce byl zasazen popravčí špalek. Déšť a listy padaly všude kolem nich a muži Velkého Jona přivedli lorda Rickarda Karstarka skrz dav, s rukama stále svázanýma. Jeho muži již viseli z vysokých hradeb Řekotočí, houpali se na koncích dlouhých provazů, zatímco déšť omýval jejich zmodralé obličeje.

Vedle špalku už čekal Dlouhý Lew, ale Robb mu vzal popravčí sekeru z ruky a nařídil mu, aby ustoupil stranou. „To je moje práce,“ řekl. „Zemře na můj rozkaz. Musí zemřít mou rukou.“

Lord Rickard Karstark strnule sklonil hlavu. „Za tuhle čest ti děkuji, ale za nic jiného.“ Oblékl se na smrt do dlouhé bojové suknice z černé vlny, s rodovým znakem bílého východu slunce na hrudi. „Krev Prvních lidí proudí mými žilami stejně jako tvými, chlapče. Udělal bys dobře, kdyby sis na to vzpomněl. Dostal jsem jméno po tvém dědovi. Pozvedl jsem svoje praporce proti králi Aerysovi za tvého otce a proti králi Joffreymu za tebe. Ve Volském brodu, v Šeptajícím lese a v Bitvě táborů jsem jel vedle tebe, a bojoval jsem s lordem Eddardem na Trojzubci, Jsme příbuzní. Stark a Karstark.“

„Toto příbuzenství ti nezabránilo v tom, abys mne zradil,“ řekl Robb. „A nespasí tě ani teď. Poklekni, můj pane.“

Catelyn věděla, že lord Rickard mluvil pravdu. Karstarkové odvozovali svůj původ od Karlona Starka, jednoho z mladších synů ze Zimohradu, který před tisícem let porazil jakéhosi povstaleckého lorda a byly mu uděleny pozemky za statečnost. Hrad, který si postavil, byl pojmenován Karlonská bašta, ale to se brzy změnilo v Karskou baštou a z karských Starků se během staletí stali Karstarkové.

„Staří bohové či noví, na tom nezáleží,“ řekl lord Rickard jejímu synovi, „žádného člověka neproklejí tak jako toho, kdo vztáhne ruku na svého příbuzného.“

„Poklekni, zrádče,“ řekl Robb znovu. „Nebo ti musím nechat položit hlavu na špalek násilím?“

Lord Karstark poklekl. „Bohové tě budou soudit, tak jako jsi ty odsoudil mne.“ Položil hlavu na špalek.

„Rickarde Karstarku, lorde z Karské bašty.“ Robb zvedl těžkou sekeru oběma rukama. „Zde před zraky bohů a lidí tě shledávám vinným z vraždy a nejvyšší zrady. Ve svém vlastním jménu tě odsuzuji, svýma vlastníma rukama tě připravím o život. Chceš před smrtí ještě něco říct?“

„Zab mne a budiž proklet. Ty nejsi můj král.“

Sekera zasvištěla vzduchem. Byla těžká a dobře nabroušená a zabila jediným úderem, ale bylo jich zapotřebí tří. aby oddělily hlavu od těla, a než tak bylo vykonáno, jak živý, tak mrtvý byli zbrocení krví. Robb s odporem odhodil sekeru do trávy a beze slova se odvrátil od stromu srdce. Stál tam s třesoucíma se rukama napolo zaťatýma v pěst a déšť mu stékal po tvářích. Bohové, odpusťte mu, modlila se Catelyn tiše. Je to teprve chlapec, a neměl jinou možnost.

To bylo naposledy, co svého syna toho dne viděla. Déšť neustával celé dopoledne, bičoval hladinu řek a převracel trávu v božím háji v bláto a louže. Černá ryba shromáždil stovku mužů a vyjeli za Karstarky, ale nikdo neočekával, že jich přivedou mnoho nazpět. „Jen se modlím, abych je nemusel věšet,“ řekl při odjezdu. Když byl pryč, Catelyn se uchýlila do soláru svého otce, aby znovu poseděla u lože lorda Hostera.

„Už to nebude trvat dlouho,“ varoval ji mistr Vyman, když přišel toho odpoledne. „Rychle ho opouštějí poslední síly, třebaže se stále snaží bojovat.“

„Vždycky to byl bojovník,“ řekla. „Roztomile tvrdohlavý muž.“

„Ano,“ přisvědčil mistr, „jenže tuto bitvu nemůže vyhrát. Nastal čas položit meč a štít. Čas vzdát se.“

Vzdát se, pomyslela si, uzavřít mír. Byl to její otec, o kterém mistr mluvil, nebo její syn?

Za soumraku ji přišla navštívit Jeyne Westerling. Mladá královna plaše vstoupila do soláru. „Lady Catelyn, nechci tě obtěžovat…“

„Jsi zde nanejvýš vítána, Tvoje Výsosti.“ Catelyn vyšívala, ale nyní jehlu odložila.

„Říkej mi Jeyne, prosím. Nepřipadám si jako královská výsost.“

„Přesto jí jsi. Pojď a posaď se, prosím, Tvoje Výsosti.“

„Jeyne.“ Posadila se ke krbu a nervózně si uhladila sukně.

„Jak si přeješ. Co pro tebe mohu udělat, Jeyne?“

„Přišla jsem kvůli Robbovi,“ odpověděla dívka. „Je v tak hrozném stavu, tak… tak plný hněvu a sklíčený. Nevím, co si s ním mám počít.“

„Je těžké vzít člověku život.“

„Já vím. Řekla jsem mu, že měl použít kata. Když lord Tywin posílá člověka na smrt, stačí, aby vydal příkaz. Takto je to snadnější, nemyslíš?“

„Ano,“ odpověděla Catelyn, „jenže můj lord manžel učil své syny, že zabít člověka by nikdy nemělo být snadné.“

„Ach.“ Královna Jeyne si olízla rty. „Robb celý den nejedl. Poručila jsem Rollamovi, aby mu přinesl chutnou večeři, kančí žebírka, dušené cibulky a pivo, ale on nepozřel jediné sousto. Celé dopoledne strávil psaním nějakého dopisu a řekl mi, abych ho nevyrušovala, ale když měl dopis napsaný, spálil ho. Teď tam sedí a dívá se do map. Ptala jsem se ho, co hledá, ale neodpověděl mi. Myslím, že mě vůbec neslyšel. Dokonce si ani nepřevlékl šaty. Má je na sobě už od rána, celé mokré a zakrvácené. Chci mu být dobrou manželkou, to opravdu chci, ale nevím, jak mu mám pomoct. Rozveselit ho nebo utěšit. Já nevím, co potřebuje. Prosím, moje paní, ty jsi jeho matka, řekni mi, co mám dělat.“

Řekni mi, co mám dělat. Catelyn by mohla požádat o totéž, kdyby byl její otec ve stavu, aby mohl být tázán. Jenže lord Hoster byl pryč, nebo už téměř pryč. Její Ned taky. Bran s Rickonem taktéž, a matka a Brandon už tak dlouho. Jenom Robb jí zůstával, Robb a ztenčující se naděje na setkání s jejími dcerami.

„Někdy,“ řekla Catelyn pomalu, „je tím nejlepším, co můžeš udělat, nedělat vůbec nic. Když jsem přišla na Zimohrad, připadala jsem si ukřivděně pokaždé, když se Ned odebral do božího háje, aby tam poseděl pod svým stromem srdce. Věděla jsem, že v tom stromu prodlévá část jeho duše, část, kterou s ním nikdy sdílet nebudu. A přesto, jak jsem si brzy uvědomila, bez té části by to nikdy nebyl Ned. Jeyne, dítě, provdala ses za sever, stejně jako jsem to učinila já… a na sever brzy přichází zima.“ Pokusila se o úsměv. „Buď trpělivá. Snaž se ho chápat. On tě miluje a potřebuje tě a brzy k tobě přijde zpátky. Možná ještě dnes v noci. Buď tam pro něho, až to udělá. To je všechno, co ti na to mohu říct.“ Mladá královna jí zaníceně naslouchala. „Budu,“ slíbila, když Catelyn skončila. „Budu tam.“ Vstala. „Měla bych se vrátit. Možná už mě postrádá. Ale jestli stále bude pohroužen ve svých mapách, budu trpělivá.“

„Buď,“ řekla Catelyn, ale když byla dívka u dveří, napadlo ji ještě něco. „Jeyne,“ zavolala za ní, „je tu ještě jedna věc, kterou od tebe Robb potřebuje, třebaže to sám možná ani neví. Král musí mít dědice.“

Dívka se na ni usmála. „Moje matka říká totéž. Připravuje mi nápoj z bylin, mléka a piva, abych byla plodnější. Piju ho každého rána. Řekla jsem Robbovi, že mu určitě porodím dvojčata. Eddarda a Brandona. Myslím, že se mu to líbilo. My… snažíme se téměř každý den, moje paní. Někdy dvakrát nebo i vícekrát.“ Dívka se půvabně zapýřila. „Slibuji, že budu velmi brzy obtěžkaná dítětem. Každý večer se o to modlím k naší Matce na nebesích.“

„Dobře děláš. Já k tomu přidám své modlitby. Ke starým bohům i k novým.“

Když dívka odešla, Catelyn se otočila zpátky ke svému otci a pohladila řídké bílé vlasy na jeho čele. „Eddard a Brandon,“ povzdechla si tiše. „A možná časem i Hoster. Líbilo by se ti to?“ Neodpověděl, ale ona ani neočekávala, že to udělá. Cupitání deště ze střechy se mísilo s dechem jejího otce a Catelyn přemýšlela o Jeyne. Zdálo se, že dívka má dobré srdce, přesně jak Rob říkal. A taky dobré boky, což je možná ještě důležitější.

JAIME

Dva dny jízdy z každé strany od královské cesty projížděli širokým zpustošeným pásem, mílemi zčernalých polí a sadů, kde čněly kmeny mrtvých stromů k obloze jako obří šípy zabodané do země stejně obřími lučištníky. Mosty byly rovněž spálené a vodní toky rozvodněné podzimními dešti, a tak museli pátrat na březích a hledat brody. Noci byly oživlé vytím vlků, ale jinak neviděli ani živáčka.

V Panenském jezírku stále plápolal nad hradem na kopci červený losos lorda Mootona, ale městské hradby byly opuštěné, brány rozbořené, polovina domů a krámků spálená a vydrancovaná. Neviděli nic živého kromě několika zdivočelých psů, kteří se odplížili pryč, jakmile je uslyšeli přijíždět. Jezírko, podle něhož město dostalo své jméno a kde, jak pravila legenda, poprvé spatřil Florian Blázen Jonquil, jak se koupe se svými sestrami, se tak dusilo hnijícími mrtvolami, že se jeho voda proměnila v kalnou šedozelenou břečku.

Jaime se rozhlédl kolem sebe a dal se do zpěvu. „Šest panen se koupalo v jarem vlahém jezírku…“

„Co to děláš?“ dotazovala se ho Brienne.

„Zpívám. ,Šest panen v jezírku', jsem si jistý, že už jsi tu píseň slyšela. Taky to byly plaché panny, tak jako ty. Třebaže o něco hezčí, to mi věř.“

„Buď zticha,“ řeklo děvče a změřilo si ho pohledem, který naznačoval, že by ho s radostí nechalo vznášet se mezi ostatními mrtvolami v jezírku.

„Prosím, Jaime,“ zaškemral jeho bratranec Cleos. „Lord Mooton je vazalem Řekotočí, nechceme ho přece vylákat z jeho hradu. A možná se tu v ruinách skrývají další skupiny nepřátel…“

„Jejích, nebo našich? To nejsou titíž, bratranče. Rád bych viděl, jestli děvče vůbec umí používat meč, co nosí.“

„Jestli nezmlkneš, neponecháš mí jinou možnost než nasadit ti roubík, Králokate.“

„Rozvaž mi ruce a budu si hrát na němého celou cestu až do Králova přístaviště. Mohl bych ti snad nabídnout spravedlivější obchod, děvče?“

„Brienne! Jmenuju se Brienne!“ Do vzduchu se vznesly s bitím křídel tři vrány vyplašené zvuky, které vydávali.

„Nechtěla by ses vykoupat, Brienne?“ zasmál se. „Jsi panna a tamhle je jezírko. Umyl bych ti záda.“ Umýval záda Cersei, když spolu jako děti vyrůstali v Casterlyově skále.

Děvče otočilo hlavu svého koně a odcválalo pryč. Jaime a ser Cleos ji následovali ven z popela Panenského jezírka. O půl míle dál se do světa začala znovu vkrádat zeleň. Jaime tomu byl rád. Spálené země mu až příliš připomínaly krále Aeryse.

„Má v úmyslu jet po šerodolské cestě,“ zamumlal ser Cleos. „Myslím, že by bylo bezpečnější jet podél pobřeží.“

„Bezpečnější, ale pomalejší. Já jsem taky pro Šerodol, bratranče. Mám-li být upřímný, tvoje společnost už mě nudí.“ Možná jsi poloviční Lannister, ale k mé sestře máš daleko.

Nikdy nesnesl příliš dlouhé odloučení od svého dvojčete. Už jako děti si vždycky vlezli jeden k druhému do postýlky a spali s propletenýma rukama. Dokonce i v matčině lůně. Dlouho předtím než dostala jeho sestra první krvácení a než sám dospěl, viděli klisny a hřebce na polích a psy a feny v psinci, a když si pak spolu hráli, zkoušeli je napodobovat. Jednou je přitom přistihla jakási matčina komorná… nevzpomínal si, co přesně dělali, ale cokoli to bylo, lady Joannu to nesmírně vyděsilo. Komornou poslala pryč ze svých služeb, přestěhovala Jaimeho ložnici na opačnou stranu Casterlyovy skály, postavila stráž před Cerseinu a řekla jim, že už to nikdy nesmějí dělat, jinak nebude mít jinou možnost než říct to jejich lordu otci. Nemuseli se ale obávat. Nedlouho poté zemřela, když v bolestech přiváděla na svět Tyriona. Jaime si stěží vzpomínal, jak jejich matka vypadala.

Možná mu Stannis Baratheon a Starkové prokázali laskavost. Rozšířili příběh o jejich krvesmilstvu po celých Sedmi královstvích, takže už nezbývalo nic, co by museli před světem tajit. Proč bych se nemohl oženit s Cersei veřejně a sdílet s ní lože každou noc? Draci se odjakživa ženili se svými sestrami. Septoni, šlechta i obyčejný lid po staletí přivírali kvůli Targaryenům oči, tak proč by nemohli udělat totéž pro rod Lannisterů? Jistě, znamenalo by to pohromu pro Joffreyho nárok na trůn, jenže konec konců i Robert získal Železný trůn pomocí meče, a meče by na něm mohly dále udržet i Joffreyho, bez ohledu na to, z jakého sémě vzešel. Mohli bychom ho oženit s Myrcellou, jakmile se Sansu Stark pošle zpátky ke své matce. To by říši ukázalo, že Lannisterové jsou povzneseni nad své zákony, tak jako bohové a Targaryené.

Jaime se už rozhodl, že Sansu vrátí, a tu mladší dívku taky, pokud ji budou schopni nalézt. Nebylo to proto, aby získal zpátky svou ztracenou čest. Představa, že dodrží svůj slib, když od něj všichni očekávali zradu, ho bavila víc, než by dokázal vypovědět.

Projížděli kolem pole rozdupaného koňskými kopyty a podél nízké kamenné zídky, když tu Jaime uslyšel zezadu tiché drnk, jako by se do vzduchu vznesl tucet ptáků najednou. „Dolů!“ vykřikl a vrhl se proti krku svého koně. Valach bolestně zaržál a vzepjal se na zadních, protože ho šíp zasáhl do zadku. Ostatní šípy se sykotem prolétly kolem. Jaime viděl sera Cleose, jak se zvrátil dolů ze sedla. Chodidlo mu ale zůstalo viset ve třmeni. Jeho kůň splašeně vyrazil kupředu a Freye vlekl za sebou. Muž křičel a hlava mu mlátila o zem.

Jaimeho valach začal těžkopádně napadat na nohu, řehtal a frkal bolestí. Jaime se ohlédl přes rameno, aby se podíval po Brienne. Stále seděla na koni, šíp zabodnutý v zádech a další v noze, ale zdálo se, jako by je ani necítila. Viděl, jak tasila svůj meč a točila se s koněm dokola, pátrajíc po lučištnících. „Za zídkou,“ zvolal Jaime, který se snažil nasměrovat svého napolo slepého koně zpátky čelem k ukrytému nepříteli. Otěže se mu beznadějně proplétaly s řetězem mezi těmi proklatými okovy a vzduch byl opět plný šípů. „Na ně!“ vykřikl a kopl svého koně do slabin, aby jí ukázal, jak se to dělá. Ubohý starý kůň našel kdesi v sobě nápor nové energie. Najednou uháněli přes pšeničné pole, vířili mračna plev. Jaime měl dost času na to, aby si pomyslel, to děvče by mělo hezky rychle jet za mnou, než si útočníci uvědomí, že byli napadeni neozbrojeným mužem s pouty na rukou. Pak ji uslyšel, jak jede za ním. „Večeropad!“ volala, zatímco její tažný kůň se neohrabaně valil kupředu. Mávala ve vzduchu svým dlouhým mečem. „Tarth! Tarth!“

Kolem neškodně prolétlo posledních pár šípů; pak se útočníci rozprchli a utíkali, tak jak se vždycky rozutečou lučištníci bez opory a prchají před útokem těžké jízdy. Brienne zastavila u zídky. Než ji Jaime dostihl, všichni se rozprchli do lesa dvacet yardů vzdáleného. „Ztratila jsi zálusk na bitvu?“

„Utíkali.“

„To je ta nejvhodnější chvíle pozabíjet je.“

Zastrčila svůj meč do pochvy. „Proč jsi zaútočil?“

„Lučištníci jsou nebojácní, dokud se mohou schovávat za zdmi a střílet na tebe zdálky, ale jakmile se k nim přiblížíš, dají se na útěk. Vědí, co se stane, když k nim přijedeš. Víš, že máš šíp v zádech? A další v noze. Měla bys mi dovolit ošetřit ti to.“

„Tobě?“

„Komu jinému? Poslední, co jsem viděl z mého bratrance, byl kůň vyorávající brázdu jeho hlavou místo pluhem. Ačkoli předpokládám, že bychom ho měli najít. Přece jen je tak trochu Lannister.“

Našli Cleose s chodidlem stále ve třmenu. Měl zabodnutý šíp v pravé paži a další v hrudi, ale zdaleka nejhůř na tom byla jeho hlava. Temeno měl celé zakrvavené a houbovité na dotek, a pod Jaimeho prsty se volně pohybovaly úlomky rozbité lebeční kosti.

Brienne poklekla a vzala ho za ruku. „Ještě je teplý.“

„Brzy vychladne. Chci jeho koně a jeho šaty. Cárů a blech už mám plné zuby.“

„Byl to tvůj bratranec.“ Děvče se tvářilo šokovaně.

„Byl,“ souhlasil Jaime. „Neměj strach, já mám bratranců dost. Taky si nechám jeho meč. Potřebuješ někoho, kdo se s tebou bude dělit o hlídku.“ „Můžeš stát na hlídce i bez meče.“ Vstala.

„Přivázaný ke stromu? To by šlo. Taky bych se mohl s příští tlupou psanců dohodnout a poslat je na tebe, aby ti podřízli ten tvůj tlustý krk, děvče.“

„Já nedovolím, abys byl ozbrojený. A jmenuji se -“

„- Brienne, já vím. Přísahám, že ti neublížím, pokud konečně odhodíš ten svůj holčičí strach.“

„Tvoje přísahy jsou bezcenné. Odříkal jsi přísahu i před Aerysem.“

„Ty jsi neuškvařila nikoho zaživa v jeho brnění, pokud vím. A oba chceme, abych se dostal živý a pokud možno celý do Králova přístaviště, není tomu tak?“ Dřepl si vedle Cleose a začal mu rozepínat opasek s mečem.

„Ustup od něj. Okamžitě. Nech toho.“

Jaime byl unavený. Unavený z jejího podezírání, unavený z jejích urážek, unavený z jejích křivých zubů a jejího širokého uhrovitého obličeje i z těch jejích k hlavě připláclých tenkých vlasů. Bez ohledu na její protesty popadl jílec meče svého bratrance oběma rukama, přišlápl mrtvolu k zemi chodidlem a zatáhl. Jak čepel vyklouzla z pochvy, už se otáčel kolem své osy a mával mečem dokola v rychlém smrtícím oblouku. Ocel se střetla s ocelí s řinčivým, kosti rozechvívajícím kleng. Brienne se nějak podařilo včas tasit svůj meč. Jaime se zasmál. „To bylo dobré, děvče.“

„Dej mi ten meč, Králokate.“

„Och, to víš, že dám.“ Vyskočil na nohy a vrhl se na ni, s dlouhým mečem obživlým v rukou. Brienne uskočila dozadu, odrazila jeho čepel, ale on ji následoval, nepřestával na ni tlačit. Ještě ani neodrazila jeden výpad a už na ni zaútočil dalším. Meče se políbily, odskočily od sebe a znovu se políbily. Jaimeho krev zpívala. Kvůli tomuhle přišel na svět; nikdy se necítil tak živý, jako když bojoval, když balancoval na hraně smrti při každém výpadu. A když mám navíc zápěstí spoutaná k sobě řetězem, děvče mi možná poskytne souboj, na který budu ještě dlouho vzpomínat. Kvůli řetězu musel svírat meč oběma rukama, i když jeho síla a dosah samozřejmě byly menší, než kdyby čepel byla skutečným obouručním mečem, ale co na tom záleželo? Meč jeho bratrance byl dost dlouhý na to, aby s jeho pomocí jednou provždy skoncoval s touhle Brienne z Tarthu.

Výpad pravý, levý, překřížený, ocel na ni jen pršela. Horní sek, šikmý sek, dolní sek, sek machem tak prudký, že od oceli odlétly jiskry, když se meče střetly, a znovu sek přímý, rubem, shora, stále útočil, tlačil ji před sebou, posun, předkrok, výpad, krok stranou, výpad a další krok a znovu výpad, sek, mach, bod, sek, rychleji, rychleji, rychleji…

… dokud bez dechu neukročil stranou a nenechal hrot meče klesnout k zemi, aby ji nechal odpočinout. „To nebylo zas tak špatné,“ musel uznat, „na děvče.“

Pomalu, zhluboka se nadechla, nespouštějíc z něho ostražité oči. „Já bych ti neublížila, Králokate.“

„Jak bys taky mohla.“ Zvedl meč, otočil ho nad hlavou a znovu se na ni s řinčícími řetězy vrhl.

Nedokázal by říct, jak dlouho na ni útočil. Mohly to být minuty a mohly to být hodiny; čas spal, když se probudily meče. Hnal ji pryč od mrtvoly svého bratrance, hnal ji přes cestu, hnal ji mezi stromy. V jednu chvíli zakopla o kořen, který neviděla, a Jaime si na okamžik pomyslel, že už ji má, jenže ona klesla na koleno, místo aby upadla, a ani na chvíli přitom nevyšla z rytmu. Její meč vyskočil nahoru, aby zablokoval prudký sek vedený kolmo dolů, který by ji byl otevřel od ramene až ke slabinám, a pak sekla ona po něm, zas a znovu, výpadem po výpadu si vybojovala cestu zpátky na nohy.

Tanec pokračoval. Přitlačil ji ke kmeni dubu, zaklel, když se jí podařilo vyklouznout mu, následoval ji přes mělký potok napolo se dusící spadaným listím. Ocel zvonila, zpívala, jiskřila, škrábala o sebe, a žena začala při každém střetu čepelí oddychovat jako prasnice, přesto se mu pořád nedařilo dostat se k ní. Bylo to, jako by kolem sebe měla železnou klec, která odrazila každý jeho výpad.

„To vůbec nebylo špatné,“ řekl, když se zastavil podruhé, aby popadl dech, obcházeje ji dokola směrem k její pravici.

„Na děvče?“

„Na panoše, řekl bych. Zelenáče.“ Zasmál se drsným, bezděčným smíchem. „Tak pojď, pojď, má drahá, hudba stále hraje. Mohl bych tě požádat o další tanec, má paní?“

S heknutím se po něm vrhla, její čepel zavířila ve vzduchu, a najednou to byl Jaime, kdo se musel snažit udržet si ocel od kůže. Jeden z jejích seků ho škrábl přes čelo a do pravého oka mu z něj začala prýštit krev. Ať ji vezmou Jiní a Řekotočí taky! Jeho šermířské umění v tom jejich proklatém žaláři zrezivělo a zetlelo a pouta mu taky moc nepomáhala. Jedno oko měl slepé, ramena mu umdlévala od otřesů, které utržil, a zápěstí ho bolela od tíhy pout, řetězu a meče. Jeho meč těžkl s každým úderem, a Jaime věděl, že už jím nemává tak rychle, jak mu to šlo ještě před chvílí, ani ho nezvedá tak vysoko.

Ona je silnější než já.

Při tom zjištění ho zamrazilo. Robert byl silnější než on, to věděl s jistotou. Bílý Býk Gerold Hightower taky, ještě v rozkvětu mládí, i ser Arthur Dayne. Ze stále žijících to byl Velký Jon Umber, s největší pravděpodobností Kanec z Crakehallu, s jistotou oba Cleganové. Horova síla se nepodobala ničemu lidskému. Na tom ale nezáleželo. Se svou rychlostí a zručností by je Jaime dokázal všechny do jednoho porazit. Tohle však byla žena. Velká kráva ženy, to jistě, a přesto… podle všech zákonitostí by to teď měla být ona, kdo měl umdlévat.

Místo toho ho hnala zpátky do potoka a křičela: „Vzdej se! Odhoď meč!“

Jaime šlápl na kluzký kámen. Když ucítil, že padá, byl ještě schopen proměnit svou smůlu v čelní výpad. Hrot jeho meče zaskřípěl podél čepele, kterou nestačila včas nastavit k odražení, a zakousl se jí do stehna. Jaime měl jen okamžik k vychutnání pohledu na rozkvétající rudý květ, než narazil kolenem na kámen. Zasáhla ho omračující bolest. Brienne se šploucháním přihnala k němu a odkopla jeho meč. „VZDEJ SE!“ vykřikla na něho.

Jaime jí vrazil rameno do nohou a strhl ji dolů na sebe. Kutáleli se, kopali a bušili do sebe, dokud nakonec neseděla obkročmo na něm. Podařilo se mu vyškubnout jí dýku z pochvy, ale než stačil vrazit jí zbraň do břicha, popadla ho za zápěstí a udeřila mu rukou dozadu o kámen tak prudce, až si myslel, že mu vykloubila rameno. Prsty druhé ruky mu roztáhla přes obličej. „Vzdej se!“ Strčila mu hlavu pod vodu, chvíli ji tam držela, pak ji vytáhla. „Vzdej se!“ Jaime jí vyplivl vodu do obličeje. Strk, šplouch, a byl znovu pod vodou, bezmocně kopající, bojující o dech. Znovu ho vytáhla. „Vzdej se, nebo tě utopím!“ „A porušíš svou přísahu?“ zavrčel. „Tak jako já?“

Pustila ho, a Jaime se šplouchnutím spadl zpátky do vody.

Tehdy les zazvonil drsným smíchem.

Brienne se ve vodě zvedla. Byla samé bláto, a dole pod pasem krev, šaty měla nakřivo, obličej zrudlý. Vypadá, jako by nás přistihli spíš při milování než při boji. Jaime se vyškrábal přes kameny do mělké vody, otřel si spoutanýma rukama krev z oka. Z obou stran potoka byli obstoupeni ozbrojenými muži. Není divu, dělali jsme takový hluk, že bychom probudili i draka. „Vítejte, přátelé,“ zavolal na ně zvesela. „Omlouvám se, jestli jsme byli moc hluční. Přistihli jste mě, jak trestám svoji ženušku.“

„Mně se zdá, že trestala spíš ona tebe.“ Muž, který promluvil, byl statný a silný, a nánosník jeho železné polopřilby dostatečně dobře neskrýval chybějící nos.

Tohle nejsou psanci, kteří zabili sera Cleose, uvědomil si Jaime najednou. Byli obklopeni tou nejhorší chátrou, jaká se na tomto světě mohla sejít dohromady: snědými Dorny a světlovlasými Lyséňany, Dothraky se zvonečky v dlouhých copech, zarostlými Ibeňany, uhlově černými muži z Letních ostrovů v péřových pláštích. Znal je. Chrabří kumpáni.

Brienne našla hlas. „Mám stovku stříbrňáků -“

„Ty si vezmeme pro začátek, moje paní,“ ušklíbl se vyzáblý muž v rozedraném koženém plášti.

„Pak si vezmeme tvoji kundu,“ dodal muž bez nosu. „Určitě není tak ošklivá jako to ostatní z tebe.“

„Obrať ji a strč jí to do zadnice, Rorge,“ pobízel ho dornský kopiník s šátkem z rudého hedvábí uvázaným kolem přilby. „Tak se na ni aspoň nebudeš muset dívat.“

„Abych ji připravil o potěšení dívat se na mě?“ opáčil beznosý a ostatní se dali do smíchu.

Ač bylo ošklivé a umíněné, děvče si nezasluhovalo, aby bylo hromadně znásilněno takovým odpadem, jako byli tihle. „Kdo tady velí?“ dožadoval se Jaime nahlas.

„Já mám tu čest, sere Jaime.“ Oči vyzáblého muže byly rudě olemované, vlasy měl slabé a vysušené. Pod mrtvolně bledou kůží rukou a obličeje se mu rýsovaly tmavě modré žilky. „Jsem Urswyck. Říkají mi Věrný Urswyck.“ „Ty víš, kdo jsem?“

Žoldák sklonil hlavu. „K tomu, abys oklamal Chrabré kumpány, je zapotřebí víc než vous a oholená hlava.“

Krvavé drancíře, chtěl jsi říct. Lannisterové pro ně neměli větší využití než pro Gregora Clegana nebo Amoryho Lorche. Psi, říkával jim všem jeho otec a jako psy je používal, aby štvali jeho kořist a zasévali strach v lidských srdcích. „Jestli mě znáš, Urswycku, víš, že dostaneš svou odměnu. Lannister vždycky splácí svoje dluhy. Co se týče toho děvčete, je urozeného původu a stojí za dobré výkupné.“

Muž na břehu naklonil hlavu na stranu. „Opravdu? Jaké nás potkalo štěstí.“

Ve způsobu, jakým se Urswyck usmíval, bylo něco úskočného, co se Jaimemu vůbec nelíbilo. „Slyšel jsi mě. Kde je koza?“

„Pár hodin jízdy odsud. Bude potěšena, až tě uvidí, o tom nepochybuju, ale do očí bych mu koza neříkal. Lord Vargo je velice háklivý na svoji důstojnost.“

Odkdy má ten uslintaný divoch nějakou důstojnost? „Určitě na to budu pamatovat, až se s ním setkám. Mimochodem, lord čeho, zajímalo by mě?“

„Harrenova, jak mu bylo přislíbeno.“

Harrenova? Copak se můj otec dočista pomátl? Jaime zvedl ruce. „Byl bych rád, kdybyste mi sundali pouta.“

Urswyckovo zachechtání bylo suché jako papír.

Tady není něco v pořádku. Vůbec se mi to nelíbí. Nedal však na sobě zneklidnění znát, jen se usmál. „Řekl jsem něco zábavného?“

Beznosý se zařehtal. „Jsi ta nejlegračnější věc, jakou jsem viděl od té doby, co Kousač ukous jedné septě cecky.“

„Ty a tvůj otec jste prohráli až příliš mnoho bitev,“ vysvětlil mu jeden Dorn. „Museli jsme svoje lví kůže vyměnit za vlčí kožichy.“

Urswyck roztáhl ruce. „Timeon tím chce říct, že Chrabří kumpáni už nejsou ve službách rodu Lannisterů. Teď sloužíme lordu Boltonovi a Králi severu.“

Jaime ho obdařil chladným, pohrdavým úsměvem. „A to říkají, že moje čest má cenu výkalů?“

Urswyckovi se ta poznámka očividně nelíbila. Na jeho pokyn popadli dva z Drancířů Jaimeho za ruce a Rorge mu vrazil okovanou pěst do břicha. Když se s heknutím zlomil vpůli, uslyšel, jak děvče protestuje: „Nechte toho, nesmíte mu ublížit! Poslala nás lady Catelyn, jde o výměnu zajatců, je pod mou ochranou…“ Rorge ho udeřil znovu, vyrazil mu dech z plic. Brienne zašmátrala po svém meči pod hladinou potoka, ale Drancíři na ní byli dřív, než na něj stačila sáhnout. Při tom, jak byla silná, jich bylo zapotřebí čtyř, než ji zbili k poslušnosti.

Nakonec byl obličej děvčete stejně napuchlý a krvavý, jako musel být Jaimeho, a taky jí vyrazili dva zuby. Její vzhled to nijak nevylepšilo. Oba zajatci, potácející se a zakrvácení, byli odvlečeni přes les ke koním. Brienne kulhala kvůli ráně na stehně, kterou jí zasadil v potoce. Jaimemu jí bylo líto. Nepochyboval o tom, že dnes v noci přijde o panenství. Ten beznosý ničema se jí určité zmocní a pravděpodobně se na ní vystřídají i někteří další.

Dornové je uvázali zády k sobě na hřbet Briennina tažného koně, zatímco ostatní Drancíři svlékali Cleose Freye až na kůži, aby rozkradli jeho věci, Rorge si vzal krví potřísněnou bojovou suknici se čtvrtěmi s hrdými znaky Lannisterů a Freyů. Šípy proděravěly lvy i věže.

„Doufám, že máš radost, děvče,“ pošeptal Jaime k Brienne. Zakašlal a vyplivl z úst plno krve. „Kdybys mě byla ozbrojila, nikdy by nás nezajali.“ Neodpověděla mu. Je to děvka, tvrdohlavá jako prase, pomyslel si. Ale statečná. To jí nemohl upřít. „Až rozbijeme tábor na noc, znásilní tě, a víc než jedenkrát,“ varoval ji. „Raději se jim nevzpírej. Když s nimi budeš bojovat, přijdeš o víc než jen pár zubů.“

Ucítil, jak Briennina záda ztuhla proti jeho. „Tohle bys udělal ty, kdybys byl ženou?“

Kdybych byl ženou, byl bych Cersei. „Kdybych byl ženou, přiměl bych je zabít mě. Jenže jí nejsem.“ Jaime pobídl jejich koně kopnutím do klusu. „Urswycku! Na slovíčko!“

Vyzáblý žoldák v rozedraném koženém plášti na okamžik zastavil, pak se zařadil vedle něho. „Co ode mě chceš, pane? A dávej si pozor na jazyk, nebo tě znovu potrestám.“

„Zlato,“ řekl Jaime. „Máš rád zlato?“

Urswyck ho pozoroval rudě olemovanýma očima. „Má svoje využití, to nepopírám.“ Jaime ho obdařil vědoucím úsměvem. „Všechno zlato Casterlyovy skály. Proč bys měl nechat kozu, aby se z něj těšila sama? Proč nás neodvezeš do Králova přístaviště a nevybereš si výkupné sám? Za ni taky, jestli chceš. Tarthu se říká Safírový ostrov, panna mi to jednou řekla.“ Děvče se při jeho slovech ošilo, ale neřeklo nic.

„Považuješ mě snad za odrodilce?“

„Zajisté. Za co jiného?“

Urswyck na půl zabušení srdce zvažoval jeho návrh. „Královo přístaviště je odsud daleko a tvůj otec je v něm. Lord Tywin by nám mohl mít za zlé, že jsme prodali Harrenov lordu Boltonovi.“

Je chytřejší, než vypadá. Jaime se těšil na to, jak toho ničemu pověsí, zatímco se mu budou kapsy nadouvat zlatem. „S otcem to projednám sám. Zařídím pro tebe královské odpuštění za jakékoli zločiny, kterých ses dopustil. Budeš pasován na rytíře.“

„Ser Urswyck,“ řekl muž, vychutnávaje si ten zvuk. „Jak hrdá by na mě byla moje drahá žena, kdyby to slyšela. Jen kdybych ji nezabil.“ Povzdechl si. „A co statečný lord Vargo?“

„Mám ti zazpívat sloku z 'Dešťů Kastameru'? Koza nebude zas tak statečná, až padne mému otci do rukou.“

„A jak to udělá? To jsou ruce tvého otce tak dlouhé, že se mohou natáhnout přes hradby Harrenova a vytáhnout nás odtamtud?“

„Když to jinak nepůjde.“ Obludná stavba krále Harrena padla už předtím, a může padnout znovu. „Jsi snad takový blázen, aby sis myslel, že koza může porazit lva?“

Urswyck se k němu naklonil a lenivě ho uhodil přes tvář. Čirá nenucená nestoudnost jeho gesta byla mnohem horší než úder sám. On se mě nebojí, uvědomil si Jaime se zamrazením. „Už jsem toho slyšel dost, Králokate. Byl bych vskutku velký blázen, kdybych věřil slibům takového křivopřísežníka, jako jsi ty.“ Kopl svého koně do slabin a odcválal dopředu.

Aerys, pomyslel si Jaime vzdorovitě. Vždycky to skončí u Aeryse. Houpal se s pohyby koně a přál si, aby měl meč. Dva meče by byly ještě lepší. Jeden pro děvče o jeden pro mě. Zemřeli bychom, ale vzali bychom přitom polovinu z nich do pekel s sebou. „Proč jsi mu říkal, že se Tarth přezdívá Safírový ostrov?“ zašeptala mu Brienne, když byl Urswyck z doslechu. „Bude si myslet, že můj otec oplývá bohatstvím drahých kamenů…“

„Měla by ses modlit, aby si to myslel.“

„Je snad každé slovo, co proneseš, lží, Králokate? Tarthu se říká Safírový ostrov kvůli modři jeho vod.“

„Vykřikni to o něco hlasitěji, děvče, myslím, že Urswyck tě neslyšel. Čím dříve budou vědět, jak malou máš cenu, tím dřív tě začnou znásilňovat. Všichni se na tobě vystřídají, ale co by ti na tom mělo záležet? Prostě jen zavři oči, roztáhni nohy a namlouvej si, že každý z nich je lord Renly.“

Tohle jí naštěstí zavřelo na čas ústa.

Den byl téměř u konce, než konečně našli Varga Hoata, který společně s dalším tuctem svých Chrabrých kumpánů drancoval jedno malé septum. Okna vykládaná barevnými sklíčky byla rozbitá, vyřezávaní dřevění bohové byli vytaženi ven na sluneční světlo. Když tam přijeli, Jaime spatřil toho nejtlustšího Dothraka, jakého kdy viděl. Seděl obkročmo na Matčině hrudníku a dloubal jí hrotem svého nože chalcedonové oči. Opodál visel dolů hlavou z větve rozložitého kaštanu hubený plešatý septon. Tři z Chrabrých kumpánů používali jeho mrtvolu coby střelecký terč. Jeden z nich byl zřejmě velmi dobrý střelec; mrtvému muži trčely šípy z obou očí.

Když žoldáci spatřili Urswycka a zajatce, z jejich hrdel se zvedl jásot v polovině tuctu jazyků. Koza seděl u ohně, ojídal z rožně napolo upečeného ptáka. Mastnota a krev mu stékaly dolů po prstech do dlouhého rozcuchaného vousu. Otřel si ruce o tuniku a vstal. „Králokat,“ zaslintal. „Jsi můj zajatec.“

„Můj pane, jsem Brienne z Tarthu,“ zvolalo děvče. „Lady Catelyn Stark mi poručila, abych dopravila sera Jaimeho k jeho bratrovi do Králova přístaviště.“

Koza na ni bez zájmu pohlédl. „Umlčte ji.“

„Vyslechni mne,“ snažně prosila Brienne, zatímco Rorge přeřezával provazy, které ji poutaly k Jaimemu, „jménem Krále severu, krále, kterému sloužíš, prosím, poslouchej -“

Rorge ji stáhl z koně a začal do ní kopat. „Dávej pozor, ať jí nepolámeš hnáty,“ zavolal na něj Urswyck. „Tu děvku s koňským ksichtem nám ještě vyváží v safírech.“

Dorn Timeon a odporně páchnoucí Ibeňan stáhli Jaimeho dolů ze sedla a hrubě jím smýkli směrem k ohni. Nebylo by pro něj obtížné hmátnout po jílci meče některého z nich, ale bylo jich příliš mnoho a on měl ruce stále v okovech. Stačil by probodnout jednoho či dva, ale nakonec by za to zemřel, Jaime ještě nebyl připravený zemřít, a rozhodně ne kvůli Brienne z Tarthu.

„To je ale kjášný den,“ zašišlal Vargo Hoat. Kolem krku mu visel řetěz z pospojovaných mincí všemožných tvarů a velikostí, odlévaných i kovaných, s podobiznami králů, čarodějů, bohů, démonů a všech možných druhů bájných zvířat.

Mince z každé země, kde bojoval, vzpomněl si Jaime. Klíčem k tomu muži byl chtíč. Když se obrátil jednou, lze ho obrátit i podruhé. „Lorde Vargo, zachoval ses pošetile, když jsi odešel ze služeb mého otce, ale ještě není pozdě napravit to. Dobře ti za mě zaplatí, ty to víš.“

„Ach ano,“ řekl Vargo Hoat. „Polovinu zlata z Casterlyovy škály, to dostanu. Ale nejdživ mu muším poslat vžkaš.“ Řekl něco svým uslintaným kozím jazykem.

Urswyck ho strčil do zad a šašek v zelenorůžovém strakatém oděvu mu podrazil nohy. Když dopadl na zem, jeden z lučištníků popadl řetěz mezi Jaimeho zápěstími a škubl mu rukama dopředu. Tlustý Dothrak odložil stranou nůž a tasil z pochvy obrovitý zaoblený arakh, zlověstně ostrý, kose podobný meč, který páni koní tak milovali.

Mají v úmyslu vystrašit mě. Šašek s chichotáním skočil Jaimemu na záda, zatímco Dothrak k němu zamířil kolébavou chůzí. Koza chce, abych si pomočil kalhoty a žebral o jeho milost, ale takové potěšení mu nikdy nedopřeju. Jsem Lannister z Casterlyovy skály, lord velitel Královské gardy - žádný žoldák mně nikdy nepřinutí fňukat.

Když čepel arakhu slétla se zachvěním dolů, až příliš rychle, než aby byl ten pohyb vidět, podél jejího ostří seběhlo sluneční světlo. A Jaime vykřikl.

ARYA

Malá čtvercová pevnost byla napůl zřícenina, a stejný byl velký šedý rytíř, který tam žil. Byl tak stár, že ani nerozuměl jejich otázkám. Bez ohledu na to, co mu bylo řečeno, se jenom usmíval a mumlal: „Bránil jsem most proti seru Maynardovi. Měl rudé vlasy a černou duši, ale se mnou ani nehnul. Šest ran jsem od něj utržil, než jsem ho zabil. Šest!“

Mistr, který o něho pečoval, byl naštěstí mladý muž. Poté co starý rytíř odplul do spánku ve svém křesle, vzal si je stranou a řekl: „Obávám se, že hledáte ducha. Před celými věky, snad před půl rokem, sem přiletěl pták se vzkazem, ve kterém stálo, že lannisterští chytili lorda Berika blízko Božího oka. Pověsili ho.“

„Ba, byl pověšený, jenže Thoros ho odřízl, ještě než zemřel.“ Citrošův zlomený nos už nebyl tak rudý a napuchlý jako předtím, ale srůstal mu nakřivo a dodával jeho obličeji pokrouceného vzhledu. „Jeho lordstvo je muž, který se dá jen těžko zabít, to tedy ano.“

„A muž, který se dá těžko najít, jak se zdá,“ odvětil mistr. „Ptali jste se už paní Listů?“

„Zeptáme se jí.“

Příštího rána, když přejížděli po malém kamenném mostě za pevností, se Gendry nahlas ptal, zda je to most, který starý rytíř tak urputně bránil. Nikdo to ale nevěděl. „Asi to tak bude,“ přitakal Janek Štístko. „Žádné jiné mosty tu nevidím.“ „Věděl bys to s jistotou, kdyby o tom někdo složil píseň,“ řekl Tom Sedmistruna. „Jedna dobrá píseň a věděli bychom, kdo ten ser Maynard byl a proč chtěl tak zoufale přejít na druhou stranu. Ubohý starý Lychester mohl být stejně slavný jako Dračí rytíř, jen kdyby byl rozumný a vydržoval si zpěváka.“

„Synové lorda Lychestera padli během Robertovy rebelie,“ zabručel Citroš. „Někteří na jedné straně, jiní na druhé. Od té doby to nemá v hlavě v pořádku. Žádná zatracená píseň by mu nepomohla.“

„Co myslel mistr tím, když říkal, že se máme zeptat paní Listů?“ zeptala se Arya Anguyho za jízdy.

Lučištník se usmál. „Počkej a uvidíš.“

O tři dny později, když projížděli zežloutlým lesem, sundal Janek Štístko z ramene svůj roh a zatroubil signál, jiný než kdy předtím. Zvuk rohu sotva odezněl a z větví stromů se rozvinuly k zemi dlouhé provazové žebříky. „Přivažte koně a šplháme nahoru,“ řekl Tom. Vyšplhali do skryté vesnice v horních větvích, do změti provazových můstků a malých, mechem obrostlých chaloupek schovaných za stěnami rudého a zlatého listoví, a byli odvedeni k paní Listů, jako tyčka hubené bělovlasé ženě oblečené v hrubém konopném oděvu. „S podzimem už tady nemůžeme zůstat příliš dlouho,“ posteskla si. „Před devíti dny jel po senobrodské cestě tucet vlků, byli na lovu. Kdyby se náhodou podívali vzhůru, objevili by nás.“

„Neviděli jste lorda Berika?“ zeptal se Tom Sedmistruna.

„Je mrtvý.“ Ženin hlas zněl, jako by byla nemocná. „Chytil ho Hora a prohnal mu dýku okem. Řekl nám to jeden žebravý bratr. Sám to měl rovnou ze rtů muže, který viděl, jak se to stalo.“

„To je stará povídačka a lživá,“ namítl Citroš. „Bleskurychlý lord se nedá zabít tak snadno. Ser Gregor mu sice možná vydloubl oko, jenže na to se neumírá. Janek by mohl vyprávět.“

„Nu, já na to rozhodně neumřel,“ přitakal jednooký Janek Štístko. „Mému tatíkovi prokázali to dobro, že ho pověsil kat lorda Pipera, mého bráchu Wata poslali na Zeď a moje ostatní bratry pozabíjeli Lannisterové. Oko, to nic není.“

„Přísaháš, že není mrtvý?“ Stařena chytila Citroše za rukáv. „Buď požehnán, Citroši, to je ta nejlepší zpráva, jakou jsem slyšela za půl roku. Ať ho Válečník ochraňuje, a rudého kněze taky.“ Příštího večera našli úkryt pod sežehnutou skořepinou septa, ve vypálené vesnici jménem Holčinov. Z jeho oken vykládaných barevnými sklíčky zůstaly jen střepy, a stárnoucí septon, který je přivítal, jim řekl, že plenitelé ukradli dokonce Matčinu drahocennou róbu, Stařeninu pozlacenou lampu a stříbrnou korunu, kterou měl na hlavě Otec. „Dokonce odsekli Panně prsa, třebaže je měla jen ze dřeva,“ postěžoval si. „A oči, oči byly z černého jantaru, lazuritu a říčních perel, vydloubali jim je svými noži. Ať se Matka smiluje nad nimi nade všemi.“

„Čí práce to byla?“ zeptal se Citroš Citrónový plášť. „Drancířů?“

„Ne,“ odpověděl starý muž. „Byli to seveřané. Barbaři, co uctívají stromy. Říkali, že honí Králokata.“

Arya ho uslyšela a kousla se do rtu. Cítila, jak se na ni Gendry dívá. Rozčilovalo ji to a zahanbovalo zároveň.

Ve sklepení pod septem, mezi sítěmi pavučin, kořeny a rozbitými vinnými sudy žil tucet mužů, ale ani ti nevěděli nic o lordu Beriku Dondarrionovi. Netušil to ani jejich velitel, který na sobě měl dočerna očazené brnění a hrubý zášleh blesku na plášti. Když Zelenovous uviděl, jak na něj Arya civí, zasmál se a řekl: „Bleskurychlý lord je všude a nikde, kostnatá veverko.“

„Já nejsem žádná veverka,“ odsekla. „Jsem téměř dospělá žena. Už brzy mi bude deset a jeden rok.“

„V tom případě si dávej pozor, abych se s tebou neoženil!“ Pokusil se polechtat ji pod bradou, ale Arya ho po té jeho hloupé ruce pleskla.

Citroš a Gendry hráli toho večera s jejich hostitelem vrchcáby, zatímco Tom Sedmistruna zpíval hloupou píseň o Velkém břichatém Benovi a o Huse nejvyššího septona. Anguy jí dovolil vyzkoušet si jeho luk, ale bez ohledu na to, jak silně se kousala do rtu, nebyla schopná natáhnout ho. „Jestli mají v Řekotočí vyzrálé dřevo, snad bych ti mohl nějaký vyrobit.“

Tom ho zaslechl a přerušil svou píseň. „Jsi mladý blázen, Střelče. Jestli se vydáme do Řekotočí, bude to jen proto, abychom si za ni vybrali výkupné. Nebudeš mít čas sedět tam a vyrábět pro ni luky. Budeš vděčný, když vyvázneš se zdravou kůží. Lord Hoster věšel psance ještě předtím, než ses narodil. A ten jeho syn… člověku, který nesnáší hudbu, není radno důvěřovat, jak vždycky říkám.“ „To není hudba, co nesnáší,“ opáčil Citroš. „Jsi to ty, blázne.“

„Nu, já mu k tomu žádnou příčinu nezavdal. To děvče bylo ochotné udělat z něj muže, a je snad moje chyba, že vypil příliš mnoho, než aby mohl přikročit k činu?“

Citroš si odfrkl svým zlomeným nosem. „Byl jsi to ty, kdo o tom složil píseň, nebo nějaký jiný proklatý pitomec zamilovaný do svého hlasu?“

„Já ji zazpíval jen jednou,“ postěžoval si Tom. „A kdo říká, že ta píseň byla o něm? Náhodou byla o rybě.“

„O schlíplé rybě,“ řekl Anguy se smíchem.

Aryu nezajímalo, o čem jsou Tomovy stupidní písně. Otočila se k Harwinovi. „Co myslel tím výkupným?“

„Naléhavě potřebujeme koně, moje paní. Také zbroj. Meče, štíty, kopí. Všechno, co se dá za peníze koupit. Ba dokonce osivo k sázení. Zima se blíží, nezapomnělas?“ Vzal ji pod bradou. „Nebudeš první zajatec urozeného původu, za kterého jsme dostali výkupné. A doufám, že ani poslední.“

Arya věděla, že mluví pravdu. Rytíři byli odjakživa jímáni do zajetí a vyměňováni za výkupné, a někdy dokonce i ženy. Co když jim ale Robb nezaplatí cenu, kterou si řeknou? Nebyla žádným slavným rytířem a od králů se očekávalo, že si cení říší víc než svoje sestry. A její matka, co ta by na to řekla? Bude ji ještě vůbec chtít, po všech těch věcech, co spáchala? Arya se kousla do rtu a přemýšlela o tom.

Příštího dne odjeli na místo zvané Nejvyšší srdce, kopec tak vysoký, že Arya měla na jeho vrcholu pocit, jako by z něj obhlédla polovinu světa. Jeho čelo bylo olemované prstencem obrovských bledých pařezů, všeho, co zůstalo z kruhu kdysi mocných čarostromů. Arya a Gendry ho obešli, aby pařezy spočítali. Bylo jich třicet jedna, a některé byly tak široké, že by se daly použít jako postel.

Tom Sedmistruna jí řekl, že Nejvyšší srdce bylo zasvěceno dětem lesa a stále tam platí některá z jejich kouzel. „Například se nemůže nic zlého přihodit těm, co tady nocují,“ řekl zpěvák. Arya si pomyslela, že to určitě bude pravda: kopec byl tak vysoký a okolní krajina tak plochá, že by se k němu nemohl žádný nepřítel přiblížit nepozorován.

Lidé z okolí se však tomu místu vyhýbali, jak jí řekl Tom; povídalo se, že tam straší duchové dětí lesa, které tam zemřely, když andalský král Erreg Královrah nechal vykácet jejich háj. Arya věděla o dětech lesa a taky o Andalech, ale duchové ji neděsili. Když byla malá, často se schovávala v podzemních kryptách Zimohradu a hrávala si na schovávanou a na obludy a panny přímo mezi kamennými králi na jejich trůnech.

Přesto se jí té noci naježily vzadu na krku vlasy. Spala, ale probudila ji bouře. Vítr fičel tak divoce, že z ní stáhl pokrývku a odnesl ji do křoví. Když si šla pro ni, uslyšela hlasy.

Vedle uhlíků jejich táborového ohně uviděla sedět Toma, Citroše a Zelenovouse, kteří si tam povídali s droboučkou ženou, o stopu menší než Arya a starší než stará chůva, celou ohnutou a vrásčitou, opřenou o sukovitou černou hůl. Bílé vlasy měla tak dlouhé, že jí spadaly téměř na zem. Když zavanul vítr, poletovaly jí kolem hlavy v bílém oblaku. Kůži měla ještě bledší, v barvě mléka, a Arye se zdálo, že má červené oči, třebaže bylo obtížné být si tím jistá na dálku. „Staří bohové se hýbou a nenechají mě spát,“ slyšela ženu říkat. „Zdálo se mi o stínu s planoucím srdcem, jak zabíjí zlatého jelena, ba ba. Zdál sen mi sen o muži bez tváře, stojícím na mostě, který se mu houpal a kolébal pod nohama. Na rameni mu seděla utopená vrána s mořskými řasami visícími jí z křídel. Snila jsem o burácející řece a o ženě, která byla rybou. Plula tam mrtvá, s rudými slzami na tvářích, ale když otevřela oči, och, probudila jsem se hrůzou. Tohle všechno se mi zdálo a ještě víc. Máte pro mne dary, abyste mi zaplatili za moje sny?“

„Sny,“ zabručel Citroš Citrónový plášť, „k čemu jsou dobré sny? Rybí ženy a utopené vrány. Mně se minulou noc taky zdál sen. Líbal jsem v něm jednu hospodskou děvečku, kterou jsem znával. Zaplatíš mi za to, stará ženo?“

„To děvče je mrtvé,“ zasyčela stará žena. „Teď už ji mohou líbat jen červi.“ Pak se otočila k Tomu Sedmovi: „Dostanu svou píseň, jinak tě sprovodím ze světa.“

A tak pro ni zpěvák zpíval a hrál, tak smutně a tiše, že Arya slyšela jen útržky slov, třebaže nápěv jí byl napolo povědomý. Vsadím se, že Sansa by to znala. Její sestra znala všechny písně, dokonce uměla trochu hrát a zpívala tak sladce. Já vždycky uměla jen hulákat. Příštího rána nebyla maličká bílá žena nikde k vidění. Když sedlali koně, Arya se zeptala Toma Sedmy, zda na Nejvyšším srdci stále žijí děti lesa. Zpěvák se zasmál. „Vidělas ji, co?“

„Byl to duch?“

„Stěžují si snad duchové, jak jim vržou klouby? Ne, byla to jen stará scvrklá žena. Avšak zvláštní a uhrančivého pohledu. A ví věci, o kterých by nic vědět neměla, a někdy ti řekne, jestli se jí líbí, jak vypadáš.“

„A líbí se jí, jak vypadáš ty?“ zeptala se Arya pochybovačně.

Zpěvák se zasmál. „Přinejmenším jak zpívám. Vždycky mě přiměje zazpívat stejnou proklatou píseň. Není to špatná píseň, to ne, ale znám jiné, stejně dobré.“ Zavrtěl hlavou. „Nejdůležitější je, že už jsme na stopě. Vsadím se, že co nevidět poznáš Thorose i bleskurychlého lorda.“

„Když jste jejich muži, proč se před vámi schovávají?“

Tom Sedmistruna obrátil po její otázce oči v sloup, ale Harwin jí na ni odpověděl. „Já bych tomu neříkal schovávání, moje paní, ale prozřetelnost. Lord Berik se hodně pohybuje po krajině a zřídkakdy dává někomu vědět, jaké jsou jeho plány. Tak ho nikdo nemůže zradit. Teď už nás jsou určitě stovky, kteří jsme mu odpřisáhli věrnost, možná tisíce, ale naší věci by nijak neprospělo, kdybychom všichni táhli za ním. Dočista bychom vyjedli krajinu nebo bychom byli pobiti v bitvě nějakou větší armádou. Ale, když jsme rozptýleni do malých skupin, můžeme útočit na tuctu odlišných míst najednou a zmizet předtím, než si nepřítel uvědomí, že byl napaden. A když je některý z nás zajat a vyslýchán, nemůžeme jim říct, kde mají lorda Berika hledat, bez ohledu na to, co s námi udělají.“ Zaváhal. „Víš, co to znamená, když tě vyslýchají?“

Arya přikývla. „Říkali tomu lechtání. Polliver, Raff a všichni ostatní.“ Pověděla jim o vesnici u Božího oka, kde ji a Gendryho chytili, a o otázkách, které zajatcům kladl Lechtač. „Kam jste ukryli zlato?“ začal vždycky. „Stříbro, drahé kamení? Kde je další jídlo? Kde je lord Berik Dondarrion? Kteří z vesničanů mu pomáhali? Kam jel? Kolik mužů s ním bylo? Kolik rytířů? Kolik lučištníků? Jak byli vyzbrojeni? Kolik jich bylo na koních? Kolik jich bylo raněných? Jakého jiného nepřítele jste viděli?“ Stačilo, aby si na to vzpomněla, a znovu slyšela výkřiky a cítila pach krve, výkalů a pálícího se masa. „Vždycky kladl stejné otázky,“ řekla psancům vážným hlasem, „ale každý den měnil způsob lechtání.“

„Žádné dítě by nemělo být vystaveno takovému utrpení,“ řekl Harwin, když skončila. „Slyšeli jsme, že Hora ztratil polovinu svých mužů u Kamenného mlýna. Možná ten Lechtač teď pluje dolů po Červeném bodci a ryby mu ožírají obličej. Pokud ne, je to jen další zločin, za který se budou zodpovídat. Slyšel jsem, jak jeho lordstvo řeklo, že válka začala, když je pobočník poslal, aby přinesli královu spravedlnost Gregoru Cleganovi. Nakonec se tak stane, a Hora se má nač těšit.“ Poklepal jí na rameno. „Měla bys nasednout na koně, moje paní. Do Žaludohradu je to celodenní jízda, ale dnes večer budeme mít střechu nad hlavou a teplé jídlo v břiše.“

Byla to celodenní jízda, ale za soumraku přece jen přebrodili potok a vyjeli nahoru k Žaludohradu, malému hrádku s kamennými parkánovými zdmi a velkou dubovou baštou. Jeho pán byl pryč, bojoval ve službách svého pána, lorda Vanceho, a hradní brána byla v jeho nepřítomnosti zavřená na závoru. Jeho paní choť však byla stará přítelkyně Toma Sedmy a Anguy dokonce tvrdil, že kdysi byli milenci, Anguy často jel vedle ní; byl jí věkově bližší než kterýkoli z nich kromě Gendryho, a povídal jí zajímavé historky z Dornských blat. Nikdy se mu ale nepodařilo zlákat ji na svou stranu. Není to můj přítel. Drží se v mé blízkosti jen proto, aby mě hlídal a aby zajistil, že jim zase neujedu. Nu, Arya si je hlídala taky. Syrio Forel ji naučil jak.

Paní z Malolesa přivítala psance poměrně laskavě, třebaže si neodpustila ostré pokárání za to, že s sebou vláčejí válkou tak mladou dívku. Ještě víc se začala rozčilovat, když jim uklouzlo, že Arya je urozeného původu. „Kdo oblékl to ubohé dítě do těch boltonských hadrů?“ tázala se jich. „Ten znak… kolem je mnoho lidí, kteří by ji bez váhání pověsili jen za to, že nosí na hrudi z kůže staženého muže.“ Záhy nato Arya zjistila, že je hnána nahoru po schodech, nucena vlézt si do kádě a ponořit se do vřelé vody, kde ji služebné hradní paní drhly tak důkladně, že měla pocit, jako by ji samy stahovaly z kůže. Dokonce ji posypaly jakýmsi smradlavým práškem, který páchl jako kytky.

A potom trvaly na tom, aby se oblékla do holčičích věcí, hnědých vlněných punčoch a lehké lněné spodničky a světle zelených šatů s žaludy vyšitými hnědou nití po celém živůtku a s dalšími žaludy lemujícími spodničku. „Moje prateta je septa v domě matek ve Starém městě,“ řekla paní z Malolesa, když ženy zašněrovávaly Arye šaty na zádech. „Na začátku války jsem tam poslala svoji dceru. Nepochybuji o tom, že tyhle věci jí budou určitě malé, až se vrátí. Máš ráda tanec, dítě? Moje Carellen je rozkošná tanečnice. Taky krásně zpívá. Co ty děláš ráda?“

Zašoupala chodidlem mezi rohožemi. „Pracuju s Jehlou.“

„Velmi odpočinkové, že ano?“

„Nu,“ zaváhala Arya, „ne tak, jak to dělám já.“

„Ne? Já to za odpočinek vždycky považovala. Bohové každému udílejí malé dary a milosti, a je nám určeno, abychom jich využívali, jak vždycky říká moje teta. Jakýkoli skutek může být modlitbou, vykonáme-li ho podle svého nejlepšího svědomí. Není to půvabná myšlenka? Vzpomeň si na to, až se budeš příště věnovat svým ručním pracem. Děláš to každý den?“

„Dělala jsem, dokud jsem neztratila Jehlu. Moje nová není tak dobrá.“

„V časech jako tyhle se všichni musíme snažit, jak nejlépe umíme.“ Paní jí upravila živůtek. „Tak, a teď vypadáš jako řádná mladá dáma.“

Já nejsem žádná dáma, chtěla jí říct Arya, jsem vlk.

„Nevím, kdo jsi, dítě,“ řekla jí žena, „a možná je to jen dobře. Obávám se, že někdo důležitý.“ Uhladila Arye límeček. „V časech jako tyhle je lepší nebýt nikým důležitým. Kéž bych si tě tak mohla nechat u sebe. To by ale nebylo bezpečné. Mám kolem sebe hradby, ale jen pár mužů na jejich obranu.“ Povzdechla si.

Než se Arya vykoupala, učesala a oblékla, dole v síni již podávali večeři. Gendry se na ni podíval a dal se do takového smíchu, až mu vyprsklo víno z nosu. Harwin mu za to uštědřil štulec za ucho. Jídlo bylo prosté, ale syté; skopové na houbách, tmavý chléb, hrachová kaše a pečená jablka plněná žlutým sýrem. Když byly ze stolu odklizeny zbytky a služebnictvo odešlo, Zelenovous ztišil hlas a zeptal se paní hradu, zda neslyšela o bleskurychlém lordovi.

„Neslyšela?“ Usmála se. „Byli tady před necelými čtrnácti dny. Oni a tucet dalších, hnali ovce. Stěží jsem věřila vlastním očím. Thoros mi dal tři na znamení díků. Jednu jste jedli dnes večer.“

„Thoros ženoucí ovce?“ Anguy se zasmál nahlas.

„Ujišťuji tě, že to byl divný pohled, ale Thoros tvrdil, že jako kněz ví jak se postarat o stádo ovcí.“

„Jo, a taky jak je stříhat,“ uchechtl se Citroš Citrónový plášť.

„Někdo by o tom mohl složit pěknou píseň.“ Tom zabrnkal na struny své citery.

Paní z Malolesa ho zpražila pohledem. „Možná někdo, kdo nerýmuje kbelík s Berik. Ani nezpívá ,Ach, lehni si, děvče milené, do travičky zelené' každé děvečce v hrabství a nezanechává každou druhou s velkým břichem.“

„To byla jiná, ,Nech mě pít tvojí krásu',“ řekl Tom na svou obranu, „a děvečky ji vždycky rády slyší. Stejně jako jistá urozená dáma, jak si vzpomínám. Já hraju jen proto, abych potěšil.“

Její chřípí se rozšířilo. „Říční krajiny jsou plné panen, které jsi potěšil, a všechny musely pít pelyňkový čaj. Člověk by si myslel, že muž tak starý jako ty bude vědět, že jim má vylévat semeno na břicho. Nepotrvá dlouho a lidé ti začnou říkat Tom Sedmisyn.“

„Abys věděla,“ řekl Tom, „sedmičku jsem překročil už před lety. A že to byli pěkní hoši, všichni s hlasy jako skřivánek.“ Tohle téma ho očividně nezajímalo.

„Neřeklo jeho lordstvo, kam má namířeno, moje paní?“ zeptal se Harwin.

„Lord Berik se nikdy nedělí o svoje plány, ale vím, že lidé v okolí Kamenného septa a Třígrošového lesa trpí hlady. Já bych ho hledala tam.“ Napila se vína. „Měli byste vědět, že jsem tu měla také méně příjemné návštěvníky. Kolem mých bran s vytím proběhla smečka vlků, mysleli si, že tady možná schovávám Jaimeho Lannistera.“

Tom přestal brnkat. „Takže je pravda, že Králokat je opět na svobodě?“

Paní ho obdařila povýšeným pohledem. „Myslím, že by ho sotva honili, kdyby byl spoutaný v žalářích pod Řekotočím.“

„Co jim moje paní řekla?“ zeptal se Janek Štístko.

„Nu, že mám Jaimeho Lannistera nahého ve své posteli, ale že jsem ho příliš vyčerpala, než aby mohl sejít dolů. Jeden z nich měl tu drzost, že mě nazval lhářkou, a tak jsme je odsud vyprovodili v nedobrém. Myslím, že zamířili k Černovodému ohybu.“

Arya se nepokojně zavrtěla ve své židli. „Jací seveřané to byli, co sem přišli hledat Králokata?“

Zdálo se, že paní je překvapena, když uslyšela Aryu promluvit. „Neřekli mi svá jména, dítě, ale byli oděni v černém, se znakem bílého slunce na hrudi.“

Bílé slunce na černém poli je v erbu rodu Karstarků, pomyslela si Arya. Byli to Robbovi muži. Říkala si, jestli jsou stále nablízku. Kdyby se jí podařilo utéct psancům a najít je, možná by ji odvedli k její matce do Řekotočí…

„Říkali, jak se Lannisterovi podařilo utéct?“ zeptal se Citroš.

„Říkali,“ odpověděla paní z Malolesa. „Ne že bych jim z toho ale věřila jediné slovo. Tvrdili, že ho propustila na svobodu sama lady Catelyn.“

To Toma tak překvapilo, že zabrnkal falešně. „To nemohli myslet vážně,“ vydechl. „To je čiré šílenství.“

Není to pravda, pomyslela si Arya. Nemůže to být pravda.

„Já si myslela totéž,“ řekla paní.

Tehdy si Harwin vzpomněl na Aryu. „Takové řeči nejsou pro tvoje uši, moje paní.“

„Ne, já to chci slyšet.“

Psanci byli neúprosní. „Jen jdi, hubená veveřičko,“ řekl Zelenovous. „Buď hodná mladá dáma a jdi si hrát ven na nádvoří, než si popovídáme.“

Arya nahněvaně odešla a byla by za sebou i práskla dveřmi, kdyby nebyly tak těžké. Nad Žaludohradem se prostírala temná báň oblohy. Podél hradeb hořelo pár pochodní, ale to bylo všechno. Brána malého hradu byla zavřená na závoru. Věděla, že slíbila Harwinovi, že se nepokusí znovu utéci, jenže to bylo předtím, než začali povídat lži o její matce.

„Aryo?“ Gendry vyšel ven za ní. „Paní říkala, že je tady kovárna. Nepůjdeme se tam podívat?“

„Jestli chceš.“ Beztak neměla na práci nic jiného.

„Ten Thoros,“ řekl Gendry, když šli kolem psince, „je to stejný Thoros, co žil v hradu v Králově přístavišti? Rudý kněz, tlustý, s oholenou hlavou?“

„Myslím, že ano.“ Arya si nevzpomínala, že by někdy v Králově přístavišti s Thorosem mluvila, ale věděla, kdo to je. On a Jalabhar Xho byli nejbarvitějšími postavami Robertova dvora, a Thoros byl navíc králův velký přítel.

„On si mě určitě nepamatuje, ale chodíval k nám do kovárny.“ Žaludohradská kovárna nebyla již nějaký čas používána, třebaže kovář pověsil svoje nářadí spořádaně na stěnu. Gendry zapálil svíci a postavil ji na kovadlinu, pak vzal do ruky pár kleští. „Můj mistr ho vždycky plísnil za ty jeho plamenné meče. Takhle se s dobrou ocelí nezachází, říkal mu, jenže Thoros nikdy nepoužíval dobrou ocel. Prostě jen namočil nějaký levný meč do divokého ohně a zapálil ho. Můj mistr říkal, že to je jen alchymistický trik, ale děsil koně a taky některé ze zelenějších rytířů.“

Obrátila tvář k obloze a pokoušela se vzpomenout si, zda o Thorosovi někdy mluvil její otec. „On není moc kněžský, že ne?“

„Ne,“ připustil Gendry. „Mistr Mott říkal, že Thoros by dokázal přepít dokonce i krále Roberta. Byli jako hrášky v lusku, říkal, oba nenažranci a ochlastové.“

„Neměl bys hovořit o králi jako o ochlastovi.“ Možná král Robert hodně pil, ale byl to přítel jejího otce.

„Já mluvil o Thorosovi,“ Gendry natáhl kleště k ní, jako by ji chtěl štípnout do tváře, ale Arya před nimi couvla. „Miloval hostiny a turnaje, proto ho měl král Robert tak rád. A navíc byl ten Thoros statečný. Když se zřítily hradby Štítu, byl první, kdo jimi pronikl dovnitř. Bojoval tam s jedním ze svých plamenných mečů, podpaloval železné muže s každým sekem.“

„Kéž bych taky měla plamenný meč.“ Arya by si dokázala vzpomenout na spoustu lidí, které by ráda podpálila.

„Už jsem říkal, že je to jen trik. Divoký oheň ničí ocel. Můj mistr prodával Thorosovi nový meč po každém turnaji. Vždycky se spolu dohadovali kvůli ceně.“ Gendry pověsil kleště zpátky na stěnu a sundal z ní těžké kladivo. „Mistr Mott říkal, že je načase, abych vykoval svůj první řádný meč. Dal mi nádherný kus oceli a já už přesně věděl, jak chci vytvarovat čepel. Jenže přišel Yoren a vzal mě s sebou, aby mě odvedl k Noční hlídce.“

„Pořád můžeš kovat meče, když budeš chtít,“ řekla Arya. „Můžeš je dělat pro mého bratra Robba, až se dostaneme do Řekotočí.“ „Řekotočí.“ Gendry odložil kladivo a podíval se na ni. „Vypadáš teď úplně jinak. Jako normální malá holka.“

„Vypadám jako dub, se všemi těmi pitomými žaludy.“

„Ale je to pěkné. Hezký dub.“ Přistoupil blíž a přičichl k ní. „Dokonce pro změnu hezky voníš.“

„Zato ty ne. Ty smrdíš.“ Arya ho odstrčila proti kovadlině a rozběhla se pryč, ale Gendry ji chytil za ruku. Vsunula mu chodidlo mezi nohy a podrazila mu je, ale on ji stáhl na sebe a začali se spolu kutálet po podlaze kovárny. Byl velice silný, ale ona byla rychlejší. Pokaždé když se pokusil znehybnit ji, vykroutila se mu a praštila ho. Gendry se jejím úderům jen smál, čímž ji přiváděl k zuřivosti. Nakonec ji chytil za obě zápěstí jednou rukou a druhou ji začal šimrat, a tak mu Arya vrazila koleno mezi nohy a vykroutila se z jeho sevření. Brzy byli oba celí špinaví a jeden rukáv těch jejích hloupých žaludových šatů se utrhl. „Vsadila bych se, že teď už tak hezky nevypadám,“ vykřikla.

Když se vrátili do síně, Tom zpíval:

Má péřová postel je hluboká a měkká,

a do ní si tě položím,

obléknu tě celou do žlutého hedvábí,

na hlavu korunu ti vložím.

Protože budeš moje milá paní,

a já budu pánem tvým.

Vždycky tě ochráním, udržím v bezpečí,

a budu tě střežit mečem svým.

Harwin se na ně podíval a vyprskl smíchy, Anguy se usmál jedním ze svých přihlouplých pihovatých úsměvů a řekl: „Jsme si jistí, že tohle je urozená dáma?“ Ale Citroš Citrónový plášť vlepil Gendrymu pohlavek. „Když chceš bojovat, bojuj se mnou! Ona je děvče a navíc poloviny tvého věku. Drž od ní ty svoje pracky dál, slyšíš?“

„To já si začala,“ omlouvala ho Arya. „Gendry jenom mluvil.“

„Nech toho chlapce, Citroši,“ řekl Harwin. „Arya si opravdu začala, o tom nepochybuju. Je pořád stejná jako na Zimohradu.“

Tom na ni mrkl a zpíval dál:

A jak se usmívala a jak se smála,

panna ze stromu.

Já žádnou péřovou postel nechci,

otočila se a řekla mu.

Já budu nosit šaty ze zlatých listů,

a svážu si vlasy travičkou.

Ale můžeš být má lesní láska

a já budu tvou lesní milenkou.

„Žádné šaty z listí nemám,“ řekla paní z Malolesa s laskavým úsměvem, „ale Carellen mi tu nechala nějaké šaty, které by mohly posloužit. Pojď, dítě, půjdeme nahoru a podíváme se, co tam pro tebe máme.“

Bylo to ještě horší než předtím; paní hradu trvala na tom, aby se Arya znovu vykoupala, a kromě toho jí zkrátila a učesala vlasy; šaty, které jí dala tentokrát, měly šeříkovou barvu a byly ozdobené malými říčními perličkami. Jedinou dobrou věcí na nich bylo to, že byly až moc krásné a nikdo od ní nemohl očekávat, že v nich pojede na koni. A tak jí příštího rána po snídani dala hradní paní kalhoty, opasek a tuniku a taky hnědý kabátec ze srnčí kůže s železnými cvočky. „Byly to věci mého syna,“ řekla. „Zemřel, když mu bylo sedm.“

„Je mi to líto, moje paní.“ Arya se najednou cítila hrozně a styděla se za svoje chování. „Taky mě moc mrzí, že jsem roztrhala ty šaty s žaludy. Byly moc pěkné.“

„Ano, dítě. Ty jsi taky milá a pěkná. Buď statečná.“

DAENERYS

Uprostřed náměstí Hrdosti stála červená cihlová fontána, jejíž voda páchla sírou, a uprostřed té fontány se tyčila obludná harpyje vykovaná z bronzu. Čněla do výše dvaceti stop. Měla ženský obličej s pozlacenými vlasy, slonovinovýma očima a špičatými zuby, rovněž ze slonoviny. Z těžkých prsů jí stříkala voda. Místo rukou však měla křídla netopýra či draka, její nohy byly nohama orla a vzadu jí vyrůstal zakroucený škorpioní ocas plný jedu.

Harpyje Ghisu, pomyslela si Dany. Starý Ghis padl před pěti tisíci lety, pokud si dobře vzpomínala; jeho legie byly rozprášeny armádou mladé Valyrie, jeho cihlové hradby byly strhány, jeho ulice a budovy proměnil dračí plamen v popel a žhavé uhlíky, jeho pole byla posázena solí, sírou a lebkami. Bohové Ghisu byli dávno mrtví a rovněž tak jeho lid; tihle Astaporci byli už jen rasově smíšení, jak řekl ser Jorah. Dokonce i ghiskarština byla z velké části zapomenuta; v otrokářských městech se hovořilo vznešenou valyrijštinou, či spíš tím, co si z ní místní obyvatelstvo udělalo.

A přesto zde symbol Starého impéria stále přetrvával, třebaže tomuto bronzovému monstru visel z pařátů těžký řetěz s otevřeným okovem na každém konci, Harpyje Ghisu držívala ve spárech blesk. Tohle je harpyje Astaporu. „Pověz té západozemské děvce, aby sjela očima níž,“ postěžoval si otrokář Kraznys mo Nakloz otrokyni, která hovořila za něj. „Já prodávám maso, ne kov. Ten bronz není na prodej. Řekni jí, aby se podívala na vojáky. Jistě dokonce i zakalené rudé oči barbara z krajin zapadajícího slunce musí vidět, jak úchvatní tihle moji tvorové jsou.“

Kraznysova valyrijština byla zkomolená a zastřená charakteristickým zadněhrdelním chrčením typickým pro Ghis a tu a tam okořeněná výrazy z otrokářské hantýrky. Dany mu rozuměla poměrně dobře, a přesto se usmála a nepřítomně pohlédla na otrokyni, jako by byla zvědavá, co jí dívka řekne.

„Dobrý pán Kraznys se ptá, zda nejsou úchvatní?“ Na toho, kdo nikdy nepobýval v Západozemí, hovořila dívka velmi dobře společným jazykem. Nebylo jí víc než deset, měla kulatý plochý obličej, snědou kůži a zlaté oči Naathu. Mírumilovní lidé, tak se říkalo jejímu národu. Všichni se shodují v tom, že právě z nich bývají nejlepší otroci.

„Mohli by vyhovovat mým potřebám,“ odpověděla Dany. Na radu sera Joraha se rozhodla hovořit v Astaporu pouze dothračtinou a společným jazykem. Můj medvěd je chytřejší, než se zdá. „Pověz mi o jejich výcviku.“

„Západozemské ženě se líbí, ale nevyslovila žádnou chválu, protože chce udržet jejich cenu co nejnižší.“ řekla tlumočnice svému pánovi. „Přeje si vědět, jak byli vycvičeni.“

Kraznys mo Nakloz naklonil hlavu na stranu. Otrokář voněl, jako by se byl vykoupal v malinách, a dopředu trčící rudočerný vous se mu leskl olejem. Má větší prsa než já, přemítala Dany. Viděla je přes tenké mořsky zelené hedvábí zlatě olemovaného tokaru, který si ovinul kolem těla a přes rameno. Levou rukou si přidržoval tokar při chůzi, zatímco v pravé svíral krátký kožený bičík. „To jsou všechna prasata ze Západozemí tak ignorantská?“ posteskl si. „Celý svět přece ví, že Neposkvrnění jsou mistři v zacházení s oštěpem, štítem a krátkým mečem.“ Zeširoka se na Dany usmál. „Řekni jí, co by měla vědět, otrokyně, a udělej to rychle. Den je horký.“

Alespoň tohle není lež. Za nimi stál pár otrokyň podobných si jako vejce vejci a držel nad jejich hlavami baldachýn z pruhovaného hedvábí, ale dokonce i ve stínu měla Dany vlhkou hlavu a Kraznys se hojně potil. Náměstí Hrdosti se již od svítání koupalo v slunečním svitu. Dokonce i přes silné podrážky sandálů cítila žár sálající z rudých cihel pod nohama. Stoupaly z nich chvějící se vlny horka, které dodávaly stupňovitým astaporským pyramidám kolem náměstí snový vzhled.

Pokud však i Neposkvrnění cítili horko, nedali to na sobě v nejmenším znát. Jako by sami byli z cihel, podle toho, jak zde stojí. Tisíc jich bylo vyhnáno na náměstí z jejich kasáren, aby si je mohla prohlédnout; vyrovnaní v řadách po stovkách stáli v pozoru před fontánou s její bronzovou harpyjí, kamenné oči upřené strnule před sebe. Neměli na sobě nic kromě bílých lněných zástěrek kolem beder a kónických bronzových příleb s ostrým, stopu dlouhým bodcem na vrcholu. Kraznys jim poručil, ať položí na zem svoje oštěpy a štíty a sundají si opasky s meči a prošívané tuniky, aby si mohla královna Západozemí lépe prohlédnout jejich štíhlá svalnatá těla.

„Jsou vybíráni ve velmi útlém věku, pro svou velikost, rychlost a sílu,“ řekla jí otrokyně. „S výcvikem začínají v pěti letech. Každý den cvičí od svítaní do soumraku, dokud se nestanou mistry v boji s krátkým mečem, štítem a třemi oštěpy. Výcvik je velice náročný, Tvoje Výsosti. Přežije ho pouze jeden mladík ze tří, to je dobře známo. Mezi Neposkvrněnými se říká, že v den, kdy získají svou čepičku s hrotem, mají to nejhorší za sebou, protože jim nikdy nemůže připadnout žádná povinnost tak náročná jako jejich výcvik.“

Kraznys mo Nakloz údajně nehovořil ani slovo společným jazykem, ale když naslouchal, co otrokyně říká, pokyvoval hlavou a čas od času dívku dloubl koncem svého bičíku. „Řekni jí, že tihle tam stojí už celý den a noc, bez jídla a vody. Řekni jí, že když jím to poručím, budou tam stát, dokud nepadnou, a i kdyby se jich devět set devadesát devět zhroutilo k zemi a zemřelo na cihlách, poslední z nich bude stát dál a nehne se, dokud si smrt nepřijde i pro něho. Taková je jejich odvaha. Řekni jí to.“

„Já tomu říkám šílenství, ne odvaha,“ namítl Arstan Bělovous, když byl ten ponurý výčet u konce. Zaťukal koncem své hole z tvrdého dřeva do cihel, ťuk, ťuk, jako by chtěl vyjádřit svou nelibost. Starý muž se nechtěl plavit do Astaporu ani nepodporoval její nápad koupit armádu otroků. Tvrdil, že by si královna měla vyslechnout všechny strany, než dospěje k rozhodnutí. Proto ho Dany přivedla s sebou na náměstí Hrdosti, ne aby zajistila svoje bezpečí. O to se svědomitě postarají její pokrevní jezdci. Sera Joraha nechala na palubě Baleriona, aby hlídal její lid a její draky. Ač to učinila velmi nerada, zamkla draky v podpalubí. Bylo velmi nebezpečné nechat je volně létat nad městem; svět byl až příliš plný mužů, kteří by je rádi zabili – třeba jen proto, aby mohli sami sebe zvát drakobijci.

„Co říká ten smradlavý starý muž?“ zeptal se otrokář své tlumočnice. Když mu to sdělila, usmál se a řekl: „Pověz těm divochům, že my tomu říkáme poslušnost. Existují vojáci, kteří jsou možná silnější nebo obratnější nebo větší než Neposkvrnění. Několik málo se jim možná vyrovná v umění boje s mečem, oštěpem a štítem. Nikde nad mořem však nenajdeš nikoho poslušnějšího.“

„I ovce jsou poslušné,“ namítl Arstan, když jim byla tato slova přeložena. I on znal něco z valyrijštiny, třebaže ne tolik jako Dany, ale stejně jako ona předstíral nevědomost.

Kraznys mo Nakloz vycenil velké bílé zuby, když mu to bylo přetlumočeno. „Stačí jediné slovo a tyhle ovce vyvrhnou jeho smrduté staré vnitřnosti na cihly,“ řekl, „ale to mu samozřejmě neříkej. Pověz jim, že tihle tvorové jsou spíš psi než ovce. Jedí v Sedmi královstvích psy a koně?“

„Dávají přednost prasatům a kravám, Tvoje Ctihodnosti.“

„Hovězí. Fuj. Jídlo pro nečisté divochy.“

Dany je všechny ignorovala. Pomalu kráčela podél řady otrockých vojáků. Dívky s hedvábným baldachýnem ji zvolna následovaly, aby jí poskytly stín, ale tisícovka mužů před ní se netěšila žádné takové ochraně. Více než polovina jich měla měděnou pokožku a mandlově tvarované oči Dothraků a Lhazarénů, ale viděla v jejich řadách i muže ze Svobodných měst společně s bledými Qarthéňany, ebenově černými muži z Letních ostrovů a jiné, jejichž původ nedokázala určit. A někteří měli kůži stejného jantarového odstínu jako Kraznys mo Nakloz a husté rudočerné vlasy prastarého národa Ghisu, jenž sám sebe nazýval syny harpyje. Prodávají dokonce i svůj vlastní lid. Nemělo ji to překvapit. Dothrakové dělali totéž, když se střetl khalasar s khalasarem uprostřed moře trav. Někteří z vojáků byli vysoké postavy, jiní menší. Různili se ve věku od čtrnácti do dvaceti let, jak odhadovala. Tváře měli hladké a oči všech byly naprosto stejné, ať byly černé, hnědé, modré, šedé nebo jantarové. Jsou jako jeden muž, pomyslela si, dokud si neuvědomila, že ve skutečnosti to vůbec nejsou muži. Neposkvrnění byli eunuchové, všichni do jednoho. „Proč je kastrujete?“ zeptala se Kraznyse prostřednictvím jeho otrokyně. „Odjakživa jsem slýchala, že celí muži jsou silnější než eunuchové.“

„Eunuch, který je vyřezán v útlém věku, nikdy nebude oplývat brutální silou vašich západozemských rytířů, to je pravda,“ odpověděl Kraznys mo Nakloz, když mu byla její otázka přetlumočena. „Býk je taky silný, jenže býci umírají každý den v bojových doupatech. Ani ne před třemi dny zabila devítiletá dívka jednoho z nich v Jothielově doupěti. Pověz jí, že Neposkvrnění mají něco lepšího než sílu. Mají disciplínu. Bojují po způsobu Starého impéria. Jsou znovuzrozenými legionáři starého Ghisu, absolutně poslušní, absolutně věrní a naprosto beze strachu.“

Dany trpělivě naslouchala překladu.

„Dokonce i ten nejstatečnější muž má strach ze smrti a bolesti,“ namítl Arstan, když dívka domluvila.

Kraznys se opět usmál, když si to vyslechl. „Řekni tomu starci, že páchne močí a potřebuje hůl, aby se udržel na nohou.“

„Opravdu, Tvoje Ctihodnosti?“

Strčil do ní svým bičíkem. „Ne. Opravdu ne. Jsi děvče, nebo koza, že se musíš ptát na takovou věc? Řekni, že Neposkvrnění nejsou muži. Řekni, že smrt pro ně nic neznamená a bolest ještě méně než nic.“ Zastavil se před statným mužem, který vypadal na Lhazaréna, a švihl ho svým bičíkem tak prudce, že mu zanechal tlustou krvavou čáru přes měděnou tvář. Eunuch jen mrkl a bez hnutí tam stál a krvácel. „Chceš ještě?“ zeptal se ho Kraznys.

„Když to potěší Tvoji Ctihodnost.“

Pro Dany bylo obtížné předstírat, že nerozumí. Položila dlaň na Kraznysovu paži, než stačil znovu zvednout bič. „Pověz svému dobrému pánovi, že vidím, jak silní Neposkvrnění jsou a jak statečně snášejí bolest.“ Kraznys se uchechtl, když uslyšel její slova ve valyrijštině. „Řekni té ignorantské děvce ze Západozemí, že statečnost s tím nemá nic společného.“

„Dobrý pán říká, že to není odvahou, Tvoje Výsosti.“ „Řekni jí, aby otevřela svoje kurevské oči a dívala se.“ „Prosí tě, abys pozorně přihlížela tomuhle, Tvoje výsosti.“ Kraznys se přesunul k dalšímu otrokovi v řadě, vysokému mladíkovi s modrýma očima a lněnými vlasy Lyséňana. „Tvůj meč,“ řekl. Eunuch poklekl, tasil meč z pochvy a podal mu ho jílcem napřed. Byl to krátký meč, určený spíš k bodání než k sekání, ale jeho čepel vypadala ostrá jako břitva. „Vstaň,“ poručil mu Kraznys.

„Tvoje Ctihodnosti.“ Eunuch vstal a Kraznys mo Nakloz pomalu vyjel ostřím meče vzhůru po jeho trupu, zanechal tenkou červenou čáru přes břicho a mezi žebry. Pak zabodl hrot nože pod širokou růžovou bradavku a začal řezat.

„Co to dělá?“ zeptala se Dany dívky, zatímco po mužově hrudníku stékala krev.

„Řekni té krávě, aby přestala bučet,“ zabručel Kraznys, aniž čekal na překlad. „Tohle mu nijak neublíží. Muži bradavky nepotřebují a eunuchové už vůbec.“ Bradavka už visela jen na vláknu kůže. Poslední seknutí, odpadla a snesla se dolů na červené cihly. Zůstalo po ní jen kulaté rudé oko, z něhož prýštila krev. Eunuch se ani nehnul, dokud mu Kraznys nepodal zpátky jeho meč, opět jílcem napřed. „Tu máš, skončil jsem s tebou.“ „Tento jeden je potěšen, že ti mohl posloužit.“ Kraznys se otočil zpátky k Dany. „Vidíš? Oni bolest necítí.“

„Jak je to možné?“ dožadovala se přes tlumočnici. „Víno odvahy,“ zněla odpověď, kterou jí dal. „Ve skutečnosti to není opravdové víno, ale nápoj z jedovatého stínu noci, larev krvavé mouchy, kořene černého štírovníku a mnoha dalších tajných věcí. Pijí ho s každým jídlem ode dne, kdy jsou vyřezáni, a s každým ubíhajícím rokem cítí méně a méně. Činí je to nebojácnými v bitvě. Také je nelze mučit. Řekni divošce, že její tajemství budou s Neposkrvněnými v bezpečí. Může si je postavit jako stráž do síně, kde bude probíhat tajný sněm, nebo dokonce do ložnice, a v životě si nemusí dělat starosti, že někomu řeknou, co viděli a slyšeli. V Yunkaii a Meerenu často dělají eunuchy z chlapců tak, že jim odstraní varlata, ale nechají penis. Takový tvor je neplodný, ale často přesto schopný erekce. Z toho mohou vzejít jedině potíže. My odřezáváme i penis, neponecháváme vůbec nic. Neposkvrnění jsou ti nejčistší tvorové na zemi,“ Obdařil Dany a Arstana dalším ze svých širokých bílých úsměvů. „Slyšel jsem, že v Sedmi královstvích skládají muži slavnostní přísahy, že zůstanou neposkvrnění, nepojmou žádnou ženu za manželku a nezplodí žádné děti, ale budou žít jen pro svou povinnost. Je tomu tak?“

„Je,“ odpověděl Arstan, když byla otázka přeložena. „Existuje tam mnoho takových řádů. Mistři v Citadele, septoni a septy, kteří slouží Sedmi, tiché sestry, co se starají o mrtvé, Královská garda a Noční hlídka…“

„Ubozí tvorové,“ zabručel otrokář po přeložení. „Muži nebyli stvořeni k tak odříkavému životu. Jejich dny jsou muka plná pokušení, to musí pochopit kterýkoli blázen, a není pochyb o tom, že většina jich podlehne nízkým pudům. Nikoli tak naši Neposkvrnění. Jsou ženatí se svými meči takovým způsobem, o jakém si mohou vaši přísahající bratří nechat jen zdát. Žádná žena je nikdy nemůže svést, ani žádný muž.“

Jeho děvče jim přetlumočilo podstatu jeho řeči, i když o něco zdvořileji. „Existují i jiné způsoby jak pokoušet muže, kromě masa,“ namítl Arstan Bělovous, když domluvila.

„Muže ano, ale ne Neposkvrněné. Plenění je neláká o nic víc než znásilňování. Nevlastní nic než svoje zbraně. Dokonce jim nedovolujeme ani přepych jmen.“

„Nemají jména?“ zamračila se Dany na malou tlumočnici. „Je to pravda, co tvůj dobrý pán říká? Oni nemají jména?“

„Je to tak, Tvoje Výsosti.“

Kraznys se zastavil před jedním Ghiskarcem, který by mohl být jeho vyšším, statnějším bratrem, a ukázal bičem na malou bronzovou destičku na opasku s mečem u jeho nohou. „Tady je jeho jméno. Zeptej se té západozemské děvky, jestli umí číst ghiskarské piktografy.“ Když Dany připustila, že to nedokáže, otrokář se otočil k Neposkvrněnému. „Jaké je tvoje jméno?“ zeptal se.

„Jméno tohoto jednoho je Rudá blecha, Tvoje Ctihodnosti.“ Dívka opakovala jejich výměnu slov ve společném jazyce.

„A jaké bylo včera?“

„Černá krysa, Tvoje Ctihodnosti.“

„A v den předtím?“

„Hnědá blecha, Tvoje Ctihodnosti.“

„A předtím?“

„Na to už si nevzpomínám, Tvoje Ctihodnosti. Snad Modrá žába. Nebo Modrý červ.“

„Řekni jí, že všechna jejich jména jsou taková,“ poručil Kraznys dívce. „Připomínají jim, že nejsou ničím víc než hmyz. Destičky se jmény jsou každý den po skončení služby vhazovány do koše a každého rána jsou znovu nahodile vytahovány.“

„Další šílenství,“ podotkl Arstan, když to uslyšel. „Jak může jakýkoli člověk slyšet každý den na jiné jméno?“

„Ti, kteří to nedokážou, jsou vyřazeni z výcviku, stejně jako ti, kteří nejsou schopni běžet celý den plnou rychlostí, zdolat horu v černi noci, přejít po žhavém uhlí nebo zabít dítě.“

Danyina ústa se při jeho posledních slovech zkřivila. Viděl to, nebo je nejen krutý, ale také slepý? Rychle se odvrátila, snažila se udržet na svém obličeji masku, dokud neuslyšela překlad. Teprve pak sama sobě dovolila zeptat se: „Čí děti to zabíjejí?“

„Aby Neposkvrněný získal svou čepičku s hrotem, musí jít na otročí trh se stříbrnou mincí v ruce. Tam najde nějaké kvílící novorozeně a zabije ho matce před očima. Tímto způsobem se přesvědčujeme, zda v nich nezůstalo žádná slabost.“

Cítila, jako by měla každou chvíli omdlít. To je horkem, snažila se namluvit sama sobě. „Vy vezmete dítě matce z náruče, zabijete je, zatímco ona se na to dívá, a pak jí zaplatíte za její bolest stříbrnou mincí?“

Když mu otrokyně Danyina slova přeložila, Kraznys mo Nakloz se nahlas zasmál. „Jaký je tahle jedna hloupý přecitlivělý blázen. Řekni té západozemské děvce, že mince je určena pro majitele dítěte, ne pro matku. Neposkvrněným není dovoleno krást.“ Poklepal se svým bičíkem do nohy. „Řekni jí, že jen málo jich nedokáže projít touto zkouškou. Abych pravdu řekl, se psy je to obtížnější. V den, kdy je chlapec vyřezán, dáme mu štěně. Na konci prvního roku po něm chceme, aby je vlastnoručně zardousil. Kterýkoli z nich to nedokáže, je zabit a jsou jím nakrmeni zbývající psi. Zjistili jsme, že je to velmi dobrá lekce pro ostatní.“

Arstan Bělovous ťukal koncem své hole o cihly, když mu naslouchal. Ťuk, ťuk, ťuk. Pomalu a neúnavně. Ťuk, ťuk, ťuk. Dany viděla, jak odvrátil oči stranou, jako by už déle nedokázal snášet pohled na Kraznyse.

„Dobrý pán říká, že tyto eunuchy nelze pokoušet mincí ani masem,“ řekla Dany dívce, „ale co kdyby jim nějaký můj nepřítel nabídl svobodu za to, že mne zradí…“

„Pověz jí, že by ho na místě zabili a přinesli jí jeho hlavu,“ odpověděl otrokař. „Jiní otroci možná kradou a hromadí pro sebe stříbro, v naději, že si za ně koupí svobodu, ale Neposkvrněný by nic nevzal, ani kdyby mu to ta malá klisnička nabízela darem. Nemají žádný jiný život kromě své povinnosti. Jsou to vojáci, to je všechno.“

„Právě vojáky potřebuji,“ připustila Dany.

„Pověz jí, že je dobře, že v tom případě přišla do Astaporu. Zeptej se jí, jak velkou armádu si přeje koupit.“

„Kolik Neposkvrněných máte na prodej?“

„V současné době máme osm tisíc plně vycvičených. Měla by vědět, že je prodáváme jen po určitých počtech. Po tisícovkách nebo setninách. Kdysi jsme je prodávali i po deseti, jako domácí stráže, ale ukázalo se, že je to neprozřetelné. Deset je příliš málo. Mísí se s jinými otroky, ba dokonce se svobodnými lidmi a zapomínají, kdo a co jsou.“ Kraznys počkal, než byla jeho slova přeložena do společného jazyka, pak pokračoval. „Žebrácká královna musí pochopit, že takový div nelze pořídit levně. V Yunkaii a Meereenu může koupit otrocké šermíře za méně, než činí cena jejich mečů, ale Neposkvrnění jsou těmi nejlepšími pěšáky na světě a každý z nich má za sebou mnoho let náročného výcviku. Řekni jí, že jsou jako valyrijská ocel, po celá léta znovu a znovu překládáni a kuti, dokud nejsou silnější a nezdolnější než jakýkoli jiný kov na zemi.“

„Já znám valyrijskou ocel,“ řekla Dany. „Zeptej se svého dobrého pána, zda mají Neposkvrnění vlastní důstojníky.“

„Sama nad nimi musí jmenovat důstojníky. My je vedeme k poslušnosti, ne k přemýšlení. Jestli je to rozum, po čem touží, ať si koupí písaře.“ „A jejich vybavení?“

„Meč, štít, oštěp, sandály a prošívaná tunika jsou zahrnuty v ceně,“ odpověděl Kraznys. „A samozřejmě také jejich čepičky s hroty. Budou nosit jakoukoli zbroj, co si budeš přát, ale tu jim musíš sama dodat.“

Dany si nemohla vzpomenout na žádnou další otázku, kterou by mu ještě položila. Pohlédla na Arstana. „Ty už žiješ na světě tak dlouho, Bělovousi. Teď když jsi je viděl, co mi na to řekneš?“

„Říkám ne, Tvoje Výsosti,“ odpověděl starý muž bez rozmýšlení.

„Proč?“ zeptala se. „Mluv otevřeně.“ Dany si myslela, že ví, co řekne, ale chtěla, aby to slyšela také otrokyně, aby si to od ní mohl později vyslechnout i Kraznys mo Nakloz.

„Moje královno,“ řekl Arstan, „v Sedmi královstvích nejsou otroci už po tisíce let. Jak staří bohové, tak noví považují otroctví za ohavnost. Zlo. Kdyby ses měla vylodit v Západozemí v čele otrocké armády, mnoho dobrých lidí se proti tobě postaví - pouze z tohoto důvodu. Napácháš velkou škodu na své věci a cti svého rodu.“

„Přesto musím mít nějakou armádu,“ namítla Dany. „Chlapec Joffrey mi nedá Železný trůn jen proto, že ho o to zdvořile požádám.“

„Až přijde den, kdy pozvedneš své praporce, polovina Západozemí se za tebe postaví,“ ujistil ji Bělovous. „Stále s velkou láskou vzpomínají na tvého bratra Rhaegara.“

„A na mého otce?“ zeptala se Dany.

Starý muž zaváhal, než odpověděl. „Na krále Aeryse také vzpomínají. Dal říši mnoho let míru. Tvoje Výsosti, ty nemáš otroků zapotřebí. Magistr Illyrio dokáže zajistit tvé bezpečí, než tvoji draci vyrostou, a vyšle ve tvém jménu tajné vyslance za Úzké moře, aby získali vznešené šlechtice pro tvou věc.“

„Tytéž vznešené šlechtice, kteří opustili mého otce, vydali ho Králokatovi a ohnuli koleno před Robertem Uchvatitelem?“

„Dokonce i ti, kteří ohnuli kolena, možná ve svých srdcích tajně touží po návratu draků.“

„Možná,“ řekla Dany. Bylo to tak ošemetné slovo, to možná. V kterémkoli jazyce. Otočila se zpátky ke Kraznysu mo Naklozovi a jeho otrokyni. „Musím to pečlivě rozvážit.“ Otrokář pokrčil rameny. „Řekni jí, ať to rozváží rychle. Máme mnoho dalších kupců. Před pouhými třemi dny jsem ukazoval tytéž Neposkvrněné jednomu korzárskému králi, který doufá, že je skoupí všechny do jednoho.“

„Korzár jich chtěl jen stovku, Tvoje Ctihodnosti,“ slyšela Dany říct otrokyni.

Dloubl do ní koncem svého bičíku. „Všichni korzáři jsou lháři. Koupí je všechny. Řekni jí to, děvče.“

Dany věděla, že ona by si jich vzala mnohem víc než stovku, pokud vůbec nějaké koupí. „Připomeň svému dobrému pánovi, kdo jsem. Připomeň mu, že jsem Daenerys za bouře zrozená, Matka draků, Nespálená, pravoplatná královna Sedmi království Západozemí. Moje krev je krví Aegona Dobyvatele a staré Valyrie před ním.“

Její slova na otylého navoněného otrokáře nezapůsobila, ani když mu byla přetlumočena do jeho ošklivého jazyka. „Starý Ghis vládl impériu, když ještě Valyrijci šoustali ovce,“ zabručel na ubohou malou tlumočnici, „a my jsme synové harpyje.“ Pokrčil rameny. „Zbytečně plýtvám slovy, když melu hubou na ženy. Východ čí západ, na tom nesejde, jsou všechny stejné, nedokážou se rozhodnout, dokud nejsou obletovány, zasypávány lichotkami a přecpávány sladkostmi. Nu, pokud má být tohle mým osudem, aťsi je. Řekni té děvce, že jestli vyžaduje průvodce po našem krásném městě, Kraznys mo Nakloz jí bude milerád k službám… a taky ji obslouží, pokud je víc ženou, než vypadá.“

„Dobrý mistr Kraznys by byl nanejvýš potěšen, kdyby ti mohl ukázat Astapor, zatímco se budeš rozmýšlet, Tvoje Výsosti,“ řekla tlumočnice.

„Nakrmím ji psími mozečky v rosolu a jemnou šťavnatou dušeninou z červené chobotnice a nenarozených štěňat.“ Otřel si rty.

„Říká, že ti předloží k ochutnání mnoho delikátních pokrmů.“

„Pověz jí, jak krásné jsou pyramidy za noci,“ zabručel otrokář. „Řekni jí, že budu olizovat med z jejích prsou nebo jí dovolím slízat med z mých, dá-li tomu přednost.“

„Astapor je nejkrásnější za soumraku, Tvoje Výsosti,“ řekla otrokyně. „Dobří mistři zapalují hedvábné lucerny na každé terase, takže celé pyramidy září barevnými světly. Po Červu plují výletní bárky, hrají tichou hudbu a navštěvují malé ostrůvky, kde můžeš jíst, pít a oddávat se dalším rozkoším.“

„Zeptej se jí, zda si přeje navštívit naše bojová doupata,“ dodal Kraznys. „V Douquorově doupěti mají na dnešní večer připraveno napínavé představení. Medvěd a tři malí chlapci. Jeden chlapec bude pomazán medem, druhý krví a třetí tlejícím rybím masem a ona si může vsadit, kterého sežere medvěd jako prvního.“

Ťuk, ťuk, ťuk, uslyšela Dany. Obličej Arstana Bělovouse byl nehybný jako kámen, ale jeho hůl vyťukávala do kamene starcův hněv. Ťuk, ťuk, ťuk. Přinutila se usmát. „Já mám na Balerionovi svého vlastního medvěda,“ řekla tlumočnici, „a ten by mohl sníst mne, pokud se k němu včas nevrátím.“

„Vidíš,“ řekl Kraznys, když mu byla její slova přetlumočena. „Tady nerozhoduje žena, ale muž, ke kterému se žena utíká. Jako ostatně vždycky!“

„Poděkuj svému dobrému pánovi za jeho trpělivost a laskavost,“ řekla Dany, „a pověz mu, že budu přemýšlet o všem, co jsem se zde dozvěděla.“ Podala ruku Arstanu Bělovousovi a nechala se jím odvést zpátky přes náměstí ke svým nosítkům. Aggo a Jhogo se zařadili každý z jedné jejich strany, kráčejíce kolébavou chůzí s nohama do O, která byla tak typická pro všechny pány koní, když byli nuceni sesednout z koňských hřbetů a chodit po zemi jako všichni ostatní.

Dany zamračeně nasedla do nosítek a pokynula Arstanovi, aby se posadil vedle ní. Muž jeho věku by neměl chodit pěšky v takovém horku. Když se vydali na cestu, raději ani nezatáhla závěsy. Se sluncem pražícím tak prudce na město z červených cihel byl každý sebemenší závan větru vítán, i když s sebou vnášel dovnitř poryvy jemného červeného prachu. Kromě toho, já potřebuju vidět.

Astapor byl podivným městem, dokonce i pro oči toho, kdo navštívil Dům prachu a koupal se v Lůně světa pod Matkou hor. Všechny ulice tam byly vydlážděny stejnými červenými cihlami jako náměstí, ze kterého právě odešla. Byly z nich také stupňovité pyramidy, v zemi vykopaná bojová doupata s jejich sestupně uspořádanými řadami sedadel, sírové fontány, ponuré vinné jeskyně i prastaré hradby, které město obklopovaly. Tolik cihel, pomyslela si, a tak starých a zvětralých. Jejich jemný červený prach byl všudypřítomný, tančil v uličkách při každém poryvu větru. Nebylo divu, že si astaporské ženy halily tváře závoji; cihlový prach štípal do očí hůř než písek.

„Ustupte z cesty!“ volal Jhogo, který jel na koni před nosítky. „Ustupte z cesty Matce draků!“ Když ale rozvinul dlouhý bič se stříbrnou rukojetí, který mu Dany darovala, a zapráskal jím ve vzduchu, vyklonila se z nosítek a nařídila mu, aby to nedělal. „Ne na tomhle místě, krvi mé krve,“ řekla v jeho jazyce. „Tyto zdi už slyšely až příliš mnoho práskání bičů.“

Když se toho rána vydali z přístavu, ulice byly téměř vylidněné a teď byly stěží zaplněnější. Kolem se prokolébal slon s krajkovými nosítky na hřbetě. U vyschlého cihlového kanálu seděl nahý chlapec s ohrnující se kůží, dloubal se v nose a zamračeně pozoroval jakési mravence na zemi. Zvedl hlavu při zvuku kopyt a vyskočil, když kolem v oblaku rudého prachu a pronikavého smíchu proklusal průvod ozbrojených strážných. Měděné destičky, kterými byly pošity jejich pláště ze žlutého hedvábí, se leskly jako množství maličkých sluncí, ale jejich tuniky byly z vyšívaného lnu, pod pasem měli jen plizované lněné sukénky a na nohou sandály. Byli prostovlasí a každý z nich si svoje tuhé rudočerné vlasy učesal, naolejoval a zapletl do nějakého fantastického tvaru - rohů, křídel a čepelí, ba dokonce natažených rukou, takže vypadali jako nějaký oddíl démonů, co uprchli rovnou ze sedmého pekla. Nahý chlapec je společně s Dany chvíli pozoroval, jenže byli hned zase pryč a on se vrátil ke svým mravencům a prstu v nose.

Staré město, přemítala, ale ne tak zalidněné, jak bývalo ve dnech své slávy, a ani ze čtvrtiny tak zalidněné jako Qarth nebo Pentos či Lys.

Její nosítka prudce zastavila na křižovatce, aby umožnila projít zástupu k sobě přivázaných, práskáním dozorcova biče poháněných otroků, kteří se šourali napříč cestou. Dany si všimla, že tohle nejsou Neposkvrnění, ale obyčejnější sorta lidí, se světle hnědou kůží a černými vlasy. Byli mezi nimi i ženy, ale žádné děti. Všichni byli nazí. Za nimi jeli dva Astaporci na bílých oslech, muž v rudém hedvábném tokaní a žena se závojem v oděvu z čistě modrého lnu zdobeného vločkami lazuritu. V rudočerných vlasech měla vetknutý slonovinový hřeben. Muž jí něco pošeptal, zasmál se, nevěnoval Dany víc pozornosti než svým otrokům. Rovněž tak dozorce se svým pětiocasým bičem, podsaditý rozložitý Dothrak, jenž měl přes svalnatý hrudník vytetovanou harpyji s řetězy v pařátech.

„Cihly a krev postavily Astapor,“ zamumlal Bělovous po jejím boku, „a cihly a krev jeho lidi.“

„Co je to?“ zeptala se Dany zvědavě.

„Stará říkanka, kterou mě naučil mistr, když jsem byl malý chlapec. Nikdy jsem netušil, nakolik je to pravda. Cihly Astaporu jsou rudé krví otroků, kteří je vyrobili.“

„Věřím tomu,“ přitakala Dany.

„Pak tedy opusť toto místo, než se tvoje srdce taky změní v cihly. Vypluj ještě dnes, za večerního přílivu.“

Kéž bych tak mohla, pomyslela si Dany. „Ser Jorah říká, že jestli odejdu z Astaporu, musím odejít s armádou.“

„Ser Jorah byl sám otrokář, Tvoje Výsosti,“ připomněl jí starý muž. „V Pentosu, Myru a Tyroši jsou žoldnéři, které si můžeš najmout. Muž, který zabíjí pro peníze, nemá žádnou čest, avšak aspoň to nejsou otroci. Najdi si svou armádu tam, prosím tě.“

„Můj bratr navštívil Pentos, Myr i Braavos, téměř všechna Svobodná města. Magistři a archoni ho krmili vínem a sliby, ale jeho duše hladověla k smrti. Člověk nemůže jíst po celý svůj život polévku z žebrácké misky, a zůstat přitom člověkem. Dali mi ji ochutnat v Qarthu, a to stačilo. Do Pentosu nechci přijít s miskou v ruce.“

„Lépe přijít jako žebrák než jako otrokář,“ namítl Arstan.

„Takhle mluví ten, kdo nikdy nebyl ani jedním z nich.“ Danyino chřípí se rozšířilo. „Víš, jaké to je, když tě někdo prodá, panoši? Já to vím. Můj vlastní bratr mě prodal khalu Drogovi za příslib zlaté koruny. Nu, Drogo ho korunoval zlatem, třebaže ne tak, jak si Viserys přál, a já… moje slunce a hvězdy ze mne učinily královnu, jenže kdyby to byl odlišný muž, mohlo být všechno úplně jinak. Myslíš, že jsem zapomněla, jaké to je mít strach?“

Bělovous sklonil hlavu. „Nechtěl jsem tě urazit, Tvoje Výsosti.“

„Mne mohou urazit jen lži, nikdy dobře míněná rada.“ Dany pohladila Arstanovu skvrnitou ruku, aby ho ujistila o pravdivosti svých slov. „Mám prostě dračí povahu, to je všechno. Nesmíš se jí nechat vystrašit.“

„Vynasnažím se zapamatovat si to.“ Bělovous se usmál.

Má laskavý obličej a ušlechtilé srdce, pomyslela si Dany. Nechápala, proč ser Jorah starému muži tak nedůvěřuje. Že by snad žárlil, že jsem si našla jiného muže, se kterým rozmlouvám? V myšlenkách se vrátila zpátky k té noci na Balerionovi, kdy ji exilový rytíř políbil. Neměl to dělat. Je třikrát tak stár jako já a pro mne příliš nízkého původu, a navíc jsem mu k tomu nedala svolení. Žádný skutečný rytíř by nikdy nepolíbil královnu bez jejího souhlasu. Od té doby dbala na to, aby se nikdy neocitla se serem Jorahem o samotě, obklopovala se na palubě svými služebnými a někdy i svými pokrevními jezdci. Rád by mne políbil znovu, vidím mu to na očích.

Co chtěla ona, to si netroufala dokonce ani vyslovit, ale Jorahův polibek v ní něco probudil, něco, co v ní dřímalo od té doby, co khal Drogo zemřel. Ležíc na své úzké pryčně byla zaskočena zjištěním, že přemýšlí o tom, jaké by to bylo, kdyby ji stiskl muž místo její služebné, a ta myšlenka ji vzrušila víc, než by měla. Někdy zavřela oči a snila o něm, ale nikdy to nebyl ser Jorah, o kom se jí zdálo; její milenec byl vždycky mladší a mnohem pohlednější, třebaže jeho obličej zůstával proměnlivým stínem.

Jednou, tak trýzněná představami, že nemohla spát, si zajela rukou mezi nohy a zalapala po dechu, když zjistila, jak je vlhká. Stěží se odvažujíc dýchat pohybovala prsty dozadu a dopředu mezi pysky pohlaví, pomalu, aby neprobudila Irri vedle sebe, dokud nenašla jedno sladké místečko a nezůstala tam. Zlehounka se dotýkala sama sebe, zpočátku nesměle, pak stále rychleji. Avšak rozkoš, po které toužila, jako by se jí stále vzdalovala, dokud se nepohnuli její draci a jeden z nich na ni přes kajutu nevykřikl. Tehdy se probudila Irri a uviděla, co dělá.

Dany věděla, že se červená, ale to Irri ve tmě určitě neviděla. Služebná beze slova položila ruku na její ňadro, pak se nad ní sklonila a vzala bradavku do úst. Druhou rukou sklouzla dolů přes měkkou oblinu jejího břicha, přes houštinku jemných stříbrozlatých chloupků a začala pohybovat prsty mezi Danyinými stehny. Netrvalo to víc než pár okamžiků, a Dany prudce sevřela nohy k sobě, její ňadra se vzepjala a celé tělo se zachvělo. Tiše vykřikla. Nebo to možná byl Drogon. Irri po celou dobu neřekla ani slovo, a hned potom se k ní otočila zády a během okamžiku znovu usnula.

Příštího dne jí to všechno připadalo jako pouhý sen. A co s tím měl společného ser Jorah? Já chci Droga, svoje slunce a hvězdy, připomněla Dany sama sobě. Ne Irri ani sera Joraha, jenom Droga. Jenže Drogo byl mrtvý. Myslela si, že tyto pocity zemřely s ním v rudé pustině, ale jeden ukradený polibek je vzkřísil k životu. Nikdy mě neměl políbit. Odvážil se příliš a já ho nechala. To se nesmi už nikdy opakovat. Pevně stiskla rty k sobě a zavrtěla hlavou, až zvoneček v jejím copu tiše zacinkal.

Blíže k zálivu ukazovalo město vlídnější tvář. Nábřeží bylo lemováno velkými cihlovými pyramidami, z nichž největší čněla do výše čtyř set stop. Na jejích širokých terasách rostly všemožné druhy stromů, vinné révy a květin, a větry, které vířily kolem nich, přinášely vůni zeleně a svěžesti. Na vrcholu městské brány stála další gigantická harpyje - z pálené rudé hlíny a viditelně se drolící. Ze štířího ocasu jí už zbyl jen pahýl a řetěz, který svírala v pařátech, byl ze starého železa, prožraného rzí. U vody však alespoň bylo chladněji. Pleskání vlnek proti tlejícím pilířům vydávalo zvláštní uklidňující zvuk.

Aggo pomohl Dany vystoupit z nosítek. Silný Belwas tam seděl na molu, v mohutných rukou svíral velký kus hnědého pečeného masa. „Pes,“ vydechl blaženě, když uviděl Dany. „V Astaporu dobří psi, malá královno. Jíst?“ Natáhl k ní ruku s pečení a obdařil ji umaštěným úsměvem.

„To je od tebe laskavé, Belwasi, ale děkuji, nechci.“ Dany už jedla psy, na jiných místech a v jiném čase, ale jediné, na co teď dokázala myslet, byli Neposkvrnění a ta jejich hloupá štěňata. Proklouzla kolem eunucha a vystoupila po lávce na palubu Baleriona.

Ser Jorah Mormont tam stál a čekal na ni. „Tvoje Výsosti,“ řekl se skloněnou hlavou. „Otrokáři přišli a odešli. Byli tu tři, s tuctem tlumočníků a písařů a s ještě více otroky, kteří je nosili a krmili. Prošmejdili celou palubu i nákladní prostory a zapsali si všechno, co máme.“ Odvedl ji na záď. „Kolik mužů mají na prodej?“

„Žádné.“ Byl to Mormont, na koho měla vztek, nebo to hrozné město s jeho strašlivým horkem, jeho pachy, vůněmi a zvětralými cihlami? „Prodávají eunuchy, ne muže. Eunuchy postavené z cihel, jako zbytek Astaporu. Mám koupit osm tisíc cihlových eunuchů s nehybnýma mrtvýma očima, kteří zabíjejí kojeňátka kvůli čepičce s hrotem a rdousí své vlastní psy? Nemají dokonce ani jména. Tak jim neříkej muži, pane.“

„Khaleesi,“ řekl, zaskočen jejím hněvem, „Neposkvrnění jsou vybíráni již jako chlapci a jsou cvičeni -“

„O jejich výcviku jsem slyšela všechno, oč stojím.“ Dany cítila, jak se jí do očí derou slzy, náhlé a nechtěné. Zvedla ruku a vyťala seru Jorahovi prudký políček na tvář. Musela udělat buď tohle, nebo se rozplakat.

Mormont se dotkl místa, kam ho udeřila. „Jestli jsem se znelíbil mé královně -“

„Znelíbil. Ano, hodně ses mi znelíbil, pane. Kdybys byl můj opravdový rytíř, nikdy bys mne nebyl přivedl do tohoto špinavého chléva plného zla.“ Kdybys byl můj opravdový rytíř, nikdy bys mě nebyl políbil ani by ses nedíval na moje ňadra tak, jak se díváš, ani…

„Jak Tvoje Výsost poroučí. Řeknu kapitánu Groleovi, aby se připravil k vyplutí za večerního přílivu. Snad do nějakého méně odporného chléva.“

„Ne,“ řekla Dany. Groleo je pozoroval z příďové nástavby a jeho posádka se na ně dívala taky. Bělovous, její pokrevní jezdci, Jhiqui, všichni přestali při zvuku políčku dělat to, čím se právě zabývali. „Chci vyplout ihned, ne až za přílivu, chci plout daleko a rychle a nikdy se neohlédnout zpátky. Jenže nemohu, viď? Je tu osm tisíc cihlových eunuchů na prodej a já musím přijít na způsob jak je koupit.“ S těmito slovy ho opustila a sešla do podpalubí.

Její draci byli za vyřezávanými dřevěnými dveřmi kapitánovy kajuty nepokojní. Drogon zvedl hlavu, zařval a vypustil bledý kouř z nozder, zatímco Viserion se rozletěl k ní a pokusil se sednout jí na rameno, tak jak to dělával, když byl menší. „Ne,“ řekla Dany a pokusila se co nejjemněji ho odstrčit. „Na to už jsi příliš velký, drahý.“ Drak jí ale ovinul svůj bílozlatý ocas kolem paže, zaťal černé pařáty do látky jejího rukávu, pevně se držel a nepouštěl. Se smíchem bezmocně klesla do Groleova velkého koženého křesla. „Jsou takhle divocí od té doby, co jsi odešla, khaleesi,“ řekla jí Irri. „Podívej, Viserion škrábal drápy třísky ze dveří a Drogon se pokusil utéct, když se sem na ně přišli podívat otrokářští muži. Popadla jsem ho za ocas, abych ho zadržela, a on se otočil a kousl mě.“ Ukázala Dany otisky dračích zubů na ruce.

„Pokusil se některý z nich propálit si cestu ven ohněm?“ Právě toho se Dany obávala nejvíc.

„Ne, khaleesi. Drogon vydechoval oheň, ale jen do prázdna. Otrokářští muži se báli jít k němu blíž.“

Políbila Irri ruku na místě, kde ji Drogon kousl. „Je mi líto, že ti ublížil. Drakům není určeno, aby pobývali zamčeni v malých lodních kajutách.“

„V tomhle jsou draci jako koně,“ přitakala Irri. „A taky jako jezdci. Koně dole v podpalubí naříkají, khaleesi, a kopou do dřevěných stěn. Slyšela jsem je. A Jhiqui říká, že staré ženy i malé děti taky křičí, když tu nejsi. Tenhle vodní vozík se jim nelíbí. A Černé slané moře taky ne.“

„Já vím,“ řekla Dany. „Já to vím.“

„Moje khaleesi je smutná?“

„Ano,“ připustila Dany. Smutná a ztracená.

„Mám khaleesi potěšit?“

Dany od ní ustoupila. „Ne, Irri, tohle dělat nemusíš. To, co se stalo tuhle v noci, když ses probudila…, nejsi žádná postelová otrokyně, dala jsem ti svobodu, nezapomnělas? Jsi…“

„Jsem služebná Matky draků,“ řekla dívka. „Je mi velkou ctí potěšit svou khaleesi.“

„Jenže já to nechci,“ trvala na svém. „Nechci,“ Prudce se odvrátila. „Teď mě nech být. Chci být sama. Abych mohla přemýšlet.“

Než se Dany vrátila na palubu, nad vodami Zálivu otroků se začínal snášet soumrak. Stála u zábradlí a přehlížela Astapor. Odsud vypadá téměř krásný, pomyslela si. Nahoře na nebi vycházely hvězdy a dole pod nimi byly rozsvěcovány hedvábné lucerny, jak jí Kraznysova tlumočnice slíbila. Cihlové pyramidy byly zality třpytivou září odshora dolů. Jenže pod nimi, v ulicích, na náměstích a v bojových doupatech, je tma. A největší tma ze všech je v kasárnách, kde nějaký malý chlapec krmí zbytky štěně, které mu dali, když mu odřezali mužství. Uslyšela tiché kroky za sebou. „Khaleesi.“ Jeho hlas. „Mohu mluvit upřímně?“

Dany se neotočila. V tuto chvíli by nesnesla pohled na jeho tvář. Kdyby to udělala, možná by mu znovu vyťala políček. Nebo by se mohla rozplakat. Nebo by ho políbila. A vůbec by nevěděla, co je dobré, co špatné a co je šílenství. „Řekni mi, co máš na srdci, pane.“

„Když se Aegon Dobyvatel vylodil u břehů Západozemí, králové Údolí, Skály a Roviny se také nehrnuli, aby mu nabídli své koruny. Jestli máš v úmyslu sedět na Železném trůnu, musíš ho získat tak, jak to udělal on, železem a dračím ohněm. A to bude znamenat krev na tvých rukou, než bude dílo dokonáno.“

Krev a oheň, pomyslela si Dany. Slova rodu Targaryenů. Znala je odmalička. „Krev svých nepřátel proleju ráda. Krev nevinných lidí je však něco jiného. Nabídli mi osm tisíc Neposkvrněných. To znamená osm tisíc mrtvých nemluvňat. Osm tisíc zardoušených psů.“

„Tvoje Výsosti,“ řekl Jorah Mormont, „viděl jsem Královo přístaviště po plenění. Toho dne tam taky byla vražděna nemluvňata, staří lidé a nevinné hrající si děti. Znásilněno bylo víc žen, než bys dokázala spočítat. V každém muži se ukrývá divoké zvíře, a když dáš muži meč nebo oštěp a pošleš ho do bitvy, zvíře v něm procitne. Jediné, co je zapotřebí k tomu, aby ho probudilo, je pach krve. Na druhé straně jsem ale nikdy neslyšel, že by Neposkvrnění znásilňovali nebo vyvraždili město nebo dokonce jen plundrovali, pokud to nebylo na výslovný rozkaz těch, co jim veleli. Možná jsou z cihel, jak říkáš, ale jestliže je koupíš, nadále budou jedinými psy, které zabijí, ti, které ty budeš chtít mít mrtvé. A ty chceš mít nějaké psy mrtvé, pokud si vzpomínám.“

Uchvatitelovy psy. „Ano.“ Dany se dívala na měkce zbarvená světla pyramid a nechávala se ovívat chladným slaným vánkem. „Mluvíš o plenění měst. Odpověz mi na tohle, pane - proč Dothrakové nikdy nevydrancovali toto město?“ Ukázala na ně. „Podívej se na ty zdi. Jsou na nich vidět místa, kde se začaly drolit. Tam a tamhle. Vidíš na těch věžích nějaké strážné? Já ne. Schovávají se snad, pane? Dnes jsem viděla syny harpyjí a jejich hrdé urozené válečníky. Byli oděni v lněných sukénkách a tou nejděsivější věcí na nich byly jejich vlasy. I ten nejskromnější khalasar by dokázal rozlousknout Astapor jako ořech a vyvrhnout shnilé maso jeho útrob. Tak mi pověz, proč tahle ošklivá harpyje nesedí vedle boží cesty ve Vaes Dothrak mezi jinými ukradenými bohy?“

„Vidím, že máš dračí oko, khaleesi.“

„Já chtěla slyšet odpověď, ne kompliment.“

„Existují pro to dva důvody. Astaporští chrabří obránci jsou tu vskutku jen pro oko, to je pravda. Zvučná stará jména a tučné měšce. Oblékají se jako staří ghiskarští válečníci, aby mohli předstírat, že stále vládnou rozsáhlému impériu. Každý z nich je vysokým důstojníkem. Ve slavnostní dny bojují ve svých arénách fingované války, aby dali světu vědět, jací jsou skvělí velitelé, jenže co se zabíjení týče, od toho jsou tu eunuchové. A jakýkoli nepřítel, který by chtěl vydrancovat Astapor, by věděl, že se bude muset postavit Neposkvrněným. Otrokáři by je využili všechny do jednoho na obranu svého města. A Dothrakové nevyjeli proti Neposkvrněným od té doby, co zanechali svoje copy před branami Qohoru.“

„A druhý důvod?“ zeptala se Dany.

„Kdo by napadal Astapor?“ zeptal se ser Jorah. „Meereen a Yunkai jsou stejná otrokářská města jako Astapor, Valyrii zničila Zkáza, lid východních provincií jsou samí Ghiskarci a za kopci leží Lhazar. Ovčí lidé, jak je nazývají tvoji Dothrakové, a výjimečně nebojovný národ.“

„Ano,“ souhlasila, „ale na sever od otrokářských měst je dothracké moře a dva tucty mocných khalů, kteří nade vše rádi plení města a ženou jejich obyvatele do otroctví.“

„Ženou je kam! K čemu jsou dobří otroci, když zabiješ otrokáře? Valyrie už není. Qarth leží za rudou pustinou a devět Svobodných měst je tisícovky líg odsud na západ. A také tě ujišťuji, že synové harpyje dávají štědré dary každému khalovi, který projíždí kolem, stejně jako magistrové v Pentosu, Nervosu a Myru. Vědí, že když pohostí pány koní a dají jim dary, Dothrakové brzy odtáhnou dál. Je to levnější než proti nim bojovat, a o hodně jistější.“

Levnější než boj, pomyslela si Dany. Ano, asi je to pravda. Kéž by to jen bylo tak snadné i pro ni. Jak příjemné by bylo připlout do Králova přístaviště s draky a zaplatit chlapci Joffreymu truhlicí zlata, aby ho přiměla odejít.

„Khaleesi?“ oslovil ji ser Jorah, když mlčela už dlouhý čas. Zlehka se dotkl jejího lokte.

Dany se pohnula a setřásla jeho ruku. „Viserys by koupil tolik Neposkvrněných, na kolik by měl peníze. Tys mi ale jednou řekl, že já jsem jako Rhaegar…“

„Pamatuju si to, Daenerys.“

„Tvoje Výsosti,“ opravila ho. „Princ Rhaegar vedl do bitvy svobodné muže, ne otroky. Bělovous řekl, že sám pasoval na rytíře svoje panoše a jmenoval také mnoho dalších rytířů.“

„Neexistovala větší čest než být pasován na rytíře princem z Dračího kamene.“

„Pověz mi tedy - když se dotýkal ramenou mužů svým mečem, co jim říkal? 'Jděte a zabíjejte slabé'? Nebo 'Jděte a braňte je'? Ti stateční muži, o kterých mluvil Viserys a kteří zemřeli pod dračími korouhvemi - dali na Trojzubci své životy proto, že věřili v Rhaegarovu věc, nebo proto, že byli koupeni a bylo za ně zaplaceno?“ Dany se otočila k Mormontovi, zkřížila si ruce na hrudi a čekala na odpověď.

„Moje královno,“ řekl velký muž pomalu, „všechno, co říkáš, je pravda. Jenže Rhaegar na Trojzubci prohrál. Prohrál bitvu, prohrál válku, ztratil království a přišel o život. Jeho krev odtékala s říční vodou, společně s rubíny z jeho kyrysu, a Robert Uchvatitel přejel přes jeho mrtvolu, aby mu ukradl Železný trůn. Rhaegar bojoval statečně, Rhaegar bojoval vznešeně, Rhaegar bojoval čestně. A Rhaegar zemřel.“

BRAN

Přes křivolaká horská údolí, kudy se ubírali, nevedly žádné cesty. Mezi šedými kamennými vrcholy se prostírala modrá jezera, dlouhá, hluboká a úzká, a kromě nich jen zelené šero nekonečných borových lesů. Jakmile opustili Vlčí les a vešli mezi pazourkové kopce, červenohnědá a zlatá podzimního listoví se vyskytovaly stále řidčeji, a než se tyto kopce proměnily v hory, zmizely barvy listů úplně. Do výše nad Jejich hlavami se tyčily obří šedozelené strážní stromy a nekonečná rozmařilost jedlí, smrků a borovic. Podrostu tam bylo poskrovnu a půda v lese se dusila temně zeleným spadaným jehličím.

Když ztratili cestu, což se stalo jednou či dvakrát, stačilo, aby počkali na jasnou chladnou noc bez mraků, pohlédli vzhůru na oblohu a vyhledali na ní Ledového draka. Modrá hvězda v dračím oku ukazovala cestu na sever, jak mu jednou řekla Oša. Když Bran přemýšlel o Oše, říkal si, kde asi je. Představoval si ji v bezpečí v Bílém přístavu, kde s Rickonem a Chundeláčem pojídají úhoře, ryby a horké krabí koláče ve společnosti otylého lorda Manderlyho. Nebo se možná ohřívají v Posledním krbu před ohněm Velkého Jona. Branův život se však změnil v nekonečné mrazivé dny na Hodorových zádech, kde seděl ve svém koši a putoval s ním nahoru a dolů po svazích horských velikánů.

„Nahoru a dolů,“ povzdechla si Meera někdy cestou, „a pak dolů a nahoru. A potom zase nahoru a dolů. Jak já tyhle vaše pitomé hory nenávidím, princi Brane.“

„Včera jsi říkala, že se ti líbí.“

„Ach ano, líbí. Můj lord otec mi vyprávěl o horách, ale já nikdy žádnou neviděla, až teď. Miluju je víc, než dokážu vypovědět.“

Bran se na ni zamračil. „Před chvilkou jsi řekla, že je nenávidíš.“

„Proč by to nemohlo být obojí?“ opáčila Meera a natáhla ruku, aby ho štípla do nosu.

„Protože jsou to dvě rozdílné věci,“ trval na svém. „Jako noc a den, nebo led a oheň.“

„Pokud může led hořet,“ řekl Jojen tím svým vážným hlasem, „pak se láska a nenávist mohou přátelit. Hora nebo bažina, na tom nesejde. Země je jen jedna.“

„Jedna,“ souhlasila jeho sestra, „ale někdy až příliš zvrásněná.“

Vysokohorská údolí jim zřídkakdy prokázala tu službu, že běžela rovně na sever a na jih, a tak často zjistili, že se ubírají dlouhé lígy naprosto špatným směrem, a někdy byli nuceni vracet se cestou, kudy přišli. „Kdybychom šli po královské cestě, teď už jsme mohli být u Zdi,“ připomínal Bran Reedovým. Chtěl co nejrychleji najít tříokou vránu, aby se s její pomocí naučil létat. Opakoval to už snad půlstovkykrát, dokud ho nakonec Meera nezačala škádlit tím, že to vždycky řekla zároveň s tím.

„Kdybychom se vydali po královské cestě, neměli bychom hlad,“ začal říkat potom. Dole v kopcích netrpěli nedostatkem potravy. Meera byla skvělá lovkyně a ještě lépe vynikala v lovu ryb rovnou z potoků, kde je nabodávala svým tříhrotým žabím oštěpem. Bran ji rád pozoroval, obdivoval její rychlost, způsob, jakým vrhla oštěp do vody a vytáhla ho ven se stříbřitým pstruhem mrskajícím se na konci. A taky měli Léta, který pro ně lovil. Zlovlk zmizel téměř každého večera při západu slunce, ale vždycky byl zpátky ještě před svítáním, a většinou nesl něco v tlamě, obvykle veverku či zajíce.

Jenže tady v horách byly potoky menší a voda ledovější, a zvěř se tam vyskytovala zřídka. Meera stále lovila a rybařila, kdekoli mohla, ale bylo to čím dál tím obtížnější, a někdy za nocí dokonce ani Léto nenarazil na žádnou kořist. Často museli jít spát s prázdnými žaludky. Jojen však zůstával tvrdohlavě odhodlaný držet se daleko od všech cest. „Kde najdete cesty, najdete i poutníky,“ říkal svým typickým způsobem, „a poutníci mají oči, aby viděly, a ústa, aby rozšiřovala příběhy o zmrzačeném chlapci, jeho obrovi a vlkovi, který putuje s nimi.“ Nikdo nedokázal být tak umíněný jako Jojen, a tak se dál plahočili divočinou, a každý den vystoupili o něco výš a přesunuli se o něco dál na sever.

Některé dny pršelo, jiné dny fičel vichr, a jednou je dokonce zastihla plískanice se sněhem tak prudká, že Hodor naříkal strachy. Za jasných dnů měli často pocit, jako by byli jedinými živoucími bytostmi na celém světě. „Copak tady nahoře nikdo nežije?“ zeptala se Meera jednou, když vystupovali vzhůru kolem granitového převisu velkého jako Zimohrad sám.

„Jsou tady lidé,“ ujistil ji Bran. „Poddaní rodu Umberů žijí většinou na východ od královské cesty, ale v létě pasou svoje ovce na vysokohorských loukách. Na západní straně hor, podél Zálivu ledu, jsou Wullové, v kopcích vzadu za námi Harclayové, taky Knottové, Liddleové, Norreyové a na těch nejvyšších místech tady v horách Flintové.“ Otec matky jeho matky byl Flint z hor. Předtím než spadl, mu stará chůva nejednou říkala, že právě díky její krvi je takový blázen do šplhání. Jenže zemřela celá léta předtím, než se Bran narodil, ba dokonce ještě předtím než přišel na svět jeho otec.

„Wullové?“ řekla Meera. „Jojene, nebyl tam jakýsi Wull, co jezdil s otcem během války?“

„Theo Wull,“ Jojen ztěžka oddychoval od namáhavého výstupu. „Říkali mu Vědroš.“

„To podle jeho znaku,“ přitakal Bran. „Mají v erbu tři hnědá vědra na modrém poli, s lemem z bílošedých čtverců. Lord Wull přijel jednou na Zimohrad, aby prokázal věrnost svému lennímu pánovi a pohovořil s otcem, a já pamatuju, že měl ta vědra na svém štítu. Ve skutečnosti to ale žádný lord není. Nu, vlastně je, ale oni mu říkají jen Wull a taky existuje Knott a Norrey a Liddle. Na Zimohradu je oslovovali šlechtickým titulem, ale jejich vlastní lidé to tak nedělají.“

Jojen Reed se zastavil, aby popadl dech. „Myslíš, že tihle horští lidé vědí, že jsme tady?“

„Určité to vědí.“ Bran viděl, jak je pozorují; ne svýma očima, ale mnohem ostřejšíma Létovýma, kterým toho uniklo málo. „Nebudou nás obtěžovat, dokud se nepokusíme ukrást některou z jejich koz nebo ovcí.“

Ani neobtěžovali. Jen jednou se setkali s jedním z horských lidi, když je náhlý příval mrazivého deště přiměl hledat úkryt. Našel ho pro ně Léto, vyčenichal mělkou jeskyni za šedozelenými větvemi obrovitého strážostromu, ale když Hodor vlezl pod skalnatý převis, Bran spatřil vzadu oranžovou záři ohně a uvědomil si, že nejsou sami. „Pojďte dál a ohřejte se,“ zvolal mužský hlas, „je tu dost kamene, aby se pod ním schovaly všechny hlavy.“

Nabídl jim ovesné placky a krvavou klobásu a taky lok piva z měchu, který nesl, ale neřekl jim své jméno ani se neptal na jejich. Bran ho odhadoval na Liddlea. Spona, kterou měl připevněn svůj plášť z veverčích kůží, byla ze zlata a bronzu, tvarovaná do podoby kuželu borovice. Právě Liddleové nosili borové kužely na bílé polovině svých zelenobílých štítů.

„Je to ještě daleko ke Zdi?“ zeptal se ho Bran, zatímco čekali, až déšť ustane.

„Ne tak daleko pro ty, co létají jako havran,“ řekl Liddle, pokud to byl skutečně Liddle. „Dál pro ty, kdo postrádají křídla.“

Bran zase začal: „Vsadím se, že bychom tam už byli, kdybychom…“

„… šli po královské cestě,“ dořekla to Meera zároveň s ním.

Liddle vyndal nůž a začal cosi vyřezávat z větvičky. „Když na Zimohradu vládl Stark, panna se mohla ubírat po královské cestě ve slavnostních šatech a prošla po ní neobtěžována. Poutníci nalezli oheň, chléb a sůl v mnohých z hostinců a pevností. Jenže teď jsou noci chladnější a dveře jsou pozavírané. V lesích hoří ohně a sem a tam po královské cestě jezdí zbrojnoši se znakem z kůže staženého muže a ptají se po cizincích.“

Reedovi si vyměnili pohledy. „Se znakem z kůže staženého muže?“ zeptal se Jojen.

„Ano, Bastardovi muži. Byl prý mrtvý, ale už není. A platí poctivým stříbrem za vlčí kůže, jak jsem slyšel, a možná i zlatem za slovo o jistém jiném chodícím mrtvém.“ Podíval se při těch slovech na Brana a na Léta nataženého vedle něho. „Co se týče Zdi,“ pokračoval muž, „není to zrovna místo, kam bych šel já. Starý medvěd odvedl Hlídku do začarovaného hvozdu a zpátky se vrátili jen jeho havrani, skoro všichni bez vzkazů. Temná křídla, temná slova, říkávala moje matka, ale když ptáci přiletí beze slov, připadá mi to dokonce ještě temnější.“ Rozhrábl svou větvičkou oheň. „Ba, byly jiné časy, když na Zimohradu seděl Stark. Jenže starý vlk je mrtvý a mladý se odebral na jih hrát hru o trůny a jediné, co nám tu zbylo, jsou duchové.“

„Vlci se zase vrátí,“ ujistil ho Jojen vážným hlasem.

„A jak to ty můžeš vědět, chlapče?“

„Zdálo se mi o tom.“

„Některé noci se mi zdává o mojí matce, kterou jsem pohřbil před devíti léty,“ řekl muž, „ale když se probudím, není tu, nevrátila se.“

„Jsou sny a sny, můj pane.“

„Hodor,“ přitakal Hodor.

Strávili noc společně, protože déšť neustal ještě hodně dlouho po setmění, a zdálo se, že jen Léto má chuť opustit jeskyni. Když oheň dohořel na uhlíky, Bran ho nechal jít. Zlovlk necítil vlhko tak, jak je cítili lidé, a noc ho volala. Měsíční světlo pomalovalo vlhké lesy odstíny stříbra a proměnilo šedivé horské vrcholky v bílé. Nocí k nim doléhalo houkání sov neslyšně poletujících mezi borovicemi, zatímco po horských úbočích beze strachu skákali bledí kamzíci. Bran zavřel oči a odevzdal sám sebe vlčímu snu, pachům a zvukům půlnoci.

Když se příštího jitra probudil, oheň byl vyhaslý a Liddle byl pryč, ale nechal tam pro ně klobásu a tucet ovesných placek úhledně zabalených v zeleném a bílém plátýnku. Některé z placek v sobě měly zapečené oříšky, jiné byly s ostružinami. Bran snědl po jedné od každé z nich, a pořád se nemohl rozhodnout, která mu chutnala víc. Jednoho dne budou Starkové znovu na Zimohradu, říkal si v duchu, a on pak dá poslat pro Liddleovy a oplatí jim to stonásobně za každý oříšek a ostružinu.

Stezka, kterou se toho dne vydali, byla o něco schůdnější, a do oběda dokonce vyšlo z mraků slunce. Bran seděl ve svém koši na Hodorových zádech a cítil se téměř spokojeně. Na chvíli si zdříml, ukolébán ke spánku pravidelnými houpavými kroky velkého pacholka a tichým pobrukováním, které Hodor někdy při chůzi vydával. Meera ho probudila lehkým dotekem na rameno. „Podívej se,“ řekla a ukázala svým žabím oštěpem k obloze, „orel.“

Bran zvedl hlavu a uviděl jeho velká křídla, rozprostřená a nehybná, jak pták plachtil ve větru. Sledoval ho očima, zatímco orel kroužil výš a výš, a přemýšlel, jaké to asi musí být, vznášet se tak zlehka vysoko nad světem. Určitě je to ještě lepší než šplhání. Pokoušel se dosáhnout vzhůru ke každému orlovi, kterého viděl, opustit svoje hloupé zmrzačené tělo a vzlétnout, aby se s ním spojil, tak jako se spojoval s Létem. Zelenovidci to dokázali. Měl bych být schopný zvládnout to taky. Pokoušel se o to a pokoušel, dokud orel nezmizel v zlatavém oparu odpoledne. „Je pryč,“ řekl zklamaně.

„Uvidíme další,“ konejšila ho Meera. „Tady nahoře jich žije hodně.“

„Myslím, že ano.“

„Hodor,“ řekl Hodor.

„Hodor,“ souhlasil Bran.

Jojen kopl do šišky. „Myslím, že Hodorovi se líbí, když říkáš jeho jméno.“

„Hodor není jeho pravé jméno,“ vysvětloval Bran. „Je to prostě jen nějaké slovo, které opakuje pořád dokola. Stará chůva mi říkala, že jeho pravé jméno je Walder. Byla to babička jeho babičky, či co já vím.“ Když mluvil o staré chůvě, naplňovalo ho to smutkem. „Myslíte, že ji železní muži zabili?“ Na Zimohradu její mrtvolu nenašli. Když o tom tak přemýšlel, nevzpomínal si, že by tam viděl nějakou mrtvou ženu. „Nikdy nikomu neublížila, dokonce ani Theonovi. Jenom vypravovala příběhy. Theon by přece něco takového neudělal, že ne?“

„Někteří lidé ubližují jiným jen proto, že je mají ve své moci,“ namítl Jojen.

„A kromě toho to nebyl Theon, kdo pozabíjel ty, co jsme viděli na Zimohradu,“ řekla Meera. „Až příliš mnoho mrtvých byli sami železní muži.“ Přehodila si svůj žabí oštěp do druhé ruky. „Pamatuj si příběhy staré chůvy, Brane. Pamatuj si způsob, jakým je vyprávěla, pamatuj si zvuk jejího hlasu. Tak dlouho, jak to dokážeš, zůstane část z ní vždycky žít v tobě.“

„Budu si to pamatovat,“ slíbil. Dlouho mlčky vystupovali stále výš a výš, po jakési křivolaké pěšině vyšlapané zvěří přes vysokohorské sedlo mezi dvěma kamenitými vrcholy. Ke svahům kolem nich lnuly hubené pokroucené borovice a daleko vpředu viděl Bran ledový třpyt vodopádu, který se řítil dolů po úbočí hory. Zjistil, že naslouchá Jojenovu dechu a praskání borového jehličí pod Hodorovými chodidly. „Znáte nějaké příběhy?“ zeptal se Reedových z ničeho nic.

Meera se zasmála. „Ach ano, pár jich známe.“

„Pár,“ připustil její bratr.

„Hodor,“ zabručel Hodor.

„Mohli byste nějaký vyprávět, zatímco půjdeme?“ řekl Bran. „Hodor má rád příběhy o rytířích a já jim taky rád naslouchám.“

„Na Šíji žádné rytíře nemáme,“ namítl Jojen.

„Nad vodou,“ opravila ho jeho sestra. „Bažiny jsou ale plné mrtvých.“

„To je pravda,“ přitakal Jojen. „Andalů a železných mužů, Freyů a jiných bláznů, všemožných hrdých válečníků, co se vydali dobýt Šedou vodu. Žádný z nich ji nedokázal dokonce ani najít. Vjeli na Šíji, ale už nebyli schopni najít cestu zpátky a dříve nebo později zabloudili do mokřadů, zapadli do bahna pod tíhou vší své oceli a byli i se zbrojí staženi dolů.“

Z pomyšlení na utopené rytíře pod vodou přejel Branovi mráz po zádech. Nic proti tomu však nenamítal; měl zimomření rád.

„Byl tam jeden rytíř,“ vzpomněla si Meera, „v roce falešného jara. Říkali mu Rytíř Smějícího se stromu. Možná to byl bažinář.“

„Nebo taky ne.“ Jojenův obličej byl skvrnitý zelenými stíny. „Jsem si jistý, že princ Bran ten příběh slyšel nastokrát.“

„Ne,“ zavrtěl Bran hlavou. „Neslyšel jsem ho. A i kdybych slyšel, nezáleželo by na tom. Stará chůva taky někdy vyprávěla příběh, který jsme slyšeli už předtím, ale nám to nikdy nevadilo, pokud to byl dobrý příběh. Staré příběhy jsou jako staří přátelé, říkávala. Člověk je musí čas od času oprášit.“

„To je pravda.“ Meera se ubírala kupředu se štítem na zádech, občas odstrčila žabím oštěpem větvičku z cesty. Právě když už si Bran začínal myslet, že se žádného příběhu nedočká, začala přece jen vyprávět: „Byl nebyl jeden podivný člověk, který žil na Šíji. Byl malý jako všichni bažináři, ale zároveň i statečný, chytrý a silný. Když vyrůstal, učil se lovit, rybařit a šplhat na stromy a naučil se také všem kouzlům mého lidu.“

Bran si byl téměř jistý, že tento příběh nikdy předtím neslyšel. „Zdály se mu zelené sny, tak jako Jojenovi?“

„Ne,“ odpověděla Meera, „ale dokázal dýchat v blátě, běhat po listí a měnit zemi ve vodu a vodu v zemi pouhým zašeptáním. Uměl rozmlouvat se stromy, tkát slova z větru a nechávat mizet a objevovat hrady.“

„Já bych to chtěl taky umět,“ řekl Bran zkormouceným hlasem. „Kdy se setká se stromovým rytířem?“

Meera na něj udělala obličej. „Bylo by to dřív, kdyby byl jistý princ alespoň chvíli zticha.“

„Já se jen ptal.“

„Ten člověk už znal všechna kouzla bažin,“ pokračovala, „ale chtěl toho znát víc. Naši lidé zřídkakdy cestují daleko od svých domovů, víš? Jsme malý národ a naše způsoby připadají jiným podivné, takže velcí lidé se k nám někdy nechovají laskavě. Jenže tento chlapec byl odvážnější než většina, a tak se jednoho dne po dosažení dospělosti rozhodl, že opustí mokřady a vydá se navštívit Ostrov tváří.“

„Ostrov tváří přece nikdo nenavštěvuje,“ namítl Bran. „Je to místo, kde žijí zelení lidé.“

„Právě zelené lidi měl v úmyslu najít. A tak si oblékl košili pošitou bronzovými šupinami, jako je ta moje, vzal si kožený štít a tříhrotý bodec, stejný jako mám já, a pádloval v malém člunu z kůží dolů po Zeleném bodci.“

Bran zavřel oči a pokoušel se představit si toho muže v jeho malém koženém člunu. V jeho hlavě vypadal bažinář jako Jojen, jenom starší a silnější, a oblečený byl jako Meera.

„Za noci projel pod Dvojčaty, aby na něj Freyové nemohli zaútočit, a když dosáhl Trojzubce, přirazil ke břehu, hodil si člun přes záda a šel dál pěšky. Trvalo mu to mnoho dní, ale nakonec přece jen přišel až k Božímu oku, kde hodil svůj Člun do jezera a pádloval po něm k Ostrovu tváří.“

„Setkal se se zelenými lidmi?“

„Ano,“ odpověděla Meera, „jenže to už je jiný příběh. Můj princ se ptal na rytíře.“

„Zelení lidé jsou taky dobří.“ „To jsou,“ souhlasila, ale neřekla o nich už ani slovo. „Celou zimu pobýval bažinář na ostrově, ale když přišlo jaro, uslyšel, jak ho volá širý svět, a pochopil, že je načase odejít. Svůj kožený člun našel přesné tam, kde ho zanechal, a tak se rozloučil a odpádloval od břehu. Vesloval a vesloval, až nakonec uviděl vzdálené věže hradu tyčícího se vedle jezera. Jak se blížil ke břehu, věže před ním čněly stále výš a výš k obloze, dokud si neuvědomil, že to musí být ten největší hrad na světě.“

„Harrenov!“ poznal ho Bran okamžitě. „Byl to Harrenov!“

Meera se usmála. „Byl? Pod jeho hradbami spatřil altány mnoha barev, s jasnými praporci plápolajícími ve větru a rytíře v kroužkové i plátové zbroji na koních v čabrakách. Ucítil vůni opékajícího se masa a uslyšel zvuk smíchu a troubení trumpet heraldů. Měl se tam konat velký turnaj, na který se sjeli rytíři z celé země, aby si v něm změřili síly. Byl přítomen i sám král se svým synem, dračím princem, a přišly i bílé meče, aby uvítaly nového bratra do svých řad. Dostavil se bouřlivý lord a také pán růží. Velký lev ze skály se předtím s králem nepohodl a nepřijel, ale mnoho z jeho vazalů a rytířů se stejně dostavilo. Bažinář nikdy neviděl tolik nádhery pohromadě a věděl, že by to už nemusel znovu spatřit. Část z něj netoužila po ničem jiném než být toho všeho alespoň na chvíli součástí.“

Bran ten pocit až moc dobře znal. Když byl malý, jediné, o čem kdy snil, bylo to, že se stane rytířem. Jenže to samozřejmě bylo předtím, než spadl a přišel o nohy.

„Od samého začátku turnaje vládla jako královna krásy a lásky dcera pána toho velkého hradu. Pět šampiónů přísahalo, že bude bránit její korunu, její čtyři bratři a její slavný strýc, bílý rytíř Královské gardy.“

„Byla to krásná panna?“

„To byla,“ přitakala Meera a přeskočila kámen, „ale byly tam jiné, ještě krásnější. Jednou z nich byla manželka dračího prince, která si s sebou přivedla tucet dam, aby jí dělaly společnost. Všichni rytíři je prosili, aby jim uvázaly své šátečky kolem dřevců na znamení přízně.“

„Doufám, že to nebude jeden z těch hloupých milostivých příběhů, že ne?“ zeptal se Bran podezřívavě. „Ty se Hodorovi moc nelíbí.“ „Hodor,“ řekl Hodor souhlasně.

„Jemu se líbí příběhy, kde bojují rytíři proti obludám.“

„Někdy jsou obludami sami rytíři. Brane. Malý bažinář kráčel přes pole, těšil se z teplého jarního dne a nikomu neubližoval, když tu ho přepadli tři panoši. Žádný z nich nebyl starší než patnáctiletý, a přesto byli větší než on, všichni tři. Byl to jejich svět, jak si alespoň mysleli, a malý bažinář tam podle nich neměl co dělat. Sebrali mu jeho oštěp, srazili ho k zemi a nadávali mu do žabožroutů.“

„Nebyli to Walderové?“ Říkal si, že přesně takhle by se určitě zachoval Malý Walder Frey.

„Nikdo mu svoje jméno neřekl, ale on si dobře zapamatoval jejich tváře, aby se jim mohl později pomstít. Srazili ho k zemi pokaždé, když se pokoušel vstát, a kopali do něj, když se na zemi stočil do klubíčka. Pak ale uslyšeli zavytí. „To je muž mého otce, do koho tu kopete!“ zařvala vlčice.

„Byl to vlk čtyřnohý, nebo dvounohý?“

„Dvounohý,“ odpověděla Meera. „Vlčice se pustila do panošů turnajovým mečem, rozprášila je všechny. Bažinář byl celý potlučený a zakrvácený, a tak ho vzala do své nory, kde mu očistila rány a ovázala je lněným plátýnkem. Tam se setkal s jejími bratry ze smečky - s divokým vlkem, který je vedl, s tichým vlkem vedle něho a se štěnětem, které bylo nejmladší z těch čtyř.

Toho večera se měla v Harrenově konat hostina na znamení zahájení turnaje, a vlčice trvala na tom, aby tam mladík šel. Byl urozeného původu, se stejným právem na místo na lavici jako kterýkoli jiný člověk. Nebylo jí snadné odmítnout, té vlčí dívce, a tak nechal štěně, aby mu nalezlo oděv vhodný na královskou hostinu, a vydal se vzhůru k velkému hradu.

Pod střechou Harrenova jedl a pil s vlky a také s mnoha jejich bratry v přísaze, s muži z území mohylových hrobů a také s losy, medvědy a mořskými muži. Dračí princ zpíval píseň tak smutnou, že se vlčí panna rozplakala, ale když si ji její štěněcí bratr dobíral, že pláče, vylila mu víno na hlavu. Promluvil tam černý bratr, žádal rytíře, aby se připojili k Noční hlídce. Bouřlivý lord přepil rytíře lebek a polibků v pijácké soutěži. Bažinář tam viděl pannu s usměvavýma purpurovýma očima, jak tančí s bílým mečem, rudým hadem a pánem ptáků Nohů, a naposledy pak s tichým vlkem…. ale teprve poté co s ní divoký vlk promluvil za svého bratra, jenž byl příliš plachý, než aby opustil svou lavici.

Uprostřed všeho toho veselí spatřil malý bažinář tři panoše, kteří ho napadli. Jeden sloužil rytíři s vidlemi, další rytíři s dikobrazem, zatímco ten poslední sloužil rytíři se dvěma věžemi na kabátci, znakem, který všichni bažináři až moc dobře znají.“

„Freyové,“ řekl Bran. „Freyové z Přechodu.“

„Stejní tehdy jako teď,“ souhlasila Meera. „Vlčí dívka je taky uviděla a ukázala je svým bratrům. ,Mohl bych ti najít koně a zbroj, co by ti padla,“ nabídlo se štěně. Malý bažinář jim poděkoval, ale neodpověděl. Rvalo mu to srdce.

Bažináři jsou menší než většina lidi, ale stejně hrdí jako kdokoli jiný. Ten mladík nebyl žádný rytíř, o nic víc než kterýkoli z jeho lidu. Mnohem častěji než na koňském hřbetě sedáváme ve člunu a naše ruce jsou uzpůsobeny k veslování, ne k zacházení s turnajovým kopím. Bez ohledu na to, jak si přál pomstít se jim, měl strach, že ze sebe jen udělá blázna a zahanbí svůj lid. Tichý vlk nabídl malému bažináři místo ve svém stanu, ale mladík ještě před uložením ke spánku poklekl na břehu jezera, podíval se přes vodu ve směru Ostrova tváří a odříkal modlitbu ke starým bohům severu a Šíje…“

„Tys tento příběh opravdu od svého otce nikdy neslyšel?“ podivil se Jojen.

„Nám vyprávěla příběhy stará chůva. Pokračuj, Meero, teď přece nemůžeš přestat.“

Hodor měl zřejmě stejný pocit. „Hodor,“ řekl, a pak znovu: „Hodor, hodor, hodor, hodor.“

„Dobrá,“ řekla Meera, „jestli si chcete poslechnout zbytek…“

„Ano. Povídej.“

„Klání bylo rozvrženo na pět dnů,“ řekla. „Pořádali taky velkou pranici mezi sedmi skupinami rytířů, soutěž v lukostřelbě a vrhání sekery, koňský závod a turnaj zpěváků…“

„To nás nezajímá.“ Bran se netrpělivě zavrtěl ve svém koši na Hodorových zádech. „Povídej o klání.“

„Jak můj princ poroučí. Dcera pána hradu byla královnou lásky a krásy, se čtyřmi bratry a strýcem, aby ji bránili, jenže všichni čtyři synové pána hradu byli poraženi už prvního dne. Jejich přemožitelé krátce zaujali místa šampiónů, dokud nebyli jeden po druhém poraženi. Náhoda tomu chtěla, že na konci prvního dne si získal místo mezi šampióny dikobrazí rytíř a ráno druhého dne se mezi ně zařadili také rytíř s vidlemi a rytíř dvou věží. Avšak později toho odpoledne, jak se stíny prodlužovaly, se na kolbišti objevil tajemný rytíř.“

Bran dychtivě přikývl. Na turnajích se často objevovali tajemní rytíři, s hledími staženými do tváří a se štíty, které byly buď holé, nebo na nich byl nějaký neznámý znak. Někdy to byli slavní hrdinové v přestrojení. Dračí rytíř jednou zvítězil na turnaji jako Rytíř slz a jmenoval místo královy milenky královnou lásky a krásy svou vlastní sestru. A Barristan Chrabrý dvakrát oblékl zbroj tajemného rytíře, poprvé, když mu bylo pouhých deset let. „Vsadil bych se, že to byl ten malý bažinář.“

„To nikdo nevěděl,“ řekla Meera, „ale ten tajemný rytíř byl malé postavy a oděný ve špatně padnoucí zbroji sesbírané z kousků a kousíčků. Znakem na jeho štítu byl strom srdce starých bohů, bílý čarostrom se smějící se rudou tváří.“

„Možná pocházel z Ostrova tváří,“ řekl Bran. „Byl zelený?“ V příbězích staré chůvy měli strážci z Ostrova tváří zelenou kůži a listí místo vlasů. Někdy měli také paroží, i když Bran nechápal, jak by mohl rytíř nosit na hlavě přilbu, kdyby měl paroží. „Vsadil bych se, že ho poslali staří bohové.“

„Možná poslali. Tajemný rytíř sklonil svůj dřevec před králem a odjel ke konci kolbiště, kde mělo svoje altány pět šampiónů. Už víš, které tři vyzval.“

„Dikobrazího rytíře, rytíře s vidlemi a rytíře se dvěma věžemi.“ Bran už slyšel dost příběhů, aby tohle věděl. „Byl to ten malý bažinář, říkal jsem to.“

„Ať to byl kdokoli, staří bohové obdařili jeho paže velkou silou. Dikobrazí rytíř padl jako první, pak rytíř s vidlemi a nakonec rytíř se dvěma věžemi. Žádného z nich lid nijak zvlášť nemiloval, a tak nadšeně povzbuzovali Rytíře Smějícího se stromu, jak začali novému šampiónovi brzy říkat. Když se jeho poražení protivníci snažili vykoupit své koně a zbroj, Rytíř Smějícího se stromu promluvil dunivým hlasem přes svoji přilbu, řka: „Naučte své panoše cti, to bude dostatečným výkupným.' Jakmile poražení rytíři ostře pokárali své panoše, jejich koně a zbroj jim byly navráceny. A tak byla modlitba malého bažináře vyslyšena… zelenými lidmi, nebo starými bohy, či dětmi lesa, kdo ví?“

Byl to dobrý příběh, usoudil Bran poté, co o něm chvíli přemýšlel. „Co se stalo pak? Zvítězil Rytíř Smějícího se stromu v turnaji a oženil se s princeznou?“

„Ne,“ řekla Meera. „Toho večera ve velkém hradu přísahali bouřlivý lord a rytíř lebek a polibků, že ho odmaskují, a sám král naléhal na svoje muže, aby ho vyzvali. Taky prohlásil, že obličej za hledím nepatří jeho příteli. Avšak příštího rána, když heroldi zatroubili na trumpety a král zaujal svoje místo, objevili se jen dva šampióni. Rytíř Smějícího se stromu zmizel. Král byl rozezlen, a dokonce poslal svého syna dračího rytíře, aby toho muže našel, ale jediné, co po něm zbylo, byl jeho malovaný Štít visící opuštěný na stromě. V tom turnaji nakonec zvítězil dračí princ.“

„Ach.“ Bran o příběhu ještě chvíli přemýšlel. „Byl to dobrý příběh. Ale měli mu v něm ublížit ti tři zlí rytíři, ne jejich panoši. Pak by je mohl malý bažinář všechny pozabíjet. Ta část o výkupném byla hloupá. A tajemný rytíř měl vyhrát celý turnaj, porazit každého vyzyvatele a jmenovat vlčí dívku královnou lásky a krásy.“

„Stala se jí,“ řekla Meera, „ale to už je smutnější příběh.“

„Jsi si jistý, že jsi ten příběh nikdy předtím neslyšel, Brane?“ zeptal se Jojen. „Tvůj lord otec ti ho nikdy nevyprávěl?“

Bran zavrtěl hlavou. Den již zestárl a dolů po úbočích hor se plazily dlouhé stíny, probíraly se černými prsty v kadeřích vysokých borovic. Když mohl navštívit Ostrov tváří ten malý bažinář, snad bych mohl taky. Všechny příběhy se shodovaly v tom, že zelení lidé mají zvláštní čarovnou moc. Změnili malého bažináře v rytíře, i když jen na den, pomyslel si. Jeden den by mi úplně stačil.

DAVOS

Cela byla teplejší, než měla jakákoli cela právo být. Byla tmavá, to ano. Přes prastaré železné mříže dopadalo mihotavé oranžové světlo z pochodně v držáku na zdi před ní, ale zadní polovina cely tonula v šeru. Také byla vlhká, jak se ostatně dalo očekávat na ostrově, jakým byl Dračí kámen, kde moře nebylo nikdy daleko. A byly tam krysy, tolik, kolik jste jich mohli čekat v jakémkoli žaláři, a ještě daleko víc.

Na chlad si však Davos stěžovat nemohl. Hladké kamenné chodby pod velkým masivem Dračího kamene byly vždycky teplé, a Davos často slýchal vyprávět, že čím hlouběji člověk sestupuje, tím jsou teplejší. Odhadoval, že je hodně hluboko pod hradem, a zeď jeho cely mu často připadala teplá na dotek, když na ni přitiskl dlaň. Možná měly staré příběhy pravdu a Dračí kámen byl opravdu postavený z kamenů pekelných.

Když ho do ní zavřeli, bylo mu velice zle. Kašel, který ho sužoval od bitvy, se zhoršil, a také se jej zmocnila horečka. Na rtech mu naskákaly krvavé boláky a ani teplo cely mu nezabránilo v zimničnému třesu. Už moc dlouho nevydržím, říkal si stále dokola. Brzy zemřu, ne na moři, ale hluboko ve skále a ve tmě.

Brzy však zjistil, že se v tomto ohledu mýlil, stejně jako v mnoha jiných věcech. Nejasně si vzpomínal na něžné ruce a pevný hlas a také na to, jak se na něj přišel podívat mladý mistr Pylos. Vpravovali mu do úst horkou česnekovou polévku a makové mléko, aby odvedlo bolest a třes. Mák ho činil ospalým a zatímco spal, přiložili mu na kůži pijavice, aby z něj vysály špatnou krev, či tak aspoň soudil podle stop po pijavicích na rukou, které našel, když se probudil. Netrvalo dlouho a kašlání ustalo, boláky se ztratily a v polévce našel kousky rybího masa a taky mrkev a cibuli. A jednoho dne si uvědomil, že se cítí silnější než kdy předtím, poprvé od té doby co se pod ním otřásla Černá Betha a vyhodila ho do řeky.

Měl dva žalářníky, kteří se o něj starali. Jeden byl široký a menší, s mohutnými rameny a velkýma silnýma rukama. Nosil koženou vestu zpevněnou železnými cvočky a jednou denně přinášel Davosovi misku ovesné kaše. Někdy mu ji osladil medem nebo do ní nalil krapet mléka. Druhý žalářník byl starší, ohnutý a zažloutlý, s mastnými nemytými vlasy a skvrnitou kůží. Nosil kabátec z bílého sametu s kruhem hvězd vyšitým na hrudi zlatou nití. Nepadl mu, byl příliš krátký a příliš volný, a kromě toho plný skvrn a potrhaný. Nosil Davosovi talíře s masem a kaší nebo rybí dušeninu a jednou dokonce půlku mihulového koláče. Byl tak hutný, že ho nedokázal udržet v žaludku, ale i přesto to bylo zacházení, kterého se podle jeho mínění dostávalo vězňům v podzemních žalářích zřídkakdy.

V podzemí nesvítilo ani slunce, ani měsíc; v silných kamenných stěnách nebyla žádná okna. Jediné, podle čeho mohl rozeznat den od noci, byli jeho žalářníci. Žádný z mužů s ním nemluvil, třebaže Davos věděl, že nejsou němí, protože je několikrát slyšel, jak spolu prohodili pár strohých slov, když se měnila stráž. Dokonce mu ani neřekli svoje jména, a tak si je pojmenoval sám. Tomu malému začal říkat Ovsokaše, a tomu sehnutému zažloutlému Mihule, podle koláče, který mu přinesl. Značil si míjení dnů podle jídel, která mu nosili, a podle výměny pochodní v držáku před celou.

Ve tmě se člověk rychle stává osamělým a prahne po zvuku lidského hlasu. Davos mluvil k žalářníkům, kdykoli přišli do jeho cely, ať už proto, že přinesli jídlo nebo aby vyprázdnili vědro na výkaly. Věděl, že k prosbám o svobodu či milost by byli hluší; místo toho jim kladl otázky, v naději, že mu na ně některý z nich odpoví. „Nějaké nové zprávy z války?“ ptal se, a: „Je král v pořádku?“ Vyptával se na svého syna Devana, na princeznu Shireen a na Salladhora Saana. „Jaké je venku počasí?“ naléhal na ně, a; „Už začaly podzimní bouře? Jsou pořád na Úzkém moři lodě?“

Nezáleželo na tom, na co se ptal; nikdy mu neodpověděli, třebaže někdy se na něj Ovsokaše podíval a Davos na půl zabušení srdce doufal, že už už promluví. S Mihulí nemohl doufat dokonce ani v pohled. Nejsem pro něj člověk, pomyslel si Davos, jenom kámen, který jí, a kus lejna, co mluví. Po určité době usoudil, že se mu Ovsokaše zamlouvá mnohem víc. Zdálo se, že ten muž alespoň ví, že je jeho vězeň živý, a také v něm byl podivný druh laskavosti. Davos měl podezření, že dokonce krmí krysy; proto jich tam bylo tolik. Jednou měl dojem, že zaslechl, jak k nim žalářník mluví, jako by to byly jeho děti, nebo se mu to možná jen zdálo.

Vypadá to, že nemají v úmyslu nechat mne tu zemřít, uvědomil si. Kvůli něčemu mne udržují naživu. O povaze toho účelu raději nepřemýšlel. Lord Sunglass také byl nějaký čas vězněn v celách pod Dračím kamenem, stejně jako synové sera Hubarda Rambtona; všichni skončili na hranici. Měl jsem se raději dát moři, přemítal Davos, jak tak seděl a upíral oči na světlo pochodně za mřížemi. Nebo jsem měl nechat tu loď proplout kolem a zahynout na své skále. Raději bych byl potravou pro kraby než pro plameny.

Pak, jednoho večera, když dojídal svou večeři, ucítil, jak ho polilo zvláštní horko. Zvedl oči a pohlédl ven přes mříže. Stála tam ona, v třpytivém šarlatu a s velkým rubínem na krku. Oči se jí rudě leskly ve svitu pochodně. „Melisandra,“ řekl s klidem, který necítil.

„Cibulový rytíři,“ odpověděla stejně nevzrušeně, jako by se spolu byli setkali někde na schodišti nebo na nádvoří a vyměňovali si zdvořilé pozdravy. „Cítíš se dobře?“

„Je mi lépe, než bylo.“

„Postrádáš něco?“

„Svého krále. Svého syna. Ti mi chybí.“ Odstrčil misku stranou a vstal. „Přišla jsi, abys mne upálila?“

Její zvláštní rudé oči si ho dlouze prohlížely přes mříže. „Nezdá se ti, že tohle je špatné místo? Temné a páchnoucí. Nesvítí tu dobré slunce ani jasný měsíc.“ Zvedla ruku k pochodni v nástěnném držáku. „Tohle je jediné, co stojí mezi tebou a temnotou, Cibulový rytíři. Tento malý oheň, dar od R'hllora. Mám ji zhasnout?“

„Ne.“ Přešel k mřížím. „Prosím.“ Říkal si, že by nesnesl, kdyby měl být sám v naprosté tmě, bez společnosti - kromě krys.

Koutky rtů rudé ženy se zkroutily nahoru v úsměvu. „Zdá se, že sis nakonec přece jen zamiloval oheň.“

„Potřebuju tu pochodeň.“ Jeho ruce se sevřely v pěst a znovu otevřely. Nebuduji o nic prosit. Nebudu.

„Já jsem jako ta pochodeň, sere Davosi. Oba jsme nástroji R'hllora. Byli jsme stvořeni k jedinému účelu - abychom ochránili svět před tmou. Věříš mi?“

„Ne.“ Možná by měl raději zalhat a říct ji, co chtěla slyšet, jenže Davos byl zvyklý mluvit pravdu. „Jsi matkou temnoty. Viděl jsem to pod Bouřlivým koncem, když jsi porodila před mýma očima.“

„Bojí se snad statečný Cibulový rytíř pomíjivých stínů? Vzmuž se a neměj z nich strach. Stíny žijí jen tehdy, dá-li světlo zrodit se jim, a královy ohně nyní hoří tak nízko při zemi, že se neodvažuji vytáhnout z nich něco víc, abych přivedla na svět dalšího syna. Mohlo by ho to zabít.“ Melisandra přistoupila blíž k mřížím. „Kdybych však měla dalšího muže… muže, jehož plameny stále plápolají, horké a vysoké…. jestli si opravdu přeješ posloužit věci svého krále, přijď někdy v noci do mé komnaty. Mohla bych ti poskytnout rozkoš, jakou jsi ještě nikdy nepoznal, a s tvým ohněm života bych mohla udělat…“

„… hrůzu.“ Davos před ní couvl. „Nestojím o žádnou část z tebe, moje paní. Ani o toho tvého boha. Ať mne Sedm ochrání.“

Melisandra si povzdechla. „Neochránili Guncera Sunglasse. Modlil se k nim třikrát denně a nosil na štítu sedmicípou hvězdu, ale když k němu R'hllor vztáhl ruce, jeho modlitby se proměnily ve výkřiky a on uhořel. Proč lpět na falešných bozích?“

„Uctíval jsem je celý svůj život.“

„Celý svůj život, Davosi Mořský? To je, jako bys řekl to bylo tak včera.“ Smutně zavrtěla hlavou. „Nikdy ses nebál mluvit pravdu před králi, tak proč lžeš sám sobě? Otevři oči, pane rytíři.“

„Co mě chceš přimět vidět?“

„Chci, abys viděl, jak je svět zařízen. Pravda je všude kolem tebe, jen se podívat. Noc je temná a plná hrůz, den jasný, krásný a plný naděje. Jedno je černé, druhé bílé. Je led a je oheň. Nenávist a láska. Hořké a sladké. Muž a žena. Bolest a rozkoš. Zima a léto. Zlo a dobro.“ Udělala krok směrem k němu. „Smrt a život. Všude, kam se podíváš, nalezneš protiklady. Všude zuří válka.“

„Válka?“ zeptal se Davos.

„Válka,“ přitakala. „Jsou dva, Cibulový rytíři. Ne sedm, ne jeden, ne stovka či tisíc. Jenom dva! Myslíš, že jsem přeplula polovinu světa, abych dosadila dalšího zbytečného krále na další prázdný trůn? Tato válka probíhá od počátku věků, a než skončí, všichni lidé se musí rozhodnout, kde budou stát. Na jedné straně je R'hllor, Pán světla, Srdce ohně, Bůh plamene a stínu. Proti němu stojí Velký Jiný, jehož jméno se nesmí vyslovit, Pán temnoty, Duše ledu, Bůh noci a děsu. Nerozhodujeme se mezi Baratheonem a Lannisterem, mezi Greyjoyem a Starkem. Vybíráme si smrt, nebo život. Temnotu, nebo světlo.“ Sevřela mříže jeho cely štíhlými bílými prsty. Velký rubín na jejím krku jako by vyzařoval svoje vlastní světlo. „Tak mi odpověz, sere Davosi Mořský, a odpověz mi po pravdě - hoří tvoje srdce zářivým světlem R'hllora? Nebo je černé, chladné a plné červů?“ Natáhla ruku mezi mřížemi a položila mu tři prsty na hruď, jako by chtěla vycítit pravdu přes maso, vlnu a kůži.

„Moje srdce,“ odpověděl Davos pomalu, „je plné pochybností.“

Melisandra si povzdechla. „Ach, Davosi, dobrý rytíř je vždy čestný, dokonce i ve svém dni temnoty. Je dobře, žes mi nelhal, poznala bych to. Služebníci Jiného často maskují svá srdce do křiklavého světla, a tak R'hllor dává svým kněžím moc prohlédnout faleš.“ Lehkým krokem ustoupila od mříží. „Proč jsi mě chtěl zabít?“

„Povím ti to,“ řekl Davos, „když mi ty řekneš, kdo mne zradil.“ Mohl to být jedině Salladhor Saan, a přesto se dokonce i v tuto chvíli modlil, aby tomu tak nebylo.

Rudá žena se zasmála. „Nezradil tě nikdo, Cibulový rytíři, neměj strach. Viděla jsem tvůj záměr ve svých plamenech.“ V plamenech. „Když v těch svých plamenech vidíš budoucnost, jak je možné, že jsme shořeli na Černovodě? Dala jsi moje syny ohni… moje syny, moji loď, moje muže, všechno shořelo…“

Melisandra zavrtěla hlavou. „Křivdíš mi. Cibulový rytíři. To nebyly moje plameny. Kdybych byla s vámi, bitva by skončila se zcela jiným výsledkem. Jenže Jeho Výsost byla obklopena bezvěrci a ukázalo se, že jeho pýcha je silnější než jeho víra. Trest byl bolestný, ale král se ze své chyby poučil.“

Znamená to, že moji synové nebyli pro krále ničím víc než jen lekcí? Davos cítil, jak se mu křiví tvář.

„V Sedmi královstvích teď panuje noc,“ pokračovala rudá žena, „ale brzy opět vyjde slunce. Válka pokračuje, Davosi Mořský, a někteří záhy zjistí, že dokonce i uhlík v popelu stále dokáže zažehnout mocný plamen. Starý mistr pohlédl na Stannise a viděl jen člověka. Ty vidíš krále. Oba se mýlíte. Je to vyvolený Pána, válečník světla. Viděla jsem ho, jak vede boj proti temnotě, viděla jsem to v plamenech. Plameny nelžou, jinak bys tady nebyl. Také to stojí psáno v proroctví. Až bude rudá hvězda krvácet a na svět sestoupí temnota, Azor Ahai bude znovuzrozen uprostřed kouře a soli, aby probudil draky z kamene. Krvácející hvězda přišla a odešla a Dračí kámen je místem kouře a soli. Stannis Baratheon je znovuzrozený Azor Ahai!“ Její rudé oči zažhnuly jako dva plameny a zdálo se, jako by hleděly až kamsi do hlubin jeho duše. „Ty mi nevěříš. Pochybuješ o pravdě R'hllora dokonce i v tuto chvíli…, a přesto jsi mu posloužil, a posloužíš mu znovu. Nechám tě tady, abys mohl přemýšlet o všem, co jsem ti řekla. A protože je R'hllor zdrojem všeho dobra, nechám ti tady taky pochodeň.“

S úsměvem a zavířením šarlatových sukní odešla. Jen její vůně setrvávala ještě dlouho poté. Jen ona a pochodeň. Davos se posadil na podlahu cely a objal si kolena rukama. Jakmile Melisandřiny kroky odezněly, jediným zvukem bylo opět jen šramocení krys. Led a oheň, pomyslel si. Černá a bílá. Tma a světlo. Nemohl popřít moc jejího boha. Viděl stín deroucí se z Melisandřina lůna a navíc kněžka věděla věci, které se nemohla nijak dozvědět. Viděla můj záměr ve svých plamenech. Bylo dobré vědět, že ho Salla nezradil, ale pomyšlení na rudou ženu vyzvídající jeho tajemství z plamenů ho znepokojilo víc, než by dokázal vypovědět. A co myslela tím, když řekla, že jsem posloužil jejímu bohu a posloužím mu znovu? To se mu taky vůbec nelíbilo.

Zvedl oči a zahleděl se vzhůru na pochodeň. Dlouho se díval do jejího světla, ani jednou nemrkl, pozoroval plameny, jak se chvějí a mihotají. Pokoušel se vidět za ně, nahlédnout přes ohnivou clonu a spatřit cokoli, co žije tam vzadu…, ale nebylo tam nic, jen oheň, a po chvíli mu z něj začaly slzet oči.

Oslepený a unavený se stočil do klubíčka na slámě a odevzdal se spánku.

O tři dny později - či alespoň Ovsokaše přišel třikrát a Mihule dvakrát - uslyšel z dálky před svou celou hlasy. Okamžitě se posadil, zády ke kamenné zdi, a zaposlouchal se do zvuků zápasu. Bylo to něco nového, změna v jeho neměnném světě. Zvuk přicházel z jeho levé strany, kde byly schody vedoucí na denní světlo. Slyšel mužský hlas, prosící o milost, naříkající.

„… šílenství!“ křičel muž, když se objevil, tažen mezi dvěma strážnými s ohnivými srdci na hrudích. Ovsokaše šel před nimi, řinčel kruhem s klíči a za nimi se ubíral ser Axell Florent. „Axelli!“ zvolal vězeň se zoufalstvím v hlase, „pro lásku, kterou ke mně chováš, pusť mně! Tohle mi přece nemůžeš udělat, já nejsem žádný zrádce.“ Byl to již starší muž, vysoký a štíhlý, se stříbrošedými vlasy, zašpičatělým vousem a dlouhým vznešeným obličejem zkřiveným strachy. „Kde je Selyse, kde je královna? Chci s ní mluvit. Ať tě vezmou Jiní! Propusť mne!“

Strážní nevěnovali jeho výkřikům sebemenší pozornost. „Sem?“ zeptal se Ovsokaše před celou. Davos vstal. Na okamžik uvažoval o tom, že se pokusí vyběhnout ven a povalit je, až se dveře otevřou, jenže to by bylo holé šílenství. Bylo jich tam příliš mnoho, strážní měli meče a Ovsokaše byl silný jako býk.

Ser Axell žalářníkovi stroze pokývl. „Ať si zrádci užívají své vzájemné společnosti.“

„Já nejsem žádný zrádce!“ vykřikl vězeň, zatímco Ovsokaše odemykal dveře cely. Třebaže byl prostě oblečen, v šedém vlněném kabátci a černých kamaších, bylo podle řeči poznat, že jde o muže urozeného původu. Jeho původ mu tady neposlouží, pomyslel si Davos s hořkostí.

Ovsokaše otevřel mřížované dveře dokořán, ser Axell opět pokývl hlavou a strážní hodili svého svěřence hlavou napřed dovnitř. Muž zakopl a možná by i upadl, kdyby ho Davos včas nezachytil. Okamžitě se mu vyškubl a odpotácel se zpátky ke dveřím, jen aby mu je zabouchli rovnou před bledým, zhýčkaným obličejem. „Ne!“ vykřikl. „Néééé!“ Jeho nohy najednou opustila všechna síla a s rukama kolem železných mříží pomalu sklouzl na podlahu. Ser Axell, Ovsokaše a strážní se již otočili k odchodu. „Tohle mi nemůžete udělat,“ vykřikl vězeň za jejich vzdalujícími se zády. „Jsem pobočník krále!“

Tehdy ho Davos poznal. „Ty jsi Alester Florent.“

Muž otočil hlavu. „Kdo…?

„Ser Davos Mořský.“

Lord Alester zamrkal. „Mořský… Cibulový rytíř. Chtěl jsi zavraždit Melisandru.“

Davos to nepopíral. „V Bouřlivém konci jsi na sobě měl rudozlatou zbroj, s hrudním plátem vykládaným lazuritovými květinami,“ Natáhl ruku před sebe, aby pomohl muži vstát.

Lord Alester si ometl špinavou slámu z šatů. „Já… musím se omluvit za svoje vzezření, pane. Moje truhlice se ztratily, když se lannisterští přehnali naším táborem. Unikl jsem pouze se zbrojí na zádech a prsteny na prstech.“

Stále ty svoje prsteny má, povšiml si Davos, který neměl dokonce ani všechny prsty.

„Nepochybuji o tom, že nějaký kuchtík nebo čeledín od Králova přístaviště teď běhá po světě v mém nejlepším sametovém kabátci a v plášti zdobeném drahokamy,“ pokračoval lord Alester. „Válka však má svoje hrůzy, jak všichni dobře vědí. Nepochybuji o tom, že tys také utrpěl nějaké ztráty.“

„Přišel jsem o svoji loď,“ řekl Davos. „O všechny své muže. O čtyři ze svých synů.“

„Ať je… ať je Pán světla provede temnotou do lepšího světa,“ řekl druhý muž.

Ať je Otec soudí spravedlivě a Matka se nad nimi smiluje, pomyslel si Davos, ale raději si svou modlitbu nechal pro sebe. Sedm teď nemělo v Dračím kameni místo.

„Můj vlastní syn je teď v bezpečí v Jasné vodě,“ pokračoval lord, „ale přišel jsem o synovce na Zuřivosti. Ser Imry, syn mého bratra Ryama.“ Byl to právě ser Imry Florent, který je vedl slepě vzhůru po Černovodém proudu se všemi vesly naplno zabírajícími, aniž by věnoval sebemenší pozornost malým kamenným věžím při ústí řeky. Bylo nepravděpodobné, že právě na něho by měl Davos někdy zapomenout. „Můj syn Marik byl mistrem veslařů na lodi tvého synovce.“ Vzpomněl si na to, jak naposledy viděl Zuřivost, obalenou divokým ohněm. „Nevíš náhodou, zda někdo z lodi přežil?“

„Zuřivost shořela a potopila se s celou posádkou,“ odpovědělo jeho lordstvo. „O život přišel tvůj syn i můj synovec, s mnoha dalšími dobrými muži. Toho dne jsme prohráli válku, pane.“

Tento muž je poražený. Davos si vzpomněl na Melisandřiny řeči o uhlících v popelu zažíhajících velké plameny. Není divu, že skončil tady. „Jeho Výsost se nikdy nevzdá, můj pane.“

„Šílenství, holé šílenství.“ Lord Alester se znovu posadil na podlahu, jako by ho úsilí stát vyčerpávalo. „Stannis Baratheon nikdy neusedne na Železný trůn. Je snad zradou vyslovit pravdu? Sice hořkou pravdu, ale o nic méně pravdivou. Jeho flotila je pryč, kromě Lyséňanů, a Salladhor Saan prchne při prvním pohledu na lannisterské plachty. Většina z lordů, kteří Stannise podporovali, přešla na Joffreyho stranu, nebo jsou mrtví…“

„Dokonce i lordi Úzkého moře? Lordi, kteří přísahali věrnost Dračímu kameni?“

Lord Alester chabě mávl rukou. „Lord Celtigar padl do zajetí a ohnul koleno. Monford Velaryon zahynul na své lodi, Sunglasse rudá žena upálila a lordu Bar Emmonovi je patnáct, je tlustý a slabý. Tohle jsou ti tvoji lordi Úzkého moře. Stannisovi zbyla jen armáda rodu Florentů, a to proti vší moci Vysoké zahrady, Slunečního oštěpu a Casterlyovy skály, a nyní také proti většině bouřlivých lordů. Jedinou nadějí, která nám zbývá, je pokusit se zachránit alespoň něco uzavřením míru. To je taky všechno, co jsem měl v úmyslu. Bohové, buďte dobří, jak to mohou nazývat zradou?“

Davos tam stál a mračil se. „Co jsi udělal, můj pane?“

„Rozhodně jsem se nedopustil zrady. To bych nikdy neudělal. Miluji Jeho Výsost stejně jako kterýkoli jiný z jeho mužů. Moje vlastní neteř je jeho královnou a já mu zůstal věrný, i když většina moudřejších mužů uprchla. Jsem jeho pobočník, pobočník krále, tak jak bych mohl být zrádcem? Jen jsem měl v úmyslu zachránit nám všem život, a… taky naši čest…, ano.“ Olízl si rty. „Napsal jsem dopis. Salladhor Saan slíbil, že ho dá člověku, který jej doručí lordu Tywinovi do Králova přístaviště. Jeho lordstvo je… rozumný muž, a moje podmínky… moje podmínky byly čestné…, víc než čestné.“

„Jaké to byly podmínky, můj pane?“

„Je tu špína,“ řekl lord Alester z ničeho nic. „A ten pach, co je to za strašlivý pach?“

„Vědro s výkaly,“ odpověděl Davos nevzrušeně a ukázal do kouta. „Žádnou latrínu tu nemáme. Jaké to byly podmínky?“

Jeho lordstvo s hrůzou zíralo na vědro. „Že se lord Stannis vzdá svého nároku na Železný trůn a odvolá všechno, co řekl o Joffreyho krvesmilném původu, za podmínky, že bude přijat zpět do králova míru a bude mu ponechán titul lorda Dračího kamene a Bouřlivého konce. Já jsem slíbil, že udělám totéž za návrat bašty na Jasné vodě a všech našich pozemků. Říkal jsem si, že lord Tywin by mohl považovat můj návrh za rozumný. Stále ještě mu zbývá vypořádat se se Starky a také s železnými muži. Nabídl jsem, že zpečetím dohodu provdáním Shireen za Joffreyho bratra Tommena.“ Zavrtěl hlavou. „Byly to ty nejlepší podmínky, jaké jsem dokázal vymyslet. Zajisté i ty to vidíš?“

„Ano,“ odpověděl Davos, „i já.“ Pokud by Stannis nezplodil syna, takový sňatek by znamenal, že Dračí kámen a Bouřlivý konec jednoho dne přejdou na Tommena, což by lorda Tywina nepochybně potěšilo. Mezitím by Lannisterové měli Shireen jako rukojmí, aby si zajistili, že Stannis nerozpoutá žádnou novou rebelii. „A co řekla Jeho Výsost, když jsi ho obeznámil s těmito podmínkami?“

„Stále prodlévá s tou svojí rudou ženou, a… obávám se, že není zrovna v dobrém rozpoložení. Ty řeči o kamenném drakovi…, šílenství, to ti povídám, je to čiré šílenství. Copak jsme se nepoučili od Aeriona Jasného ohně, od devíti mágů, od alchymistů? Nevzali jsme si žádnou lekci z Letohradu! Ze snů o dracích nikdy nevzešlo žádné dobro, jak jsem řekl i Axellovi. Můj způsob by byl lepší. Bezpečnější a jistější. A Stannis mi dal svoji pečeť, dal mi svolení vládnout. Pobočník promlouvá hlasem svého krále.“ „Ne v záležitostech, jako je tahle.“ Davos nebyl žádný lichotník a nepokoušel se dokonce ani otupit ostří svých slov. „Stannis nemá v povaze vzdávat se, dokud ví, že jeho nárok na trůn je oprávněný. Také nemůže stáhnout svá slova proti Joffreymu, pokud věří v jejich pravdivost. Co se týče toho sňatku, Tommen se narodil ze stejného krvesmilstva jako Joffrey, a Jeho Výsost by raději viděla Shireen mrtvou než provdanou za někoho takového.“

Na Florentově čele se napjala žíla. „Jinou volbu nemá.“ „Mýlíš se, můj pane. Může se rozhodnout, že zemře jako král.“ „A my s ním? Po tomhle toužíš, Cibulový rytíři?“ „Ne. Ale jsem králův muž, a budu bojovat, dokud si to můj král bude přát.“

Lord Alester na něj na okamžik bezmocně pohlédl a pak se rozplakal.

JON

Noc byla černá a bezměsíčná, ale aspoň byla jednou jasná obloha. „Vyjdu nahoru na kopec, abych se porozhlédl po Duchovi,“ řekl Thennům u ústí jeskyně, a ti jen zabručeli na souhlas a nechali ho projít.

Tolik hvězd, pomyslel si, když se plahočil vzhůru do svahu mezi borovicemi, jedlemi a jasany. Mistr Luwin na Zimohradu ho zasvěcoval do hvězdopravy ještě jako chlapce; naučil se jména dvanácti dómů na obloze a vladaře každého z nich; dokázal najít sedm poutníků zasvěcených víře; přátelil se s Ledovým drakem, Stínokočkou, Měsíční pannou a Mečem jitra. Všechna tahle souhvězdí ukázal Ygritte, třebaže některá si nechal pro sebe. Díváme se vzhůru na stejné hvězdy, ale vidíme naprosto odlišné věci. Králova koruna byla pro divoké Kolébkou, v Hřebci viděli Rohatého pána; Rudý poutník, ke kterému se modlili septoni, byl zasvěcený jejich Kováři a tady nahoře mu říkali Zloděj. A když byl Zloděj v Měsíční panně, byl to pro muže nejpříznivější čas k tomu, aby si ukradl ženu, jak mu vysvětlila Ygritte. „Jako v tu noc, kdys mě unesl. Té noci Zloděj jasně zářil.“

„Nikdy jsem neměl v úmyslu unést tě,“ namítl. „Vůbec jsem nevěděl, že jsi děvče, dokud jsem ti nepřiložil nůž ke krku.“

„Když zabiješ člověka, byť jsi to neměl v úmyslu, je stejně mrtvý,“ odsekla Ygritte umíněně. Jon nikdy předtím nepoznal nikoho tak tvrdohlavého, snad jen kromě své sestry Aryi. Je to pořád moje sestra? podivil se v duchu. Byla vůbec někdy? On nikdy nebyl opravdový Stark, pouze nemanželský syn lorda Eddarda bez matky, s o nic větším právem být na Zimohradu, než měl Theon Greyjoy. A dokonce i o to přišel. Když muž Noční hlídky odříká svá slova, navždy opouští svoji rodinu, aby se připojil k nové, ale Jon Sníh ztratil i svoje nové bratry.

Jak předpokládal, našel Ducha na vrcholu kopce. Bílý vlk nikdy nevyl, a přesto ho něco přitahovalo do výšek, kde nehybně sedával, vpíjel se očima do oblohy a z tlamy mu stoupal horký dech srážející se v bílý opar.

„Taky si je nějak pojmenováváte?“ zeptal se ho Jon, když poklekl na koleno vedle zlovlka a podrbal hustou bílou srst na jeho krku. „Zajíc? Hrdlička? Vlčice?“ Duch mu olízl obličej, jeho drsný jazyk přejel po strupech jizvy, kde orlovy drápy roztrhly Jonovi tvář. Ten pták nás poznamenal oba, pomyslel si. „Duchu,“ řekl tiše, „zítra přejdeme. Nejsou tam žádné schody, žádná klec s rumpálem, a neexistuje způsob, jak bych tě mohl dostat na druhou stranu. Musíme se rozloučit. Rozumíš?“

Zlovlkovy rudé oči vypadaly ve tmě černé. Strčil čenichem do Jonova krku, tichý jako vždy. Jeho dech na Jonově tváři byl horký. Divocí nazývali Jona Sněha měničem, ale pokud tomu tak bylo, byl vskutku ubohým měničem. Nedokázal vklouznout do vlčí kůže, tak jak to dělal Grell se svým orlem dlouho předtím, než zemřel. Jen jednou se mu zdálo, že je Duch. Díval se dolů do údolí Mléčné vody, kde Mance Nájezdník shromáždil svůj lid, a ukázalo se, že ten sen byl pravdivý. Jenže teď nesnil, a tak mu nezbývalo než hovořit se svým vlkem pouze pomocí slov.

„Nemůžeš jít se mnou,“ řekl Jon, který vzal vlkovu hlavu do obou dlaní a pohlédl mu hluboko do očí. „Musíš se vrátit do Černého hradu. Rozumíš? Do Černého hradu. Dokážeš ho najít? Cestu domů? Prostě jen jdi podél ledu, na východ a stále na východ, za sluncem, a najdeš ho. V Černém hradu tě poznají a možná pro ně bude tvůj příchod varováním.“ Přemýšlel o tom, že napíše varovnou zprávu, kterou by Duch odnesl, ale neměl inkoust, pergamen, ba dokonce ani psací brk a riziko odhalení bylo příliš velké. „Setkáme se znovu v Černém hradu, ale musíš se tam dostat. Každý musíme nějaký čas lovit sám. Sám.“

Zlovlk se vymanil z jeho sevření, našpicoval uši, a pak už běžel pryč. Proskočil změtí křovin, přelétl potok a už uháněl dolů po úbočí kopce, světlá šmouha mezi stromy. Běží do Černého hradu? divil se Jon. Nebo jen za zajícem? Říkal si, kéž by to tak věděl. Obával se, že je stejně špatným měničem jako přísahajícím bratrem Noční hlídky a zvědem.

Vítr si povzdechl mezi stromy, přinesl k němu bohatou vůni borového jehličí, zatahal za jeho vybledlou čerň. Viděl Zeď, která se vysoká a temná tyčila na jihu, obrovitý černý tvar blokující světlo hvězd. Podle drsné kopcovité krajiny v okolí usuzoval, že musejí být někde mezi Stínovou věží a Černým hradem, pravděpodobně blíž k tomu prvnímu. Po celé dny se ubírali cestou na jih mezi hlubokými jezery, která se táhla jako dlouhé hubené prsty po dnech úzkých údolí, zatímco z obou jejich stran vzájemně strkaly do sebe pazourkové hřebeny a do borovic oděné kopce. V takové krajině se nedalo postupovat rychle, ovšem nabízela dokonalý úkryt pro ty, kteří si přáli přiblížit se ke Zdi neviděni.

Pro divoké nájezdníky, pomyslel si. Jako my. Jako já.

Za Zdí se prostíralo Sedm království a všechno, co měl podle své přísahy ochraňovat. Odříkal slova, zaslíbil své povinnosti svůj život i svou čest, a podle všech zákonů měl být teď tam nahoře na stráži. Měl by zvedat roh k ústům, aby vyburcoval Noční hlídku do zbraně. Jenže žádný roh neměl. Předpokládal, že by nebylo obtížné ukrást nějaký divokým, ale čeho by tím dosáhl? Dokonce i kdyby na něj zatroubil, nikdo by ho neslyšel. Zeď byla stovku líg dlouhá a Hlídka žalostně ztenčená. Všechny pevnosti kromě tří byly opuštěné; usuzoval, že v okruhu dobrých čtyřiceti líg není jediný černý bratr kromě něho. Stále byl bratrem…

Měl jsem se pokusit zabít Manceho Nájezdníka na Pešti, i kdyby to znamenalo, že sám přijdu o život. Přesně to by na jeho místě udělal Qhorin Půlruký. Jon však zaváhal a šance pominula. Příštího dne časně zrána vyjel na výpravu s magnarem Styrem, Jarlem a více než stovkou vybraných Thennů a nájezdníků. V duchu sám sebe přesvědčoval, že jen vyčkává na příležitost, že až nastane vhodný okamžik, uteče jim a odjede k Černému hradu. Ten okamžik však nikdy nenastal. Většinu nocí trávili v opuštěných vesnicích divokých, a Styr vždycky postavil desítku svých Thennů na stráž ke koním. Jarl ho zase nepřestával sledovat podezřívavýma očima. A Ygritte taky nikdy nebyla daleko, ve dne ani v noci.

Dvě srdce, která bijí jako jedno. Urážlivá slova Manceho Nájezdníka mu hořce zvonila v hlavě. Jon se zřídkakdy cítil tak zmatený. Nemám jinou možnost, řekl si tehdy poprvé, když k němu vklouzla pod spací kožešiny. Když ji odmítnu, bude vědět, že jsem převlékač plášťů.. Jenom hraju roli, kterou mi Půlruký poručil hrát.

Jeho tělo nicméně hrálo tu roli mnohem ochotněji než hlava. Se rty dychtivě přitisknutými k jejím klouzal rukou pod její košilí ze srnčí kůže a cítil, jak mu tuhne mužství, když se o ně Ygritte začala třít přes šaty svým pahorkem. Moje přísahy, pomyslel si zoufale, vzpomínaje na háj čarostromu, kde je odříkal, na devět velkých stromů rostoucích v kruhu, na vyřezané rudé obličeje věčně pozorující a naslouchající. Jenže to už její prsty rozšněrovávaly tkanice jeho kalhot, jazyk měla v jeho ústech, a pak mu vklouzla rukou pod spodky a vyndala mu úd, a Jon už neviděl žádné čarostromy, jenom ji. Kousla ho do krku a on se pomazlil s jejím, zabořil nos do jejích hustých rudých vlasů. Požehnaná, pomyslel si, šťastná, políbená ohněm. „Není to krásné?“ pošeptala mu, když ho naváděla do sebe. Byla tam dole vlhká jako sladká šťáva a rozhodně žádná panna, to mu bylo jasné, ale Jonovi na tom nezáleželo. Nezáleželo na jeho přísahách ani na jejím panenství, nezáleželo na ničem, jen na žáru jejího těla, na jejích ústech přitisknutých k jeho, na prstech, které ho štíply do bradavky. „Není to krásné?“ opakovala. „Ne tak rychle, och, pomalu, ano, takto. Tak, tak, ano, to je nádhera. Ty nic nevíš, Jone Sněhu, ale já ti to můžu ukázat. Teď rychleji. Ano…“

Role, snažil se připomínat sám sobě, když bylo po všem. Jenom hraju roli. Musel jsem to udělat, abych jí dokázal, že jsem se zpronevěřil své přísaze. Musím ji přimět, aby mi věřila. Možná to nebudu muset už nikdy opakovat. Pořád byl mužem Noční hlídky a synem Eddarda Starka. Udělal to, co bylo třeba udělat, dokázal, co musel dokázat.

Jenže navzdory všemu to bylo tak přesladké a Ygritte odplula do spánku vedle něho s hlavou položenou na jeho hrudi a to bylo taky nádherné, tak nebezpečně nádherné. Znovu si vzpomněl na čarostromy a na slova, která odříkal před jejich tvářemi. Bylo to jen jednou, a muselo to být. Dokonce i můj otec jednou klopýtl, když zapomněl na svůj manželský slib a zplodil bastarda. Jon si přísahal, že stejné to bude s ním. Už nikdy se to nebude opakovat.

Té noci se to však opakovalo ještě dvakrát a pak znovu ráno, když se probudila a zjistila, že je tvrdý. Divocí kolem nich se do té doby již rozhýbávali a někteří si rozhodně nemohli nevšimnout, co se děje pod jejich hromadou kožešin. Jarl na ně zahulákal, aby si s tím pospíšili, než na ně budou muset vychrstnout vědro vody. Jako na pár pářících se psů, pomyslel si Jon poté. Tímhle že bych se stal? Jsem muž Noční hlídky, trval na svém malý hlásek v jeho nitru, ale každou noc mu připadal o něco slabší, a když mu Ygritte začala líbat uši nebo ho kousla do krku, neslyšel ho vůbec. Bylo to takové i pro mého otce? říkal si. Byl stejně slabý, jako jsem já, když pošpinil svou čest v posteli mé matky?

Náhle si uvědomil, že za ním někdo vychází vzhůru do kopce. Na půl zabušení srdce si pomyslel, že by to mohl být Duch, který se vrací zpátky, jenže zlovlk nikdy nevydával takový hluk. Jediným plynulým pohybem tasil Dlouhý dráp, ale byl to pouze jeden z Thennů, statný muž s bronzovou přilbou na hlavě. „Sněhu,“ řekl muž. „Pojď. Magnar chce.“ Muži Thennů hovořili starým jazykem, a většina z nich znala ze společného jen několik málo slov.

Jon se nijak zvlášť nestaral o to, co mu magnar chce, ale nemělo smysl dohadovat se s někým, kdo mu stěží rozuměl, a tak následoval muže dolů z kopce.

Ústí jeskyně byla jen průrva ve skále stěží dost široká na to, aby jí prošel kůň, napolo skrytá za mohutnou borovicí. Otvírala se na sever, takže záři ohně zevnitř nebylo od Zdi vidět. Dokonce i kdyby se čirou náhodou měla dnes v noci objevit na vrcholu procházející patrola, neviděli by nic než kopce, borovice a ledový odlesk hvězd od napolo zamrzlého jezera. Mance Nájezdník si svůj výpad naplánoval dobře.

Od průrvy vedl směrem dolů dvacet stop dlouhý tunel, který se rozevíral v prostor tak rozlehlý jako velká síň na Zimohradu. Mezi sloupovím stalagnátů hořely varné ohně, jejichž kouř stoupal k zčernalému kamennému stropu. Podél jedné stěny, vedle mělkého jezírka, byli uvázáni koně. Vpusť uprostřed jeskyně se otevírala do něčeho, co možná bylo ještě větší jeskyní pod ní, třebaže to nebylo jisté, protože tam dole panovala černočerná tma. Jon zdola slyšel tichý zurčivý zvuk podzemní řeky.

Jarl byl s magnarem; Mance jim udělil společné velení. Styr tím nebyl nijak zvlášť nadšen, jak si Jon brzy všiml, Mance Nájezdník nazval tmavého mladíka „štěnětem“. Val, která byla sestrou Dally, jeho královny, což z Jarla činilo něco jako Manceho švagra. Magnarovi očividně bylo proti mysli, že se má s někým dělit o svou autoritu. Přivedl s sebou stovku Thennů, pětkrát tolik mužů jako Jarl, a často se choval, jako by měl výlučné velení. Jon však věděl, že přes led je dostane právě mladší muž. Třebaže mu nemohlo být víc než dvacet, Jarl dělal nájezdníka už osm let a lezl přes Zeď snad tucetkrát, s takovými jako Alfyn Vránobijec a Plakač, a nejnověji s vlastní skupinou.

Magnar šel rovnou k věci. „Jarl mne upozornil na vrány, co tam nahoře hlídkují. Pověz mi všechno, co o těch patrolách víš.“

Pověz mi, povšiml si Jon, ne pověz nám, třebaže Jarl stál hned vedle něho. Nic by se mu nelíbilo víc než odmítnout odpovědět na tak příkrý dotaz, ale dobře věděl, že Styr by ho nechal zabít při sebemenším náznaku neloajálnosti, a Ygritte s ním, za zločin, že je jeho. „V každé patrole jsou čtyři muži,“ spustil, „dva průzkumníci a dva stavitelé. Od stavitelů se očekává, že si zaznamenají místa, kde naleznou praskliny, známky tání a další stavební problémy, na které cestou narazí, zatímco průzkumníci pátrají po stopách výskytu nepřátel. Jezdí na mezcích.“

„Na mezcích?“ Bezuchý muž se zamračil. „Mezkové jsou pomalí.“

„Pomalí, ale s jistějšími kopýtky na ledu. Patroly často jezdí po vrcholu Zdi, stranou od Černého hradu, pěšinami, které nikdo nesypal štěrkem už dlouhá léta. Mezkové jsou chováni ve Východní hlídce a speciálně cvičeni.“

„Říkáš, že jezdí po vrcholu Zdi často! Ne vždycky?“

„Ne. Jedna hlídka ze čtyř jede místo na vrcholu dole podél základny, kde pátrá po prasklinách v ledu nebo po známkách kopání tunelů.“

Magnar přikývl. „Dokonce i v dalekém Thennu známe příběh o Arsonovi Ledosekeře a jeho tunelu.“ Jon ten příběh znal taky. Arson Ledosekera se dostal napůl přes Zeď, když jeho tunel objevili průzkumníci z Noční pevnosti. Nijak se neobtěžovali tím, aby ho rušili v kopání. Jenom zapečetili cestu za ním ledem, kamením a sněhem. Bolestínský Edd říkával, že když přitisknete ucho ke Zdi, můžete stále slyšet, jak si Arson prosekává cestu na svobodu svou sekerou.

„Kdy tyto patroly vycházejí? Jak často?“

Jon pokrčil rameny. „Je to různé. Slyšel jsem, že lord velitel Qorgyle je posílal ven každého třetího dne z Černého hradu do Východní hlídky u moře a každý druhý den z Černého hradu do Stínové věže. Jenže v jeho dobách měla hlídka mnohem víc mužů než teď. Lord velitel Mormont rád měnívá počet patrol i dny jejich výprav, aby to znesnadnil každému, kdo by mohl znát čas jejich příchodů a odchodů. A někdy Starý medvěd dokonce vysílal větší počet mužů do některého z opuštěných hradů na čtrnáct dní nebo i celý obrat měsíce.“ Jon věděl, že původcem této taktiky byl jeho strýc. Dělali cokoli, co mohlo znejistit nepřítele.

„Jsou v současné době obydlené Kamenné dveře?“ zeptal se Jarl, „Šedá stráž?“

Takže se nacházíme mezi těmito dvěma hrady… Jon dbal na to, aby jeho obličej zůstal naprosto bez výrazu. „Když jsem odcházel ze Zdi, stálou posádku měly jen Východní hlídka, Černý hrad a Stínová věž. Nemohu vědět, co mohli Bowen Marsh nebo ser Denys udělat od té doby.“

„Kolik vran pobývá v jednotlivých hradech?“ zajímal se Styr.

„Pět set mužů v Černém hradu. Dvě stovky ve Stínové věži, možná tři stovky ve Východní hlídce.“ Jon ke svému výčtu přidal tři sta mužů. Kéž by to jen bylo tak snadné…

Jarl se však nedal zmást. „On lže,“ řekl Styrovi. „Nebo mezi ně počítá i ty, co ztratili na Pěsti.“

„Vráno,“ varoval ho magnar, „nepleť si mě s Mancem Nájezdníkem. Jestli mi budeš lhát, nechám ti vytrhnout jazyk.“

„Já nejsem vrána a nenechám si nadávat do lhářů.“ Jon rozevřel a zaťal prsty pravé ruky.

Magnar z Thennu si ho prohlížel chladnýma zelenýma očima. „Brzy se jejich počet dozvíme,“ řekl po chvíli. „Jdi. Pošlu pro tebe, až budu mít další otázky.“ Jon strnule sklopil hlavu a odešel. Kdyby byli všichni divocí jako Styr, bylo by snadnější zradit je. Thennové však nebyli jako ostatní svobodní lidé. Magnar tvrdil, že jsou poslední z Prvních lidí, a vládl jim železnou rukou. Jeho malá zemička Thenn se nacházela ve vysokohorském údolí, skrytá před zraky světa mezi nejsevernějšími vrcholky Mrazoklů, obklopená jeskynními lidmi, Tvrdonožci, obry a kanibalskými klany od ledových řek. Ygritte mu řekla, že Thennové jsou ohniví bojovníci a že jejich magnar je pro ně bohem. Jon tomu věřil. Na rozdíl od Jarla, Harmy a Chřestivé košile vyžadoval Styr od svých mužů absolutní poslušnost a tato disciplína byla nepochybně součástí důvodu, proč vybral Mance na výpravu přes Zeď právě jeho.

Prošel kolem Thennů sedících na vrcholcích jejich kulatých bronzových příleb kolem varných ohňů. Kam se ta Ygritte poděla? Našel její věci vedle svých, ale po dívce ani stopy.

„Vzala si pochodeň a šla někam tam,“ řekl mu Grigg Koza a ukázal k zadní části jeskyně.

Jon šel podle jeho prstu, až se ocitl v temné zadní síni, mezi lesem stalagnitů a stalaktitů. Tady přece být nemůže, pomyslel si, ale najednou uslyšel její smích. Otočil se po zvuku, ale po deseti krocích se ocitl na slepém konci, u holé stěny z růžové a bílé skály. Zmateně se vrátil zpátky na místo, odkud vyšel, a pak to uviděl: temný otvor pod výběžkem z vlhkého kamene. Poklekl, naslouchal, uslyšel slabé zurčení vody. „Ygritte?“

„Tady jsem,“ uslyšel její hlas slabě se odrážející ozvěnou.

Jon se musel tucet kroků plazit, než se kolem něj rozevřela další jeskyně. Když se znovu postavil, jeho očím chvíli trvalo, než se přizpůsobily. Ygritte si s sebou přinesla pochodeň, ale jiné světlo tam nebylo. Stála vedle malého vodopádu, který vytékal z rozsedliny ve skále a vléval se do širokého jezírka. Oranžové a žluté plameny se odrážely od světle zelené vody.

„Co tady děláš?“ zeptal se jí.

„Slyšela jsem vodu. Chtěla jsem se podívat, jak hluboko jeskyně sahá.“ Ukázala pochodní. „Je tu průchod, který vede ještě hlouběji do země. Šla jsem do něj na sto kroků, ale pak jsem se raději vrátila.“

„Slepý konec?“

„Ty nevíš nic, Jone Sněhu. Mohla bych jít dál a dál a ještě dál. V těchto kopcích jsou stovky jeskyní a hluboko dole se všechny spojují. Dokonce se jimi dá projít i pod tou vaší Zdí. Říká se tomu Gornova cesta.“

„Gorne,“ vzpomněl si Jon. „Gorne byl Králem za Zdí.“

„Ano,“ přisvědčila Ygritte. „Společně s bratrem Gendelem panoval před třemi tisíci lety. Provedli jeskyněmi armádu svobodného lidu a Hlídka nic netušila. Jenže když vyšli ven, přepadli je vlci ze Zimohradu.“

„Došlo k bitvě,“ rozpomněl se Jon. „Gorne zabil Krále severu, ale jeho synové zvedli korouhev, vzali si korunu z otcovy hlavy a na oplátku pak oni porazili Gorna.“

„A zvuk mečů probudil vrány v jejich hradech, a ty pak vyjely celé v černém a napadly svobodný lid ze zálohy.“

„Ano. Gendel měl od jihu krále, od východu Umbery a od severu Hlídku. Nakonec stejně zemřel.“

„Ty nevíš nic, Jone Sněhu. Gendel nezemřel. Prosekal si cestu na svobodu, přes vrány, a odvedl svůj lid zpátky na sever, s vlky vyjícími jím v patách. Jenže neznal jeskyně tak dobře jako Gorne a vydal se špatnou cestou.“ Mávla pochodní sem a tam a stíny na zdech poskočily. „Šel hlouběji a stále hlouběji, a když se pokusil otočit zpátky, cesty, které mu připadaly povědomé, nekončily modrou oblohou, ale skálou. Brzy jeho pochodně začaly jedna po druhé skomírat, až nakonec zůstali ve tmě. Gendelovy lidi už nikdy nikdo nespatřil, ale za tichých nocí je stále slyšet pod kopci vzlykání dětí dětí dětí, marně hledajících cestu ven. Poslouchej. Slyšíš je?“

Jediné, co Jon slyšel, byla padající voda a slabý praskot plamenů. „Tato cesta pod Zdí byla také zapomenuta?“

„Někteří ji hledali. Ti, kteří zajdou příliš daleko, najdou Gendelovy děti a Gendelovy děti mají pořád hlad.“ S úsměvem zaklesla pochodeň do štěrbiny ve skále a popošla k němu. „Ve tmě není k jídlu nic kromě masa,“ zašeptala a kousla ho do krku.

Jon se pomazlil s jejími vlasy a zhluboka se nadechl její vůně. „Mluvíš jako stará chůva, když vypravuje Branovi příběh o obludách.“

Ygritte ho strčila do ramene. „To už jsem taková stařena?“

„Jsi starší než já.“ „Ba, a taky chytřejší. Ty nevíš nic, Jone Sněhu.“ Odstrčila ho od sebe a vysoukala se ze své vesty z králičích kůží.

„Co to děláš?“

„Ukazuju ti, jak jsem stará.“ Rozšněrovala si košili z jelenice, odhodila ji stranou, pak přetáhla přes hlavu všechny tři vlněné spodní košile najednou. „Chtěla jsem, abys mě viděl.“

„Neměli bychom -“

„Měli.“ Stála na pravé noze, stahovala si vysokou botu, a nahá ňadra se jí přitom houpala. Pak přeskočila na levé chodidlo a začala si stahovat druhou. Její bradavky byly široká růžová kolečka. „Ty taky,“ řekla Ygritte, když si stáhla dolů kalhoty z jehnětiny. „Chci se podívat, co máš ukázat. Ty nevíš nic, Jone Sněhu.“

„Vím, že tě chci,“ slyšel říkat sám sebe, všechny jeho přísahy a všechna čest rázem zapomenuty. Stála před ním nahá jako v den svého zrození, a on byl stejně tvrdý jako skála kolem nich. Doposud v ní byl snad už půlstovkykrát, ale vždycky jen pod kožešinami, se všemi ostatními kolem nich. Nikdy neviděl, jak je krásná. Nohy měla kostnaté, ale s dobře vyvinutými svaly, chloupky ve spojení stehen ještě zářivěji rudé než vlasy. Udělá mě ještě šťastnějším? Přitáhl ji k sobě. „Líbí se mi, jak voníš,“ řekl. „Miluju tvoje vlasy. Miluju tvoje ústa a to, jak mě líbáš. Miluju tvůj úsměv. Miluju tvoje kozičky.“ Políbil je, jednu a pak druhou. „Miluju tvoje hubené nohy a to, co máš mezi nimi.“ Poklekl, aby ji tam políbil, nejdřív jen zlehka na pahorek, ale Ygritte se mírně rozkročila a on spatřil růžové místečko uvnitř, políbil ji tam taky a ochutnal ji. Zalapala po dechu. „Když mě tolik miluješ, proč jsi pořád ještě oblečený?“ zašeptala. „Ty nevíš nic, Jone Sněhu. Nic-och. Och. OÓÓCH.“

Potom byla téměř ostýchavá, tak ostýchavá, jakou se Ygritte stávala vždycky po milování. „Ta věc, cos udělal,“ řekla, když leželi vedle sebe na hromadě ze svlečených šatů. „Svými… ústy.“ Zaváhala. „Je to… dělají snad tohle urození pánové svým dámám tam dole na jihu?“

„Já nevím.“ Nikdo nikdy neřekl Jonovi, co dělají lordi se svými dámami. „Já jen… chtěl jsem tě tam políbit, to je všechno. Měl jsem dojem, že se ti to líbí.“

„Ano. Já… líbilo se mi to. Nikdo tě to předtím neučil?“ „Nikoho jiného jsem neměl,“ přiznal se. „Jen tebe.“

„Panic,“ zaškádlila ho. „Tys byl panic.“

Hravě cvrnkl prstem do její bradavky. „Byl jsem mužem Noční hlídky.“ Byl, slyšel sám sebe říct. Čím je teď? Nechtěl o tom přemýšlet. „Tys byla panna?“

Ygritte se vztyčila na lokti. „Je mi devatenáct, jsem kopinice, a políbená ohněm. Jak bych mohla být panna?“

„Kdo tě připravil o panenství?“

„Chlapec na jedné hostině, před pěti lety. Přišel k nám obchodovat se svými bratry, a měl vlasy jako já, políbený ohněm, a tak jsem si myslela, že mi přinese štěstí. Jenže byl slabý. Když se vrátil zpátky, aby se pokusil unést mě, Dlouhý oštěp mu zlomil ruku a zahnal ho a on to už nikdy znovu nezkusil.“

„Takže to nebyl Dlouhý oštěp?“ Jonovi se ulevilo. Dlouhého oštěpa s jeho prostým obličejem a přátelskými způsoby měl docela rád.

Strčila do něj. „To je pohoršlivé. Copak bys spal se svou sestrou?“

„Dlouhý oštěp přece není tvůj bratr.“

„Je z mé vesnice. Ty nevíš nic, Jone Sněhu. Pravý muž si ukradne ženu zdaleka, aby posílil klan. Ženy, které spávají s bratry nebo otci nebo příbuznými z klanu, urážejí bohy a jsou proklety slabými a nemocnými dětmi, ba dokonce zrůdami.“

„Kraster se žení se svými dcerami,“ poznamenal Jon.

Znovu do něj strčila. „Kraster je víc váš než náš. Jeho otec byl vrána. Ukradl si ženu z vesnice Bílý strom, ale jakmile ji dostal, odletěl zpátky na tu svoji Zeď. Ona se jednou vydala do Černého hradu, aby vráně ukázala jeho syna, ale bratři zatroubili na svoje rohy a zahnali ji, Krasterova krev je černá a je poznamenaný těžkou kletbou.“ Zlehka mu přeběhla prsty přes břicho. „Já měla strach, že uděláš totéž. Že odletíš zpátky na Zeď. Člověk nikdy neví, co bys mohl udělat, jakmile jsi mě ukradl.“

Jon se posadil. „Ygritte, já tě nikdy neukradl.“

„Ba, ukradl. Skočil jsi dolů z hory a zabil jsi Grella, a než jsem stačila zvednout svoji sekeru, měl jsi nůž u mého krku. Tehdy jsem si myslela, že se mě zmocníš nebo mě zabiješ, nebo možná obojí, ale tys to neudělal. A když jsem ti vypravovala příběh o Baelu Bardovi, jak si utrhl růži ze Zimohradu, myslela jsem si, že si určitě utrhneš mě, ale tys to neudělal. Ty nevíš nic, Jone Sněhu.“ Usmála se na něj stydlivým úsměvem. „Ale mohl bys ses něco naučit.“

Jon si všiml, že světlo pochodně se mihotavě posouvá kolem nich. Rozhlédl se. „Měli bychom jít. Pochodeň téměř dohořela.“

„Snad se vrána nebojí Gendelových dětí?“ řekla s úsměvem. „Odsud vede jen jedna cesta a já jsem s tebou ještě neskončila, Jone Sněhu.“ Stlačila ho zpátky dolů na šaty a posadila se na něj obkročmo. „Mohl bys…“ Zaváhala.

„Co?“ naléhal na ni, zatímco pochodeň již začala prskat.

„Udělat to znovu?“ vyhrkla Ygritte. „To se svými ústy? Ten panský polibek? A já… já bych se mohla přesvědčit, jestli by se něco podobného líbilo tobě.“

Než pochodeň dohořela, Jon Sníh se o ni již nestaral.

Pocit viny se dostavil vzápětí, ale byl slabší než předtím. Když je to tak špatné, přemítal, proč bohové zařídili, že je přitom člověku tak krásně?

Než spolu skončili, v jeskyni byla hrobová tma. Jediným světlem byla šerá záře tunelu vedoucího zpátky do větší jeskyně, kde hořela desítka ohňů. Tápali a naráželi do sebe, jak se snažili obléknout ve tmě. Ygritte šlápla do jezírka a vyjekla ze studené vody. Když se Jon zasmál, stáhla ho do vody taky. Zápasili spolu a cákali se ve tmě, a pak byla opět v jeho náručí a dopadlo to tak, že přece jen ještě neskončili.

„Jone Sněhu,“ řekla mu, když do ní uvolnil semeno, „teď se chvíli nehýbej, milý. Tak ráda tě v sobě cítím, tak ráda. Nevracejme se k Styrovi a Jarlovi. Sejděme dolů a připojme se ke Gendelovým dětem. Já z téhle jeskyně nechci odejít, Jone Sněhu. Už nikdy.“

DAENERYS

„Všechny?“ zeptala se otrokyně nevěřícně. „Tvoje Výsosti, slyšely tě snad moje nehodné uši špatně?“ Diamantově tvarovanými tabulkami z barevných sklíček zasazených v šikmých trojúhelníkovitých stěnách pronikalo dovnitř jemné nazelenalé světlo a dveřmi vedoucími na terasu vanul něžný větřík, přinášející vůni ovoce a květin ze zahrady za nimi. „Tvoje uši slyšely dobře,“ ujistila ji Dany. „Chci je koupit všechny. Pověz to dobrým pánům, budeš-li tak laskavá.“

Vybrala si pro dnešek qarthénský oděv. Tmavě fialové hedvábí zdůrazňovalo purpur jejích očí a jeho střih ponechával obnažený jeden prs. Zatímco dobří páni mezi sebou rozmlouvali tichými hlasy, Dany usrkávala trpké tomelové víno z vysoké stříbrné číše. Nerozlišila, co všechno si mezi sebou povídají, ale slyšela v jejich hlasech hrabivost.

Každého z osmi překupníků obsluhovaly dvě či tři tělesné otrokyně…, třebaže jeden Grazdan, ten nejstarší mezi nimi, jich měl šest. Aby tedy nevypadala jako žebračka, Dany si s sebou přivedla vlastní služebníky: Irri a Jhigui, oblečené v kalhotách z písečného hedvábí a v malovaných vestách, starého Bělovouse, silného Belwase a své pokrevní jezdce. Hned za ní stál ser Jorah, potící se ve své zelené suknici s černým medvědem Mormontů vyšitým na hrudi. Pach jeho potu byl zemitou odpovědí na sladké parfémy, které k ní zaváněly z Astaporců. „Všechny,“ zabručel Kraznys mo Nakloz, který dnes voněl po broskvích. Otrokyně jeho slovo opakovala ve společném jazyce Západozemí. „Je jich osm tisíc. Je tento počet tím, čím míní všechny! Také máme šest centurií, které budou součástí devátého tisíce, až bude kompletní. Chtěla by je koupit taky?“

„Chtěla,“ odpověděla Dany, když jí byla otázka přetlumočena. „Osm tisíc a šest centurií… a také ty, co jsou ještě ve výcviku. Ty, co si zatím nevysloužili čepičky.“

Kraznys se otočil zpátky ke svým druhům. Znovu se začali radit mezi sebou. Tlumočnice řekla Dany jejich jména, ale bylo obtížné pamatovat si, který je který. Zdálo se, že čtyři z mužů se jmenují Grazdan, pravděpodobně po Grazdanovi Velikém, který kdysi za úsvitu dnů založil Starý Ghis. Všichni vypadali stejně; mohutní otylí muži s jantarovou pokožkou, širokými nosy, tmavýma očima. Vlnité vlasy měli černé či temně rudé nebo to byla ona podivná směsice rudočerné, tak typická pro Ghiskarce. Všichni byli zahaleni do tokaru, oděvu povoleného jen svobodně narozeným lidem Astaporu.

Právě lem tokaru prozrazoval postavení muže, jak jí řekl kapitán Groleo. V té chladivé zelené místnosti na vrcholu pyramidy na sobě měli dva z otrokářů tokáty olemované stříbrem, pět jich mělo zlatý lem a jeden, nejstarší Grazdan, vystavoval na odiv lem z velkých bílých perel, které tiše ťukaly o sebe, kdykoli se zavrtěl v křesle nebo pohnul rukou.

„Nemůžeme prodávat napolo vycvičené chlapce,“ říkal jeden ze stříbrem olemovaných Grazdanů svým druhům.

„Můžeme, pokud nám za ně zaplatí,“ usadil ho tlustší muž, jehož lem byl zlatý.

„Nejsou Neposkvrnění. Ještě nezabili svoje kojeňátka. Kdyby selhali v poli, hanba by padla na naše hlavy. A dokonce i kdybychom zítra vyřezali pět tisíc čerstvých chlapců, trvalo by to deset let, než by byli připraveni k prodeji. Co bychom řekli dalšímu kupci, který sem přijde hledat Neposkvrněné?“

„Řekneme mu, že si musí počkat,“ odpověděl tlustý muž. „Zlato v mém měšci je mi milejší než zlato v mé budoucnosti.“

Dany je nechala dohadovat se. Dál usrkávala trpké tomelové víno a snažila se udržet na tváři prázdný nevědoucí výraz. Dostanu je všechny, bez ohledu na cenu, říkala si v duchu. Město mělo stovku obchodníků s otroky, ale těch osm před ní bylo nejvýznamnějších. Když prodávali postelové otroky, polní otroky, písaře a tlumočníky, řemeslníky a učitele, byli tito muži rivalové, ale podle zákonů svých předků museli jednat společně ve všech záležitostech týkajících se Neposkvrněných, od výběru nových chlapců až po prodej plně vycvičených mužů. Cihly a krev postavily Astapor, a cihly a krev jeho lidi.

Byl to Kraznys, který nakonec oznámil jejich rozhodnutí. „Pověz jí, že svých osm tisíc dostane, pokud se ukáže, že na ně má dostatek zlata. A těch šest centurií taky, bude-li si to přát. Pověz jí, aby se vrátila zpátky za rok, a prodáme jí další dva tisíce.“

„Za rok budu v Západozemí,“ řekla Dany, když vyslechla překlad. „Já je potřebuji teď. Neposkvrnění jsou dobře vycvičení, ale i tak jich mnoho padne v bitvě. Budu potřebovat chlapce jako náhradu, aby zvedali meče, které tamti upustí.“ Odložila pohár s vínem a naklonila se k otrokyni. „Řekni dobrým pánům, že budu chtít i ty malé, co stále mají svoje štěňata. Řekni jim, že za chlapce, kterého včera vyřezali, zaplatím stejnou cenu jako za Neposkvrněného s čepičkou.“

Dívka jim to řekla. Odpověď byla stále zamítavá.

Dany se podrážděně zamračila. „Dobrá tedy. Řekni jim, že zaplatím dvojnásobek, pokud je dostanu všechny.“

„Dvojnásobek?“ Tlustý otrokář se zlatým lemem začal málem slintat.

„Ta malá děvka je vskutku blázen,“ řekl Kraznys mo Nakloz. „Navrhuji, abychom po ní chtěli trojnásobek. Chce je tak zoufale, že zaplatí. Ano, požádejme ji rovnou o desetinásobek ceny za každého otroka.“

Vysoký Grazdan se špičatým vousem promluvil ve společném jazyce, třebaže ani zdaleka tak dobře jako tlumočnice. „Tvoje Výsosti,“ zavrčel, „Západozemí je bohaté, to ano, ale ty ještě nejsi jeho královnou. Možná se jí nikdy nestaneš. Dokonce i Neposkvrnění mohou prohrát bitvy proti divokým ocelovým rytířům Sedmi království. Připomínám ti, že dobří páni Astaporu neprodávají maso za sliby. Máš dostatek zlata a zboží na výměnu, abys zaplatila za všechny eunuchy, které požaduješ?“

„Sám znáš odpověď na tuto otázku lépe než já, dobrý pane,“ odpověděla Dany. „Tvoji muži prošli moje lodě a zaznamenali si každé zrnko jantaru a každý džbán šafránu. Kolik zboží mám dohromady?“

„Množství dostačující ke koupi jednoho tisíce,“ odpověděl dobrý pán s pohrdavým úsměvem. „Jenomže platíš dvojnásobek ceny, jak říkáš. Pět centurií, to je všechno, co si od nás můžeš koupit.“

„Tvoje pěkná koruna by ti mohla koupit další setninu,“ řekl ten tlustý ve valyrijštině. „Tvoje koruna se třemi draky.“

Dany čekala, až jí budou jeho slova přeložena. „Moje koruna není na prodej.“ Když Viserys prodal korunu jejich matky, opustila ho poslední radost a zůstal v něm jenom hněv. „Ani nedám do otroctví svoje lidi a neprodám jejich věci a koně. Můžete si ale nechat moje lodě. Velkou kogu Baleriona a galéry Vhagar a Meraxes.“ Předem Grolea a ostatní kapitány upozornila, že by k této situaci mohlo dojít, a nic nedbala na jejich zuřivé protesty. „Tři dobré lodě by měly mít větší cenu než pár mizerných eunuchů.“

Vypasený Grazdan se otočil k ostatním. Opět se spolu začali radit tichými hlasy. „Dva tisíce,“ řekl ten se špičatým vousem, když se k ní otočil zpět. „Je to příliš mnoho, ale dobří páni jsou štědří a tvoje potřeba je veliká.“

Dva tisíce jí nikdy neposlouží k tomu, co měla v úmyslu provést. Musím je mít všechny. Dany věděla, co teď musí udělat, třebaže chuť toho zoufalého aktu byla tak hořká, že ji dokonce ani tomelové víno nedokázalo odstranit z jejích úst. Přemýšlela o tom dlouho a usilovně, ale na žádný jiný způsob nepřišla. Je to moje jediná možnost. „Dejte mi je všechny,“ řekla, „a dostanete za ně draka.“

Uslyšela, jak Jhiqui vedle ní zatajila dech. Kraznys se usmál na svoje druhy. „Neříkal jsem vám to? Dala by nám cokoli.“

Bělovous na ni hleděl v šokované nevíře. Ruka, ve které svíral hůl, se mu zachvěla. „Ne.“ Poklekl před ní na koleno. „Tvoje Výsosti, prosím tě, získej svůj trůn pomocí draků, ne otroků. Tohle nesmíš udělat -“

„Nepřísluší ti poučovat mne. Sere Jorahu, odveď Bělovouse pryč.“

Mormont hrubě popadl starého muže za loket, trhnutím ho zvedl na nohy a vypochodoval s ním na terasu. „Pověz svým dobrým pánům, že se omlouvám za toto vyrušení,“ řekla Dany otrokyni. „Řekni jim, že očekávám jejich odpověď.“

Tu však již znala - viděla ji v lesku jejich očí a v úsměvech, které se tak usilovně pokoušeli zamaskovat. Astapor měl tisíce eunuchů a ještě víc malých chlapců čekajících na vyřezání, ale na celém širém světě byli jen tři žijící draci. A Ghiskarci lační po dracích. Jak by taky ne? Pětkrát se Starý Ghis utkal s Valyrií, když ještě byl svět mladý, a pětkrát utrpěl strašlivou porážku, a to proto, že Svobodná država měla draky a Impérium je nemělo.

Nejstarší Grazdan se zavrtěl ve svém křesle a jeho perly tiše zaťukaly o sebe. „Draka dle našeho výběru,“ řekl tenkým, nesmlouvavým hlasem. „Černý je největší a nejzdravější.“

„Jmenuje se Drogon,“ přikývla.

„Všechno tvoje zboží, kromě tvé koruny a tvého královského oděvu, které ti laskavě dovolíme ponechat si. Tři lodě. A Drogona.“

„Domluveno,“ řekla ve společném jazyce.

„Domluveno,“ odpověděl starý Grazdan svou hutnou valyrijštinou.

Ostatní starému muži s perlovým lemem přizvukovali. „Domluveno,“ přeložila otrokyně, „a domluveno, a domluveno, osmkrát domluveno.“

„Tvému divošskému jazyku se Neposkvrnění naučí poměrně rychle,“ dodal Kraznys mo Nakloz, když vyřídili všechny formality, „ale do té doby budeš potřebovat otroka, který k nim bude promlouvat tvým hlasem. Přijmi od nás tuto jednu jako dar, jako symbol dobrého obchodu.“

„Přijímám,“ řekla Dany.

Otrokyně jí přetlumočila jeho slova a její jemu. Pokud i něco cítila ohledně toho, že je dávána darem, nedala to na sobě v nejmenším znát.

Arstan Bělovous už také držel jazyk za zuby, když Dany prošla na terase kolem něho. V tichosti ji následoval dolů po schodech, ale Dany slyšela, jak jeho hůl z tvrdého dřeva ťuká při chůzi do červených cihel. Neobviňovala ho z jeho výbuchu. Chápala, že se dopustila hrozné věci. Matka draků prodala svoje nejsilnější dítě. Stačilo na to pomyslet a udělalo se jí zle. A přesto se dole na náměstí Hrdosti, na horkých červených cihlách mezi pyramidami otrokářů a kasárnami eunuchů, ke starému muži otočila. „Bělovousí,“ řekla, „stojím o tvé rady a nikdy bys neměl mít strach sdělit mi, co si myslíš…, ale jen když jsme sami. Nikdy nezpochybňuj má rozhodnutí před cizími lidmi. Rozumíš?“

„Ano, Tvoje Výsosti,“ odpověděl zkormouceně.

„Já nejsem žádné dítě,“ řekla mu. „Jsem královna.“

„Jenže i královny mohou chybovat. Ti Astaporci tě podvedli, Tvoje Výsosti. Drak má větší cenu než jakákoli armáda. Aegon to dokázal před třemi sty lety na Ohnivém poli.“

„Já vím, co Aegon dokázal. Mám v úmyslu dokázat pár svých vlastních činů.“ Dany se od něj odvrátila a otočila se k otrokyni pokorně stojící vedle jejích nosítek. „Máš nějaké jméno, nebo si je taky musíš každý den tahat ze sudu?“

„To dělají jen Neposkvrnění,“ odpověděla dívka. Pak si uvědomila, že se jí královna zeptala ve vznešené valyrijštině. Vytřeštila na ni oči. „Ach.“

„Tvoje jméno je Ach?“

„Ne, Tvoje Výsosti, promiň této jedné její výlev. Jméno tvé otrokyně je Missandei, ale…“

„Missandei už déle není otrokyní. Od tohoto okamžiku jsi svobodná. Pojď a jeď se mnou v mých nosítkách, chci si s tebou promluvit.“ Rakharo jím pomohl dovnitř a Dany zatáhla závěsy, aby je ochránily proti prachu a horku. „Pokud zůstaneš se mnou, můžeš mi sloužit jako jedna z mých služebných,“ řekla jí, když se vydali na cestu. „Budu si tě nechávat po svém boku, abys za mne mluvila, tak jako jsi mluvila pro Kraznyse. Ale kdykoli si to budeš přát, můžeš z mých služeb odejít, a pokud máš otce nebo matku, měla by ses raději vrátit k nim.“

„Tato jedna zůstane,“ řekla dívka. „Tato jedna… já… nemám kam jít. Tato… já ti budu sloužit velice ráda.“

„Mohu ti dát svobodu, ale ne bezpečí,“ varovala ji Dany. „Musím přejít kus světa a čekají mne války, které musím vybojovat. Možná budeš hladovět. Možná onemocníš. Možná tě zabijí.“

„Valar morghulis,“ řekla Missandei ve vznešené valyrijštině.

„Každý musí zemřít,“ souhlasila Dany, „ale můžeme se modlit, aby to nebylo ještě hodně dlouho.“ Opřela se o polštáře a vzala dívku za ruku. „Jsou Neposkvrnění opravdu beze strachu?“

„Ano, Tvoje Výsosti.“

„Nyní sloužíš mně. Pověz, je pravda, že necítí bolest?“

„Víno odvahy takové pocity utlumuje. Pijí je už celé roky.“

„A jsou poslušní?“

„Poslušnost je jediné, co znají. Když jim řekneš, aby nedýchali, je to pro ně snazší než neuposlechnout tě.“

Dany přikývla. „A když s nimi skončím?“

„Tvoje Výsosti?“

„Až vyhraju svoji válku a získám pro sebe trůn, který kdysi patřil mému otci, moji rytíři zastrčí meče do pochev a vrátí se zpátky na svoje hrady a pevnosti, ke svým manželkám, dětem a matkám… ke svým životům. Tito eunuchové však žádné životy nemají. Co budu potom dělat s osmi tisíci eunuchy, když už nebudou žádné další bitvy, které bych měla bojovat?“

„Z Neposkvrněných bývají vynikající stráže a hlídači, Tvoje Výsosti,“ řekla Missandei. „A nikdy není obtížné najít kupce pro tak skvěle vycvičené oddíly.“

„Říkali mi, že v Západozemí se lidé nekupují a neprodávají.“

„Se vší úctou, Tvoje Výsosti, Neposkvrnění nejsou lidé.“

„Kdybych je někomu prodala, jak bych mohla vědět, že nebudou použiti proti mně?“ zeptala se Dany s trpkostí. „Udělali by to? Bojovali by proti mně, dokonce by mi ublížili?“

„Kdyby jim to jejich pán poručil. Oni žádné otázky nekladou, Tvoje Výsosti. Všechny otázky z nich byly vykleštěny s mužstvím. Oni jen poslouchají.“ Zatvářila se znepokojeně. „Až s nimi… až s nimi skončíš… Tvoje Výsost by jim mohla poručit, aby padli na svoje meče.“

„Oni by udělali dokonce i tohle?“

„Ano.“ Missandein hlas ztichl. „Tvoje Výsosti.“

Dany jí stiskla ruku. „Ty bys ale byla raději, kdybych to po nich nežádala. Proč je tomu tak? Proč ti na nich záleží?“

„Tato jedna nesmí… já… Tvoje Výsosti…“

„Pověz mi to.“

Dívka sklopila oči. „Tři z nich byli kdysi moji bratři, Tvoje Výsosti.“ Pak doufám, že tvoji bratři jsou stejně stateční a chytří jako ty. Dany se opřela zpátky o polštáře a nechala se nést dál, ještě naposledy na Baleriona, aby si uspořádala svoje záležitosti. A zpátky k Dragonovi. Její ústa se ponuře stáhla.

Následovala dlouhá, temná, větrná noc. Dany nakrmila svoje draky, tak jak to dělávala vždycky, ale zjistila, že sama nemá chuť k jídlu. Chvíli plakala, sama ve své kajutě, pak si osušila slzy na tak dlouho, aby přetrpěla další spor s Groleem. „Magistr Illyrio tady není,“ musela mu nakonec říct, „a kdyby byl, ani on by mne nepřiměl změnit moje rozhodnutí. Potřebuji Neposkvrněné víc, než potřebuju tyto lodě, a už o tom nechci slyšet ani slovo.“

Hněv spálil žal a strach v jejím nitru, alespoň na pár hodin. Poté zavolala svoje pokrevní jezdce a sera Joraha k sobě do kajuty. Byli jediní, kterým bezvýhradně důvěřovala.

Potom měla v úmyslu jít spát, aby byla dobře odpočatá na zítřejší den, ale po hodině nepokojného převracení ve stísněných prostorách kajuty pochopila, že je to beznadějné. Venku přede dveřmi našla Agga, který ve světle houpající se olejové lampy připevňoval novou tětivu na svůj luk. Rakharo seděl se zkříženýma nohama na palubě vedle něho, obtahoval svůj arakh brouskem. Dany jim řekla, aby oba pokračovali ve své činnosti, a vyšla nahoru na palubu vychutnat si svěží noční vzduch. Posádka ji nechala na pokoji a hleděla si svého, ale záhy se k ní připojil u zábradlí ser Jorah. Nikdy není daleko, pomyslela si Dany. Až příliš dobře zná moje nálady.

„Khaleesi. Měla bys spát. Ujišťuji tě, že zítra tě čeká horký a náročný den. Potřebuješ být silná.“

„Pamatuješ si ještě Eroeh?“ zeptala se ho.

„Tu lhazarénskou dívku?“

„Znásilňovali ji, ale já jim poručila, aby toho nechali, a vzala jsem ji pod svou ochranu. Jenže když pak moje slunce a hvězdy zemřely, Mago si ji vzal, znovu ji zneužil a pak ji zabil, Aggo řekl, že takový byl její osud.“

„Pamatuju si to,“ odpověděl ser Jorah.

„Dlouho jsem byla sama, Jorahu. Úplně sama kromě svého bratra. Byla jsem taková malá vystrašená věc. Viserys mne měl chránit, ale místo toho mi ubližoval a děsil mne ještě víc. Neměl mi to dělat. Nebyl to jen můj bratr, byl to i můj král. K čemu jinému by bohové tvořili krále a královny, když ne k tomu, aby ochraňovali ty, kdo se nemohou ochraňovat sami?“

„Někteří králové jsou samozvaní, i Robert jím byl.“

„Nebyl to pravý král,“ řekla Dany opovržlivě. „Nešlo mu o spravedlnost. Právě spravedlnost… je tím, kvůli čemu jsou králové na světě.“

Ser Jorah na to neměl odpověď. Jen se usmál a zlehounka se dotkl jejích vlasů.

Té noci se jí zdál sen o tom, že je Rhaegar a jede k Trojzubci. Jenže seděla na drakovi místo na koni. Když uviděla za řekou Uchvatitelovu povstaleckou armádu, byli všichni oděni v ledu, ale ona je zaplavila dračím ohněm. Roztáli jako ranní mlha a proměnili Trojzubec v dravý proud. Nějaká malá část z ní věděla, že to je jen sen, ale jiná část se radovala. Osud určil, aby tomu bylo takto. Můj dosavadní život byl pouhou noční můrou, ze které jsem se teď probudila.

S trhnutím procitla ve tmě své kajuty, stále rozrušená snovým vítězstvím. Balerion jako by se probudil s ní a Dany uslyšela slabý skřípot dřeva, vodu pleskající proti trupu, kroky na palubě nad svou hlavou. A ještě něco jiného.

Někdo byl v kajutě s ní.

„Irri? Jhiqui? Kde jste?“ Její služebné se neozývaly. Byla příliš černá tma, než aby něco viděla, ale slyšela je dýchat. „Jorahu, jsi to ty?“

„Spí.“ odvětila žena. „Všichni spí.“ Hlas se ozýval velmi blízko. „Dokonce i draci musí spát.“

Ona stojí nade mnou. „Kdo je tu?“ Dany hleděla do tmy. Zdálo se jí, že vidí stín, ten nejslabší obrys stínu. „Co ode mě chceš?“

„Vzpomeň si. Aby ses dostala na sever, musíš se vydat na jih. Abys dosáhla západu, musíš jít na východ. Abys mohla jít dopředu, musíš zamířit dozadu, a aby ses dotkla světla, musíš projít stínem.“

„Quaithe?“ Dany vyskočila z postele a vrhla se ke dveřím. Když je otevřela, kajutu zaplavilo bledě žluté světlo lampy a Irri s Jhiqui se ospale posadily. „Khaleesi?“ zamumlala Jhiqui, mnouc si oči, Viserion se probudil, rozevřel čelisti, a závan plamene osvětlil ty nejtemnější kouty. Po ženě v červené lakované masce tam nebylo ani stopy. „Khaleesi, není ti dobře?“ zeptala se Jhiqui.

„Sen.“ Dany zavrtěla hlavou. „Zdál se mi sen, nic víc. Běžte znovu spát. Všichni pojďme spát.“ A přesto, ač se snažila, jak mohla, spánek opět nepřicházel.

Ohlédnu-li se dozadu, jsem ztracená, říkala si příštího rána, když vjížděla přístavní bránou do Astaporu. Neodvažovala se připomínat sama sobě, jak malá a bezvýznamná je ve skutečnosti její družina, jinak by ztratila všechnu odvahu. Dnes jela na své stříbrné klisně, oděná v kalhotách z koňských žíní a malované kožené vestě, s bronzovým medailonovým opaskem kolem pasu a dvěma dalšími napříč mezi ňadry. Irri a Jhiqui jí zapletly vlasy do copu a zavěsily jí do něj drobný stříbrný zvoneček, jehož cinkání zpívalo o Neumírajících v Qarthu, spálených v jejich Paláci prachu.

Astaporské ulice z rudých cihel byly toho rána téměř zalidněné. Byly olemovány otroky a sluhy, zatímco otrokáři a jejich manželky si oblékli tokáty, aby se v nich dívali dolů ze svých stupňovitých pyramid. Chtějí alespoň zahlédnout draky, aby to pak mohli vyprávět svým dětem a dětem svých dětí. Napadlo ji přitom, kolik z nich se vůbec dožije toho, že budou mít děti.

Aggo šel před ní se svým velkým dothrackým lukem. Silný Belwas kráčel vpravo od její klisny, dívka Missandei po její levici. Ser Jorah Mormont byl za ní ve zbroji a bojové suknici, mračil se na kohokoli, kdo se odvážil příliš blízko. Rakharo a Jhogo chránili nosítka. Dany jim nařídila, aby odstranili jejich střechu, tak aby mohli být její tři draci připoutáni řetězem k plošině. Irri a Jhiqui jely s nimi, snažily se udržet je v klidu. A přesto mrskal Viserion ocasem sem a tam a z jeho nozder stoupal kouř hněvu. Rhaegal také vycítil, že něco není v pořádku. Třikrát se pokusil vzlétnout, jen aby byl stažen dolů těžkým řetězem v Jhiquině ruce. Drogon se svinul do koule, křídla a ocas pevně stažené. Jen podle jeho otevřených očí bylo vidět, že nespí.

Následoval zbytek jejích lidí: Groleo s ostatními kapitány a osmdesát tři Dothraků, kteří jí zůstali ze stovky tisíc, co kdysi jeli v Drogově khalasaru. Nejstarší a nejslabší z nich zařadila doprostřed průvodu, společné s kojícími ženami, matkami batolat, malými děvčátky a chlapci příliš mladými, než aby si mohli splétat vlasy do copů. Ti ostatní - její válečníci, byť jich bylo poskrovnu - jeli z vnějších stran a poháněli její bezútěšné stádečko na zbylé stovce vychrtlých koní, kteří přežili rudou pustinu i černé slané moře.

Měla jsem si nechat ušít praporec, pomyslela si, když vedla svoji nesourodou skupinu podél meandrovité astaporské řeky. Zavřela oči, aby si představila, jak by vypadala: celá z hladkého černého hedvábí a na ní rudý tříhlavý drak rodu Targaryenů, dštící zlaté plameny. Takový praporec, který by mohl nosit Rhaegar. Říční břehy byly podivně klidné. Astaporci tu řeku nazývali Červ. Byla široká, pomalá a plná zátočin, tečkovaná drobnými zalesněnými ostrůvky. Zahlédla děti hrající si na jednom z nich, pobíhající mezi mramorovými sochami. Na jiném ostrově se líbali dva milenci ve stínu vysokých zelených stromů, a nestyděli se pranic víc než Dothrakové na svatbě. Byli bez oděvu, a proto nemohla říct, zda jsou to otroci, nebo svobodní lidé.

Náměstí Hrdosti s velkou bronzovou harpyjí bylo příliš malé, než aby se na ně vešli všichni Neposkvrnění, které koupila. Proto je shromáždili na náměstí Trestu, naproti astaporské hlavní bráně, aby mohli být odvedeni rovnou ven z města, jakmile je Dany převezme. Na tomto náměstí nebyly žádné bronzové sochy, jenom dřevěné popraviště, kde byli vzdorovití otroci natahováni na skřipec, stahováni z kůže a věšeni. „Dobří páni je trestají tady, aby byli první věcí, kterou nový otrok spatří, jakmile vstoupí do města,“ řekla jí Missandei, když přišli na náměstí.

Při prvním pohledu měla Dany dojem, že jejich kůže je pruhovaná jako u zeber z Jogos Nhai. Pak přijela na své stříbrné blíž a uviděla pod hýbajícími se černými pruhy živé rudé maso. Mouchy. Mouchy a larvy. Rebelantští otroci byli oloupáni tak, jak by si člověk mohl oloupat jablko, v dlouhém spirálovitém pruhu. Jeden muž měl paži černou mouchami od prstů až k lokti a rudobílou pod ní. Dany u něj zastavila. „Co udělal?“

„Pozvedl ruku proti svému pánovi.“

S žaludkem svíjejícím se nevolností otočila svou klisnu a odklusala směrem ke středu náměstí, a k armádě, kterou tak draze koupila. Stáli tam řada za řadou, její kamenní polomuži se srdci z cihel; osm tisíc a šest stovek plně vycvičených Neposkvrněných v bronzových čepičkách s hroty a za nimi pět tisíc dalších, prostovlasých, a přesto vyzbrojených oštěpy a krátkými meči. Ti, co stáli úplně vzadu, byli pouzí chlapci, jak viděla, ale stáli tam stejně vzpřímeně a nehybně jako všichni ostatní.

Přišel ji pozdravit Kraznys mo Nakloz a všichni jeho druhové. V hloučcích za nimi postávali další urození Astaporci, popíjeli víno ze stříbrných číší, zatímco otroci kroužili mezi nimi s táci oliv, třešní a fíků. Nejstarší Grazdan seděl v nosítkovém křesle, které drželi na ramenou čtyři obrovští otroci s měděnou kůží. Podél okrajů náměstí jezdilo bez ustání půl tuctu kopiníků na koních, udržovali v řadě davy, které se přišly podívat. Slunce se s oslepujícím leskem odráželo od naleštěných měděných destiček, kterými byly pošité jejich pláště, ale Dany si nemohla nevšimnout, jak nervózní jsou jejich koně. Mají strach z draků. A mají ho proč mít.

Kraznys poručil jednomu z otroků, aby jí pomohl ze sedla. Vlastní ruce měl plné - v jedné svíral tokar, zatímco ve druhé držel zdobený bič. „Tady jsou.“ Podíval se na Missandei. „Pověz jí, že jsou její…, pokud má čím zaplatit.“

„Má,“ odpověděla dívka.

Ser Jorah vydal rozkaz, a před otrokáře bylo přineseno zboží na výměnu. Šest žoků tygřích kůží, tři stovky štůčků jemného hedvábí. Džbány s šafránem, džbány s myrtou, džbány s pepřem, kari a kardamomem, onyxová maska, dvanáct jadeitových opic, soudky inkoustu v rudé, zelené a černé barvě, truhla vzácných černých ametystů, skříňka s perlami, sud odpeckovaných oliv nadívaných larvami, tucet sudů nakládaných jeskynních ryb, velký bronzový gong a kladivo, kterým se na něj bilo, sedmnáct slonovinových očí a velká truhlice plná knih napsaných v jazycích, jimž Dany nerozuměla. A další a další a další věci. Její lidé to všechno skládali před otrokáře.

Zatímco probíhala platba, Kraznys mo Nakloz jí uštědřoval posledních pár rad, jak má zacházet se svými oddíly. „Jsou ještě nezkušení,“ řekl jí prostřednictvím Missandei. „Řekni té západozemské děvce, že udělá dobře, když jim dá co nejdříve ochutnat krev. Tady v okolí je mnoho malých měst zralých k vyplenění. Jakoukoli kořist si vezme, bude patřit jenom jí. Neposkvrnění nemají zálusk na zlato ani drahé kamení. A kdyby vzala obyvatele do zajetí, pár strážných je odvede k nám do Astaporu. Ty zdravé koupíme, a za dobrou cenu. A kdo ví? Za deset let možná budou Neposkvrnění z chlapců, které nám sem sama pošle. Takto budeme všichni prosperovat.“

Nakonec už nezbylo žádné zboží, které by mohli přidat k hromadě. Její Dothrakové okamžitě nasedli zpátky na koně a Dany řekla: „Tohle bylo všechno, co se dalo přinést. Zbytek na vás čeká na lodích, velké množství jantaru, vína a černé rýže. A máte taky lodě samotné. Takže jediné, co zbývá, je…“

„…drak,“ dořekl to za ni Grazdan se špičatým vousem, který tak zastřeně hovořil společným jazykem.

„Tady je.“ Ser Jorah a Belwas s ní zamířili k nosítkům, kde se Drogon a jeho bratři vyhřívali na slunci, Jhiqui rozepjala jeden konec řetězu a podala jí ho dolů. Když za něj zatáhla, černý drak zvedl hlavu, zasyčel a rozvinul křídla v barvě noci a šarlatu. Kraznys mo Nakloz se zeširoka usmál, když přes něj padl jejich stín.

Dany podala otrokáři konec Drogonova řetězu. On jí na oplátku předal bič. Rukojeť byla z černé dračí kosti, důmyslně vyřezávané a vykládané zlatem. Viselo z něj devět dlouhých tenkých kožených pásků, každý zakončený pozlaceným drápem. Zlatá hruška měla tvar ženské hlavy se špičatými slonovinovými zuby. „Harpyjiny prsty,“ pojmenoval Kraznys bič.

Dany sevřela bič v ruce. Taková lehká věc, a nese takovou tíží. „To znamená, že je vše vyřízeno? Patří teď mně?“

„Vše je vyřízeno,“ přitakal a prudce škubl řetězem, aby stáhl Drogona dolů z nosítek.

Dany nasedla na svoji stříbrnou. Cítila, jak jí prudce bije srdce v hrudi. Byla tak vystrašená. Udělal by tohle můj bratr? Říkala si, zda byl princ Rhaegar takto vystrašený, když spatřil Uchvatitelovu armádu zformovanou za Trojzubcem, se všemi jejich praporci plápolajícími ve větru.

Postavila se v třmenech a zvedla harpyjiny prsty vysoko nad hlavu, aby je Neposkvrnění viděli, JE TO HOTOVO!“ vykřikla z plných plic. „JSTE MOJI!“ Zabodla klisně paty do slabin a rozjela se podél první řady, s bičem zdviženým ve vzduchu. „TEĎ PATŘÍTE DRAKOVI! BYLI JSTE KOUPENI A BYLO ZA VÁS ZAPLACENO! JE TO HOTOVO! HOTOVO!“ Zahlédla starého Grazdana, jak prudce otočil šedivou hlavu. Slyší mě mluvit valyrijsky. Ostatní otrokáři neposlouchali. Shlukli se kolem Kraznyse a draka, překřikovali se navzájem a radili mu. Třebaže Astaporci škubali řetězem a tahali za něj, Drogon se ze svých nosítek nehnul. Z jeho rozevřených čelistí stoupal šedivý kouř a jeho dlouhý krk se svíjel a napínal, když jako pes chňapal po tváři otrokáře.

Je čas překročit Trojzubec, pomyslela si Dany, když se otočila a zamířila na své klisně zpět. Její pokrevní jezdci jeli těsně za ní. „Vidím, že máš problémy,“ poznamenala.

„Nechce jít dolů,“ postěžoval si Kraznys.

„Má k tomu svůj důvod. Drak není otrok.“ A tehdy Dany šlehla bičem vší silou přes otrokářův obličej. Kraznys vykřikl a zapotácel se. Dolů po tvářích mu začaly na navoněný vous stékat pramínky krve. Harpyjiny prsty mu mnohonásobně rozsekly obličej jediným šlehem, ale Dany se nezastavila, aby se pokochala pohledem. Všechen její strach byl v tu chvíli zapomenut. „Drogone,“ zazpívala nahlas. „Drakarys.“

Černý drak rozvinul křídla a zařval.

Kopí svíjejícího se plamene zasáhlo Kraznyse naplno do obličeje. Oči se mu roztavily a vytekly dolů po tvářích a olej v jeho vlasech a vousu vzplanul tak prudce, že otrokář měl na okamžik plamennou korunu dvakrát tak vysokou jako jeho hlava. Náhlý zápach spáleného masa překonal jeho parfém, a v jeho kvílení jako by utonuly všechny ostatní zvuky.

Pak se náměstí Trestu roztrhlo do změti krve a chaosu. Dobří páni křičeli, zakopávali o sebe, odstrkovali jeden druhého a šlapali ve spěchu na lemy svých tokarů. Drogon s bitím černých křídel slétl téměř lenivě dolů na Kraznyse. Dal otrokáři ochutnat další várku ohně, a tehdy Irri a Jhiqui odpoutaly Viseriona s Rhaegalem a najednou byli ve vzduchu tři draci. Když se Dany otočila, aby se podívala kolem sebe, třetina astaporských hrdých válečníků s démoními rohy se snažila udržet na hřbetech svých vyděšených koní a další třetina prchala v jasném záblesku lesklé oceli. Jeden muž zůstal v sedle dostatečně dlouho, aby tasil svůj meč, ale Jhogův bič se mu ovinul kolem krku a zarazil jeho bojový pokřik. Další, kterého připravil o ruku Rakharův arakh, odjel vrávorající v sedle a rozstřikující krev na všechny strany. Aggo klidně seděl na hřbetě svého koně, zakládal do luku jeden šíp za druhým a vystřeloval je po tokarech. Stříbrné, zlaté nebo holé, nic se nestaral o jejich lemy. Silný Belwas už taky tasil svůj arakh a otáčeje jím nad hlavou se vrhl mezi otrokáře.

„Kopiníci!“ slyšela Dany vykřiknout jednoho Astaporce. Byl to Grazdan, starý Grazdan v tokaru s těžkým perlovým lemem. „Neposkvrnění! Braňte nás, zastavte je, braňte svoje pány! Kopí! Kopí!“

Když mu Rakharo vstřelil šíp do úst, otroci držící jeho nosítka ho neuctivě shodili na zem a rozprchli se. Starý muž se doplazil k první řadě eunuchů. Z úst mu prýštila krev a stékala se do loužičky na cihlách. Neposkvrnění neudělali ani tolik, aby se na něho podívali a viděli, jak umírá. Řada za řadou tam jen stáli.

A nehýbali se. Bohové vyslyšeli mou modlitbu.

„Neposkvrnění!“ Dany cválala před nimi, stříbrozlatý cop poletoval za ní a zvoneček v něm cinkal při každém kroku stříbrné. „Zabijte dobré pány, zabijte vojáky, zabijte každého člověka, který je oblečen v tokaru nebo drží v ruce bič, ale neubližujte dětem mladším dvanácti let a rozbijte řetězy každého otroka, kterého uvidíte.“ Zvedla Harpyjiny prsty do výše… a pak bič odhodila. „Svoboda!“ zazpívala. „Drakarys! Drakarys!“

„Drakarys!“ vykřikli na ni v odpověď, to nejsladší slovo, jaké kdy slyšela. „Drakarys!Drakarys!“ A všude kolem nich otrokáři utíkali a vzlykali a prosili a umírali, a vzduch plný prachu se zaplnil vražednými kopími a ohněm.

SANSA

Ráno v den, kdy měly být její nové šaty hotové, naplnily služebné Sansinu káď kouřící horkou vodou a vydrhly jí od hlavy až k patě, dokud celá nezářila zdravě růžovou barvou. Cerseina komorná jí upravila nehty a pak jí vykartáčovala a nakadeřila zlatohnědé vlasy, takže spadaly dolů po zádech v záplavě hebkých kudrlinek. Přinesla s sebou také tucet královniných oblíbených voňavek. Sansa si vybrala pronikavě sladkou květinovo-ovocnou vůni s podtónem citrónu. Dívka si jí trochu kápla na prst a dotkla se Sansy za každým uchem, pod bradou a pak zlehka na bradavkách.

Se švadlenou se dostavila Cersei osobně, aby se podívala, jak Sansu oblékají do nových šatů. Spodnička byla samé hedvábí, ale šaty byly ze slonovinového aksamitu a stříbrného brokátu, lemované stříbřitým saténem. Když spustila ruce podél těla, cípy dlouhých proříznutých rukávů se téměř dotýkaly země. A nebylo pochyb o tom, že jsou to šaty dospělé ženy, nikoli malého děvčete. Živůtek byl vyříznutý až téměř k pupku, hluboké véčko překryté výplní ze zdobné myrské krajky v barvě holubičí šedi. Sukně byly dlouhé a načechrané a pas tak těsný, že Sansa musela zadržovat dech, když ji do nich šněrovaly. Také jí přinesly nové boty, pantoflíčky z šedé srniny, které jí objímaly chodidla jako milenci. „Jsi velmi krásná, moje paní,“ pochválila ji švadlena, když byla Sansa oblečená. „Jsem, že ano?“ zasmála se Sansa a otočila se, až sukně zavířily kolem ní. „Och ano, to jsem.“ Nemohla se dočkat, až ji takto uvidí Willas. Bude mne milovat, bude, musí… až mě uvidí na Zimohrad si ani nevzpomene a postará se o to, abych také dokázala zapomenout.

Královna Cersei si ji prohlížela kritickým pohledem. „Myslím, že by to chtělo pár drahokamů. Měsíční kameny, které jí dal Joffrey.“

„Okamžik, Tvoje Výsosti,“ odpověděla její komorná.

Když měsíční kameny visely Sanse z uší a kolem krku, královna přikývla. „Ano. Bohové k tobě byli štědří, Sanso. Jsi půvabná dívka. Připadá mi téměř obscénní plýtvat tak sladkou nevinností pro tu obludu.“

„Jakou obludu?“ Sansa to nechápala. Myslela tím snad Willase? Jak by to mohla vědět? Netušil to nikdo kromě ní. Margaery a Královny trnů… och, a Dontose, ale toho nepočítala.

Cersei Lannister její otázku ignorovala. „Plášť,“ poručila, a ženy jej přinesly: dlouhý plášť z bílého sametu pošitého perlami. Stříbrným vláknem na něm byl vyšitý divoký zlovlk. Sansa na něj pohlédla s náhlou hrůzou. „Barvy tvého otce,“ řekla Cersei, když jí ho připevňovaly kolem krku tenkým stříbrným řetízkem.

Panenský plášť nevěsty. Sanse vylétla ruka k ústům. Servala by tu věc pryč, kdyby se toho odvážila.

„Jsi krásnější se zavřenými ústy, Sanso,“ řekla jí Cersei. „A teď pojď, septon čeká. A svatební hosté také.“

„Ne,“ vyhrkla Sansa. „ To ne.“

„Ano. Jsi svěřenec koruny. Král zastupuje tvého otce, protože tvůj bratr je zrádce. To znamená, že má svrchované právo provdat tě, za koho sám určí. A bylo ti určeno, aby ses provdala za mého bratra Tyriona.“

Moje věno, pomyslela si zoufale. Blázen Dontos nebyl koneckonců tak bláznivý; viděl pravdu. Sansa před královnou couvla. „To neudělám.“ Mám se provdat za Willase. Stanu se paní Vysoké zahrady, prosím…

„Chápu tvoji neochotu. Poplač si, jestli chceš. Na tvém místě bych si rvala vlasy. Je to odporný malý zvrhlík, o tom není pochyb, ale ty se za něj stejně provdáš.“

„K tomu mě nemůžete donutit.“

„Ale jistěže můžeme. Můžeš jít pokojně a odříkat svůj svatební slib, jak se sluší a patří na urozenou dívku, nebo se můžeš vzpírat a křičet a dělat představení pro štolby, kteří se ti budou posmívat, ale nakonec stejně skončíš provdaná a na manželském loži.“ Venku čekali ser Meryn Trant a ser Osmund Černokotlý v bílé šupinové zbroji Královské gardy. „Doprovoďte lady Sansu do septa,“ nařídila jim. „Bude-li to zapotřebí, odneste ji tam, ale nesmíte jí potrhat šaty, byly velmi drahé.“

Sansa se pokusila utéct, ale Cerseina komorná ji chytila, než stačila urazit pár kroků. Ser Meryn Trant ji obdařil pohledem, při kterém se schoulila, ale Černokotlý se jí téměř něžně dotkl a řekl: „Udělej, co ti řekli, drahá, nebude to tak zlé. O vlcích se říká, že jsou stateční, není tomu tak?“

Stateční. Sansa se zhluboka nadechla. Jsem Stark, ano. Dokážu být statečná. Všichni se na ni dívali, stejným způsobem, jako se na ni dívali tehdy na nádvoří, když z ní ser Boros Blount strhal šaty. Byl to Skřet, kdo ji toho dne zachránil před bitím, stejný muž, který na ni teď čekal v septu. Není tak špatný jako ostatní, říkala si. „Půjdu.“

Cersei se usmála. „Já věděla, že půjdeš.“

Potom už si nepamatovala, jak vyšla z místnosti ani jak sestupovala po schodech nebo přecházela nádvoří. Všechnu svou pozornost upírala jen na to, jak klade jedno chodidlo před druhé. Ser Meryn a ser Osmund kráčeli vedle ní, v pláštích stejně bledých jako její vlastní, postrádajících jenom perly a zlovlka, který patřil jejímu otci. Na schodech hradního septa na ni čekal Joffrey. „Pro dnešek jsem tvůj otec,“ oznámil jí.

„Nejsi,“ zamračila se na něho. „A nikdy nebudeš.“

Jeho obličej zbrunátněl. „Jsem. Jsem tvůj otec, a mohu tě provdat, za koho budu chtít. Za kohokoli. Provdáš se za pasáka vepřů, když to řeknu, a budeš s ním léhat v prasečím chlévě.“ Jeho zelené oči se pobaveně zaleskly. „Nebo bych tě mohl dát Hynu Payneovi, líbil by se ti?“

Srdce jí poskočilo v hrudi. „Prosím, Tvoje Výsosti,“ zažadonila. „Jestli jsi mne někdy alespoň trochu miloval, neprovdej mne za svého -“

„- strýce?“ Tyrion Lannister vyšel ze dveří septa. „Tvoje Výsosti,“ řekl Joffreymu. „Uděl mi okamžik o samotě s lady Sansou. Budeš tak laskav?“ Král už chtěl odmítnout, ale jeho matka se na něj ostře podívala. Společně ustoupili o několik kroků.

Tyrion na sobě měl kabátec z černého sametu s ornamenty vyšitými zlatou nití, po stehna vysoké boty, které mu dodávaly tři palce na výšce, řetěz z rubínů a lvích hlav kolem krku. „Jsi velmi krásná, Sanso,“ řekl jí.

„Je od tebe hezké, že to říkáš, můj pane.“ Nevěděla, co jiného by mu měla říct. Mám mu říct, že je pohledný? Bude mne považovat za blázna nebo za lhářku. Sklopila oči k zemi a držela jazyk za zuby.

„Moje paní, způsob, jakým tě přivedli na tvou vlastní svatbu, se mi vůbec nelíbí. Moc mě to mrzí. A také to, že všechno bylo tak náhlé a utajené. Můj lord otec to považoval za nezbytné ze státních důvodů. Jinak bych za tebou byl přišel dřív, jak jsem chtěl.“ Přikolébal se k ní blíž. „Já vím, tys o tento sňatek nežádala. O nic víc než já. Kdybych to však odmítl, provdali by tě za mého bratrance Lancela. Možná bys mu dala přednost. Je blíže tvému věku a pohlednější. Pokud je to tvým přáním, řekni jen slovo a já tuhle frašku ukončím.“

Já nechci žádného Lannistera, chtěla mu říct. Chci Willase, chci vysokou zahradu a štěňata a výletní bárky a syny jménem Eddard, Bran a Rickon. Jenže pak si vzpomněla, co jí řekl Dontos v božím háji, Tyrell či Lannister, na tom nezáleží, to nejsem já, co chtějí jen moje věno. „Jsi laskavý, můj pane,“ řekla odevzdaně. „Jsem svěřenkyně trůnu a mou povinností je provdat se, za koho král poručí.“

Pozoroval ji nespárovanýma očima. „Já vím, že nejsem manžel, o jakém mladé dívky sní, Sanso,“ řekl tiše, „ale taky nejsem Joffrey.“

„Ne,“ řekla. „Byl jsi ke mně laskavý. Pamatuji si to.“

Tyrion jí nabídl neforemnou ruku s hrubými prsty. „Pak tedy pojď. Splňme svou povinnost.“

Vložila ruku do jeho a on ji odvedl ke svatebnímu oltáři, kde již čekal septon mezi Matkou a Otcem, aby spojil jejich životy. Uviděla sera Dontose v jeho šaškovském oděvu, hledícího na ni velkýma kulatýma očima. Byl tam i ser Balon Swann a ser Boros Blount, oba v bílé Královské gardy, ale ne ser Loras. Není tu žádný z Tyrellů, uvědomila si náhle. Bylo tam však množství dalších svědků: eunuch Varys, ser Addam Marbrand, lord Philip Foote, ser Bronn, Jalabhar Xho a tucet dalších. Lord Gyles kašlal, lady Ermesanda byla u prsu, a těhotná dcera lady Tandy bez zjevného důvodu vzlykala. Jen aťsi vzlyká, pomyslela si Sansa. Možná budu dělat totéž, než dnešní den skončí.

Obřad probíhal jako sen. Sansa udělala všechno, co od ní bylo požadováno. V septu zněly modlitby, sliby a zpěv a kolem hořely vysoké svíce, stovka tančících světel, které slzy v jejích očích proměnily v tisícovku. Naštěstí si nikdo nevšiml, že pláče, anebo pokud si toho i všimli, předstírali, že nic nevidí. Než se nadála, obřad pokročil až k bodu, kdy nastal čas na výměnu plášťů.

Joffrey jako otec říše zaujal místo lorda Eddarda Starka. Sansa tam stála ztuhlá jako kopí, zatímco král jí spustil ruce na ramena, aby rozepjal sponu jejího pláště. Jednou z nich zavadil o její ňadro a nechal ji tam tak dlouho, než je stačil mírně stisknout. Pak se spona rozepjala a Joff z ní s královským rozmáchnutím a úšklebkem sundal panenský plášť.

Tyrionova část probíhala mnohem hůř. Plášť, který měl na sobě, byl velký a těžký, samet bohatě vyšitý lvy a olemovaný zlatým saténem a rubíny. Nikoho však nenapadlo přinést mu stoličku a Tyrion byl o stopu a půl menší než jeho nevěsta. Když přešel za ni, Sansa ucítila, jak ji ostře zatahal za sukni. Chce, abych si klekla, uvědomila si celá uzardělá. Pokořilo ji to. Takto to přece být nemělo. Snila o své svatbě natisíckrát a vždycky si představovala, jak její vyvolený bude stát za ní, vysoký a silný, jak jí přehodí svůj plášť přes ramena, skloní se dopředu, aby jí zapnul sponu, a něžně ji přitom políbí na tvář.

Ucítila další zatahání za sukni, tentokrát naléhavější. Neudělám to. Proč bych měla brát ohled na jeho city, když nikdo nedbá na moje?

Trpaslík ji zatahal potřetí. Tvrdohlavě stiskla rty k sobě a předstírala, že si toho nevšimla. Někdo za ní se zahihňal. Královna, pomyslela si, ale na tom nezáleželo. To už se ale smáli všichni, Joffrey nejhlasitěji ze všech. „Dontosi, na kolena a předkloň se,“ nařídil král. „Můj strýc potřebuje povystrčit, aby se dostal ke své nevěstě.“

A tak se stalo, že její lord manžel jí připnul plášť v barvách rodu Lannisterů, zatímco stál na hřbetě blázna. Když se Sansa otočila, malý mužík na ni hleděl vzhůru, ústa stažená a obličej stejně rudý jako její plášť. Najednou se zastyděla za svou umíněnost. Uhladila si sukně a poklekla před ním, takže se jejich hlavy ocitly ve stejné úrovni. „Tímto polibkem ti zaslibuji svou lásku a přijímám tě za svého pána a manžela.“

„Tímto polibkem ti zaslibuji svou lásku,“ odpověděl trpaslík ochraptěle, „a přijímám tě za svoji paní a manželku.“ Naklonil se kupředu a jejich rty se letmo dotkly.

Je tak ošklivý, pomyslela si Sansa, když se jeho obličej ocitl blízko jejího. Je dokonce ještě ošklivější než Ohař.

Septon zvedl svůj krystal do výše a na dvojici před oltářem padlo duhově zbarvené světlo. „Zde před zraky bohů a lidí,“ řekl, „slavnostně prohlašuji Tyriona z rodu Lannisterů a Sansu z rodu Starků mužem a ženou, jedním tělem, jedním srdcem, jednou duší, nyní a navěky, a budiž proklat ten, kdo vstoupí mezi ně.“

Musela se kousnout do rtu, aby nezačala vzlykat.

Svatební hostina se konala v malé síni. Bylo tam na padesát hostí; většinou lannisterští vazalové a jejich spojenci, kteří se přidali k těm, co byli přítomni během obřadu v septu. Dostavili se rovněž Tyrellové. Margaery Sansu obdařila nesmírně smutným pohledem, a když dovnitř vešla Královna trnů mezi Levým a Pravým, vůbec se na ni nepodívala. Zdálo se, že i Elinor, Alla a Megga jsou odhodlány nehlásit se k ní. Moje přítelkyně, pomyslela si Sansa s hořkostí v srdci.

Její manžel hodně pil a jedl málo. Naslouchal, kdykoli se někdo zvedl, aby pronesl slavnostní přípitek a někdy stroze pokývl hlavou na znamení díků, ale jinak byl jeho obličej jako vytesaný z kamene. Hostina jako by se táhla donekonečna, třebaže Sansa neochutnala nic z pokrmů. Chtěla, aby už bylo vše odbyto, a přesto měla hrůzu z konce, protože věděla, že po hostině přijde na obřad uvedení do manželského lože. Muži ji do něj odnesou, cestou ji svléknou a budou pronášet obhroublé vtipy o osudu, který na ni čeká mezi prostěradly, zatímco ženy prokážou stejnou čest Tyrionovi. Teprve až je hodí nahé do postele, nechají je o samotě, ale dokonce i potom budou hosté stát venku před svatební komnatou a vykřikovat přes dveře necudné narážky. Obřad jí připadal nádherně zkažený a vzrušující, když byla malá, ale teď, když tento okamžik očekával ji, cítila jen hrůzu. Říkala si, že to nevydrží, až z ní budou strhávat šaty, a byla si jistá, že propukne v pláč při prvním chlípném vtipu.

Když začali hudebníci hrát, ostýchavě položila ruku na Tyrionovu a řekla: „Můj pane, neměli bychom vést tanec?“

Jeho ústa se zkřivila. „Myslím, že na jediný den už jsme jim poskytli dostatečné obveselení, ne?“

„Jak pravíš, můj pane.“ Stáhla ruku zpět.

Joffrey a Margaery vedli tanec místo nich. Jak může ta zrůda tak půvabně tančit? divila se Sansa. Často snila s otevřenýma očima o tom, jak bude tančit na své svatbě, s každým okem upírajícím se na ni a jejího pohledného manžela. V jejích snech se všichni usmívali. Jenže teď se neusmívá ani můj manžel.

Ke králi a jeho snoubence se na tanečním parketu záhy připojili další hosté. Elinor tančila se svým mladým panošem a Megga s princem Tommenem. Lady Merryweather, myrská kráska s černými vlasy a velkýma tmavýma očima, se otáčela tak provokativně, že si ji zálibně prohlížel každý muž v síni. Lord a lady Tyrellovi se pohybovali umírněněji. Ser Kevan Lannister vyzval k tanci lady Jannu Fossoway, sestru lorda Tyrella. Merry Crane odešla na taneční parket s exilovým princem Jalabharem Xho, úchvatným v jeho nádherném péřovém hávu. Cersei Lannister tančila nejdříve s lordem Redwynem, pak s lordem Rowanem a nakonec se svým otcem, který tančil s vážnou tváří a graciézní vznešeností.

Sansa tam seděla s rukama v klíně, dívala se, jak se královna otáčí, směje se a pohazuje světlými kadeřemi. Všem jim učarovala, pomyslela si otupěle. Jak ji nenávidím. Pohlédla stranou, kde tančil Měsíční chlapec s Dontosem.

„Lady Sanso.“ Vedle stupínku stál ser Garlan Tyrell. „Poctila bys mne tancem? Když tvůj manžel dovolí?“

Skřet přimhouřil nespárované oči. „Moje paní může tančit, s kýmkoli se jí zlíbí.“

Možná měla raději zůstat vedle svého manžela, jenže ona chtěla tak hodně tančit… a ser Garlan byl bratr Margaery, Willase a Rytíře květin. „Už chápu, proč ti říkají Garlan Galantní, pane,“ řekla mu, když přijala nabízené rámě. „Moje paní je laskavá, že to říká. To jméno mi mimochodem dal můj bratr Willas. Aby mne zachránil.“

„Zachránil?“ Obdařila ho nechápavým pohledem.

Ser Garlan se zasmál. „Máme jednoho strýce, kterému říkají Garlan Grobián. Když jsem byl malý tlustý chlapeček, Willas se rozhodl, že nedopustí, aby mne nazvali po něm, a tak pro mě raději vymyslel jméno sám, třebaže mi nejdřív vyhrožoval takovými přezdívkami jako Garlan Gorila, Garlan Grešle a Garlan Gerbera.“

Bylo to tak milé a hloupé, že se musela dát proti své vůli do smíchu. Poté cítila absurdní vděk. Ten smích ji jaksi opět naplnil nadějí, i kdyby jen na chvíli. S úsměvem se podřídila hudbě, ztratila se v krocích, ve zvuku flétny, dud a harfy, v rytmu bubnu… a čas od času v náruči sera Garlana, když ji tam tanec zavedl. „Moje paní manželka si o tebe dělá velké starosti,“ řekl jí tiše v jednu takovou chvíli.

„Lady Leonette je až příliš laskavá. Řekni jí, že je mi dobře.“

„Nevěstě v její svatební den by mělo být víc než dobře“ řekl laskavým hlasem. „Připadala jsi mi blízko k slzám.“

„To byly slzy radosti, pane.“

„Tvoje oči prozrazují, že tvůj jazyk lže.“ Ser Garlan se k ní otočil, přitáhl ji k sobě blíž. „Moje paní, viděl jsem, jak se díváš na mého bratra. Loras je statečný a pohledný, a všichni ho velmi milujeme…, ale tvůj Skřet ti bude lepším manželem. Myslím, že je to větší muž, než se zdá.“

Hudba je rozdělila od sebe, než stačila Sansa vymyslet odpověď. Teď proti sobě měla Maceho Tyrella, rudolícího a upoceného, po něm lorda Merryweathera a nakonec prince Tommena. „Já bych se chtěl taky oženit,“ řeklo jí otylé malé princátko, kterému bylo teprve devět. „Jsem už vyšší než můj strýc!“

„Já vím, že jsi,“ řekla Sansa, než se její partneři opět vyměnili. Ser Kevan jí vysekl poklonu, jak je krásná, Jalabhar Xho řekl v letním jazyce něco, čemu nerozuměla, a lord Redwyne jí popřál mnoho tlustých dětí a dlouhých let radosti. A pak ji tanec přivedl tváří v tvář Joffreymu.

Sansa ztuhla, když se jí dotkl, ale král zesílil svůj stisk a přitáhl ji k sobě blíž. „Neměla by ses tvářit tak smutně. Můj strýc je ošklivá malá věc, ale pořád máš mě.“ „Máš se přece oženit s Margaery!“

„Král může mít i jiné ženy. Děvky. Můj otec je měl taky. Jeden z Aegonů rovněž. Ten třetí či čtvrtý. Měl spoustu děvek a udělal jim mnoho bastardů.“ Ve víru tance jí vlepil na tvář vlhký polibek. „Můj strýc tě přivede ke mně do postele, kdykoli mu to poručím.“

Sansa zavrtěla hlavou. „To neudělá.“

„Udělá, jinak bude o hlavu kratší. Ten král Aegon, ten měl kteroukoli ženu, na kterou jen pomyslel, ať byly vdané či ne.“

Naštěstí byl opět čas na výměnu partnerů. Její nohy se však proměnily ve vlnu a lord Rowan, ser Tallad a Elinořin panoš ji všichni museli považovat za velmi nešikovnou tanečnici. A pak se ještě jednou ocitla v náruči sera Garlana a brzy, díky bohům, byl tanec u konce.

Její úleva však neměla dlouhého trvání. Hudba ještě ani neodezněla, když uslyšela Joffreyho říct: „Je načase odvést je do postele! Sundejme z ní šaty a podívejme se, co může vlčice nabídnout mému strýci!“ Další muži mu začali nahlas přizvukovat.

Její zakrslý manžel pomalu zvedl oči od svého vinného poháru. „Žádné uvádění na lože nebude.“

Joffrey popadl Sansu za paži. „Bude, když ti to poručím.“

Skřet zabodl svoji dýku do desky stolu, kde s chvěním zůstala stát ve dřevu. „V tom případě budeš obsluhovat svoji vlastní nevěstu dřevěným klackem. Vykleštím tě, to ti přísahám.“

Rozhostilo se šokované ticho. Sansa se odtáhla od Joffreyho, jenže on svíral její ruku a rukáv jejích šatů se utrhl. Nikdo tomu však nevěnoval pozornost. Královna Cersei se otočila ke svému otci. „Slyšel jsi ho?“

Lord Tywin se zvedl ze svého křesla. „Myslím, že se obřadu můžeme pro jednou zříci. Tyrione, jsem si jistý, že jsi neměl v úmyslu vyhrožovat králově panovnické osobě.“

Sansa viděla, jak se tváří jejího manžela přehnala křeč hněvu. „Přeřekl jsem se,“ sklonil hlavu. „Byl to špatný vtip, pane.“

„Tys mi vyhrožoval, že mě vykleštíš“ zvolal Joffrey uječeným hlasem.

„Ano, udělal jsem to, Tvoje Veličenstvo,“ řekl Tyrion, „ale jen proto, že jsem ti záviděl tvoje královské mužství. Moje vlastní je tak malé a zakrnělé.“ Jeho obličej se zkřivil do potměšilého pohledu. „A když mi za to necháš vytrhnout jazyk, neponecháš mi vůbec žádnou možnost jak uspokojit tuhle sladkou ženu, kterou jsi mi právě dal.“

Ze rtů sera Osmunda Černokotlého vytryskl smích a uchechtl se ještě kdosi jiný. Joffrey se ale nesmál a lord Tywin taky ne. „Tvoje Výsosti,“ řekl, „můj syn je opilý, jak sám vidíš.“

„To jsem,“ přiznal Skřet, „ale ne tak opilý, abych se nemohl odebrat do svého vlastního manželského lože.“ Seskočil dolů ze stupínku a hrubě Sansu popadl za ruku. „Jdeme, ženo, je načase rozbořit tvoje opevnění. Chci si zahrát hru ,Pojď do mého hradu'.“

Sansa, celá zrudlá, s ním vyšla ze síně. Jakou jinou možnost mám? Tyrion se při chůzi kolébal, zvlášť když šel tak rychle jako teď. Bohové byli milosrdní a ani Joffrey, ani nikdo jiný se nepohnul, aby je následovali.

Pro jejich svatební noc jim byla propůjčena k použití vzdušná ložnice vysoko v Pobočníkově věži. Tyrion za nimi kopnutím zavřel dveře. „Na příborníku stojí džbán dobrého stromovinského zlatého, Sanso. Byla bys tak laskavá a nalila mi pohár?“

„Je to moudré, můj pane?“

„Nikdy nebylo nic moudřejší. Ve skutečnosti nejsem opilý, jak vidíš. Ale mám v úmyslu být.“

Sansa naplnila číši pro každého z nich. I pro mě to bude snazší, když budu opilá. Posadila se na kraj velké postele s nebesy a vyprázdnila polovinu svého poháru na tři dlouhá polknutí. Nepochybně to bylo velmi dobré víno, ale ona byla příliš nervózní, než aby si je vychutnala. Začala se jí po něm točit hlava. „Chceš si mne svléknout, můj pane?“

„Tyrion.“ Naklonil hlavu na stranu. „Jmenuji se Tyrion, Sanso.“

„Tyrione, Můj pane. Mám si sundat šaty, nebo mě chceš svléknout sám?“ Znovu se napila vína.

Skřet se od ní odvrátil. „Když jsem se oženil poprvé, byli jsme tam jen my, opilý septon a pár vepřů za svědky. Jednoho z těch svědků jsme snědli na naší svatební hostině. Tyša mě krmila kousky vepřového a já olizoval mastnotu z jejích prstů, a když jsme pak zapadli do postele, smáli jsme se jako blázni.“

„Ty už jsi byl ženatý? Já… zapomněla jsem na to.“ „Nezapomněla jsi. Nikdy jsi to nevěděla.“

„Kdo to byl, můj pane?“ Sansa si nemohla pomoci, ale zajímalo ji to.

„Lady Tyša.“ Jeho ústa se zkřivila. „Z rodu Stříbrné pěsti. V jejich znaku byla jedna zlatá mince a sto stříbrných na krvavém poli. Naše manželství bylo velmi krátké…, jak přísluší velmi malému muži, předpokládám.“

Sansa upírala zrak na svoje ruce a mlčela.

„Jak jsi stará, Sanso?“ zeptal se Tyrion po chvíli.

„Třináct,“ odpověděla, „až se měsíc obrátí.“

„Bohové, smilujte se.“ Trpaslík polkl další doušek vína. „Nu, řeči tě neučiní starší. Budeme pokračovat, moje paní? Když tě to potěší?“

„Potěší mne to, když to potěší mého pana manžela.“

Zdálo se, že ho její odpověď znovu rozčílila. „Schováváš se za zdvořilostmi, jako by to byla hradní zeď.“

„Zdvořilost je zbrojí dámy,“ řekla Sansa. Její septa jí to vždycky zdůrazňovala.

„Jsem tvůj manžel. Teď si tu zbroj můžeš sundat.“

„A moje šaty?“

„Ty taky.“ Mávl k ním svým vinným pohárem. „Můj lord otec mi poručil, abych tento sňatek završil.“

Když začala nemotorně zápolit se svými šaty, ruce se jí chvěly. Jako by měla deset palců místo prstů a všechny byly polámané. A přesto se jí nějak podařilo zvládnout všechny tkanice, knoflíky i poutka. Na podlahu sklouzl její plášť, šaty, spodnička a nakonec vystoupila ze spodního prádla. Na pažích a nohou jí naskákala husí kůže. Po celou dobu měla oči sklopené do podlahy, příliš ostýchavá, než aby se na něho podívala, ale když byla hotová, vzhlédla k němu a zjistila, že na ni civí. Zdálo se jí, že v jeho zeleném oku vidí chtíč a v černém vztek. Nevěděla, co z toho ji děsí víc.

„Jsi ještě dítě,“ řekl.

Zakryla si ňadra dlaněmi. „Už jsem měla krvácení.“

„Dítě,“ opakoval, „ale já tě chci. Děsí tě to, Sanso?“

„Ano.“

„Mě taky. Já vím, že jsem ošklivý -“

„Ne, můj -“ Tyrion vstal. „Nelži mi, Sanso. Jsem znetvořený, zjizvený, a zakrslý, ale…“ Viděla ho, jak šmátrá před sebou v posteli.

„… když se sfouknou svíce, na tom nejsem o nic hůř než jiní muži. Ve tmě jsem Rytíř květin.“ Polkl mocný doušek vína. „Jsem štědrý. Loajální k těm, kdo jsou věrní mně. Dokázal jsem, že nejsem zbabělec. A jsem chytřejší než většina, a rozum jistě má nějakou váhu. Dokonce umím být laskavý. Obávám se, že my Lannisterové nemáme laskavost ve zvyku, ale já vím, že v sobě nějakou mám. Mohl bych… mohl bych na tebe být hodný.“

Je stejně vystrašený, jako jsem já, uvědomila si. Snad ji to mělo přimět, aby i ona byla k němu laskavější, jenže se tak nestalo. Jediné, co cítila, byla lítost, a lítost je smrtí touhy. Díval se na ni, čekal, že něco řekne, ale všechna slova v ní zvadla. Jen tam stála a třásla se.

Když si Tyrion konečně uvědomil, že pro něho nemá odpověď, vypil zbytek svého vína. „Chápu,“ řekl s hořkostí. „Jdi do postele, Sanso. Musíme splnit svou povinnost.“

Vylezla do péřové postele, vědomá si jeho pohledu. Na nočním stolku hořela vonná svíce z včelího vosku a přes ložní povlečení byly poházené okvětní plátky růží. Začala tahat za pokrývku, aby se přikryla, když ho uslyšela říct: „Ne.“

Třásla se zimou, ale poslechla ho. Zavřela oči a čekala. Po chvíli uslyšela, jak si její manžel stahuje boty, a šustění šatů, když se svlékal. Když vlezl do postele a položil jí ruku přes ňadro, Sansa si nemohla pomoci, ale musela se otřást. Ležela tam se zavřenýma očima, s každým svalem v těle napjatým, děsící se toho, co přijde dál. Dotkne se jí znovu? Políbí ji? Měla by pro něj už rozevřít nohy? Nevěděla, co se od ní očekává.

„Sanso.“ Jeho ruka byla pryč. „Otevři oči.“

Slíbila, že ho bude poslouchat; otevřela oči. Seděl u jejích chodidel, nahý. Tam kde se jeho nohy spojovaly, vyčníval z houštiny silných žlutých chlupů jeho úd, vzpřímený a tvrdý, ale byla to na něm jediná věc, která nebyla pokřivená.

„Moje paní,“ řekl Tyrion, „jsi nádherná, aby ses nemýlila, ale… já to nemohu udělat. Aťsi je můj otec proklatý. Počkáme. Obrat měsíce, rok, roční období, ať to trvá jakkoli dlouho. Dokud mne nepoznáš lépe a možná mi nezačneš trochu důvěřovat.“ Jeho úsměv byl určen k tomu, aby ji ujistil, ale bez nosu mu dodal ještě grotesknějšího a zlověstnějšího vzhledu.

Podívej se na něho, poručila sama sobě, podívej se na svého manžela, na celého, septa Mordane řekla, že všichni lidé jsou krásní, najdi někde v něm krásu, pokus se o to. Hleděla na jeho zakrslé nohy, na vyboulené zvířecí čelo, na jedno zelené oko a druhé černé, na pahýl nosu a pokřivenou růžovou jizvu, na houštinu černých a zlatých chlupů, které se vydávaly za jeho vous. Dokonce i jeho mužství bylo ošklivé, tlusté a protkané žilkami, s boulovitým purpurovým žaludem. Tohle není spravedlivé, není, čím jsem jen zhřešila, že mi tohle bohové udělali?

„Na mou lannisterskou čest,“ řekl Skřet, „nedotknu se tě, dokud to sama nebudeš chtít.“

Vyžádalo si to veškerou její odvahu, aby se mu podívala do nespárovaných očí a řekla: „A když tě nebudu chtít nikdy, můj pane?“

Jeho ústa se zkřivila, jako by ho přes ně uhodila. „Nikdy?“

Měla tak stažené svaly na krku, že stěží dokázala přikývnout.

„Nu,“ řekl, „od toho jsou tu děvky, které bohové stvořili pro trpaslíky, jako jsem já.“ Sevřel svoje krátké tupé prsty v pěst a slezl z postele.

ARYA

Kamenné septum bylo tím největším městem, jaké Arya viděla od odchodu z Králova přístaviště, a Harwin jí řekl, že její otec tam kdysi vyhrál slavnou bitvu. „Muži Šíleného krále honili Roberta, snažili se dopadnout ho předtím, než se bude moci spojit s tvým otcem,“ vyprávěl jí, zatímco jeli k bráně. „Byl zraněný, zrovna ho ošetřovali nějací přátelé, když pobočník krále lord Connington vpadl do města s početnou silou a začal prohledávat dům od domu. Než ho však stačili najít, lord Eddard a tvůj dědeček dorazili k městu a zaútočili na jeho hradby. Lord Connington se zuřivě bránil. Bojovalo se na hradbách i v ulicích, dokonce i na střechách, a všichni septoni zvonili na zvony, aby prostý lid věděl, že se mají zamknout za dveřmi svých domů. Když začaly zvony vyzvánět, Robert vyšel ze svého úkrytu, aby se připojil k boji. Říká se, že toho dne zabil šest mužů. Jedním z nich byl Myles Mooton, slavný rytíř, který byl panošem prince Rhaegara. Zabil by také pobočníka, ale bitva je nikdy nesvedla dohromady. Connington však ošklivě zranil tvého dědečka Tullyho a zabil sera Denyse Arryna, miláčka Údolí. Když ale viděl, že je den ztracený, uletěl pryč tak rychle jako ptákové Nohové na jeho štítu. Potom tomu začali říkat Bitva zvonů. Robert vždycky tvrdil, že ji vyhrál tvůj otec, ne on.“ Byly tam bojovány i další bitvy, i když ne tak dávného data, jak Arya usuzovala podle vzhledu toho místa. Městská brána byla vyrobená z neopracovaného nového dřeva; jen hromada ohořelých prken před hradbami vypovídala, co se stalo se starou.

Kamenné septum bylo bezpečně zavřené, ale když se kapitán na bráně přesvědčil, o koho se jedná, otevřel jim výpadovou branku. „Jak jste na tom s jídlem?“ zeptal se Tom, když vešli dovnitř.

„Ne tak zle, jako jsme byli ještě před nedávnem. Lovec přihnal dovnitř stádo ovcí a taky probíhá nějaká obchodní výměna přes Černovodu. Úrodu na jih od řeky nespálili. Jo, je hodně takových, co by nám chtěli pobrat všechno, co máme. Jednoho dne vlci, druhého Krvaví drancíři. Ti, co nepátrají po jídle, hledají kořist nebo ženy, které by mohli znásilňovat, a ti, co nejsou venku kvůli zlatu ani kvůli ženským, hledají toho proklatého Králokata. Povídá se, že proklouzl lordu Edmurovi mezi prsty.“

„Lordu Edmurovi?“ Citroš se zamračil. „Znamená to, že lord Hoster je už mrtvý?“

„Mrtvý či umírající, na tom nesejde. Myslíš, že Lannister by mohl mít namířeno k Černovodě? Lovec se dušuje, že je to ta nejkratší cesta do Králova přístaviště.“ Kapitán nečekal na odpověď. „Vzal s sebou svoje psy, aby hledali stopu. Jestli je ser Jaime někde v okolí, najdou ho. Viděl jsem ty jeho psy, jak roztrhali na kusy medvěda. Myslíš, že se jim bude zamlouvat chuť lví krve?“

„Ohryzaná mrtvola není dobrá pro nikoho,“ namítl Citroš. „A Lovec to zatraceně dobře ví.“

„Když zápaďáci táhli přes naše město, znásilnili Lovcovu ženu a sestru, zapálili jeho úrodu, snědli polovinu jeho ovcí a druhou polovinu pozabíjeli jen tak, ze zášti. Taky zabili šest jeho psů a jejich mrtvoly naházeli do jeho studny. Já bych řekl, že pro něho by ohryzaná mrtvola byla až moc dobrá. Pro mě ostatně taky.“

„Přesto by to raději neměl dělat,“ řekl Citroš. „To je všechno, co ti na to můžu říct. Raději by neměl a ty jsi zatracený blázen.“

Arya jela mezi Harwinem a Anguym, když psanci projížděli ulicemi, kde kdysi bojoval její otec. Na kopci před sebou viděla septum a pod ním nízkou pevnost z šedého kamene, která vypadala příliš malá na tak velké město. Každý třetí dům, který míjeli, však byl jen zčernalou skořepinou, a neviděla kolem žádné lidi. „To jsou všichni obyvatelé města mrtví?“

„Jenom poschovávaní.“ Anguy ukázal na dva lukostřelce na střeše a na nějaké chlapce se začerněnými tvářemi krčící se v suti pivnice. O kus dál otevřel okenici na okně svého domu pekař a křikl cosi na Citroše. Zvuk jeho hlasu vylákal z úkrytů další lidi a Kamenné septum kolem nich začalo pomalu ožívat.

Na tržním náměstí v srdci města stála fontána ve tvaru z vody vymrštěného pstruha, chrlící vodu do mělké nádržky. Ženy tam plnily vědra a džbány. O pár stop dál visel ze skřípajících dřevěných sloupů tucet železných klecí. Vraní klece, věděla hned Arya. Jenže vrány byly většinou mimo klece, šplouchaly se ve vodě nebo seděly nahoře na mřížích; uvnitř byli muži. Citroš se u nich zastavil a zamračil se. „Co má tohle znamenat?“

„Spravedlnost,“ odpověděla jedna z žen u fontány.

„Cože, copak už vám došel konopný provaz?“

„Udělali jste to snad na příkaz sera Wilberta?“ zeptal se Tom.

Jakýsi muž se hořce zasmál. „Lvi zabili sera Gilberta před rokem. Všichni jeho synové jsou pryč s Mladým vlkem, pijí si někde na západě. Ty myslíš, že se starají o takové, jako jsme my? To Šílený lovec pochytal tyhle vlky.“

Vlky. Aryu polil chlad. Jsou to muži Robba a mého otce. Cítila, jako by ji to ke klecím přitahovalo. Mříže poskytovaly tak málo místa, že vězňové tam nemohli sedět ani se otočit; stáli tam nazí, vystavení slunci, větru a dešti. Muži v prvních třech klecích již byli mrtví. Vrány mrchožroutky jim vyklovaly oči, a přesto jako by ji prázdné oční důlky sledovaly. Čtvrtý muž v řadě se pohnul, když ho míjela. Vous kolem jeho úst byl rozcuchaný, slepený krví a černý mouchami. Když promluvil, rozlétly se do všech stran, rozbzučely se mu kolem hlavy. „Vodu.“ To slovo bylo spíš jen zachroptěním. „Prosím… vodu…“

Muž v další kleci otevřel při zvuku jeho hlasu oči. „Tady,“ řekl. „Tady, jsem tady.“ Byl to už starý muž; jeho vous byl šedivý a lebku měl holou a plnou hnědých stařeckých skvrn.

Za starcem byl další mrtvý, velký rudovousý muž s tlejícím šedivým obvazem zakrývajícím mu levé ucho a část spánku. Ale to nejhorší měl mezi nohama, kde nezbylo nic než strupovitá hnědá díra hemžící se larvami, O kus dál visel tlustý muž. Vraní klec byla tak nemilosrdně úzká, že bylo obtížné pochopit, jako ho vůbec dostali dovnitř. Železo se mu bolestivě zařezávalo do břicha, vymačkávalo vybouleniny tuku mezi mřížemi. Dlouhé dny pečení na slunci ho spálily doruda od hlavy až k patě. Když přesunul váhu, jeho klec zapraskala a zhoupla se, a Arya uviděla bílé pruhy tam, kde mříže zakrývaly jeho kůži před sluncem.

„Čí muži jste byli?“ zeptala se jich.

Při zvuku jejího hlasu otevřel tlustý muž oči. Pokožku kolem nich měl tak zrudlou, že vypadaly jako vařená vejce plovoucí v míse krve. „Vodu… pít…“

„Čí?“ zeptala se znovu.

„Nevšímej si jich, chlapče,“ řekl jí jeden z obyvatel města. „Není to nic, co by tě mělo znepokojovat. Jeď dál.“

„Co udělali?“ zeptala se ho.

„Zabili u Valivého vodopádu osm lidí,“ odpověděl. „Chtěli Králokata, jenže ten tam nebyl, a tak se jim zachtělo znásilňování a vraždění.“ Trhl palcem směrem k mrtvému s larvami tam, kde mělo být jeho přirození. „Tamten znásilňoval. A teď jeď dál.“

„Jen lok,“ zavolal na ni tlustý muž dolů. „Měj slitování, chlapče, jediný lok.“ Stařec vyjel rukama nahoru a sevřel mříže. Jeho klec se při tom pohybu prudce rozhoupala. „Vodu,“ zachroptěl ten s mouchami ve vousu.

Dívala se na jejich špinavé vlasy, rozcuchané vousy a zčervenalé oči, na jejich vysušené, rozpukané, krvácející rty. Vlci, pomyslela si znovu. Jako já. Byla to její smečka? Jak by to mohli být Robbovi muži? Nejraději by do nich začala kopat. Chtěla jim ublížit. Chtěla plakat. Zdálo se, že všichni se na ni dívají, živí i mrtví zároveň. Starý muž prostrčil tři prsty mezi mřížemi. „Vodu,“ zasténal, „vodu.“

Arya se zhoupla dolů ze svého koně. Nemohou mi ublížit, umírají. Vzala ze srolované pokrývky u sedla svůj pohár a zamířila k fontáně. „Co to děláš, chlapče?“ okřikl ji měšťan. „Nic ti do nich není.“ Zvedla pohár k rybí tlamě. Voda jí šplouchala dolů přes prsty a stékala po rukávu, ale Arya se nepohnula, dokud nebyl pohár plný až po okraj. Když se otočila zpátky ke klecím, měšťan jí chtěl zastoupit cestu. „Jdi od nich pryč, chlapče -“

„Je to děvče,“ řekl Harwin. „Nech ji být.“ „Jo,“ řekl Citroš. „Lord Berik nezavírá muže do klecí, aby tam pomřeli žízní. Proč je hezky slušně nepověsíte?“

„Na věcech, které napáchali u Valivého vodopádu, taky nebylo nic slušného,“ zabručel na něj měšťan.

Prostor mezi mřížemi byl příliš úzký, než aby jím mohla pohár prostrčit, ale Harwin a Gendry se nabídli, že ji vyzvednou nahoru. Položila chodidlo do Harwinových spojených dlaní, vyšvihla se Gendrymu na ramena a sevřela mříže na vrcholu klece. Tlustý muž vyvrátil obličej vzhůru, přitiskl tvář k železu a Arya mu začala lít vodu do úst. Dychtivě ji hltal a nechal si ji stékat dolů po hlavě, tvářích a rukou a pak olizoval vlhkost z mříží. Olízl by Arye i prsty, kdyby jimi neucukla. Než posloužila i druhým dvěma, shromáždil se tam dav, který ji pozoroval. „Šílený lovec se to dozví,“ pohrozil jim jakýsi muž. „Nebude se mu to líbit. To tedy nebude.“

„Tohle se mu v tom případě bude líbit ještě méně.“ Anguy sundal ze zad svůj dlouhý luk, vyndal z toulce šíp, založil, natáhl, vystřelil. Tlustý muž se zachvěl, když se mu šíp zabodl pod bradu, ale úzká klec mu nedovolila klesnout. Dva další šípy ukončily životy zbývajících dvou seveřanů. Jediným zvukem na náměstí bylo šplouchaní padající vody a bzukot much.

Valar morghulis, pomyslela si Arya.

Na východní straně tržního náměstí stála ta nejskromnější hospoda s vápnem obílenými stěnami a vytlučenými okny. Polovina její střechy nedávno shořela, ale díra byla překrytá. Nade dveřmi visel dřevěný štít s namalovanou broskví, ze které chyběl velký ukousnutý kus. Sesedli u stájí a Zelenovous zahulákal na pacholky.

Baculatá rudovlasá hostinská vyjekla při jejich příchodu potěšením a hned je začala obskakovat. „Zelenovousi, jsi to ty? Nebo už jsi spíš Šedovous? Matko, buď milostivá, kdy jsi tak zestárl? Citroši, vítám tě. Stále nosíš ten svůj otrhaný plášť? Já vím, že ho nikdy nepereš, já to vím. Bojíš se, že se z něj vyperou všechny ty chcánky a my uvidíme, že jsi ve skutečnosti rytíř Královské gardy! A Tom Sedma, ten věčně nadržený starý kocour! Přišel ses podívat na svého syna? Nu, přijel jsi pozdě, vyjel s tím zatraceným Lovcem. A neříkej mi, že není tvůj!“

„Nemá po mně hlas,“ protestoval Tom schlíple. „Ale má tvůj nos. Jo, a taky ostatní věci, podle toho, co slyším holky povídat.“ Pak uviděla Gendryho a štípla ho do tváře. „Podívejme se na toho krásného mladého býčka. Jen počkej, až Alyce uvidí ty paže. Och, a taky se červená jako panna. Nu, Alyce to napraví, chlapče, to bych se divila, kdyby ne.“

Arya nikdy neviděla, že by se Gendry tak hrozně červenal. „Sedmikrásko, nech Býka na pokoji, je to dobrý hoch,“ řekl jí Tom Sedmistruna. „Jediné, co od tebe potřebujeme, jsou postele na noc.“

„Mluv za sebe, zpěváku.“ Anguy projel rukama po těle urostlé mladé děvečky stejně pihaté, jako byl sám.

„Postele máme,“ řekla rudovlasá Sedmikráska. „U Broskvičky jich nikdy nebyl nedostatek. Ale nejdřív si všichni vlezete do kádě. Když ta vaše cháska nocovala pod mojí střechou posledně, nechali jste tu svoje blechy.“ Strčila Zelenovouse do hrudi. „A ty tvoje byly zelené. Chcete jídlo?“

„Kdybys pro nás mohla nějaké vyšetřit, neřekneme ne,“ připustil Tom.

„Kdy tys něco odmítl, Tome?“ houkla na něj žena. „Pro tvoje přátele opeču nějaké skopové a tobě připravím starou vysušenou krysu. Je to víc, než si zasluhuješ, ale když mi zazpíváš písničku či dvě, možná se nechám obměkčit. Víš přece, že mám dobré srdce. Tak pojďte, hoši, pojďte. Cass, Lanno, postavte kotle na oheň. Jyzene, pomoz mi sundat z nich ty hadry, budeme je muset vyvařit.“

Sedmikráska dostála svým výhrůžkám. Arya se pokoušela vysvětlit jim, že se koupala v Žaludohradu, a to dvakrát, před necelými čtrnácti dny, ale rudovlasá žena o tom nechtěla ani slyšet. Dvě děvečky ji přes všechny její protesty vynesly nahoru a cestou se mezi sebou dohadovaly, zda je to děvče, nebo kluk. Ta, která se jmenovala Helly, vyhrála, a tak musela ta druhá přinést horkou vodu a vydrhnout Arye záda tuhým ježatým kartáčem, kterým jí málem sedřela kůži. Pak jí ukradly všechny šaty, co jí dala paní z Malolesa, a oblékly ji jako jednu ze Sansiných panenek do lnu a krajek. Teprve když s ní skončily, mohla jít dolů a najíst se.

Když ve svých pitomých holčičích šatech usedla ke stolu v jídelně, vzpomněla si, co ji učil Syrio Forel o tom, jak se má dívat a vidět, co má kolem sebe. Když se podívala, uviděla víc obsluhujících děveček, než o kolik by mohla jakákoli hospoda stát, a většina z nich byla mladá a pohledná. A když padl soumrak, k Broskvičce se začalo trousit množství mužů, kteří však v jídelně dlouho nesetrvali, dokonce ani když Tom sundal ze zad svoji citeru a začal zpívat „Šest panen v jezírku“. Dřevěné schody vedoucí do patra byly staré, příkré a hlasitě praskaly, kdykoli si některý z mužů odváděl dívku nahoru. „Vsadila bych se, že tohle je bordel,“ pošeptala Gendrymu.

„Vždyť já ani nevím, co to bordel je.“

„Já to ale vím,“ trvala na svém. „Je to jako hospoda, ale prodávají tam děvčata.“

Opět se začal červenat. „Co tady v tom případě děláš ty?“ dožadoval se. „Každý přece ví, že bordel není místo vhodné pro nějakou zatracenou urozenou paní.“

Jedna z dívek se posadila na lavici vedle něho. „Kdo je tady urozená paní? Ta malá hubená?“ Podívala se na Aryu a zasmála se. „V tom případě jsem já králova dcera.“

Arya věděla, že ji dívka uráží. „To nejsi.“

„Možná opravdu jsem.“ Když dívka pokrčila rameny, z jednoho jí sklouzly šaty. „Říkají, že se král Robert vyspal s mojí matkou, když se tady schovával, tehdy před bitvou. Ne že by neměl taky všechna ostatní děvčata, ale Leslyn říká, že moje máma se mu líbila nejvíc ze všech.“

Ta dívka má vlasy jako starý král, pomyslela si Arya; objemnou hustou houštinu, černou jako uhel. To ale nic neznamená. Gendry má taky takové vlasy. Spousta lidí má černé vlasy.

„Jmenuju se Zvonička,“ řekla dívka Gendrymu. „Na památku té bitvy. Vsadila bych se, že ty bys pro mě taky mohl zacinkat na svůj zvoneček. Chtěl bys?“

„Ne,“ odpověděl nabručeně.

„Já bych se vsadila, že chtěl.“ Přejela mu rukou po paži. „Pro přátele Thorose a bleskurychlého lorda jsem zadarmo.“

„Řekl jsem ne!“ Gendry prudce vstal a odešel od stolu ven do noci.

Zvonička se otočila k Arye. „On nemá rád děvčata?“

Arya pokrčila rameny. „Jen je prostě hloupý. Rád leští přilby a buší do mečů kladivy.“ „Ach tak.“ Zvonička si vytáhla šaty zpátky na rameno a šla si promluvit s Jankem Štístkem. Netrvalo dlouho a seděla mu na klíně, chichotala se a popíjela víno z jeho poháru. Zelenovous měl dvě děvčata, každou na jednom koleni, Anguy se vytratil se svou pihovatou dívkou, a Citroš byl taky pryč. Tom Sedmistruna seděl u ohně, zpíval „Panny, které kvetou zjara“ a Arya usrkávala z poháru víno ředěné vodou, které jí nalila rudovlasá žena, a naslouchala. Na druhé straně náměstí hnili ve svých klecích mrtví muži, ale U Broskvičky se všichni veselili. Až na to, že se jí zdálo, že někteří z nich se smějí příliš nuceně.

Byla by to chvíle jako stvořená k tomu, aby se vyplížila do noci a ukradla si koně, jenže nevěděla, zda by jí to bylo něco platné. Mohla by odjet nanejvýš k městské bráně. Kapitán by mě nikdy nenechal projet, a i kdyby to udělal, Harwin by se rozjel za mnou, nebo možná ten Lovec se svými psy. Říkala si, kéž by tak měla mapu, aby viděla, jak daleko je Kamenné septum od Řekotočí.

Než svůj pohár vyprázdnila, už zívala. Gendry se dosud nevrátil. Tom Sedmistruna zpíval „Dvě srdce, která bijí jako jedno“ a na konci každé sloky políbil jinou dívku. V koutě u okna seděli Citroš a Harwin a tichými hlasy si povídali s rudovlasou Sedmikráskou.

„… strávila noc v Jaimeho cele,“ slyšela rudovlasou ženu říkat. „Ona a to její děvče, to, co zabilo Renlyho. Všichni tři dohromady, a když přišlo ráno, lady Catelyn mu z lásky darovala svobodu.“ Zasmála se hrdelním smíchem.

To není pravda, pomyslela si Arya. To by nikdy neudělala. Cítila smutek, hněv a osamělost, všechno najednou.

Na lavici vedle ní se posadil jakýsi starý muž. „Heleďme, jaká tu sedí pěkná malá broskvička.“ Jeho dech páchl téměř stejně odporně jako mrtví muži v klecích a jeho malá prasečí očka po ní hladově přejížděla nahoru a dolů. „Má moje sladká broskvička nějaké jméno?“

Na půl zabušení srdce zapomněla, kým by měla být. Nebyla žádnou broskvičkou, ale nemohla být ani Aryou Stark, ne pro nějakého páchnoucího opilce, kterého neznala. „Jsem…“

„Je to moje sestra.“ Gendry položil starému muži ruku na rameno a stiskl je. „Nech ji na pokoji.“ Muž se otočil, připravený pustit se do hádky, ale když uviděl, jak je Gendry velký, raději si to rozmyslel. „Tvoje sestra, říkáš? Co jsi to v tom případě za bratra? Já bych svoji sestru k Broskvičce nikdy nepřivedl, to tedy ne.“ Vstal z lavice a s reptáním se vzdálil, aby si našel nějakou ochotnější přítelkyni.

„Proč jsi to řekl?“ naježila se Arya. „Ty přece nejsi můj bratr.“

„To je pravda,“ odsekl nahněvaně. „Jsem až příliš prostého původu, než abych mohl být spřízněný s urozenou milostpaní.“

Aryu zaskočil hněv v jeho hlase. „Já to tak nemyslela.“

„Ale myslela.“ Posadil se k ní na lavici, s pohárem vína v ruce. „Jdi pryč. Chci si v klidu vypít svoje víno. Pak možná půjdu vyhledat tu černovlasou dívku a zacinkám pro ni na zvoneček.“

„Ale…“

„Řekl jsem jdi pryč, Moje paní.“

Arya se otočila a nechala ho tam. Je to hloupý kluk, bastard s býčí hlavou, nic jiného. Ať si zvoní všemi zvonečky, co chce, ji to nezajímá.

Jejich spací komora byla až na vrcholu schodiště, pod samými okapy. Možná sice U broskvičky nebyl nedostatek postelí, ale pro takové jako oni tam byla volná jen jedna. Že to ale byla velká postel, vyplňovala celou místnost, jen tak tak se do ní vešla, a zatuchlá, slámou vycpaná matrace vypadala dostatečné rozměrná, aby se na ni vešli všichni do jednoho, i když ji teď měla jen pro sebe. Její šaty visely z kolíčku na zdi, mezi Gendryho věcmi a Citrošovými, Arya si svlékla len a krajky, přetáhla si přes hlavu tuniku, vylezla si na postel a zavrtala se pod pokrývky. „Královna Cersei,“ pošeptala do polštáře. „Král Joffrey, ser Ilyn, ser Meryn. Dunsen, Raff a Polliver. Lechtač, Ohař a ser Gregor Hora.“ Někdy ráda míchala pořadí jmen. Pomáhalo jí to zapamatovat si, kdo ti lidé jsou a co udělali. Možná už jsou někteří z nich mrtví, pomyslela si. Možná někde visí v železných klecích a vrány jim klovou oči.

Spánek se dostavil ihned, jakmile zavřela očí. Té noci se jí zdálo o vlcích, plížících se vlhkým lesem, kde byl vzduch prosycený hutným pachem deště, tlení a krve. Byly to však dobré pachy a Arya věděla, že se nemá čeho bát. Byla silná, rychlá a divoká, a měla kolem sebe svou smečku, svoje bratry a sestry. Uštvali spolu vyděšeného koně, vyrvali mu hrdlo a hodovali, A když mezi mraky vysvitl měsíc, zvrátila hlavu dozadu a zavyla.

Jenže když přišel den, probudila se do štěkotu psů.

Posadila se a zeširoka zívla. Gendry se vrtěl po její levici a Citroš Citrónový plášť hlasitě chrápal z její pravé strany, ale štěkání zvenčí všechny ostatní zvuky přehlušilo. Tam venku je snad polovina stovky psů. Vyškrábala se zpod pokrývek a přeskočila přes Citroše, Toma i Janka Štístka k oknu. Když otevřela okenice dokořán, dovnitř zavanul vítr, který s sebou přinesl vlhko a chlad. Venku byl šedivý, zatažený den. Psi na náměstí dole pod ní štěkali, pobíhali v kruzích, vrčeli a vyli. Byla jich tam celá smečka, velkých černých mastifů, štíhlých vlkodavů, černobílých ovčáckých psů a dalších, které Arya neznala, chundelatých žíhaných bestií s dlouhými žlutými zuby. Mezi hospodou a fontánou seděl obkročmo na koních tucet jezdců, dívali se, jak měšťané otvírají klec tlustého muže a tahají ho za ruce, dokud se jeho napuchlá mrtvola nevyvalila na zem. Psí se na něj okamžitě vrhli, začali rvát z kostí kusy masa.

Arya slyšela, jak se jeden z jezdců směje. „Tady máš svůj nový hrad, ty proklatý lannisterský bastarde,“ řekl. „Pro takové halamy jako ty je trochu těsná, ale my už tě dovnitř nějak vmáčkneme, neměj strach.“ Zajatec vedle něho seděl nehybný, se smyčkami konopného provazu těsně utaženými kolem zápěstí. Někteří z měšťanů po něm házeli hnůj, ale on se ani nehnul. „Shniješ v té kleci,“ volal na něj jeho věznitel. „Vrány ti vyklovou oči, zatímco my utratíme všechno tvoje lannisterské zlato! A až s tebou vrány skončí, pošleme to, co z tebe zbude, tvému proklatému bratrovi. Třebaže pochybuju, že tě pak pozná.“

Hluk probudil polovinu Broskvičky. Gendry se vmáčkl do okna vedle Aryi a Tom se postavil za ně, nahý jako v den, kdy přišel na svět. „Co má znamenat všechen ten zatracený hluk?“ stěžoval si Citroš z postele. „Člověk se sakra chce aspoň jednou pořádně vyspat.“

„Kde je Zelenovous?“ zeptal se ho Tom.

„V posteli se Sedmikráskou,“ odpověděl Citroš. „Proč?“

„Raději ho najdi. Střelce taky. Šílený lovec se vrátil. Přivezl s sebou dalšího muže do klece.“ „Lannistera,“ řekla Arya. „Slyšela jsem ho, jak říká Lannister.“

„Oni chytili Králokata?“ chtěl vědět Gendry.

Vržený kámen zasáhl zajatce dole na náměstí do spánku, přiměl ho otočit hlavu. Ne, není to Králokat, pomyslela si Arya, když spatřila jeho tvář. Bohové přece jen vyslyšeli její modlitby.

JON

Ráno, když divocí vyváděli svoje koně z jeskyně, nebylo po Duchovi nikde ani stopy. Porozuměl tomu, co jsem mu říkal o Černém hradu? Jon se nadechl ostrého ranního vzduchu a dovolil si doufat. Východní obloha byla nad čárou obzoru jemně růžová a o něco výš bledě šedivá. Na jihu stále visel Meč jitra, s jasnou bílou hvězdou ve své rukojeti zářící jako démant v úsvitu, ale čerň a šeď temných lesů kolem nich se znovu měnily v zelenou, zlatou, červenou a rezavou. A nad vysokými borovicemi, duby, jasany a strážními stromy se zvedala Zeď, jejíž bledý led se leskl pod prachem a hlínou, které poďobaly její tvář.

Magnar poslal tucet mužů na západ a další tucet na východ, aby vyšplhali na nejvyšší kopce, které budou schopni nalézt, a pátrali po jakýchkoli známkách výskytu průzkumníků v lesích nebo jezdců nahoře na ledové hradbě. Thennové nesli bronzem opásané válečné rohy, aby na ně zatroubili varovný signál, kdyby spatřili kohokoli z Hlídky. Ostatní divocí se zařadili za Jarla, Jon a Ygritte s nimi. Pro mladého nájezdníka měla přijít hodina jeho slávy.

O Zdi se často říkalo, že se zvedá do výše sedmi stovek stop, ale Jarl našel místo, kde byla jak vyšší, tak nižší. Před nimi se led zvedal zpoza stromů jako nějaký obrovitý útes korunovaný větrem vytesaným cimbuřím, které se tyčilo přinejmenším osm stovek stop vysoko, na některých místech možná dokonce i devět. Jenže když přijeli blíž, Jon si uvědomil, jak je to klamné. Kdekoli to bylo možné, nechal Brandon Stavitel položit obrovité základové bloky podél výšin, a právě tady se zvedaly ze země divoké, rozeklané kopce.

Jednou slyšel, jak jeho strýc Benjen říká, že Zeď je na východ od Černého hradu jako meč, ale na západ spíš jako had. Měl pravdu. Ledová stěna se táhla přes rozlehlý hrbolatý kopec, nořila se do údolí, běžela po vrcholu rozeklaného pahorku, znovu se nořila do údolí ještě hlubšího, a pak se zvedala výš a výš, přeskakovala z jednoho kopce na druhý tak daleko, kam až oko dohlédlo, směrem k hornatému západu.

Jarl se rozhodl, že se pokusí zdolat led v oblasti pahorku. Tady, třebaže se vrchol Zdi tyčil osm stovek stop nad podlahou lesa, tvořily dobrou třetinu její výšky hlína a kámen místo ledu. Svah byl pro jejich koně příliš příkrý, šplhalo se na něj téměř stejně obtížně jako na Pěst Prvních lidí, ale stále to bylo mnohem snazší než vystupovat po holé kolmé tváři Zdi samé. A pahorek byl navíc hustě zalesněný, nabízel snadný úkryt. Kdysi bratři v černém vycházeli každý den se sekerami, aby vysekávali keře přerůstající do pásu prázdného prostranství mezi Zdí a lesem, jenže ty dny byly dávnou minulostí a les tady rostl až k ledu.

Zdálo se, že bude vlhký, studený den, a ještě vlhčí a studenější byl vedle Zdi, pod všemi jejími tunami ledu. Čím blíže se ocitali, tím víc se Thennové drželi vzadu. Oni nikdy předtím Zeď neviděli, dokonce ani magnar, uvědomil si Jon. Děsí je. V Sedmi královstvích se říkalo, že Zeď značí konec světa. Pro ně to platí taky. Všechno záleželo jen na tom, kde stojíte.

A kde stojím já? Jon to nevěděl. Aby mohl zůstat s Ygritte, musel by se stát divokým srdcem i duší. Kdyby ji opustil, aby se vrátil ke své povinností, magnar by jí mohl vyříznout srdce z těla. A kdyby ji vzal s sebou… za předpokladu, že by šla, čímž si nebyl ani zdaleka jistý… nu, sotva by si ji mohl přivést do Černého hradu, aby tam s ním žila mezi bratry. Dezertér a divoká žena nemohli očekávat žádné uvítání nikde v Sedmi královstvích. Mohli bychom se vypravit hledat Gendelovy děti. Třebaže ty by nás spíš snědly, než by nás přijaty mezi sebe.

Jarlovy jezdce Zeď neděsila, jak si Jon všiml. Dělali to už předtím, každý z nich. Když sesedli pod pahorkem, Jarl vyvolal jména a jedenáct se jich shromáždilo kolem něho. Všichni byli mladí, nejstaršímu nemohlo být víc než pětadvacet, a dva byli dokonce ještě mladší než Jon. Každý byl ale štíhlý a pevný; oplývali šlachovitou silou, která mu připomněla Kamenohada, bratra, jehož poslal Půlruký pryč, když jim byl v patách Chřestivá košile.

Ve stínu Zdi se divocí připravili, omotali si kolem jednoho ramene a přes hrudníky silné smyčky konopného provazu a zašněrovali si zvláštní boty z vláčné srniny. Ty boty měly hroty vyčnívající z prstů; železo pro Jarla a dva další, pro některé bronz, ale většinou špičaté kosti. Na jednom boku jim visela malá kladívka s kamennými hlavicemi, na druhém kožený měšec plný kolíků. Jako ledové sekery jim měla posloužit paroží s naostřenými hroty, připevněná pruhy kůží k dřevěným topůrkům. Jedenáct lezců se rozdělilo do tří skupin po čtyřech; Jarl byl dvanáctým mužem. „Mance slíbil meč každému muži ze skupiny, která se dostane na vrchol jako první,“ řekl jim. Jeho dech se srážel v chladném ranním vzduchu. „Budou to jižanské meče z hradní kovárny. A taky složí píseň, ve které zazní vaše jména. Co víc by si mohl svobodný člověk přát? Nahoru, a ostatní ať vezmou Jiní!“

Jiní ať je vezmou všechny, pomyslel si Jon, když se díval, jak se škrábou vzhůru po příkrém svahu pahorku a mizí mezí stromy. Nebylo by to poprvé, co divocí zlezli Zeď, ba dokonce ani postoprvé. Patroly narazily na lezce dvakrát třikrát za rok, a průzkumníci někdy nacházeli dole pod Zdí rozbitá mrtvá těla těch, co spadli. Podél východního pobřeží si nájezdníci nejčastěji stavěli čluny, aby proklouzli přes Tulení záliv. Na západě sestupovali do černých hlubin Strže, kterými obcházeli kolem Stínové věže. Ale jediný způsob jak zdolat Zeď bylo přelézt přes ni, a mnoha nájezdníkům se to podařilo. Mnohem méně se jich však vrátilo, pomyslel si s určitým zadostiučiněním. Lezci museli nechat svá zvířata za sebou, a mnoho mladších, méně zkušených nájezdníků začínalo na druhé straně tím, že se pokoušeli zmocnit prvních koní, na které narazili. Tehdy se obvykle zvedl velký poprask, vylétli havrani se vzkazy a často je Noční hlídka uštvala a pověsila, než se stačili dostat nazpět se svou kořistí a ukradenými ženami. Jon věděl, že Jarl tuhle chybu neudělá, ale divil se, co Styr. Magnar je především vladař, ne nájezdník. Možná nebude vědět, jak se ta hra hraje.

„Tamhle jsou,“ řekla náhle Ygritte a Jon vzhlédl a spatřil prvního lezce, který se vynořil nad vrcholky stromů. Byl to Jarl. Našel si vysokou šikmou borovici, která se svažovala směrem ke Zdi, a odvedl svoje muže vzhůru po jejím kmeni, aby měli náskok před ostatními. Nikdy jsme neměli dopustit, aby se dřevo přikradlo tak blízko. Jsou už tři stovky stop vysoko, a to se ještě nedotkli ledu.

Díval se, jak se divoký opatrně přesouvá ze stromu na Zeď, jak si vysekává úchytku krátkými ostrými údery své ledové sekery, pak se přehoupává na led. Provazem kolem pasu byl připoután ke druhému muži v řadě, který stále ještě vystupoval vzhůru po kmeni. Krok za pomalým krokem se Jarl pohyboval výš, svými botami s hroty si vykopával úchytky pro nohy na místech, kde se žádné přirozené nedaly najít. Když byl deset stop nad vrcholkem stromu, zastavil se na úzké ledové římse, zavěsil si sekeru k pasu, vytáhl kladivo a vehnal do štěrbiny železný kolík. Na Zeď za ním se už přesunul druhý muž, zatímco třetí se škrábal k vrcholku stromu.

Druhé dvě skupiny neměly štěstí na takto příhodně umístěné stromy, které by jim ušetřily kus výstupu po ledu, a netrvalo dlouho a Thennové se začali divit, kam se poděli, Jarlova skupina byla už celá na Zdi, osmdesát stop vysoko, než se objevili vedoucí lezci obou dalších skupin. Týmy byly rozmístěné dobrých dvacet yardů od sebe, Jarlovi čtyři lezci uprostřed. Po jejich pravici byl tým vedený Griggem Kozou, kterého šlo zezdola snadno rozeznat podle dlouhého světlého copu. Nalevo od Jarla vedl lezce velmi hubený muž jménem Errok.

„Tak pomalu,“ stěžoval si magnar nahlas, když je pozoroval, jak opatrně šplhají vzhůru. „Copak zapomněl na vrány? Měl by šplhat rychleji, jinak nás tu objeví.“

Jon raději držel jazyk za zuby. Až příliš dobře si pamatoval Křivolaký průsmyk a výstup za svitu měsíce, který vykonal s Kamenohadem. Té noci snad půltuctukrát spolkl srdce strachy a nakonec ho strašlivě bolely ruce i nohy a prsty měl napolo zmrzlé. A to byl kámen, ne led. Kámen byl pevný. Led byl zrádná látka i v těch nejlepších časech a v den jako tento, kdy Zeď plakala, stačilo teplo lezcovy ruky k tomu, aby ji rozpouštělo. Velké bloky možná byly uvnitř ztvrdlé jako skála, ale jejich vnější povrch byl kluzký, dolů stékaly potůčky vody a tam, kde se dovnitř dostal vzduch, číhaly kusy zvětralého ledu. Ať jsou tihle divocí jacíkoli, jsou odvážní.

Na druhé straně doufal, že Styrovy obavy budou opodstatněné. Jestli jsou bohové dobří, půjde kolem patrola a učiní tomu rázný konec. „Žádná zeď tě neudrží v bezpečí.“ řekl mu jednou jeho otec, když spolu kráčeli po hradbách Zimohradu. „Zeď je jen tak silná jako muži, kteří ji brání.“ Divocí mohli mít stovku a dvacet mužů, ale čtyři obránci by stačili k tomu, aby je několika dobře mířenými šípy a možná vědrem kamenů zahnali.

Žádní obránci se však neobjevili; ani čtyři, ba dokonce ani jeden. Slunce šplhalo po obloze a divocí šplhali vzhůru po Zdi, Jarlovi čtyři lezci zůstávali o hodný kus cesty před ostatními, a to až do poledne, kdy narazili na oblast špatného ledu. Jarl přehodil svůj provaz kolem větrem vyhlodané ledové vížky a používal ji k podpírání své váhy, když se celá ta rozeklaná věc najednou utrhla a začala se řítit dolů i s ním. Tři muže pod ním bombardovaly kusy ledu velké jako lidská hlava, ale oni se pevně drželi svých úchytek, dokud se Jarl s prudkým škubnutím nezastavil na konci provazu.

Než jeho skupina napravila tuto nepřízeň osudu, Grigg Koza je téměř dostihl, Errokovi čtyři muži zůstávali hodně vzadu. Stěna, po které šplhali, vypadala hladká a bez dolíků, pokrytá vrstvou roztátého ledu, která se na místech, kde na ni dopadalo slunce, mokře leskla. Griggova oblast byla tmavší na pohled, s mnohem více narušenými místy; dlouhými vodorovnými římsami tam, kde byl blok nedokonale umístěn na blok pod ním, s průrvami a štěrbinami, ba dokonce s komíny podél kolmých spojů, kde vítr a voda vyhlodaly díry dost velké na to, aby se tam ukryl člověk.

Jarl brzy opět vedl svou skupinu vzhůru. Jeho a Griggovi muži se pohybovali téměř bok po boku, Errokovi padesát stop pod nimi. Sekery z paroží odlamovaly a sekaly led, posílaly dolů spršky třpytivých střepin snášejících se v kaskádách na stromy. Kamenná kladiva zarážela kolíky hluboko do ledu, aby posloužily jako kotviště pro lana; železné kolíky jim došly, než byli v polovině výstupu vzhůru, a potom už lezci používali jen rohy a naostřené kosti. Kopali, znovu a znovu zaráželi hroty svých bot do tvrdého nepoddajného ledu, aby udělali jedinou úchytku. Už musí mít naprosto necitlivé nohy, pomyslel si Jon ve čtvrté hodině jejich výstupu. Jak dlouho to ještě mohou vydržet? Díval se, stejně nepokojný jako magnar, a naslouchal, zda neuslyší vzdálené zatroubení thennského válečného rohu. Rohy však zůstaly zticha a nikde nebylo ani stopy po mužích Noční hlídky.

Do šesté hodiny se Jarl opět dostal o kus cesty před Grigga Kozu a jeho muži rozšiřovali rozestupy mezi sebou. „Ten Manceho miláček asi hrozně touží po svém meči,“ poznamenal magnar, když se s očima zastíněnýma dlaní díval do slunce. Stálo vysoko na obloze a horní třetina Zdi byla zdola křišťálově modrá, třpytila se tak oslnivě, až to bodalo do očí, když se na ni člověk díval, Jarlovi i Griggovi muži se v té záři dočista ztratili, třebaže Errokův tým byl stále ve stínu. Místo aby postupovali přímo vzhůru, pohybovali se bočně ve výši zhruba pěti stovek stop a mířili ke komínu. Jon se díval, jak se sunou po ledu, když tu uslyšel zvuk - náhlé prask, které jako by se převalilo přes led, následované poplašným výkřikem. A pak už byl vzduch plný ledových úlomků, výkřiků i padajících mužů, protože od Zdi se uloupla vrstva ledu stopu silná a padesát stop široká a začala se s rachotem řítit dolů, smetající a drtící všechno před sebou. Některé z kusů se dokonce přikutálely až mezi stromy na samém úpatí pahorku. Jon popadl Ygritte a strhl ji na zem, aby ji zaštítil svým tělem, a jednoho z Thennů zasáhl do obličeje kus, který mu rozbil nos.

Když se pak podívali vzhůru, Jarl a jeho tým byli pryč. Muži, lana, bodce, všechno zmizelo; nad výškou šesti set stop nezůstalo vůbec nic. Jen rána ve Zdi zela tam, kde ještě před jedním zabušením srdce viseli lezci, a led uvnitř byl hladký a bílý jako naleštěný mramor a leskl se na slunci. Hluboko, hluboko dole byla slabá rudá šmouha tam, kde se někdo roztříštil o ledový výstupek.

Zeď ochraňuje sama sebe, pomyslel si Jon, když zvedal Ygritte na nohy. Našli Jarla ve stromě, nabodnutého na rozštípnutou větev a stále přivázaného ke třem dalším mužům, kteří leželi zlámaní pod ním. Jeden byl stále naživu, ale nohy a páteř měl roztříštěné a většinu žeber taky. „Milost,“ zašeptal, když přišli k němu. Jeden z Thennů mu rozbil hlavu velkým kamenným palcátem. Magnar vydal příkazy a jeho muži začali shromažďovat palivo na pohřební hranici.

Mrtví ještě hořeli, když Grigg Koza dosáhl vrcholu Zdi. Než se k nim připojil Errok se svými muži, z Jarla a jeho skupiny nezůstalo nic než kosti a popel.

Začalo zapadat slunce, a tak lezci neztráceli čas. Rozvinuli dlouhé smyčky provazů, které si předtím omotali kolem hrudníků, svázali je všechny dohromady a hodili jeden konec dolů. Pomyšlení, že bude muset šplhat pět set stop nahoru po provaze, naplnilo Jona strachem, ale Mance měl lepší plán. Nájezdníci, které nechal Jarl dole, vybalili obrovský žebřík s příčkami z tkaného konopí silnými jako mužská paže a přivázali ho k provazu. Errok, Grigg a jejich muži zamručeli a zatáhli, vytáhli jej nahoru, připevnili na vrchol, pak spustili lano znovu, aby vytáhli další žebřík. Dohromady jich bylo pět.

Když byly všechny žebříky na místě, magnar vydal strohý příkaz ve starém jazyce a pět z jeho Thennů začalo vystupovat nahoru. Dokonce ani po žebřících to nebyl snadný výstup. Ygritte se na ně dívala, jak zápolí s provazovými příčkami. „Jak já tuhle Zeď nenávidím,“ řekla tichým nahněvaným hlasem. „Cítíš taky, jak je studená?“

„Je postavená z ledu,“ poznamenal Jon.

„Ty nevíš nic, Jone Sněhu. Tahle zeď je z krve.“

Ani čtyři smrti jí dosud nestačily. Do západu slunce si spadli z žebříků pro smrt další dva z Thennů, ale ti byli poslední. Bylo blízko k půlnoci, když dosáhl vrcholu Jon. Na obloze už zase svítily hvězdy a Ygritte vedle něho se po výstupu celá třásla. „Málem jsem spadla,“ řekla se slzami v očích. „Dvakrát. Třikrát. Zeď se mě snažila setřást, cítila jsem to.“ Jedna ze slz jí vytryskla a pomalu jí stékala dolů po tváři.

„To nejhorší je za námi,“ Jon se snažil, aby to znělo sebejistě. „Neměj strach.“ Pokusil se položit jí paži kolem ramen.

Ygritte ho udeřila plochou dlaně do hrudi, tak prudce, že ho to zabolelo dokonce i přes vrstvy vlny, kroužkové zbroje a vařené kůže. „Já jsem neměla strach. Ty nevíš nic, Jone Sněhu.“

„Proč tedy pláčeš?“

„To není strachy!“ Divoce dupla do ledu patou, až ho kousek vysekla. „Pláču proto, že jsme nenašli Roh zimy. Otevřeli jsme polovinu stovky jeskyní a vypustili jsme do světa všechny zlé duchy, ale nikde jsme nenašli Joramunův roh, abychom tuhle proklatou studenou věc strhli!“

JAIME

Ruka mu hořela. Stále, stále, dlouho poté co uhasili pochodeň, kterou mu opálili krvavý pahýl, celé dny poté, stále cítil oheň probodávající mu ruku až nahoru a prsty svíjející se v plamenech, prsty, které už neměl.

Utržil zranění už předtím, ale nikdy nic ani zdaleka podobného tomuhle. Vůbec netušil, že může existovat tak strašlivá bolest. Někdy, nezvány, mu vytryskly ze rtů staré modlitby, modlitby, které se naučil ještě jako dítě a od té doby si na ně nevzpomněl, modlitby, které se poprvé modlil společně s Cersei klečící vedle něho v septu v Casterlyově skále. Někdy dokonce plakal, dokud neuslyšel, jak se mu smějí. To mu vysušilo oči a umrtvilo srdce a on se modlil, aby horečka spálila všechny jeho slzy. Teď už vím, jak se cítil Tyrion pokaždé, když jsem se mu posmíval.

Když spadl podruhé ze sedla, přivázali ho těsně k Brienne z Tarthu a přiměli ho opět se s ní dělit o jednoho koně. Jednoho dne je místo zády k hrudi přivázali obličeji proti sobě. „Milenci,“ povzdechl si nahlas Střapáč. „A jaký je na ně rozkošný pohled! Bylo by kruté rozdělovat od sebe dobrého rytíře a jeho paní.“ Pak se zasmál nahlas svým vysokým ječivým smíchem a zvolal: „Ba, jenže který z nich je rytíř a který jeho paní?“ Kdybych měl svoji ruku, hned by ses to dozvěděl, pomyslel si Jaime. Paže ho bolely a nohy měl necitlivé od těsně utažených provazů, ale zakrátko už na tom nezáleželo. Jeho svět se scvrkl na mučivě bolestivé pulzování ve fantómové ruce a na Brienne přitisknutou k němu. Alespoň mě zahřívá, utěšoval se v duchu, třebaže dívčin dech páchl stejně odporně jako jeho.

Jeho ruka byla stále mezi nimi, Urswyck mu ji pověsil kolem krku na provaz, takže mu visela dole na hrudi a pleskala Brienne do prsou, zatímco Jaime chvílemi ztrácel a opětovně nabýval vědomí. Pravé oko měl napuchlé a zavřené od zanícené rány na čele, kde ho Brienne sekla během souboje, ale ruka ho bolela mnohem víc. Z pahýlu prosakovala krev smíšená s hnisem, avšak chybějící ruka ho zabolela pokaždé, když kůň udělal krok.

Hrdlo měl tak vyschlé, že nebyl schopen nic pozřít, ale pil alespoň víno, když mu je dali, a vodu, když byla vším, co mu nabídli. Jednou mu podali pohár s jakousi tekutinou a on ji začal okamžitě hltavě polykat, celý roztřesený. Chrabří kumpáni se dali do smíchu tak hlasitého a drsného, že to rvalo uši. „Piješ koňské chcánky, Králokate,“ zařval na něj Rorge. Jaime měl takovou žízeň, že je přesto vypil. Jen aby je po chvíli celé černé zase vydávil. Přikázali Brienne omýt mu zvratky z vousu, stejně jako ji nutili omývat ho pokaždé, když se znečistil v sedle.

Jednoho vlhkého chladného rána, když se cítil nepatrně lépe, zmocnilo se ho šílenství, sáhl levou rukou po Dornově meči a neohrabaně jej vytáhl z jeho pochvy. Ať mě zabije, pomyslel si, alespoň zemřu v boji, s mečem v ruce. Jenže to ničemu neposloužilo. Střapáč před ním hopkal z nohy na nohu a hbitě uskakoval stranou, zatímco Jaime po něm marně sekal. Nevyvážený se zapotácel dopředu a divoce po bláznovi máchl, ale Střapáč se otočil, uklonil se a uhnul. To už se Jaimeho marnému úsilí zasáhnout ho řehtali všichni Drancíři do jednoho. Když zakopl o kámen a zvrátil se na kolena, blázen k němu přiskočil a vlepil mu vlhký polibek na temeno hlavy.

Nakonec Rorge odstrčil Štrapáce stranou a vykopl meč z Jaimeho slabých prstů. „To bylo zábavné, Kjálokate,“ řekl Vargo Hoat, „ale jestli to škušíš znovu, useknu ti djuhou ruku, nebo možná chodidlo.“

Potom ležel na zádech, upíral oči do noční oblohy a snažil se nevnímat bolest, která vyšlehla vzhůru jeho pravou rukou pokaždé, když jí pohnul. Ta noc byla podivně krásná. Měsíc byl nádherným srpkem, a měl dojem, že nikdy předtím neviděl tolik hvězd pohromadě. Králova koruna byla v zenitu, a viděl vzpínajícího se Hřebce a o kus dál Labuť. Měsíční panna, plachá jako vždy, se napolo skrývala za vysokou borovicí. Jak může být noc tak krásná? ptal se sám sebe. A proč by hvězdy měly shlížet dolů na takového, jako jsem já?

„Jaime,“ zašeptala Brienne, tak slabě, že si nejdřív myslel, že se mu to jen zdálo. „Jaime, co to děláš?“

„Umírám,“ zašeptal na ni v odpověď.

„Ne,“ řekla, „ty musíš žít.“

Nejraději by se dal do smíchu. „Přestaň mi říkat, co mám dělat, děvče. Já si umřu, kdy budu chtít.“

„To jsi takový zbabělec?“

To slovo ho šokovalo. Byl Jaime Lannister, rytíř Královské gardy, byl Králokat. Žádný člověk se nikdy neodvážil nazvat ho zbabělcem. Jinými nadávkami ho častovali, to ano: křivopřísežník, lhář, vrah. Říkali o něm, že je krutý, zrádný, bezohledný. Ale nikdy že je zbabělec. „Co jiného mohu udělat než zemřít?“

„Žít,“ odpověděla, „žít a bojovat a pomstít se.“ Řekla to ale příliš nahlas. Rorge uslyšel její hlas, i když nerozlišil slova. Přišel k ní, surově do ní kopl a okřikl ji, ať drží ten svůj proklatý jazyk za zuby, jestli o něj nechce přijít.

Zbabělec, pomyslel si Jaime, když se Brienne snažila utlumit svoje steny. Že bych jím opravdu byl? Vzali mi ruku, kterou bojuji. Bylo to všechno, čím jsem byl, rukou s mečem? Bohové, buďte dobří, je to tak?

Děvče mělo pravdu. Nemohl zemřít. Cersei na něho čekala. Bude ho potřebovat. Taky Tyrion, jeho malý bratr, který ho miloval navzdory tomu, jak se k němu často choval. A jeho nepřátelé čekali taky; Mladý vlk, který ho porazil v Šeptajícím lese a pozabíjel muže kolem něho, Edmure Tully, který ho držel ve tmě a v řetězech, všichni Chrabří kumpáni.

Když přišlo ráno, přinutil sám sebe něco pojíst. Nabídli mu ovesnou kaši, žrádlo pro koně, ale on se přiměl spolknout každou lžíci. Jedl dokonce i večer a pak příštího dne. Žít, říkal sám sobě neúprosně, když měl pocit, že se z kaše zadusí, žít pro Cersei, žít pro Tyriona. Žít pro pomstu. Lannister vždycky splácí svoje dluhy. Chybějící ruka mu pulzovala bolestí, pálila a bodala. Až přijedu do Králova přístaviště, nechám si vykovat novou, ze zlata, a jednoho dne jí vyrvu Vargu Hoatovi hrdlo.

Dny a noci splývaly v jedno ve změti bolesti. Spal v sedle, přitisknutý k Brienne, s nosem plným zápachu zvedajícího se z tlející useknuté ruky, a pak v noci ležel na tvrdé zemi, polapen v bdělé noční můře. Třebaže byl zesláblý, přivazovali ho na noc ke stromu. Poskytovalo mu to jistou chladnokrevnou útěchu, když věděl, že dokonce i v takovém stavu z něj mají strach.

Brienne byla vždycky přivázaná vedle něho. Ležela tam ve svých poutech jako velká mrtvá kráva, neříkala ani slovo. To děvče si v sobě vystavělo pevnost. Brzy ji určitě znásilní, ale za jejími hradbami se jí nemohou dotknout. Jeho vlastní hradby však byly strhané. Vzali mu ruku, vzali mu pravou ruku, ve které držíval meč, a bez ní neznamenal nic. Ta druhá mu nebyla k ničemu. Od té doby co se naučil chodit, byla jeho levá ruka pouze štítovou rukou, ničím víc. To pravá ruka ho udělala rytířem; pravá ruka z něj učinila muže.

Jednoho dne zaslechl Urswycka, jak říká něco o Harrenově, a vzpomněl si, že by to měl být cíl jejich cesty. Rozesmál se nahlas, což přimělo Timeona šlehnout ho přes tvář dlouhým tenkým bičem. Rána krvácela, ale vedle své ruky ji téměř necítil. „Čemu ses smál?“ zeptalo se ho děvče šeptem toho večera.

„Harrenov byl místem, kde mi dali můj bílý plášť,“ pošeptal jí v odpověď. „Whentův velký turnaj. Chtěl nám všem ukázat ten svůj velký hrad a svoje krásné syny. Já jim to chtěl taky ukázat. Bylo mi teprve patnáct, ale nikdo by mě neporazil, Aerys mi ale vůbec nedovolil zúčastnit se klání.“ Znovu se zasmál. „Poslal mě pryč. Teď se vracím.“

Uslyšeli ho, jak se směje. Té noci to byl Jaime, kdo schytal kopance a rány. Stěží je cítil, dokud mu Rorge nedupl botou na pahýl, a tehdy omdlel.

Příští noci konečně přišil, tři z těch nejhorších; Střapáč, beznosý Rorge a tlustý Dothrak Zollo, ten, co mu usekl ruku. Zollo a Rorge se dohadovali, kdo na ni půjde jako první, když se k nim blížili; nebylo pochyb o tom, že blázen si ji může vzít až poslední, Střapáč navrhl, že by mohli být první oba a vzít si ji zezadu i zepředu. Zollovi a Rorgemu se ten nápad zamlouval, jenže pak se zase začali hádat o to, kdo dostane předek a kdo zadek.

Zmrzačí ji tady, jenže zevnitř, kde to není vidět. „Děvče,“ pošeptal jí, zatímco Zollo a Rorge si vzájemně nadávali, „nech je vzít si tě, a vyjdeš z toho mnohem snáz. Budeš to mít za sebou rychleji a oni z toho budou mít menší potěšení.“

„Z toho, co jim dám, nebudou mít žádné potěšení,“ zašeptala vzdorovitě.

Hloupé, tvrdohlavé, statečné děvče. Věděl, že když se jim bude vzpírat, nakonec ji zabijí. A co na tom záleží, jestli to udělají? Nebýt té její proklaté umíněnosti, stále bych měl ruku. Přesto slyšel sám sebe, jak jí šeptá: „Dovol jim udělat to a stáhni se do sebe.“ Přesně tohle udělal, když před jeho očima umírali Starkové, lord Rickard škvařící se ve svém brnění, zatímco jeho syn Brandon škrtil sám sebe ve snaze zachránit ho. „Mysli na Renlyho, pokud jsi ho milovala. Mysli na Tarth, na hory a moře, jezera, vodopády, cokoli na tom tvém Safírovém ostrově máte, mysli…“

Jenže Rorge už vyhrál hádku. „Jsi ta nejošklivější ženská, jakou jsem kdy viděl,“ řekl Brienne, „ale nemysli si, že tě nemůžu udělat ještě ošklivější. Líbil by se ti nos, jaký mám já? Vzpírej se mi a máš ho mít. A dvě oči, to je až příliš mnoho. Stačí jediný tvůj výkřik, vydloubnu ti jedno a přiměju tě sežrat ho a pak ti jeden po druhém vyškubu ty tvoje hnusné zuby.“

„Ach, udělej to, Rorge,“ zaprosil Střapáč. „Bez zubů bude vypadat přesně jako moje drahá stará matinka.“ Zachechtal se. „A já vždycky chtěl ošukat moji drahou starou matinku do prdele.“

Jaime se uchechtl. „To je ale legrační blázen. Mám pro tebe hádanku, Štrapáci, Víš, proč bys měl chtít, aby nekřičela? Och, počkat, už vím.“ Chvíli se odmlčel a pak z plných plic vykřikl: „Kvůli SAFÍRŮM!“

Rorge mu s klením znovu dupl na pahýl ruky. Jaime zavyl bolestí. Pamatoval si, že poslední myšlenka, kterou měl, byla nikdy předtím jsem ani netušil, že by mohla existovat taková agónie. Bylo těžké říci, na jak dlouho ztratil vědomí, ale když opět nabyl smyslů, stál nad ním Urswyck a také Vargo Hoat sám. „Nikdo se jí ani nedotkne,“ ječela koza, prskajíc sliny po celém Zollovi. „Ona muší být panna, ty blázně! Stojí za plný pytel šatfírů!“ A od té doby k nim Hoat nechal každou noc postavit stráž, aby je chránil před svými vlastními muži.

Dvě noci uplynuly v tichosti, než děvče konečně sebralo odvahu a zašeptalo: „Jaime? Proč jsi vykřikl nahlas?“

„Myslíš, proč jsem vykřikl ,kvůli safírům'? Přemýšlej, děvče. Copak by tuhle sebranku zajímalo, kdybych byl vykřikl ,znásilňují ji'?“

„Nemusel jsi vykřiknout vůbec.“

„Už tak je dost nepříjemné dívat se na tebe, a to máš nos, obě oči a zuby. Kromě toho jsem chtěl slyšet kozu, jak říká ,šatfírů'.“ Uchechtl se. „Máš štěstí, že jsem takový lhář. Čestný muž by jim o Safírovém ostrově pověděl pravdu.“

„Přesto,“ řekla nakonec, „ti děkuji, pane.“

V jeho chybějící ruce to opět pulzovalo bolestí. Zaskřípal zuby a řekl: „Lannister vždycky splácí svoje dluhy. To bylo za řeku a za ty kameny, co jsi shodila na Robina Rygera.“

Koza chtěl udělat podívanou z toho, jak přivede Králokata na Harrenov, a tak byl Jaime míli od bran hradu přinucen sesednout. Kolem pasu mu utáhli smyčku provazu, a druhou Brienne kolem zápěstí; její konce uvázali k rozsoše sedla Varga Hoata. Potáceli se kupředu bok po boku za Qohořanovým pruhovaným koněm.

Jaimeho udržoval v chůzi hněv. Lněné plátno, kterým byl omotaný jeho pahýl, bylo šedivé a páchlo hnisem a jeho fantómové prsty naříkaly při každém kroku. Jsem silnější, než si myslí, přesvědčoval sám sebe. Stále jsem Lannister. Stále jsem rytíř Královské gardy. Dostane se do Harrenova a pak do Králova přístaviště. Bude žít. A splatím svoje dluhy i s úrokem.

Když se přiblížili k útesovitým hradbám obludného hradu Černého Harrena, Brienne mu stiskla paži. „Tento hrad teď má v držení lord Bolton. Boltonové jsou vazaly Starků.“

„Boltonové stahují své nepřátele z kůže.“ Jaime si o tom seveřanovi pamatoval jen tohle. Tyrion by o lordovi z Hrůzova věděl všechno, co by bylo k vědění, jenže Tyrion byl tisíc líg daleko, s Cersei. Já nemohu zemřít, když Cersei žije, řekl si v duchu. Zemřeme spolu, tak jako jsme se spolu narodili.

Podhradí bylo spáleno na popel a zčernalý kámen, a na břehu jezera, kde pořádal lord Whent v roce falešného jara svůj velký turnaj, tábořilo mnoho mužů a koní. Když procházeli po rozervané zemi, přes Jaimeho rty přelétl hořký úsměv. Přímo na místě, kde kdysi poklekl před králem, aby odříkal svou přísahu, si někdo vykopal odpadní jámu. Nikdy se mi ani nesnilo o tom, jak rychle se sladké změní v trpké. Aerys mne nenechal vychutnat dokonce ani tu jednu noc. Poctil mne a pak na mne plivl.

„Praporce,“ poznamenala Brienne. „Z kůže stažený muž a dvě věže. Vazalové krále Robba. A vidíš? Tam nad strážnicí plápolá jeho zlovlk, šedý na bílém.“

Jaime vyvrátil hlavu vzhůru, aby se podíval. „Máš pravdu, je to ten váš zatracený vlk,“ připustil. „A z každé jeho strany jsou hlavy.“

Vojáci, služebnictvo a následovnice tábora se shromáždili kolem cesty a hlasitě na ně pokřikovali. Jakási skvrnitá fena za nimi běžela přes celý tábor, štěkala a vrčela, dokud ji jeden Lyséňan nenabodl na kopí a neodcválal s ní do čela průvodu. „Nesu Králokatovu vlajku,“ vykřikl, třesa mrtvým psem nad Jaimeho hlavou.

Zdi Harrenova byly tak silné, že projít jimi bylo jako projít kamenným tunelem. Vargo Hoat poslal dva ze svých Dothraků dopředu, aby informovali lorda Boltona o jejich příchodu, a vnější nádvoří se už stačilo zaplnit zvědavci. Ustupovali před Jaimem, jenž se potácel dopředu s provazem kolem pasu, kterým škubli pokaždé, když zpomalil. „Přivedl jsem vám Kjálokata,“ prohlásil Vargo Hoat svým drsným ušišlaným hlasem. Do kříže Jaimeho zad uhodil silný konec oštěpu a srazil ho k zemi.

Instinkt ho přiměl vystrčit ruce před sebe, aby zabránil pádu. Když jeho pahýl narazil do země, zasáhla ho oslepující bolest, a přesto se mu nějak podařilo zvednout se na koleno. Před ním bylo široké kamenné schodiště vedoucí do vchodu jedné z kolosálních kulatých věží. Stálo na něm pět rytířů a jakýsi seveřanský lord a dívali se na něho dolů; ten jeden s bledýma očima ve vlně a kožešině, těch pět divoce vyhlížejících v kroužkové a plátové zbroji, se znakem dvojitých věží na suknicích. „Zběsilost Freyů,“ poznamenal Jaime. „Ser Danwell, ser Aenys, ser Hosteen.“ Znal syny lorda Waldera od vidění; jeho teta se koneckonců za jednoho provdala. „Přijměte moji upřímnou soustrast.“

„Za co, pane?“ zeptal se ser Danwell Frey. „Za syna vašeho bratra, sera Cleose,“ odpověděl Jaime. „Byl s námi, dokud ho psanci neprobodali šípy. Urswyck a jeho chátra si vzali jeho věci a nechali ho tam pro vlky.“

„Moji lordi!“ Brienne se vykroutila na svobodu a popošla kupředu. „Viděla jsem vaše praporce. Vyslyšte mne, prosím.“

„Kdo to mluví?“ dožadoval se ser Aenys Frey.

„Lannisterská kojná.“

„Jsem Brienne z Tarthu, dcera lorda Selwyna z Večeropadu, který odpřisáhl věrnost rodu Starků, stejně jako vy.“

Ser Aenys si odplivl k jejím nohám. „To je za tu tvoji věrnost. Věřili jsme slovu Robba Starka a on nám naši víru oplatil zradou.“

Tohle vypadá zajímavě. Jaime se otočil, aby viděl, jak Brienne přijme toto obvinění, ale děvče bylo zarputilé jako mula s kouskem dřeva mezi zuby. „Já o žádné zradě nevím.“ Zvedla ruce spoutané provazem. „Lady Catelyn mi poručila, abych dopravila Lannistera k jeho bratrovi do Králova přís-“

„Když jsme je našli, snažila se ho utopit,“ skočil jí do řeči Věrný Urswyck.

Brienne zrudla. „V hněvu jsem se zapomněla, ale nikdy bych ho nezabila. Když zemře, Lannisterové nechají popravit dcery mé paní.“

Na sera Aenyse tím nijak nezapůsobila. „A co je nám do toho?“

„Prodejte ho za výkupné zpátky do Řekotočí,“ naléhal na ně ser Danwell.

„Casterlyova skála má víc zlata,“ namítl jeden z jeho bratrů.

„Zabte ho!“ navrhl další. „Jeho hlavu za hlavu Neda Starka!“

Blázen Štrapác v šedorůžovém šaškovském oděvu udělal přemet k úpatí schodiště a začal zpívat: „Žil kdysi jeden lev, co tančil s medvědem, och, na mou duši, s medvědem…“

„Ticho, blázne.“ Vargo Hoat do muže strčil. „Kjálokat není pro medvěda. Patší mně.“

„Nepatřil by nikomu, kdyby zemřel,“ Roose Bolton promluvil tak tiše, že muži ztichli, aby ho slyšeli. „A pokud si vzpomínám, můj pane, nejsi pánem Harrenova, dokud neodtáhnu na sever.“

Horečka dodávala Jaimemu odvahu, a navíc měl lehkou hlavu. „Že by tohle byl lord z Hrůzova? Když jsem o tobě slyšel naposledy, můj otec tě hnal na útěk s ocasem staženým mezi nohy. Proč jsi přestal utíkat, můj pane?“

Boltonovo ticho bylo stokrát zlověstnější než uslintaná škodolibost Varga Hoata. Jeho oči, bledé jako ranní mlha, toho víc zakrývaly, než říkaly. Jaimemu se ty oči nelíbily. Připomínaly mu den v Králově přístavišti, kdy ho Ned Stark našel sedět na Železném trůnu. Lord z Hrůzova nakonec stiskl rty k sobě a po chvíli řekl: „Přišel jsi o ruku.“

„Ne,“ řekl Jaime. „Mám ji tady, pověšenou kolem krku.“

Roose Bolton sáhl před sebe, škubl provazem a hodil ruku po Hoatovi. „Odneste to pryč. Ten pohled mne uráží.“

„Nechám ji poslat jeho lordu otci. Žeknu mu, že muši zaplatit jedno sto tišíc djagonů, jinak mu budeme vjacet Kjálokata kousek po kousku. A až budeme mít svoje zlato, pošleme šera Lannistera Karštarkovi a dostaneme od něho tu jeho pannu.“ Z hrdel Chrabrých kumpánů se zvedlo zaburácení smíchu.

„Dobrý plán,“ řekl Roose Bolton, asi tak, jako by mohl poznamenat „Dobré víno“ ke svému spolustolovníkovi při večeři, „ovšem lord Karstark ti svoji dceru nedá. Král Robb ho zkrátil o hlavu za zradu a vraždu. Co se týče lorda Tywina, ten je v Králově přístavišti a zůstane tam až do Nového roku, kdy si jeho vnuk vezme za manželku dceru lorda z Vysoké zahrady.“

„Ze Zimohradu,“ opravila ho Brienne. „Myslíš ze Zimohradu. Král Joffrey je zasnouben se Sansou Stark.“

„Už ne. Bitva na Černovodém proudu všechno změnila. Růže a lev se tam spojili, aby roztříštili armádu Stannise Baratheona a spálili jeho loďstvo na popel.“

Já tě varoval, Urswycku, pomyslel si Jaime, a tebe taky, kozo. Když se sázíte proti lvům, přijdete o víc než jen o měšec. „Máš nějaké zprávy o mé sestře?“ zeptal se.

„Je v pořádku. Stejně jako tvůj… synovec.“ Než Bolton řekl synovec, krátce se odmlčel, pauzou, která měla znamenat já to vím. „Tvůj bratr taky žije, třebaže byl v bitvě ošklivě zraněn.“ Pokynul zamračenému seveřanovi v brigantině zpevněné cvočky. „Doprovoď sera Jaimeho ke Qyburnovi. A rozvaž té ženě ruce.“ Když byl provaz kolem Brienniných zápěstí přeseknut vpůli, řekl: „Prosím o odpuštění, moje paní. V takových problematických časech je někdy obtížné rozpoznat přítele od nepřítele.“ Brienne si mnula vnitřní část zápěstí, kde jí konopný provaz rozedřel kůži do krve. „Můj pane, tihle muži se pokoušeli znásilnit mě.“

„Opravdu?“ Lord Bolton stočil svoje bledé oči k Vargu Hoatovi. „Jsem tím pohoršen. Tímhle a také tím, co jste udělali s rukou sera Jaimeho.“

Na nádvoří bylo pět seveřanů a stejně tolik Freyů na každého Chrabrého kumpána. Koza možná nebyl tak chytrý jako někteří, ale tohle mu došlo. Proto Hoat raději držel jazyk za zuby.

„Vzali mi můj meč,“ řekla Brienne, „moji zbroj…“

„Tady nebudeš zbroj potřebovat, moje paní,“ řekl jí lord Bolton. „V Harrenově jsi pod mou ochranou. Amabel, najdi pro lady Brienne vhodné ubytování. Waltone, ty se okamžitě postarej o sera Jaimeho.“ Nečekal na odpověď, ale otočil se a začal vystupovat po schodech, s vlajícím pláštěm olemovaným kožešinou. Jaime měl čas jen na to, aby si s Brienne vyměnil rychlý pohled, než byli odvedeni pryč, každý jinam.

V mistrových komnatách pod ptačincem odstranil šedovlasý, otcovsky vyhlížející muž jménem Qyburn lněné plátno z pahýlu Jaimeho ruky a zatajil dech.

„To je tak zlé? Zemřu?“

Qyburn se dotkl rány prstem a nakrčil nos, když se z ní vyvalil hnis. „Ne. Ačkoli ještě pár dní…“ Odřízl Jaimeho rukáv. „Hniloba se rozšířila. Vidíš, jak je tkáň měkká? Musím to všechno odříznout. Nejbezpečnějším způsobem by bylo odstranit celou ruku.“

„V tom případě zemřeš,“ ujistil ho Jaime. „Vyčisti ten pahýl a zašij ho. Já to risknu.“

Qyburn se zamračil. „Mohu ti ponechat horní část paže a udělat řez v lokti, ale…“

„Odřízni jakoukoli část mé ruky a budeš muset uříznout i tu druhou, jinak tě jí potom zaškrtím.“

Qyburn se mu podíval do očí. Cokoli v nich viděl, přesvědčilo ho to. „Dobrá tedy. Odřežu hnijící maso, nic víc. Pokusím se vypálit rozkládající se tkáň vařícím vínem a obkladem z kopřiv, hořčičného semínka a chlebového těsta. Snad to bude stačit. Připravím ti makové mléko -“

„Ne.“ Jaime se neodvažoval nechat se uspat - mohl by být o paži kratší, až se probudí, bez ohledu na to, co mu ten muž nasliboval.

Qyburna to zaskočilo. „Bude to bolet.“

„Budu křičet.“

„Bude to hodně bolet.“

„Budu křičet velice nahlas.“

„Napiješ se aspoň vína?“

„Modlí se někdy nejvyšší septon?“

„Tím si nejsem jistý. Přinesu víno. Ty si zatím lehni, musím tvou ruku uvázat.“

S miskou a ostrou čepelí v ruce vyčistil Qyburn pahýl, zatímco Jaime polykal silné víno a rozléval je všude po sobě i kolem sebe. Jeho levá ruka jako by nevěděla jak najít ústa, ale bylo to aspoň k něčemu dobré. Pronikavý pach z jeho vínem nasáklého vousu pomáhal maskovat zápach hnisu.

Nic však nepomohlo, když nastal čas odřezat shnilé maso. Tehdy Jaime křičel a bušil do stolu svou dobrou pěstí, zas a znovu a znovu. Do dalšího křiku se dal tehdy, když Qyburn nalil vroucí víno přes to, co zůstalo z jeho pahýlu. Navzdory všem svým přísahám a veškerému strachu ztratil na čas vědomí. Když se probral, mistr mu zašíval ruku jehlou s ovčím střívkem. „Nechal jsem ti tam volný kus kůže, aby se jím dalo překrýt zápěstí.“

„Ty už jsi tohle určitě dělal,“ zamumlal Jaime slabým hlasem. Cítil krev v ústech, tam kde se kousl do jazyka.

„Pro žádného člověka, který slouží Vargu Hoatovi, nejsou pahýly neznámou věcí. Připravuje lidi o ruce a nohy, kamkoli zavítá.“

Qyburn nevypadá jako monstrum, pomyslel si Jaime. Byl hubený, s tichým hlasem a laskavýma hnědýma očima. „Jak je možné, že mistr jako ty jezdí s Chrabrými kumpány?“

„Citadela mi vzala řetěz.“ Qyburn odložil svoji jehlu. „Měl bych něco udělat taky s tou ránou, co máš nad okem. Maso je ošklivě zanícené.“

Jaime zavřel oči a nechal Qyburna dělat jeho práci. „Pověz mi o bitvě.“ Jako strážce harrenovských havranů měl být Qyburn prvním, kdo se doslechl jakékoli zprávy.

„Lord Stannis byl polapen mezi tvým otcem a ohněm. Říká se, že Skřet zapálil řeku.“ Jaime viděl zelené plameny šlehající k obloze, výš než ty nejvyšší věže, zatímco v ulicích hořeli lidé. Tento sen se mi už zdál. Připadalo mu to téměř směšné, ale nebyl tam nikdo, s kým by se o svoje veselí podělil.

„Otevři oči.“ Qyburn namočil klůcek do teplé vody a omyl jím zaschlou krev. Oční víčko bylo napuchlé, ale Jaime nějak našel sílu a přiměl se napolo je otevřít. Qyburnův obličej se vznášel nad ním. „Jak jsi přišel k tomuhle zranění?“ zeptal se mistr.

„Dar od dívky.“

„Ucházel ses o ni příliš zprudka, můj pane?“

„Ta dívka je větší než já a ošklivější než ty. Asi by ses na ni měl taky podívat. Pořád kulhá na jednou nohu, kam jsem ji bodl, když jsme spolu bojovali.“

„Poptám se po ní. Co je ta žena zač?“

„Je to moje ochránkyně.“ Jaime se musel dát do smíchu, bez ohledu na to, jak to bolelo.

„Nadrtím nějaké byliny, které smíchám s vínem, aby ti to snížilo horečku. Přijď sem zítra ráno a já ti přiložím pijavici nad oko, aby z tebe vytáhla špatnou krev.“

„Pijavici, jak milé.“

„Lord Bolton má pijavice v oblibě,“ řekl Qyburn škrobeně.

„Ani se nedivím,“ odvětil Jaime.

TYRION

Za Královou bránou nezůstalo nic než bláto, popel a kousky ohořelých kostí, a přesto ve stínu městských hradeb již žili lidé a jiní tam prodávali ryby z kár a sudů. Tyrion na sobě cítil jejich oči, když projížděl kolem; chladné oči, hněvivé a nelítostné. Nikdo se neodvažoval promluvit na něj ani se nepokusil zastoupit mu cestu - když vedle něho jel Bronn v naolejované černé kroužkové zbroji. Kdybych ale byl sám, stáhli by mě z koně a rozdrtili by mi lebku dlažebním kamenem, tak jak to udělali seru Prestonovi.

„Vrátili se sem rychleji než krysy,“ postěžoval si. „Člověk by si myslel, že si z toho vezmou ponaučení, když jsme je jednou vypálili.“

„Dej mi pár tuctů zlatých plášťů a pobiju je všechny,“ ujistil ho Bronn. „Jakmile budou mrtví, už se sem nevrátí.“

„Ne, ale místo nich by přišli jiní. Nech je být…, pokud si však opět začnou stavět chatrče pod hradbami, okamžitě je dej strhnout. Válka ještě neskončila, bez ohledu na to, co si tihle blázni možná myslí.“ Zahlédl Blátivou bránu před nimi. „Pro dnešek už jsem toho viděl dost. Zítra se sem vrátíme s cechovními mistry a projdeme si jejich plány.“ Povzdechl si. Nu, to já většinu toho tady spálil, a tudíž předpokládám, že je jen spravedlivé, abych to znovu postavil.

Tohoto úkolu se měl původně zhostit jeho strýc, jenže spolehlivý, neochvějný, neúnavný ser Kevan Lannister nebyl ve své kůži od té doby, co přiletěl havran z Řekotočí se zprávou o smrti jeho syna. Willemovo dvojče Martyn byl rovněž zajatcem Robba Starka a jejich starší bratr Lancel byl stále upoután na lože, s hnisající ránou, která se nechtěla hojit. S jedním synem mrtvým a dalšími dvěma ve smrtelném nebezpečí byl ser Kevan sžírán žalem a strachem. Lord Tywin na svého bratra vždycky spoléhal, ale nyní neměl jinou možnost než se znovu obrátit na svého zakrslého syna.

Cena za novou výstavbu bude závratná, ale nedalo se nic dělat. Královo přístaviště bylo hlavním přístavem říše, soupeřit s ním mohlo leda tak Staré město. Bylo třeba řeku znovu otevřít, a to čím dříve, tím lépe. Jenže kde na to mám vzít ty zatracené peníze? Málem kvůli tomu začal postrádat Malíčka, který vyplul před čtrnácti dny na sever. Zatímco on bude léhat s Lysou Arryn a vládnout místo ní Údolí, já si musím poradit se svinstvem, které tu po sobě nechal. Na druhé straně ho těšilo, že ho otec pověřil tak důležitým úkolem. Sice mne nejmenuje dědicem Casterlyovy skály, ale využije mne, kdekoli bude moci, pomyslel si, když je kapitán zlatých plášťů máváním posílal přes Blátivou bránu.

Tržnímu náměstí za bránou stále dominovaly tři děvky, ale nyní tam stály nečinné, a balvany i sudy se smůlou byly odvaleny. Po jejich dřevěných konstrukcích šplhaly děti, lezly nahoru jako opičky, sedaly si na vrhací ramena a pokřikovaly na sebe.

„Připomeň mi, abych řekl seru Addamovi, že sem má postavit nějaké zlaté pláště,“ řekl Tyrion Bronnovi, když projížděli mezi dvěma vrhacími stroji. „Nějaký bláznivý chlapec tady spadne a zlomí si vaz.“ Tu se nad ním ozval křik, a stopu před jeho koněm se rozprskla hrouda hnoje. Tyrionova klisna se vzepjala na zadních a málem ho vyhodila ze sedla. „Rozmyslel jsem si to,“ řekl, když se mu podařilo uklidnit koně, „ať se ti od neštovic poďobaní spratkové rozplácnou o dlažební kameny jako přezrálé melouny.“

Měl černou náladu, a nejenom proto, že ho pár pouličních výrostků bombardovalo hnojem. Jeho manželství bylo každodenní agónií. Sansa zůstávala pannou a zdálo se, že už to ví polovina hradu. Když dnešního rána nasedali na koně, zaslechl dva štolby, jak se hihňají za jeho zády. Divil se, že se mu neřehtají taky koně. Riskoval svou kůži, aby se vyhnul obřadu uvedení na manželské lože, v naději, že uchová v tajnosti, co se děje či spíš neděje v jeho ložnici, jenže tato naděje rychle pohasla. Buď byla Sansa tak hloupá, že se s tím svěřila některé ze svých komorných, z nichž každá donášela Cersei, nebo byl na vině Varys a jeho ptáčkové.

Co na tom záleželo? Stejně se mu smáli. Jedinou osobou v Rudé baště, která, jak se alespoň zdálo, neshledávala manželství zdrojem pobavení, byla jeho paní manželka.

Sansino utrpení se prohlubovalo den ode dne. Tyrion by jí tak rád poskytl veškerou útěchu, jenže to nebylo k ničemu. Žádná slova ho nemohla učinit dobrým v jejích očích. Nebo o něco méně Lannisterem. Taková byla manželka, kterou mu dali na zbytek života, žena, která ho nenáviděla.

Jejich společné noci ve velkém manželském loži byly dalším zdrojem muk. Už déle nemohl spát nahý, tak jak to měl ve zvyku. Jeho žena byla příliš dobře vychovaná, než aby mu řekla jediné nelaskavé slovo, ale odpor v jejích očích, kdykoli pohlédla na jeho tělo, byl víc, než dokázal snést. Nařídil Sanse, aby taky nosila spací oděv. Já ji chci, uvědomil si. Chci Zimohrad, to ano, ale chci taky ji, dítě či ženu nebo cokoli je. Chci ji utěšit. Chci ji slyšet smát se. Chci, aby ke mně přicházela ochotně, aby se se mnou dělila o svoje radosti i svoje starosti, o svoji vášeň. Jeho ústa se zkřivila hořkým úsměvem. Ano, a taky chci být tak vysoký jako Jaime a silný jako ser Gregor Hora…

Nespoutané, jeho myšlenky zalétly k Šae. Tyrion nechtěl, aby se tu novinu doslechla z jakýchkoli jiných úst než z jeho, a tak nařídil Varysovi, aby ji k němu přivedl v noc před jeho svatbou. Opět se setkali v eunuchových komnatách, a když Šae začala rozvazovat tkanice jeho kabátce, chytil ji za zápěstí a odstrčil ji. „Počkej,“ řekl, „je tu něco, co si musíš vyslechnout. Zítra ráno se mám oženit…“

„…se Sansou Stark. Já vím.“

Na okamžik ho připravila o řeč. Dokonce ani Sansa to tehdy nevěděla. „Jak to víš? Řekl ti to Varys?“

„Nějaké páže o tom povídalo seru Talladovi, když jsem vedla Lollys do septa. To se to zas dozvědělo od služebné, která slyšela sera Kevana mluvit s tvým otcem.“ Vykroutila se z jeho sevření a přetáhla si šaty přes hlavu. Jako vždycky pod nimi byla nahá. „Mně je to jedno. Vždyť je to ještě holčička. Uděláš jí velké břicho a pak se vrátíš ke mně.“

Jakási část v něm doufala v menší lhostejnost. Doufala, poškleboval se sám sobě, ale teď už jsi chytřejší, trpaslíku. Šae ti nabízí jedinou lásku, které se ti kdy dostane.

Blátivá cesta byla přeplněná, ale jak vojáci, tak obyvatelé města ustupovali před Skřetem a jeho doprovodem stranou. Pod nohama se jim rojily děti s vpadlýma očima, některé k němu vzhlížely v němé prosbě, zatímco jiné žebraly nahlas. Tyrion vytáhl z měšce plnou hrst měďáků, vyhodil je do vzduchu a děti se pro ně s křikem rozběhly. Ty šťastné si snad budou moci koupit skývu okoralého chleba k večeři. Nikdy neviděl tržiště tak přeplněné, a navzdory veškerým zásobám, které Tyrellové přiváželi do města, zůstávaly ceny neuvěřitelně vysoké. Šest měďáků za meloun, stříbrný jelen za nůši zrní, zlaťák za kus hovězího nebo šest hubených selat. A přesto se zdálo, že kupců není nedostatek. Vyhublí muži a přepadlé ženy se tísnili kolem každého povozu a stánku, zatímco jiní, ještě žalostnějšího vzhledu, zamračeně vyhlíželi z ústí uliček.

„Tudy,“ řekl Bronn, když přijeli k úpatí Háku. „Pokud máš stále v úmyslu jet za…?“

„Mám.“ Obhlídka nábřeží byla příhodnou záminkou, ale Tyrion měl dnes v úmyslu ještě něco jiného. Nebyla to úloha, která by ho těšila, ale bylo zapotřebí vykonat ji. Zabočili od Aegonova Vysokého kopce do změti menších ulic kolem úpatí Visenyina kopce. Bronn jel v čele. Jednou či dvakrát se Tyrion ohlédl přes rameno, aby se ujistil, zda je nikdo nesleduje, ale neviděl nic než obvyklou lůzu: vozku bijícího svého koně, starou ženu vylévající nočník z okna na ulici, dva malé chlapce šermující klacky, tři zlaté pláště vedoucí vězně… všichni vypadali nevinně, ale kterýkoli z nich mohl být jeho zhoubou. Varys měl svoje informátory všude.

Zabočili za roh a ještě za jeden a pomalu projeli hloučkem žen u studny. Bronn ho provedl křivolakou uličkou, pak další. Projeli pod rozbořeným klenutým průchodem, nadjeli si přes rumiště, kde nedávno shořel dům, a vyvedli koně vzhůru po krátkém kamenném schodišti. Budovy se tam tiskly blízko k sobě a byly nuzného vzhledu. Bronn zastavil u ústí křivolaké uličky, příliš úzké, než aby tam mohli jet dva jezdci vedle sebe. „Ulička končí slepě. Nálevna je ve sklepení poslední budovy.“

Tyrion se zhoupl dolů ze svého koně. „Postarej se o to, aby nikdo nevstoupil ani nevyšel, dokud se nevrátím. Nepotrvá to dlouho.“ Zajel rukou do svého pláště, aby se ujistil, že zlato je stále na svém místě ve skryté kapse. Třicet dragonů. Zatraceně hodně peněz pro muže jako on. Spěšně se kolébal vzhůru uličkou, dychtivý mít to co nejrychleji za sebou.

Vinná špeluňka byla skličujícím místem, tmavým a vlhkým, se zdmi bledými ledkem a tak nízkým stropem, že Bronn by tam musel být sehnutý, aby se neuhodil hlavou o trámy. Tyrion Lannister takový problém naštěstí neměl. V tuto hodinu byla přední místnost prázdná až na ženštinu s mrtvýma očima, která seděla na stoličce za hrubým nálevním pultem z prken. Podala mu pohár kyselého vína a řekla: „Vzadu.“

Zadní místnost byla ještě temnější. Na nízkém stolku hořela prskající svíce a vedle ní stál džbán vína. Muž sedící za stolkem sotva působil nebezpečným dojmem; byl malý - třebaže pro Tyriona byli všichni lidé velcí -, s řídnoucími hnědými vlasy, růžovými tvářemi a malým břichem napínajícím kostěné knoflíky jeho kabátce ze srniny. V baculatých rukou měl dvanácti-strunnou loutnu a třímal ji vražedněji než meč.

Tyrion se posadil proti němu. „Symon Stříbrný jazyk.“

Muž sklonil hlavu. Na temeni ji měl holou. „Můj lorde pobočníku,“ řekl.

„Pleteš si mne. Pobočníkem krále je teď můj otec. Obávám se, že já už neznamenám nic.“

„Jsem si jistý, že se znovu pozvedneš. Muž jako ty určitě. Moje sladká milostpaní Šae mi řekla, že ses nově oženil. Škoda že jsi pro mne neposlal dřív. Bylo by mi ctí zazpívat ti na svatební hostině.“

„Poslední věcí, kterou moje žena potřebuje, je víc písní,“ řekl Tyrion. „Co se týče Šae, oba víme, že to není žádná milostpaní, a byl bych ti vděčný, kdybys nevyslovoval její jméno nahlas.“

„Jak pobočník poroučí,“ řekl Symon.

Když Tyrion viděl toho muže minule, jedna strohá výhrůžka stačila, aby se začal potit, ale zdálo se, že zpěvák kdesi nalezl určitou odvahu. Pravděpodobně v tom džbánu. Nebo možná měl tuto jeho novou kuráž na svědomí sám Tyrion. Vyhrožoval jsem mu, ale z mé hrozby nikdy nic nevzneslo, takže si teď myslí, že jsem bezzubý. Povzdechl si. „Bylo mi řečeno, že jsi velmi talentovaný zpěvák.“

„Jsi nanejvýš laskavý, že to říkáš, můj pane.“ Tyrion ho obdařil úsměvem. „Myslím, že je načase, abys předvedl svou hudbu ve Svobodných městech. Obyvatelé Braavosu, Pentosu a Lysu jsou velcí milovníci písní, nanejvýš štědří k těm, kdo je dokážou oblažit“ Polkl doušek vína. Byla to odporná břečka, ale silná. „Cesta po všech devíti městech by byla nejlepší. Nechtěl bys přece odepřít komukoli radost z toho, aby si tě mohl poslechnout. Rok v každém by postačil.“ Sáhl do svého pláště, kde měl ukryté zlato. „Náš přístav je zavřený, takže se budeš muset vydat do Šerodolu, kde sedneš na loď, ale můj člověk Bronn pro tebe sežene koně a já budu poctěn, když mi dovolíš zaplatit ti cestovní výlohy…“

„Ale můj pane,“ namítl muž, „vždyť jsi mne nikdy neslyšel zpívat. Poslouchej prosím chviličku.“ Obratně přejel prsty po strunách loutny a sklepení zaplnila tichá hudba. Symon začal zpívat.

Projížděl ulicemi města, přes uličky, schody a kameny, dolů z kopců vysokých, za povzdechem milé ženy. Protože ona byla jeho tajný poklad, ona byla jeho štěstí i prokletí. Řetěz a hrad nejsou nic, ve srovnání se rty ženy.

„Je toho ještě víc,“ řekl muž, když skončil. „Och, o hodné víc. Myslím, že obzvlášť hezký je refrén. Protože ručky ze zlata jsou stále studené, ale ruce ženy jsou teplé…“

„Dost.“ Tyrion vyndal ruce ze svého pláště, a vyndal je prázdné. „Není to zrovna píseň, kterou bych chtěl slyšet znovu. Už nikdy.“

„Ne?“ Symon Stříbrný jazyk odložil loutnu a lokl si vína. „Škoda. Každý člověk si ale oblíbí nějakou píseň, jak říkával můj starý mistr, když mne učil hrát. Jiným se možná bude líbit víc. Snad královně. Nebo tvému panu otci.“

Tyrion si přejel prstem po pahýlu nosu a řekl: „Můj otec nemá na zpěváky čas a moje sestra není tak štědrá, jak by se mohlo zdát. Moudrý muž by si vydělal víc mlčením než písní.“ Srozumitelněji už mu to říct nemohl.

Zdálo se, že Symon význam jeho slov rychle pochopil. „Shledáš, že moje cena je velmi skromná, můj pane.“

„Jsem rád, že to vím.“ Tyrion se obával, že tohle nebude záležitost pouhých třiceti zlatých. „Pověz mi ji.“

„Na svatební hostině krále Joffreyho,“ spustil muž, „se bude konat turnaj zpěváků.“ „A žongléřů, šprýmařů a tančících medvědů.“ „Bude tam jen jeden tančící medvěd, můj pane,“ řekl Symon, který očividně projevoval o Cerseiny svatební přípravy mnohem větší zájem než Tyrion, „ale sedm zpěváků. Galyeon z Cuy, Belhany Krásnoprstá, Aemon Costayne, Alarik z Eysenu, Hemiš Harfeník, Collio Quaynis a Orland ze Starého města. Ti všichni se budou ucházet o pozlacenou loutnu se stříbrnými strunami…, a přesto, ač je to nepochopitelné, žádné pozvání nepřišlo tomu, kdo je mistrem mezi nimi všemi.“ „Nech mě hádat. Symonovi Stříbrnému jazyku?“ Symon se skromně usmál. „Jsem připraven dokázat pravdu svého tvrzení před králem a celým dvorem. Hemiš je starý a často zapomíná, co vůbec zpívá. A Collio, s tím jeho absurdním tyrošským přízvukem! Když mu rozumíš jedno slovo ze tří, můžeš se považovat za šťastného.“

„To moje drahá sestra připravuje svatební hostinu. Dokonce i kdybych ti mohl zajistit pozvání, vypadalo by to přinejmenším podivně. Sedm království, sedm slibů, sedm výzev, sedmdesát sedm chodů…, ale osm zpěváků. Co by si o tom pomyslel nejvyšší septon?“

„Nepřipadáš mi jako zbožný muž, můj pane.“ „Na zbožnosti nezáleží. Je třeba dodržovat určité formy.“ Symon se napil vína. „Nicméně… život zpěváka není bez nebezpečí. Provozujeme svoje řemeslo v pivnicích a vinných sklepích, často před nezvladatelnými opilci. Kdyby měl některý z těch, co vybrala tvá sestra, náhodou utrpět nějakou nehodu, doufám, že bys uvažoval o mně jako o vhodném náhradníkovi.“ Úlisně se usmál, nehorázně potěšen sám sebou.

„Šest zpěváků by bylo stejně nešťastným číslem jako osm, to je jistá věc. Poptám se po zdraví těch Cerseiných sedmi. Kdyby měl být kterýkoli z nich indisponován, můj člověk Bronn tě vyhledá.“

„Velmi dobře, můj pane.“ Po tomhle už mohl Symon mlčet, ale uzardělý triumfem přece jen dodal: „V ten večer na králově svatbě budu zpívat v každém případě. Kdyby se mělo stát, že budu pozván ke dvoru, chci králi nabídnout své nejlepší skladby, písně, které jsem zpíval už natisíckrát, a jsem si jistý, že potěší. Kdybych však toho dne měl zůstat sedět v nějaké ubohé špeluňce… nu, byla by to vhodná příležitost k tomu, abych se pokusil zazpívat svou novou píseň. Protože ručky ze zlata jsou stále studené, ale ruce ženy jsou teplé.“

„To nebude nutné,“ řekl Tyrion. „Máš moje slovo Lannistera. Bronn tě brzy navštíví.“

„Velmi dobře, můj pane.“ Plešatějící obtloustlý zpěvák se znovu chopil své loutny.

Bronn čekal s koňmi při vjezdu do uličky. Pomohl Tyrionovi do sedla. „Kdy s ním mám vyrazit do Šerodolu?“

„Nikdy.“ Tyrion otočil svého koně. „Dej mu tři dny, pak ho informuj, že si Hemiš Harfeník zlomil ruku. Pověz mu, že ve svých šatech se u dvora objevit nemůže, takže ho musíme změřit, abychom mu mohli nechat ušít nové. Půjde s tebou převelice ochotně.“ Ušklíbl se. „Možná se ti bude líbit jeho jazyk… prý je ze stříbra. Zbytek jeho těla by neměl být nikdy nalezen.“

Bronn se usmál. „Znám jeden varný krámek v Bleším zadku, kde vaří velice dobré hnědé. Slyšel jsem, že do něj dávají všechny možné druhy masa.“

„Musím si zajistit, abych tam nikdy nejedl.“ Tyrion pobídl svého koně do klusu. Toužil po koupeli, čím teplejší, tím lépe.

Dokonce i toto nejskromnější potěšení mu však bylo odepřeno; ještě se ani nestačil vrátit do svých komnat, když ho Podrick Payne informoval, že byl předvolán do pobočníkovy věže. „Jeho lordstvo tě chce okamžitě vidět, pane. Pobočník. Lord Tywin.“

„Já si pamatuju, kdo je pobočníkem krále, Pode,“ řekl Tyrion. „Přišel jsem o nos, ne o rozum.“

Bronn se zasmál. „Jen tomu klukovi neukousni hlavu.“

„Proč ne? Stejně ji nepoužívá.“ Tyrion přemítal, co zase provedl. Nebo spíš co jsem neprovedl. Předvolání od lorda Tywina vždycky zavánělo problémem; jeho otec pro něj nikdy neposílal, jen aby se s ním podělil o jídlo či pohár vína.

Když o pár chvil později vstoupil do soláru svého otce, uslyšel hlas, který říkal: „… pochvy z třešňového dřeva, potažené červenou kůží a zdobené řadou cvočků ve tvaru lvích hlav z ryzího zlata. Možná s granáty místo očí…“

„S rubíny,“ řekl lord Tywin. „Granáty postrádají lesk.“

Tyrion si odkašlal. „Můj pane. Poslal jsi pro mne?“

Jeho otec vzhlédl. „Poslal. Pojď se podívat na tohle.“ Na stole mezi nimi ležel balík z voskovaného plátna a lord Tywin držel v ruce meč. „Svatební dar pro Joffreyho,“ řekl Tyrionovi. Když lord Tywin otočil čepel, aby si ji prohlédl, zatřpytila se ve světle pronikajícím diamantově tvarovanými tabulkami černě a rudě, zatímco hlavice a záštita zahořely zlatě. „Všichni tu mluví cosi o Stannisovi a jeho kouzelném meči, a tak mne napadlo, že bychom i my měli dát Joffreymu něco mimořádného. Král by měl nosit královskou zbraň.“

„Tahle je na Joffreyho příliš velká,“ poznamenal Tyrion suše.

„Doroste do něj. Tu máš, potěžkej si ho.“ Nabídl mu zbraň, jílcem napřed.

Meč byl mnohem lehčí, než očekával. Když ho obrátil v ruce, pochopil proč. Jen jeden kov jde vykovat tak tence a zároveň zůstává dostatečně silný, aby se s ním dalo bojovat. S ničím se nedaly zaměnit ani typické vlnky v kovu, známka oceli, která byla při kutí statisíckrát překládána přes sebe. „Valyrijská ocel?“

„Ano,“ odvětil lord Tywin s tónem hlubokého uspokojení v hlase.

Konečně, otče? Meče z valyrijské oceli byly neuvěřitelně vzácné a cenné, a přesto jich na světě zůstávaly tisíce, možná dvě stovky v Sedmi královstvích. Jeho otec dlouho nemohl přenést přes srdce, že rod Lannisterů žádný meč z valyrijské oceli nevlastní. Staří králové ze Skály kdysi takovou zbraň měli, obouruční meč zvaný Jasný řev, ale ten se ztratil, když si ho král Tommen II. odvezl do Valyrie na své bláznivé tažení. Nikdy se z něj nevrátil; a nevrátil se ani jeho strýc Gery, nejmladší a nejzbrklejší z bratrů jeho otce, který se vydal hledat ztracený meč před zhruba osmi lety.

Přinejmenším třikrát lord Tywin nabízel, že koupí valyrijské meče od zchudlých menších rodů, ale bez ohledu na to, jakou částku nabízel, neuspěl. Bezvýznamní lordi by Lannisterům milerádi prodali své vlastní dcery, ale staré rodinné meče jim byly nadevše.

Tyrion se divil, odkud se vzal kov na meč, který nyní držel v ruce. Pár mistrů zbrojířů dokázalo přepracovat valyrijskou ocel, ale tajemství její výroby upadlo v zapomnění poté, co na starou Valyrii přišla Zkáza. „Ty barvy jsou opravdu zvláštní,“ poznamenal, když otočil čepel ve slunečním svitu. Většina valyrijské oceli byla tak temně šedivá, že vypadala až černá, což platilo i tady. Do záhybů kovu však byla přimísená taky červeň, stejně hlubokého odstínu jako šeď. Tyto dvě barvy překrývaly jedna druhou, aniž se vzájemně dotkly, a každá vlnka byla výrazná jako vlny noci a krve na ocelovém pobřeží. „Jak bylo dosaženo takového vzorování? Nikdy předtím jsem nic takového neviděl.“

„Ani já, můj pane,“ přitakal zbrojíř. „Přiznávám, že tyto barvy nejsou tím, co jsem měl původně v úmyslu, ale jsem si jistý, že bych jich dokázal dosáhnout znovu. Tvůj lord otec žádal šarlat tvého rodu, a takovou barvu jsem i připravil k přimísení do kovu. Jenže valyrijská ocel je tvrdohlavá. Říká se, že tyhle staré meče si pamatují, není snadné je jakkoli změnit. Použil jsem půl stovky různých triků a zjasňoval jsem tu červenou zas a znova, ale barva vždycky znovu ztmavla, jako by z ní čepel sama vypila jas. A některé záhyby červenou nepřijaly vůbec, jak se můžeš přesvědčit. Pokud jsou moji páni z Lannisterů nespokojeni, samozřejmě se o to pokusím znovu, tolikrát, kolikrát budete požadovat, ale -“

„Není třeba,“ uklidnil ho lord Tywin. „Tohle bude stačit.“

„Šarlatový meč by se možná pěkně blýskal na slunci, ale mám-li být upřímný, tyhle barvy se mi líbí víc,“ řekl Tyrion. „Je v nich jakási zlověstná krása… a činí tuto čepel vskutku unikátní. Řekl bych, že na celém světě není meče jako tento.“ „Je tu jeden.“ Zbrojíř se sklonil nad stůl, rozvinul voskované plátno a odkryl druhý meč.

Tyrion položil Joffreyho meč a vzal do ruky druhý. Pokud ne dvojčata, tak to byli alespoň velmi blízcí bratranci. Tento byl silnější a těžší, o půl palce širší a o tři palce delší, ale byly jim vlastní stejné jasné linie i stejná zvláštní barva - vlnky krve a noci. Po délce čepele sbíhaly dolů tři hluboké žlábky, od jílce až k hrotu; králův meč měl jen dva. Joffův jílec byl zdobnější, ramena jeho záštity byla tvarovaná do podoby lvích tlap s vytasenými rubínovými drápy. Oba meče ale měly rukojeť z jemně vyčiněné rudé kůže a hlavice ve tvaru zlatých lvích hlav.

„Úchvatné.“ Dokonce i v rukou tak nezkušených, jako byly Tyrionovy, jako by meč obživl. „Nikdy jsem nedržel zbraň s lepším vyvážením.“

„Je určen pro mého syna.“

Netřeba se ptát pro kterého. Tyrion položil Jaimeho meč zpátky na stůl vedle Joffreyho meče, a říkal si přitom, zda Robb Stark nechá jeho bratra naživu dost dlouho, aby ho mohl vůbec kdy třímat v ruce. Náš otec je zajisté přesvědčen, že nechá, proč by mu jinak dal vykovat takový meč?

„Odvedl jsi dobrou práci, mistře Motte,“ pochválil lord Tywin zbrojíře. „Můj majordomus se postará o to, abys dostal dobře zaplaceno. A pamatuj si, na pochvy dej rubíny.“

„Jak si přeješ, můj pane. Jsi nanejvýš štědrý.“ Muž zabalil meče zpátky do plátna, zastrčil si balík do podpaždí a klesl na koleno. „Je pro mne nesmírnou ctí sloužit pobočníkovi krále. Doručím meče nepozději v den před svatbou.“

„Postarej se, aby tomu tak skutečně bylo.“

Když strážní vyprovázeli zbrojíře ven, Tyrion se vyšplhal do křesla. „Takže… meč pro Joffa, meč pro Jaimeho, a ani dýku pro trpaslíka. Takhle je to, otče?“

„Ocel stačila jen na dva meče, ne na tři. Jestli chceš dýku, vyber si nějakou ve zbrojnici. Po Robertově smrti jich tam zůstala snad stovka. Gerion mu kdysi udělal radost, když mu dal jako svatební dar pozlacenou dýku se slonovinovou rukojetí a stovka vyslanců, kteří se od té doby vystřídali u dvora, se pokoušela získat si Robertovu přízeň tím, že Jeho Veličenstvo zahrnovali podobnými noži.“ Tyrion se usmál. „Víc by ho potěšili, kdyby mu dali darem svoje dcery.“

„O tom nepochybuji. Jedinou čepel, kterou kdy Robert použil, byl lovecký nůž, co dostal od Jona Arryna, když byl ještě chlapec.“ Lord Tywin mávl rukou na znamení, že už má krále Roberta i jeho nožů dost. „Co jsi našel na nábřeží?“

„Bláto,“ odvětil Tyrion, „a pár mrtvých věcí, které se nikdo neobtěžoval pohřbít. Než znovu otevřeme přístav, Černovodý proud je třeba vyčistit, potopené lodě rozbít nebo vyzvednout. Tři čtvrtiny nábřežních mol potřebují opravit a ta zbývající je třeba strhnout a nově postavit. Celé rybí tržiště je pryč a jak Říční, tak Králova brána je rozštípaná na třísky od ran, které jim uštědřili Stannisovi vojáci beranidlem, musí se vyměnit. Mrazí mne pouhém pomyšlení na náklady.“ Jestli kadíš zlato, otče, najdi si nočník a pusť se do práce, chtělo se mu říct, ale raději si to rozmyslel.

„Seženeš tolik zlata, kolik na to bude zapotřebí.“

„Seženu? A kde? Pokladnice zeje prázdnotou, to už jsem ti přece říkal. Ještě jsme se nevyrovnali s alchymisty za všechen divoký oheň ani s kováři za můj řetěz a Cersei už zastavila korunu, aby mohla utrácet na přípravě Joffovy svatby - sedmdesát sedm proklatých chodů, tisíc hostí, koláč plný hrdliček, zpěváci, žongléři…“

„Extravagance má svoje využití. Musíme celé říši ukázat moc a bohatství Casterlyovy skály, aby o ní nikdo nemohl pochybovat.“

„Pak by to možná měla zaplatit Casterlyova skála.“

„Proč? Viděl jsem Malíčkovo účetnictví. Příjmy koruny jsou desetkrát vyšší, než byly za časů Aeryse.“

„Stejně jako výlohy koruny. Robert se svými mincemi nakládal asi tak opatrně jako gambler. Malíček si hodně půjčoval. Mezi jinými i od tebe. Ano, příjmy jsou značné, ale stěží dostačují k tomu, aby splatily úroky Malíčkových půjček. Copak ty se chystáš koruně odpustit dluh vůči rodu Lannisterů?“

„Nebuď absurdní.“

„Pak by možná sedm chodů postačilo. Tři stovky hostů místo tisíce. A chápu to tak, že sňatek může být stejně platný i bez tančícího medvěda.“

„Tyrellové by nás považovali za lakomce. Budeme mít jak svatbu, tak říční nábřeží. Pokud nejsi schopen sehnat dost peněz, řekni to a já si najdu správce pokladny, který to dokáže.“

Být propuštěn z úřadu po tak krátké době by se Tyrionovi rozhodně nezamlouvalo. „Najdu pro tebe ty peníze.“

„Najdeš,“ ujistil ho otec, „a když už budeš v tom, postarej se i o to, abys našel taky lože své manželky.“

Takže ty řeči se už dostaly až k němu. „To jsem našel, děkuji. Je to ten kus nábytku mezi oknem a krbem, se sametovým baldachýnem a matrací vycpanou prachovým husím peřím.“

„Rád slyším, že to víš. Teď by ses snad měl pokusit poznat ženu, která je s tebou sdílí.“

Ženu? Dítě myslíš. „Šeptal ti pavouk do ucha, nebo za to mám poděkovat své sladké sestře?“ Vzal-li v úvahu věci, které se děly pod Cerseinými pokrývkami, myslel by si, že bude mít tu slušnost, aby nestrkala nos do Tyrionových záležitostí. „Pověz mi, jak je možné, že všechny Sansiny služebné jsou v Cerseiných službách? Už se mi dělá nanic z toho, jak jsem špehován ve svých vlastních komnatách.“

„Pokud se ti nelíbí služebné tvé manželky, propusť je a přijmi takové, které se ti budou zamlouvat víc. Máš na to právo. Mně však dělá starosti spíš panenství tvojí ženy než její služebné. Tato… delikátnost mne mate. Zdá se, že s děvkami nemáš sebemenší problémy. Je snad to Starkovo děvče utvářené nějak jinak?“

„Proč tě sakra tolik zajímá, kam strkám svého ptáka?“ zeptal se Tyrion. „Sansa je ještě příliš mladá.“

„Je dost stará na to, aby byla paní Zimohradu, jakmile bude její bratr mrtvý. Připrav ji o panenství a budeš o krok blíž k tomu, aby sis mohl zabrat sever. Obtěžkej ji dítětem, a máš vyhráno. Copak ti musím připomínat, že manželství, které nebylo završeno v manželském loži, lze zrušit?“

„Nejvyšším septonem nebo církevním koncilem. Náš současný nejvyšší septon je cvičený tuleň, který štěká na příkaz. I Měsíční chlapec je způsobilejší anulovat ten sňatek.“

„Asi jsem měl tedy provdat Sansu za Měsíčního chlapce. Ten by možná věděl, co s ní má dělat.“

Tyrionovy ruce na opěrkách křesla se zaťaly v pěst. „Na téma panenství mé choti jsem už slyšel všechno, co jsem měl v úmyslu vyslechnout, ale když už rozebíráme manželství, jak to, že jsem zatím neslyšel nic o nastávajícím sňatku mé drahé sestry? Pokud si vzpomínám -“

Lord Tywin mu skočil do řeči. „Mace Tyrell odmítl mou nabídku provdat Cersei za jeho dědice Willase.“

„Odmítl naši drahou Cersei?“ To Tyrionovi okamžitě pozvedlo náladu.

„Když jsem zavedl řeč na sňatek poprvé, zdálo se, že lord Tyrell je mu velmi nakloněn,“ řekl jeho otec. „O den později bylo všechno jinak. Věřím, že je to práce té staré ženštiny. Nemilosrdně svého syna sekýruje. Varys tvrdí, že mu řekla, že tvoje sestra je pro toho jejího drahocenného jednonohého vnuka příliš stará a příliš opotřebovaná.“

„Jsem zvědavý, co na to řekne Cersei.“ Dal se do smíchu.

Lord Tywin ho zpražil ledovým pohledem. „Neví o tom. A ani se to nedozví. Pro všechny z nás bude nejlepší, když budeme tvrdit, že ta nabídka nebyla nikdy učiněna. Snaž se zapamatovat si to, Tyrione. Ta nabídka nebyla nikdy učiněna.“

„Jak si přeješ.“ Tyrion z toho měl dojem, že lord Tyrell svého odmítnutí bude ještě litovat.

„Tvoje sestra se provdá. Otázkou zůstává, za koho? Mám několik nápadů -“ Než se k nim stačil dostat, ozvalo se zaklepání na dveře a dovnitř strčil hlavu strážný, aby oznámil příchod velmistra Pycelleho. „Ať vstoupí,“ řekl lord Tywin.

Pycelle se vbelhal dovnitř o holi a zastavil se na dost dlouho, aby stačil zpražit Tyriona pohledem, po kterém by zkyslo mléko. Jeho kdysi úchvatný bílý vous, který někdo nedbale usekl, byl teď řídký a chumáčovitý a dost dobře nezakrýval nevzhledné laloky růžové kůže visící pod krkem. „Můj lorde pobočníku,“ řekl starý muž a uklonil se tak hluboko, jak jen dokázal, aniž by upadl, „přiletěl další pták z Černého hradu. Snad bychom si o tom měli pohovořit v soukromí.“

„To není třeba.“ Lord Tywin pokynul velmistrovi Pycellemu, aby se posadil. „Tyrion může zůstat.“

Áááách, mohu? Zamnul si pahýl nosu a čekal.

Pycelle si pročistil hrdlo, což obnášelo spoustu kašlání a chrchlání. „Ten dopis je od stejného Bowena Marshe, který nám psal posledně. Je to kastelán Černého hradu. Píše, že lord Mormont poslal vzkaz o divokých táhnoucích ve velkých počtech na jih.“

„V krajině za Zdí nemohou žít velké počty lidí,“ namítl lord Tywin pevným hlasem. „Toto varování nepřináší nic nového.“

„To poslední ano, můj pane. Mormont poslal ptáka ze začarovaného hvozdu, aby ohlásil, že byli napadeni. Od té doby se na Černý hrad vrátili další havrani, ale žádný nepřinesl vzkaz. Ten Bowen Marsh se obává, že lord Mormont byl zabit, se všemi svými muži.“

Tyrion si starého Jeora Mormonta i s jeho drsnými způsoby a jeho mluvícím ptákem docela oblíbil. „Je to jisté?“ zeptal se.

„Není,“ připustil Pycelle, „ale žádný z Mormontových mužů se dosud nevrátil, Marsh se obává, že je divocí pobili a že dalším terčem útoku bude sama Zeď.“ Zašmátral ve své róbě a vytáhl z ní papír. „Tady je jeho dopis, můj pane, prosba určená všem pěti králům. Chce muže, tolik mužů, kolik mu můžeme pokytnout.“

„Pěti králům?“ opáčil jeho otec rozezleně. „V Západozemí vládne jen jeden král. Ti blázni v Černém hradu by si to měli zapamatovat, pokud chtějí, aby jim Jeho Veličenstvo věnovalo svou pozornost. Až budeš odpovídat, napiš, že Renly je mrtvý a všichni ostatní jsou zrádci a samozvanci.“

„Bezpochyby budou rádi, když se to dozvědí. Zeď je kus světa vzdálená a zprávy se k nim často dostávají velmi opožděně.“ Pycelle znaveně pokýval hlavou. „Co mám napsat Marshovi ohledně mužů, o které prosí? Neměli bychom svolat radu…“

„To není zapotřebí. Noční hlídka je sebranka zlodějů, vrahů a balíků sprostého původu, ale já si říkám, že by mohli být docela užiteční, kdyby měli řádnou disciplínu. Pokud je Mormont skutečně mrtvý, černí bratři si budou muset zvolit nového lorda velitele.“

Pycelle se úkosem podíval na Tyriona. „Vynikající myšlenka, můj pane. Znám muže jako stvořeného pro tento úkol, Janose Slynta.“

Tyrionovi se ten nápad vůbec nelíbil. „Černí bratři si svého velitele vybírají sami,“ připomněl jim. „Lord Slynt je na Zdi nový. Já to vím, vždyť jsem ho tam sám poslal. Proč by měli dávat přednost jemu, před tuctem starších a zkušenějších mužů?“

„Proto,“ odpověděl jeho otec tónem, který naznačoval, že Tyrion je úplný prosťáček, „že když si nezvolí toho, koho jím doporučíme, ta jejich Zeď jim roztaje dřív, než od nás uvidí dalšího muže.“

To by nám tak pomohlo. Tyrion se naklonil dopředu. „Janos Slynt je nesprávný muž, otče. Lépe bychom pochodili s velitelem Stínové věže nebo Východní hlídky u moře.“

„Velitelem Stínové věže je Mallister z Mořské stráže. Východní hlídku v současné době drží železní muži.“ Žádný z nich by neposloužil jeho účelům, jak jasně naznačoval tón lorda Tywina.

„Janos Slynt je syn řezníka,“ připomněl Tyrion svému otci důrazně. „Sám jsi mi řekl -“

„Já si vzpomínám, co jsem ti řekl. Černý hrad však není Harrenov. Noční hlídka není králova rada. Existuje nástroj pro každý úkol a úkol pro každý nástroj.“

Tyrion už nedokázal krotit svůj hněv. „Lord Janos je dutá skořápka brnění, která prodá sama sebe nejštědřejšímu dražiteli.“

„Což pro nás znamená bod v jeho prospěch. Kdo by mohl přijít s vyšší nabídkou než my?“ Obrátil se k Pycellemu. „Pošli havrana. Napiš, že král Joffrey byl hluboce zarmoucen, když se doslechl o smrti lorda velitele Mormonta, ale lituje, že v současné době nemůže postrádat žádné muže, když v poli zůstává tolik rebelů a uchvatitelů. Napiš, že situace možná bude zcela odlišná, jakmile bude trůn bezpečný… za předpokladu, že král bude mít plnou důvěru ve vedení Hlídky. Na závěr požádej Marshe, aby vyřídil nejsrdečnější pozdravení od Jeho Výsosti svému věrnému příteli a služebníkovi lordu Janosi Slyntovi.“

„Ano, můj pane.“ Pycelle znovu sklonil svoji scvrklou hlavu. „Napíšu, co pobočník poroučí. S velkým potěšením.“

Měl jsem ho nechat zkrátit o hlavu, ne o vous, přemítal Tyrion. A Slynt si měl jít zaplavat se svým drahým přítelem Allarem Deemem. Alespoň, že se nedopustil stejné pošetilé chyby se Symonem Stříbrným jazykem. Vidíš, otče? Chtělo se mu vykřiknout. Vidíš, jak rychle se učím ze svých chyb?

SAMWELL

Nahoře na seníku hlučně rodila žena, zatímco dole pod ní ležel u ohně umírající muž. Samwell Tarly nebyl schopen říct, co z toho jej děsí víc.

Přikryli ubohého Bannena hromadou kožešin a navršili dříví na oheň, a přesto jediné, co dokázal říct, bylo: „Je mi zima. Prosím. Je mi tak strašná zima.“ Sam se pokoušel nakrmit ho cibulovou polévkou, ale Bannen nebyl schopen pozřít ani doušek. Polévka mu vytékala z úst a dolů po bradě stejně rychle, jako ji Sam nabíral.

„Ten už je odepsaný.“ Kraster pozoroval muže s lhostejným výrazem, jako by hovořil o klobáse. „Když už se ptáte, tak já bych k němu byl laskavější a raději mu strčil nůž do srdce než lžíci do krku.“

„My se tě na nic neptali.“ Obr neměřil víc než pět stop - jeho pravé jméno bylo Bedwyck -, ale navzdory své výšce to byl pěkně temperamentní mužík. „Zabijáku, tys snad žádal Krastera o radu?“

Sam se při tom oslovení skrčil, ale zavrtěl hlavou. Nabral další lžíci, přenesl ji k Bannenovým ústům a pokoušel se vpravit mu tekutinu dovnitř.

„Jídlo a oheň,“ řekl Obr, „to bylo jediné, co jsme po tobě chtěli. A ty na nás jídlem tak skrblíš.“

„Buď rád, že neskrblím taky ohněm.“ Kraster byl mohutný muž a zdání ještě větší mohutnosti mu dodávaly otrhané páchnoucí ovčí kůže, které na sobě nosil dnem a nocí. Měl široký plochý nos, ústa zasazená ve tváři nakřivo, navíc mu chybělo ucho. A byť byly jeho zacuchané vlasy a spečený vous potřísněné bělí, jeho tvrdé ruce s mohutnými kotníky vypadaly dost silné na to, aby dokázaly ublížit. „Nakrmil jsem vás tím, čím jsem mohl, jenže vy vrány máte pořád hlad. Jsem dobrý člověk, jinak bych vás odsud bez milosti vykopl. Ty si myslíš, že mám zapotřebí, aby mi tu takoví jako on chcípali na podlaze? Myslíš si, že mám zapotřebí všechny ty vaše hladové huby, malý muži?“ Divoký si vztekle odplivl. „Vrány. Kdy přinesl černý pták do lidského příbytku něco dobrého, ptám se vás? Nikdy. Nikdy.“

Koutkem Bannenových úst vytekla další polévka. Sam ji otřel cípem svého rukávu. Průzkumník před ním měl vytřeštěné oči, ale zdálo se, že už nic nevidí. „Je mi zima,“ řekl znovu sotva slyšitelným hlasem. Mistr by možná věděl, co by mu pomohlo, jenže tady žádného mistra neměli. Bělooký Kedge uřízl Bannenovi znetvořené chodidlo před devíti dny, v přílivu hnisu a krve, ze kterých se Samovi udělalo zle, ale bylo to příliš málo a příliš pozdě. „Je mi zima,“ opakovaly bezkrevné rty.

Žalostně vyhlížející dvacítka černých bratří se choulila na podlaze síně nebo seděli na hrubě otesaných lavicích, pili z misek stejnou řídkou cibulovou polévku a přežvykovali skývy tvrdého chleba. Pár jich utrpělo zranění ještě horší než Bannen. Fornio byl v deliriu čtyři dny a z ramene sera Byama pomalu vytékal páchnoucí žlutý hnis. Když vyjížděli od Černého hradu, Hnědý Bernarr s sebou vezl džbány s myrským ohněm, hořčičnou mastí, drceným česnekem, vratičem, mákem, měsíčkem a dalšími léčivými bylinami. Dokonce i se sladkospánkem, který dovedl člověka obdarovat bezbolestnou smrtí. Jenže Hnědý Bernarr zahynul na Pěsti a nikoho nenapadlo, aby pátral po léčivech mistra Aemona. I Hake znal jako kuchař něco z bylinářství, avšak o Hakea přišli taky. A tak zůstalo na přeživších majordomech, aby pro zraněné udělali všechno, co bylo v jejich silách, což bylo velmi málo. Aspoň že jsou tady v suchu, u ohně, kde se mohou ohřát. I když by potřebovali víc jídla.

Všichni potřebovali víc jídla. Muži si stěžovali už celé dny. Karl Koňský hnát pořád reptal, že Kraster určitě někde má tajnou špižírnu, a Garth ze Starého města mu brzy začal přizvukovat, když byl mimo doslech lorda velitele. Sam si říkal, že by se mohl pokusit vyžebrat něco výživnějšího aspoň pro zraněné, ale neměl k tomu dost odvahy. Krasterovy oči byly chladné a skoupé, a kdykoli se divoký podíval jeho směrem, jeho ruce sebou maličko škubly, jako by se chtěly sevřít v pěst. Ví, že jsem mluvil s Fialkou, když jsme tudy projížděli posledně? přemítal v duchu. Prozradila mu, jak jsem jí slíbil, že ji vezmeme s sebou? Vytloukl to z ní?

„Je mi zima,“ zasténal Bannen, „prosím, je mi zima.“

Navzdory veškerému horku a kouři v Krasterově síni se i Sam cítil prochladlý. A unavený, tak strašlivě unavený. Potřeboval spánek, ale kdykoli zavřel oči, zdálo se mu o vířícím sněhu a mrtvolách s jasně modrýma očima, potácejících se k němu s černýma rukama nataženýma před sebe.

Nahoře na seníku ze sebe Fialka vydala další roztřesené vzlyknutí, které se odrazilo ozvěnou po dlouhé nízké místnosti bez oken. „Zatlač,“ uslyšel, jak jí řekla jedna ze starších Krasterových manželek. „Víc. Víc. Křič, jestli ti to pomůže.“ Vykřikla, tak nahlas, že sebou Sam škubl.

Kraster otočil hlavu a zabodl se pohledem nahoru k seníku. „Už toho vřískání mám po krk!“ křikl tím směrem. „Vraž jí kus hadru mezi zuby nebo tam vylezu a dám jí okusit chuť mojí ruky.“

Sam věděl, že by to opravdu udělal, Kraster měl devatenáct manželek, ale žádná by se neodvážila zabránit mu, aby začal šplhat nahoru po žebříku. Ani černí bratři se neodvážili zakročit, když před dvěma dny bil jedno z mladších děvčat. Mumlali si mezi sebou, to ano. „On ji zabije,“ řekl Garth Zelený, a Karl Koňský hnát se zasmál a řekl: „Když to malé sladké maso nechceš, dej ji mně.“ Černý Bernarr tiše zaklel vzteky a Alan z Růženína vstal a šel ven, aby to nemusel poslouchat. „Jeho střecha, jeho zákony,“ připomněl jim průzkumník Ronnel Tvrdojíl. „Kraster je přítel Noční hlídky.“

Přítel, pomyslel si Sam, když naslouchal Fialčiným přidušeným výkřikům. Kraster byl brutální muž, který vládl svým manželkám a dcerám železnou rukou, ale jeho pevnost přesto byla útočištěm. „Zmrzlé vrány,“ ušklíbl se, když se vpotáceli dovnitř, těch pár, co přežili sníh, nemrtvé i třeskutý mráz. „A zdaleka ne tak velké hejno jako to, co odletělo na sever.“ Přesto jim poskytl místo na své podlaze a střechu nad hlavou, která je chránila před sněhem, oheň, aby se mohli osušit, a taky jim jeho manželky přinesly poháry horkého vína, aby měli něco teplého do žaludků. „Proklaté vrány,“ nadával jim, a přesto je taky nakrmil, i když byl příděl skrovný.

Jsme tady jen hosty, připomněl si Sam v duchu. Fialka je jeho. Jeho dcera, jeho manželka. Jeho střecha, jeho zákony.

Když byl v Krasterově pevnosti poprvé, Fialka za ním přišla s prosbou o pomoc a Sam jí půjčil svůj černý plášť, aby pod něj schovala břicho, a poslal ji vyhledat Jona Sněha. Od rytířů se očekává, že budou ochraňovat ženy a děti. Jen pár z černých bratří byli rytíři, a přesto… Všichni jsme odříkali slova, pomyslel si Sam. Jsem štít, který hlídá říše lidí. Žena byla žena, dokonce i divoká. Měli bychom jí pomoci, měli bychom. Fialka se bála o svoje dítě; měla strach, že by se jí mohl narodit chlapec. Kraster vychovával jen dcery, aby se posléze staly jeho manželkami, ale nikde kolem neviděli jediného muže nebo chlapce. Fialka řekla Jonovi, že Kraster dává svoje syny bohům. Jestli jsou ti bohové dobří, sešlou jí dceru, modlil se Sam.

Nahoře na seníku spolkla Fialka výkřik. „Už to bude,“ řekla žena. „Ještě zatlač, teď. Och, už vidím jeho hlavičku.“

Její, pomyslel si Sam žalostně. Její hlavičku, její.

„Zima,“ řekl Bannen sotva slyšitelně. „Prosím. Je mi taková zima.“ Sam odložil misku a lžíci, hodil přes umírajícího muže další kožešinu, přiložil nové poleno na oheň. Fialka vykřikla a začala bolestivě sténat. Kraster se zakousl do tvrdé černé klobásy. Měl klobásy pro sebe a pro svoje ženy, jak jim důrazně vysvětlil, ale ani jednu pro Hlídku. „Ženské,“ začal znovu reptat. „Pořád jen kňučí a naříkají… Měl jsem jednu tlustou prasnici, co porodila osm selat najednou a ani přitom nekvikla.“ S přežvykováním otočil hlavu a pohrdavě přimhouřil oči na Sama. „Byla skoro tak tlustá jako ty, chlapče. Zabijáku.“ Zasmál se.

To už bylo víc, než dokázal Sam snést. Zamířil pryč od ohně a cestou přitom neohrabaně překračoval a obcházel muže spící a dřepící a umírající na tvrdě udusané hliněné podlaze. Ze všeho toho kouře, výkřiků a sténání už se mu dělalo zle. Sklonil hlavu, protlačil se mezi visícími jelenicovými kůžemi, které sloužily Krasterovi místo dveří, a vyšel ven do odpoledního světla.

Den byl zatažený, ale přesto dost jasný na to, aby ho po šeru panujícím v síni oslepil. Větve okolních stromů byly obtíženy záplatami sněhu, které je stahovaly dolů, a sněhem byly zapadané i zlaté a rezavé okolní kopce, ale bylo ho tam méně než předtím. Vichřice pominula a dny v Krasterově pevnosti byly… nu, ne snad teplé, ale rozhodně ne tak mrazivě studené. Sam slyšel tiché kap-kap-kap vody roztávající z rampouchů, které lemovaly okraj silné drnové střechy. Zhluboka, roztřeseně se nadechl a rozhlédl se kolem.

Na západní straně procházeli Jednoruký Ollo a Tim Kámen sem a tam podél řad koní, krmili a napájeli jejich zbylá zvířata.

Dolů po větru byli další bratři, stahovali a čtvrtili zvířata, která považovali za příliš slabá, než aby mohla pokračovat v cestě. Kopiníci a lučištníci procházeli na stráži za hliněnými valy, které byly Krasterovou jedinou obranou proti čemukoli, co se schovávalo v lese za nimi, zatímco z tuctu ohňů stoupaly k obloze silné prsty modrošedého kouře. Sam slyšel vzdálené ozvěny seker z lesa, kde pracovní četa porážela dříví, aby ho měli dost k udržení ohňů po celou noc. Noci byly zlé. Když se setmělo. A ochladilo.

Během jejich pobytu u Krastera na ně nikdo nezaútočil, ani nemrtví, ani Jiní. A taky nezaútočí, jak je ujišťoval Kraster. „Zbožný člověk nemá důvod obávat se jich. Jednou jsem to řekl i tomu proklatému Mancemu Nájezdníkovi, když sem přišel čenichat. Jenže mě neposlouchal, stejně jako vy vrány s těmi vašimi meči a zatracenými ohni. Nic z toho vám nepomůže, až přijde bílý mráz. Tehdy vám pomůžou jen bohové. Měli byste se s nimi nějak srovnat.“

Fialka taky mluvila o bílém mrazu a řekla jim, jaké oběti Kraster nabízí těm svým bohům. Sam ho za to chtěl zabít, když to uslyšel. Za Zdí neexistují žádné zákony, připomněl sám sobě, a Kraster je přítel Noční hlídky.

Zpoza síně z proutí a mazaniny za ním se ozval jásavý pokřik. Sam se šel podívat, co to bylo. Země pod jeho chodidly rozmrzla v břečku tajícího sněhu a čvachtavého bláta, o kterém Bolestínský Edd tvrdil, že jsou to Krasterovy výkaly. Bylo to však hustší než výkaly; tak se mu to lepilo na boty, až ucítil, jak mu jedna klouže z nohy.

Vzadu v zeleninové zahradě a prázdné ovčí ohradě vypouštěl tucet černých bratří šípy do panáka, kterého si vyrobili ze sena a slámy. Šíp světlovlasého majordoma, kterému říkali Sladký Donnel, se zabodl ze vzdálenosti padesáti yardů těsně vedle panákova oka. „Zkus mě přetrumfnout, starče,“ holedbal se.

„Jo. Zkusím.“ Ulmer, ohnutý a šedovlasý, s volně visící kůží a klátivými končetinami, se postavil na značku a vytáhl z toulce u svého pasu šíp. V mládí býval psancem, členem neblaze proslulého Bratrstva z Králolesa. Tvrdil, že jednou prohnal šíp dlaní Bílého býka z Královské gardy, aby si ukradl polibek ze rtů dornské princezny. Taky jí ukradl šperky a truhlici plnou zlaťáků, ale právě polibkem se tak rád chvástal u pohárů s vínem.

Pohybem hladkým jako letní hedvábí založil šíp a natáhl tětivu, pak šíp vypustil. Zabodl se panákovi přesně do namalovaného oka, celý palec od šípu Donnela Kopce. „Stačí, chlapče?“ zeptal se a ustoupil dozadu.

„To bylo docela dobré,“ připustil mladý muž neochotně. „Pomohl ti boční vítr. Když jsem střílel já, foukal prudčeji.“

„Tak jsi s ním měl počítat. Máš dobré oko a pevnou ruku, ale k tomu, abys porazil muže z Králolesa, bys musel být o hodně lepší. To šípař Dick mi ukázal jak natahovat luk, a lepšího lukostřelce svět neviděl. Už jsem ti někdy vyprávěl o starém Dickovi?“

„Jenom asi třistakrát.“ Každý muž v Černém hradu slyšel Ulmerovy příběhy o slavné bandě psanců z dávno minulých dob: o Simonu Toyneovi a Usměvavém rytíři, o Oswynu Dlouhokrkém třikrát pověšeném, o Wendě Bílém vánku, o Šípaři Dickovi, o Benovi Velkém břichu a všech ostatních. Pátraje po únikové cestě Sladký Donnel se rozhlédl kolem a spatřil Sama, který tam stál v blátě. „Zabijáku,“ zavolal na něho. „Pojď sem, ukaž nám, jak jsi zabil Jiného.“ Natáhl k němu dlouhý luk z tisového dřeva.

Sam zrudl. „To nebylo šípem, bylo to dýkou, dračím sklem…“ Věděl, co by se stalo, kdyby si vzal luk. Chybil by panáka a jeho šíp by letěl přes val až někam do stromů. Pak by se mu všichni smáli.

„Na tom nezáleží,“ řekl Alan z Růženína, další skvělý lukostřelec. „Všichni chceme vidět Zabijáka střílet. Že ano, hoši?“

Nedokázal se jim postavit tváří v tvář, jejich urážlivým úsměvům, škodolibým vtipům, pohrdání v jejich očích. Otočil se, aby se vrátil cestou, kterou přišel, ale pravé chodidlo mu zabředlo hluboko do bláta, a když se je pokoušel vytáhnout, sklouzla mu bota z nohy. Musel si kleknout, aby ji mohl z bláta vyprostit, a po celou dobu mu přitom zvonil v uších jejich smích. Než se mu podařilo utéct před nimi, tající sníh mu navzdory vrstvám ponožek prosákl až k prstům u nohou. Jsem k ničemu, pomyslel si zničeně. Můj otec měl pravdu. Nemám právo být naživu, když tolik statečných mužů zemřelo.

Grenn měl na starosti ohniště jižně od brány pozemku, kde svlečený do pasu štípal polena. Obličej měl zrudlý námahou a kůži zbrocenou potem. Přesto se zasmál, když si to k němu Sam přifuněl. „Sebrali ti botu Jiní, Zabijáku?“

On taky? „Bylo to bláto. Neříkej mi tak, prosím.“

„Proč ne?“ Grenn se upřímně podivil. „Je to dobré jméno a já myslím, že sis je zasloužil.“

Pyp si Grenna vždycky dobíral, že je tupý jako hradní zeď, a tak mu to Sam trpělivě vysvětlil. „Je to jen odlišný způsob, jak mne nazývat zbabělcem,“ řekl, zatímco stál na pravé noze a soukal se zpátky do zablácené boty. „Urážejí mě tím, stejným způsobem jako urážejí Bedwycka, když mu říkají Obr.“

„Jenže on to není obr,“ namítl Grenn, „a Pavka nikdy nebyl malý. Nu, možná když byl děťátkem u prsu, ale pak už ne. Ty jsi ale zabil Jiného, takže to není totéž.“

„Já jen… nikdy jsem… měl jsem strach!“

„O nic větší než já. To jen Pyp říká, že jsem příliš natvrdlý, než abych se nechal něčím vyděsit. Bývám stejně vystrašený jako kdokoli jiný.“ Grenn se sehnul, sebral rozštípnuté poleno a přihodil je do ohně. „Míval jsem strach z Jona, kdykoli jsem s ním musel bojovat. Byl příliš rychlý a vždycky bojoval, jako by měl v úmyslu zabít mě.“ Zelené vlhké dřevo dřepělo na ohništi, a než chytlo plamenem, chvíli jen čadilo a vysílalo k nebi kouř. „Nikdy jsem se k tomu nepřiznal. Někdy si říkám, že každý jen předstírá, že je statečný, ale ve skutečnosti takový nejsme nikdo. Možná se právě předstíráním stáváš statečným, já prostě nevím. Jen je nech, ať ti říkají Zabiják, co ti na tom vadí?“

„Tobě se taky nikdy nelíbilo, když ti ser Alliser nadával do Praturů.“

„Naznačoval tím, že jsem velký a hloupý.“ Grenn se poškrábal na bradě. „Když mi ale chtěl Pyp říkat Prature, klidně mohl. Nebo ty a Jon. A pratur je divoké silné zvíře, takže to není tak hrozné, a já opravdu jsem velký a narostu ještě větší. Copak ty nechceš být raději Sam Zabiják než ser Prasátko?“

„Proč bych nemohl být prostě jen Samwell Tarly?“ Ztěžka se posadil na mokrou kládu, kterou měl Grenn rozštípat. „Zabilo ho dračí sklo. Ne já, dračí sklo.“

Pověděl jim to. Pověděl to všem. Poznal ale, že někteří z nich mu nevěří. Dýka ukázal Samovi svoji zbraň a řekl: „Já mám železo, co bych dělal se sklem?“ Černý Bernarr a tři Garthové mu jasně dali najevo, že pochybují o celém jeho příběhu, a Rolley ze Sestrova mu bez obalu řekl: „Spíš jsi začal bodat do nějakého šustícího keře, a on to byl Malý Pavka, co tam kadil, a tak sis vymyslel tuhle povídačku.“

Dywen mu ale naslouchal, a Bolestínský Edd taky a nakonec Sama s Grennem přiměli, aby to řekli i lordu veliteli, Mormont se po celou dobu jejich vyprávění mračil a kladl jim úsečné dotazy, ale byl to příliš opatrný muž, než aby zavrhoval jakoukoli možnost obrany proti Jiným. Požádal Sama o všechno dračí sklo v jeho vaku, třebaže ho celkově bylo velmi málo. Kdykoli si Sam vzpomněl na zásobárnu, kterou našel Jon zakopanou pod Pěstí, chtělo se mu plakat. Byly tam čepele k dýkám a hlavice k oštěpům a přinejmenším dvě či tři stovky hrotů k šípům. Jon vyrobil dýky pro sebe, Sama a lorda velitele Mormonta, a Samovi dal hlavici oštěpu, starý rozbitý roh a pár hrotů k šípům. Grenn si taky vzal plnou hrst hrotů, ale to bylo všechno.

A tak jediné, co teď měli, byla Mormontova dýka a ta, co dal Sam Grennovi, a k ní devatenáct šípů a dlouhý oštěp z tvrdého dřeva s hlavicí z dračího skla. Muži na stráži si ten oštěp předávali od hlídky k hlídce, zatímco šípy Mormont rozdělil mezi svoje nejlepší lukostřelce. Mrzout Bill, Garth Zelené pero, Ronnel Tvrdojíl, Sladký Donnel Kopec a Alan z Růženína měli po třech kusech a Ulmer dostal čtyři. Ale dokonce i kdyby každý z těch šípů našel cíl, brzy budou muset spolu s ostatními sáhnout po běžných ohnivých šípech. Na Pěsti vypustili stovky zapálených šípů, a živé mrtvoly jimi přesto nezastavili.

Nebude to stačit, pomyslel si Sam. Krasterovy zešikmené valy z bahna a tajícího sněhu sotva zpomalí nemrtvé, kteří šplhali po mnohem příkřejších svazích Pěsti, aby se nakonec vyrojili přes kruhovou hradbu. A místo tří stovek bratří seřazených do disciplinovaných oddílů by tady nemrtví nalezli jen jednačtyřicet zbědovaných přeživších, z toho devět příliš zraněných, než aby mohli bojovat. Z těch šedesáti, co si prosekali cestu z obklíčené Pěsti, se jich ke Krasterovi dobelhalo čtyřicet čtyři, ale tři brzy podlehli svým zraněním a Bannen brzy bude čtvrtý.

„Myslíš, že nemrtví jsou pryč?“ zeptal se Sam Grenna. „Proč ještě nepřišli, aby to s námi skoncovali?“

„Přicházejí jen tehdy, když je zima.“

„Ano,“ řekl Sam, „ale je to zima, která s sebou přivádí nemrtvé, nebo jsou to nemrtví, kdo s sebou přináší zimu?“

„Komu na tom záleží?“ Zpod Grennovy sekery odletovaly třísky. „Hlavní je, že přicházejí společně. Hej, teď když víme, že je zabíjí dračí sklo, možná už nepřijdou vůbec. Možná se teď bojí oni nás!“

Sam si přál, kéž by to tak byla pravda, ale spíš si říkal, že když je člověk mrtvý, strach pro něj neznamená o nic víc než bolest či láska nebo povinnost. Zpocený pod vrstvami vlny, kůže a kožešin si objal nohy rukama. Pravda, dýka z dračího skla tu bledou věc v lese rozpustila…, jenže Grenn mluvil, jako by měla udělat totéž s nemrtvými. To my ale nevíme, pomyslel si. Ve skutečnosti nevíme vůbec nic. Kéž by tady tak byl Jon. Měl Grenna rád, ale nemohl s ním hovořit stejným způsobem, jako by mohl s Jonem. Jon by mi určitě neříkal Zabijáku. A mohl bych si s ním promluvit o Fialčině dítěti. Jon však odjel pryč s Qhorinem Půlrukým a od té doby o něm neslyšeli, i on má dýku s čepelí z dračího skla, ale napadlo by ho použít ji? Leží mrtvý a zmrzlý někde ve strži… nebo ještě hůř. Je mrtvý a chodí?

Nemohl pochopit, proč by si bohové chtěli vzít Jona Sněha a Bannena a nechat žít jeho, takového zbabělce a nešiku. To on měl zemřít na Pěsti, kde se třikrát pomočil a kromě toho ztratil svůj meč. A zemřel by v lese, kdyby se Malý Pavka nenabídl, že ho ponese. Kéž by to tak všechno byl jenom sen, ze kterého bych se mohl probudit. Jak by bylo krásné procitnout zpátky na Pěsti Prvních lidí, se všemi svými bratry kolem sebe, dokonce i s Jonem a Duchem. Nebo ještě lépe, probudit se v Černém hradu za Zdí a jít si do jídelny na misku husté pšeničné kaše od Tříprstého Hobba, s velkou lžící másla rozpouštějícího se uprostřed a hromádkou medu. Při pouhém pomyšlení na takovou lahůdku mu začalo kručet v prázdném žaludku.

„Sníh.“

Sam při tom zvuku vzhlédl. Kolem ohně kroužil havran lorda velitele Mormonta, bil ve vzduchu velkými černými křídly.

„Sníh,“ zakrákoral pták. „Sníh, sníh.“

Kamkoli přiletěl havran, brzy za ním následoval Mormont. Lord velitel se vynořil zpoza stromů, sedící na svém chundelatém koni mezi starým Dywenem a od neštovic poďobaným průzkumníkem Ronnelem Tvrdojílem, kterého povýšil na místo zesnulého lesníka Thorena. Kopiník u brány na ně křikl, aby zastavili, a Starý medvěd ho počastoval strohým: „Kdo si u sedmi pekel myslíš, že tu jede? Sebrali ti snad Jiní oči?“ Projel mezi sloupky brány, z nichž na jednom byla nabodnutá lebka berana a na druhém lebka medvědí, pak zastavil, zvedl pěst a zapískal. Havran odletěl od ohně a snesl se mu na ruku.

„Můj pane,“ slyšel Sam říkat Ronnela Tvrdojíla, „máme jen dvaadvacet koní a pochybuju, že polovina z nich bude schopná dostat se až ke Zdi.“

„Já vím,“ zabručel Mormont. „Přesto musíme odejít. Kraster nám to dal jasně najevo.“ Pohlédl k západu, kde hradba temných mraků skrývala slunce. „Bohové nám poskytli možnost odpočinout si, ale na jak dlouho?“ Mormont se zhoupl dolů ze sedla, vyhodil svého havrana zpátky do vzduchu. Pak uviděl Sama a zaburácel: „Tarly!“

„Já?“ Sam se neohrabaně zvedl.

„Já?“ Havran přistál starému muži na hlavě. „Já?“

„Jmenuješ se Tarly? Máš tady snad nějakého bratra? Ano, ty. Zavři pusu a pojď se mnou.“

„S tebou?“ vyjekl.

Lord velitel Mormont ho zpražil pohledem. „Jsi muž Noční hlídky. Snaž se nepokálet si spodky pokaždé, když se na tebe podívám. Pojď, řekl jsem.“ Jeho boty vydávaly v blátě čvachtavý zvuk a Sam si musel pospíšit, aby ho dohonil. „Přemýšlel jsem o tom tvém dračím skle.“

„Není moje,“ namítl Sam nesměle.

„Pak tedy o dračím skle Jona Sněha. Pokud proti Jiným potřebujeme dýky z dračího skla, jak to, že máme jen dvě? Správně by měl být každý muž na Zdi vyzbrojen takovou dýkou v den, kdy odříká svoje slova.“

„Nikdy jsme nevěděli…“

„Nikdy jsme nevěděli! Jenže my jsme to museli někdy vědět. Noční hlídka zapomněla na svůj skutečný úkol, Tarly. Nepostavíš zeď sedm set stop vysokou jen kvůli tomu, abys zabránil divochům v kůžích krást ti ženy. Zeď byla postavena, aby střežila říše lidí…, ne proti jiným lidem, což je všechno, čím divocí ve své podstatě jsou. Uplynulo příliš mnoho let, Tarly, příliš mnoho stovek a tisícovek let. Ztratili jsme ponětí o skutečném nepříteli. A on je teď tady, ale my nevíme jak proti němu bojovat. Dělají dračí sklo draci, jak rád říkává prostý lid?“

„M-mistři si myslí, že ne,“ zajíkl se Sam. „Mistři říkají, že pochází z ohňů v zemi. Nazývají ho obsidián.“

Mormont si odfrkl. „Pro mě za mě ať si mu říkají třeba citrónový koláč. Pokud to zabíjí, jak tvrdíš, chci ho víc.“

Sam klopýtl. „Jon ho našel víc na Pěsti. Stovky hrotů k šípům, a taky hlavice k oštěpům…“

„To už jsi říkal. Malé dobro nám prokáže, když je odsud tak daleko. Abychom se znovu dostali k Pěsti, museli bychom být vyzbrojení zbraněmi, které nebudeme mít, dokud se k té zatracené Pěsti nedostaneme. A taky jsou tam divocí, se kterými bychom se museli potýkat. Potřebujeme najít dračí sklo někde jinde.“

Na divoké Sam téměř zapomněl, tolik se toho přihodilo od té doby. „Děti lesa používaly čepele z dračího skla,“ řekl. „Ty by věděly, kde hledat obsidián.“

„Všechny děti lesa jsou dávno mrtvé,“ namítl Mormont. „První lidé jich polovinu pozabíjeli bronzovými čepelemi a Andalové tu práci dokončili železem. Proč by měla dýka z dračího skla -“ Starý medvěd se odmlčel, protože mezi jeleními kůžemi dveří se objevil Kraster. Divoký se usmál, odhalil ústa plná vyhnilých hnědých zubů. „Mám syna.“

„Syna,“ opakoval Mormontův havran. „Syna, syna, syna.“

Obličej lorda velitele Mormonta byl nehybný jako kámen. „Mám z toho za tebe radost.“

„Opravdu? To já budu mít radost, až ty a tvoji muži odejdete. Myslím, že je nejvyšší čas.“

„Jakmile naberou naši ranění dost sil…“

„Mají tolik sil, kolik jich kdy poberou, stará vráno, a oba to dobře víme. Těm, co umírají, a netřeba říkat, kteří to jsou, podřízněte ty jejich proklaté krky a skoncujte to s nimi. Nebo je tu nechte, jestli na to nemáte žaludek, a já to vyřídím sám.“

Lord velitel Mormont se naježil. „Thoren Smallwood tvrdil, že jsi přítel Hlídky -“

„Jo,“ ušklíbl se Kraster. „Dal jsem vám všechno, co jsem mohl, jenže zima se blíží a teď ta holka ještě přivedla na svět další hladovou hubu.“

„Mohli bychom si ho vzít,“ vypískl někdo.

Kraster otočil hlavu a přimhouřil oči. Plivl Samovi na chodidlo. „Cos to říkal, Zabijáku?“

Sam otevřel a zavřel ústa. „Já… já… jenom jsem chtěl…, kdybys ho nechtěl… tu hladovou hubu…, když je zima na krku…, mohli bychom… mohli bychom ho vzít s sebou a…“

„Mého syna? Moji krev? Ty myslíš, že bych ho dal vám vránám?“

„Já jen myslel…“ Vždyť ty nemáš žádné syny, dáváš je za oběť. Fialka mi řekla, že je odnášíš do lesa. Proto tady máš jen manželky a dcery, které vyrostou a stanou se tvými ženami.

„Buď zticha, Same,“ napomenul ho lord velitel Mormont. „Už jsi toho řekl mnoho. Až příliš mnoho. Jdi dovnitř.“

„M-můj pane -“

„Dovnitř!“

Sam se se zrudlým obličejem protlačil mezi jeleními kůžemi zpátky do šera síně. Mormont ho následoval. „Co jsi to za blázna?“ řekl starý muž uvnitř, s tváří plnou potlačovaného hněvu. „Dokonce i kdyby nám Kraster to dítě dal, bylo by mrtvé, než bychom přijeli ke Zdi. Starat se o novorozeně potřebujeme asi tolik, jako je nám zapotřebí další sníh. Máš snad v těch svých velkých prsou mléko, abys ho mohl kojit? Nebo bys chtěl vzít s sebou taky jeho matku?“

„Ona by šla,“ odpověděl Sam. „Prosila mě o to…“

Mormont zvedl ruku. „Už o tom nechci slyšet ani slovo, Tarly. Bylo ti řečeno, aby ses od Krasterových manželek držel co nejdál.“

„Je to jeho dcera,“ namítl Sam nesměle.

„Jdi se podívat na Bannena, než mě ještě víc rozčílíš.“

„Ano, můj pane.“ Sam celý roztřesený pospíchal pryč.

Když ale přišel k ohni, našel tam Obra, jak přehazuje Bannenovi plášť přes hlavu. „Naříkal, že je mu zima,“ zabručel malý muž. „Doufám, že odešel na nějaké místo, kde je teplo.“

„To kvůli jeho zranění…,“ začal Sam.

„Houby kvůli zranění.“ Dýka strčil do mrtvoly nohou. „Měl zraněné chodidlo. U nás ve vesnici jsme měli chlapa, který taky přišel o chodidlo a dožil se čtyřiadevadesáti roků.“

„Zima,“ řekl Sam. „Nikdy mu nebylo teplo.“

„Hlavně se nikdy nenajedl,“ zabručel Dýka. „Ne pořádně. Ten bastard Kraster ho nechal vyhladovět k smrti.“

Sam se ustaraně rozhlédl kolem, ale Kraster se ještě nevrátil do síně. Kdyby se byl vrátil a slyšel Dýku, mohlo se to ošklivě zvrhnout. Divoký totiž nesnášel bastardy, třebaže průzkumníci o něm říkali, že sám je nemanželského původu, že ho zplodila s divokou ženou nějaká dávno mrtvá vrána.

„Kraster má vlastní krky, co musí krmit,“ poznamenal Obr. „Všechny tyhle ženy. Dal nám, co mohl.“

„A ty tomu sakra věříš? V den, kdy odjedeme, naťukne soudek medoviny a bude si tu sedět a hodovat na šunce a medu. A bude se nám smát, jak hladovíme kdesi ve sněhu. Je to pěkná podšívka ten divoký, to vám povídám. Vůbec to není přítel Hlídky.“ Kopl do Bannenovy mrtvoly. „Zeptej se jeho, když mi nevěříš.“

Spálili průzkumníkovu mrtvolu při západu slunce, v ohni, který Grenn udržoval během dne. Tim Kámen a Qarth ze Starého města vynesli nahou mrtvolu ven, dvakrát ji zhoupli a hodili ji do plamenů. Přeživší bratři si rozdělili jeho šaty, zbraně, zbroj a všechno ostatní, co vlastnil. V Černém hradu pohřbívala Noční hlídka svoje mrtvé se všemi náležitostmi, jenže tady nebyli v Černém hradu. A ohořelé kosti nemohou přijít zpátky jako živá mrtvola.

„Jmenoval se Bannen,“ řekl lord velitel Mormont, když se těla zmocnily plameny. „Byl to statečný muž, dobrý průzkumník. Přišel k nám z… odkud vlastně přišel?“

„Někde od Bílého přístavu,“ zvolal kdosi.

Mormont přikývl. „Přišel k nám z Bílého přístavu a nikdy neselhal při plnění svých povinností. Dodržoval svoji přísahu, jak nejlépe mohl, jel daleko a bojoval statečně. Takového jako on už mezi sebou mít nebudeme.“

„A nyní je jeho stráž u konce,“ řekli černí bratři ve vážném nápěvu.

„A nyní je jeho stráž u konce,“ odvětil Mormont v ozvěně.

„U konce,“ vykřikl jeho havran. „U konce.“

Sama štípaly oči a bylo mu zle z kouře. Když pohlédl k ohni, zdálo se mu, že vidí Bannena, jak vstal, jak se jeho ruce sevřely v pěst, jako by chtěly bojovat proti plamenům, které ho stravovaly, ale bylo to jen na okamžik, než vířící kouř všechno přikryl. Nejhorší věcí však byl pach. Kdyby to byl odporný nepříjemný zápach, možná by se to dalo vydržet, jenže jeho hořící bratr tak hrozně připomínal opékající se sele, že se Samovi začaly sbíhat sliny v ústech, a to bylo něco tak strašlivého, že sotva havran zakrákal: „U konce,“ rozběhl se za stavení, aby se vyzvracel do příkopu.

Klečel tam v blátě, když dozadu přišel Bolestínský Edd. „Vyhrabáváš červy, Same? Nebo je ti jen zle?“

„Zle,“ odpověděl Sam slabým hlasem a otřel si ústa hřbetem ruky. „Ten pach…“

„Člověk by nevěřil, že by Bannen mohl tak dobře vonět.“ Eddův tón byl nerudný jako vždycky. „Měl jsem napolo v úmyslu odříznout si z něj kousek. Kdybychom tu měli jablečný křen, možná bych to i udělal. Vepřové je vždycky nejlepší s jablečným křenem, jak jsem zjistil.“ Edd si rozšněroval kalhoty a vytáhl úd. „Ty raději neumírej, Same, protože se bojím, že bych neodolal. Na tobě by se toho opékalo víc než na chudáku Bannenovi, a já bych to určitě nevydržel a uřízl bych si kousek pečínky.“ Povzdechl si, když jeho moč začala v oblouku stříkat do sněhu, žlutá a kouřící. „Vyjedeme za prvního světla, už jsi to slyšel? Ať svítí slunce či padá sníh, říkal Starý medvěd.“

Slunce nebo sníh. Sam pohlédl ustaraně k obloze. „Sníh?“ vyjekl. „My… pojedeme? Všichni?“

„Nu, někteří budou muset jít pěšky.“ Vytřásl z údu poslední kapky moči. „Dywen říká, že bychom se měli naučit jezdit na mrtvých koních, tak jako to dělají Jiní. Tvrdí, že bychom alespoň ušetřili na krmivu. Kolik toho může takový mrtvý kůň sežrat?“ Edd se zašněroval. „Nemůžu říct, že by se mi ten nápad zamlouval. Jakmile přijdou na způsob jak jezdit na mrtvých koních, jako další přijdeme na řadu my. A já budu při své smůle první. ,Edde,' spustí na mě, ,smrt není výmluva pro to, aby sis tu mohl jen tak ležet, tak hezky vstaň, vezmi si oštěp a jdi se postavit na hlídku.' Nu, co se dá dělat? Možná umřu ještě předtím, než na to přijdou.“

Možná zemřeme všichni, a mnohem dřív, než by se nám zamlouvalo, pomyslel si Sam, když se neohrabaně škrábal na nohy.

Jakmile se Kraster dozvěděl, že jeho nezvaní hosté druhého dne odjedou, začal se chovat téměř přátelsky, či alespoň měl tak blízko k přátelskému chování, jak jen mohl mít. „Nejvyšší čas,“ řekl, „sem nepatříte, už jsem vám to říkal. Přesto vám uspořádám hostinu na rozloučenou. Pořádně vás nakrmím. Moje manželky pro vás opečou koně, co jste zabili, a já vyštrachám nějaké to pivo a chléb.“ Usmál se svým hnědým úsměvem. „Neznám nic lepšího než pivo a koňské maso. Když na nich nemůžete jet, tak je alespoň sežerte, říkám já.“

Jeho manželky a dcery přitáhly do síně lavice a dlouhé kládové stoly. A uvařily jim a taky je obsloužily. Až na Fialku nebyl Sam schopen rozeznat ženy od sebe. Některé byly staré a jiné mladé a některé byly teprve děvčátka, ale mnohé z nich byly Krasterovy dcery a zároveň jeho manželky, a všechny se tak nějak podobaly jedna druhé. Šly si po své práci, hovořily mezi sebou tichými hlasy, ale nikdy s muži v černém.

Kraster vlastnil jen jednu židli. Seděl na ní, oblečený v kabátci z ovčí kůže bez rukávů. Silné paže měl porostlé bílými chlupy a jedno zápěstí mu obepínal splétaný kroužek ze zlata. Lord velitel Mormont se posadil na místo na kraji lavice po jeho pravici, zatímco bratři se tam natěsnali koleno ke koleni; tucet jich zůstal venku, kde střežili bránu a starali se o ohně.

Sam si našel místo mezi Grennem a Sirotkem Ossem. V žaludku mu kručelo hlady. Z pečeného koňského masa, které Krasterovy manželky otáčely na rožni nad ohništěm, odkapával omastek, a z jeho vůně se mu opět začaly sbíhat sliny v ústech, jenže to mu zase připomnělo Bannena. Přestože byl hladový, věděl, že by zvracel, kdyby vzal do úst byť jen sousto. Jak vůbec mohou sníst ty ubohé koně, kteří je nesli tak daleko? Když Krasterovy manželky přinesly cibuli, dychtivě jednu popadl. Část jí byla černá hnilobou, ale on ji odřízl dýkou a snědl její dobrou polovinu jen tak, bez ničeho. Měli taky chléb, i když jen dva bochníky pro všechny dohromady. Když Ulmer požádal o další, žena jen zavrtěla hlavou. Právě tehdy začaly problémy.

„Dva bochníky?“ postěžoval si Karl Koňský hnát z druhého konce lavice. „Vy jste ale hloupé ženské! My přece potřebujeme víc než jen dva bochníky!“

Lord velitel Mormont si ho změřil tvrdým pohledem. „Vezmi, co se ti nabízí, a buď za to vděčný. Nebo bys byl raději venku v bouři a jedl sníh?“

„Tam venku už budeme dost brzy.“ Karl Koňský hnát se hněvu Starého medvěda nezalekl. „Já bych raději jedl to, co před námi Kraster schovává, můj pane.“

Kraster na něho přimhouřil oči. „Dal jsem vám vránám dost. Musím krmit svoje ženy.“

Dýka si nabodl kus koňského masa. „Jo, takže přiznáváš, že máš tajnou špižírnu? Jak jinak bys tu mohl přežít zimu?“

„Jsem zbožný muž…,“ začal Kraster.

„Jsi lakotný muž,“ vybafl Karl, „a ještě k tomu lhář.“

„Šunky,“ řekl Garth ze Starého města zbožným hlasem. „Když jsme tudy projížděli posledně, byla tady prasata. Vsadím se, že si ty šunky někam schoval. Vyuzené a nasolené šunky, a taky slaninu.“

„Klobásy,“ řekl Dýka. „Takové ty dlouhé černé, co jsou tvrdé jako kámen a vydrží celé roky. Určitě jich má nejmíň stovku pověšených někde ve sklepě.“

„Oves,“ ozval se Jednoruký Ollo. „Pšenici, ječmen. Zrní.“ „Zrrní,“ opakoval Mormontův havran se zapleskáním křídel. „Zrrní, zrrní, zrrní.“

„Dost!“ zvolal lord velitel Mormont po divokém pokřikování svého ptáka. „Buďte zticha, všichni. Tohle je šílenství.“

„Jablka,“ nedbal na něj Garth Zelený. „Sudy a sudy křehkých podzimních jablek. Tam venku jsou jabloně, viděl jsem je.“

„Sušené ovoce. Zelí. Oříšky.“

„Zrrní. Zrrní. Zrrní.“

„Naložené skopové. Je tu ovčí chlév. Má sudy a sudy naloženého skopového, vsaďte se, že má.“

Kraster se tvářil, jako by je chtěl všechny poplivat. Lord velitel Mormont vstal. „Ticho. Už tu nechci žádné takové řeči slyšet.“

„Tak si nacpi chléb do uší, starý muži.“ Karl Koňský hnát se odstrčil od stolu. „Nebo jsi ten svůj zatracený mrňavý příděl už spolkl?“

Sam viděl, jak obličej Starého medvěda rudne. „Zapomněl jsi, kdo jsem? Seď, jez a buď zticha. To je rozkaz.“

Nikdo nepromluvil. Nikdo se ani nepohnul. Oči všech přítomných se upíraly na lorda velitele a na velkého průzkumníka s koňskou nohou, zatímco ti dva hleděli jeden na druhého přes stůl, Samovi se zdálo, že Karl to vzdal první, a už si chce sednout, třebaže neochotně…

…, jenže Kraster mezitím vstal, a v ruce třímal svoji sekeru. Velkou černou ocelovou sekeru, kterou mu Mormont posledně dal jako dar hostiteli. „Ne,“ zavrčel. „Ty si sedat nebudeš. Nikdo, kdo mě nazývá lakomcem, nebude spát pod mojí střechou ani nebude jíst u mého stolu. Vypadni ven, kriple. A ty a ty a ty.“ Trhl svou sekerou popořadě směrem k Dýce, Garthovi a dalšímu Garthovi. „Jděte spát do zimy s prázdnými žaludky, vy holoto jedna, nebo…“

„Proklatý bastarde!“ slyšel Sam zaklít jednoho z Garthů. Nikdy se nedozvěděl, který to byl.

„Kdo mně tady říká bastarde?“ zařval Kraster, levou rukou smetl ze stolu talíře, maso i poháry, zatímco pravou zvedl do výše sekeru.

„Všichni lidé o tobě vědí, že jsi bastard,“ odpověděl Karl.

Kraster se pohnul rychleji, než by Sam byl věřil, že je možné, skočil přes stůl se sekerou v ruce. Jakási žena vykřikla, Garth Zelený a Sirotek Oss tasili nože, Karl klopýtl dozadu a zakopl přes zraněného sera Byama ležícího na podlaze. V jednom okamžiku šel Kraster po něm, plival nadávky. V dalším plival krev. Dýka ho popadl za vlasy, trhl mu hlavou dozadu a otevřel mu hrdlo od ucha k uchu jedním dlouhým řezem. Pak do něj prudce strčil a divoký se zhroutil dopředu a padl obličejem napřed přes sera Byama. Byam vykřikl v agónii, zatímco Kraster se topil ve vlastní krvi. Sekera mu vyklouzla z rukou. Dvě z Krasterových manželek kvílely, třetí nadávala, čtvrtá se vrhla na Sladkého Donnela a pokoušela se vyškrábat mu oči. Srazil ji na podlahu. Lord velitel stál nad Krasterovou mrtvolou, s obličejem temným hněvem. „Za tohle nás bohové proklejí,“ křičel. „Neexistuje zločin tak mrzký, jako když host přinese smrt do hostitelova domu. Podle všech zákonů krbu -“

„Za Zdí žádné zákony neplatí, starý muži. Copak jsi zapomněl?“ Dýka popadl jednu z Krasterových žen za ruku a strčil jí konec své zakrvácené dýky pod bradu. „Ukaž nám, kde schovává jídlo, nebo dostaneš to, co dostal on, ženo.“

„Pusť ji,“ řekl Mormont a udělal krok jeho směrem. „Za tohle budu mít tvoji hlavu -“

Qarth Zelený mu zastoupil cestu a Jednoruký Ollo ho strhl dozadu. Oba měli v rukou nože. „Už raději nic neříkej,“ varoval ho Ollo. Lord velitel místo toho hrábl po jeho dýce. Ollo měl jen jednu ruku, ale ta byla rychlá. Vykroutil se ze sevření starého muže, zabodl nůž Mormontovi do břicha a vytáhl ho celý rudý. A pak se svět zbláznil.

Později, mnohem později Sam zjistil, že sedí se zkříženýma nohama na podlaze, s Mormontovou hlavou v klíně. Nepamatoval si, jak se tam dostali ani nic jiného, co se stalo od okamžiku, kdy Starého medvěda bodli. Vybavoval si, že Garth Zelený zabil Gartha ze Starého města, i když nevěděl proč. Rolley ze Sestrova vyšplhal po žebříku nahoru na seník, aby okusil chuť Krasterových manželek, jenže spadl dolů a zlomil si vaz. Grenn…

Grenn na něj cosi křikl a dal mu pohlavek, a pak utekl pryč i s Obrem, Bolestínským Eddem a některými dalšími, Kraster stále ležel roztažený přes sera Byama, ale zraněný rytíř už déle nesténal. Čtyři muži v černém seděli na lavici, jedli kusy spáleného koňského masa, zatímco Ollo obcoval s plačící ženou přímo na stole.

„Tarly.“ Když se Starý medvěd pokoušel mluvit, z úst mu vytékala krev a kanula dolů na jeho vous. „Tarly, jdi dál.“

„Kam, můj pane?“ Jeho hlas byl prázdný a bez života. Nebojím se. Byl to podivný pocit. „Není žádné místo, kam bych mohl jít.“

„Ke Zdi. Jdi ke Zdi.Hned.“

„Hned,“ zakrákal havran. „Hned. Hned.“ Pták vyšel po paži starého muže až na jeho hrudník a vytáhl mu vlas z vousu.

„Musíš. Musíš jim to říct.“

„Co jim mám říct, můj pane?“ zeptal se Sam zdvořile.

„Všechno. O Pěsti, O divokých. O dračím skle. Všechno.“ Jeho dech však už byl velmi mělký a jeho hlas se změnil v šepot. „Řekni to mému synovi, Jorahovi. Řekni mu, aby se dal k černým. Je to moje přání. Moje poslední přání.“

„Přřání.“ Havran naklonil hlavu na stranu, korálkovitá černá očka mu zasvítila. „Zrrní?“ zeptal se.

„Žádné zrní,“ odpověděl Mormont slabým hlasem. „Řekni to Jorahovi. Odpouštím mu. Mému synovi. Prosím. Jdi.“

„Je to příliš daleko,“ namítl Sam. „Sám ke Zdi nikdy nedojdu, můj pane.“ Byl tak strašlivě unavený. Jediné, co chtěl, bylo spát a spát a spát a nikdy se neprobudit, a věděl, že kdyby tam prostě jen zůstal sedět, Dýka, Jednoruký Ollo nebo Karl Koňský hnát by se na něj brzy rozčílili a splnili by mu jeho přání. „Raději bych tady zůstal s tebou. Vidíš, už se nebojím. Tebe ani… ničeho.“

„To bys měl,“ řekl ženský hlas.

Tři z Krasterových manželek stály nad nimi. Dvě byly vyzáblé stařeny, které neznal, ale mezi nimi byla Fialka, celá zabalená v kožešinách a držící v náručí balík hnědé a bílé kožešiny, ve kterém měla svoje dítě. „Nemáme mluvit s Krasterovými ženami,“ řekl jim Sam. „Máme svoje rozkazy.“

„Ty už neplatí,“ řekla stará žena po jeho pravici.

„Ty nejčernější z vran jsou dole ve sklepě, nacpávají se k prasknutí,“ řekla stará žena po levici, „nebo nahoře na seníku obcují s mladými. Brzy se ale vrátí. Měl bys odejít dřív, než tu budou. Koně se rozutekli, ale Dyah dva chytila.“

„Řekl jsi, že mi pomůžeš,“ připomněla mu Fialka.

„Řekl jsem, že ti pomůže Jon. Jon je statečný a je to dobrý bojovník, ale podle mě už je taky mrtvý. Já jsem zbabělec. A tlusťoch. Jen se podívej, jak jsem tlustý. Kromě toho, lord Mormont je zraněný. Copak to nevidíte? Nemůžu lorda velitele opustit.“

„Dítě,“ řekla druhá stařena, „ta stará vrána před tebou už je mrtvá. Podívej.“

Mormontova hlava dál spočívala v jeho klíně, ale otevřené oči hleděly do prázdna a jeho rty se nehýbaly. Havran naklonil hlavu na stranu a zakrákal, pak se podíval vzhůru na Sama. „Zrrní?“

„Žádné zrní. On už nemá zrní.“ Sam zatlačil Starému medvědovi oči a pokoušel se vzpomenout si na nějakou modlitbu, ale jediná, která ho napadla, byla: „Matko, smiluj se. Matko, smiluj se. Matko, smiluj se.“

„Tvoje matka ti nepomůže,“ řekla stará žena po jeho levici. „Ten staroch už taky ne. Vezmi si jeho meč, ten velký teplý kožešinový plášť a taky jeho koně, jestli ho dokážeš najít. A pak jdi.“

„To děvče nelže,“ řekla stará žena po pravici. „Je to moje dcera a já jsem z ní lhaní vytloukla, ještě když byla malá. Říkal jsi, že jí pomůžeš. Udělej, co tady Kapradinka říká, chlapče. Vezmi to děvče a pospíchej pryč odsud.“

„Prryč,“ řekl havran. „Prryč, prryč, prryč.“

„Kam?“ zeptal se Sam zmateně. „Kam ji mám odvést?“

„Na nějaké teplé místo,“ odpověděly obě staré ženy zároveň.

Fialka plakala. „Mě a moje dítě. Prosím. Budu tvojí ženou, tak jako jsem byla Krasterovou. Prosím, pane vráno. Je to chlapec, přesně jak Nella hádala. Jestli si ho nevezmeš ty, vezmou si ho oni.“

„Oni?“ hlesl Sam a havran naklonil hlavu na stranu a řekl v ozvěně: „Oni. Oni. Oni.“

„Chlapcovi bratři,“ řekla stará žena po levici, „Krasterovi synové. Tam venku se zvedá bílý chlad, vráno. Cítím to v kostech. A tyhle ubohé staré kosti nelžou. Brzy sem přijdou, naši synové.“

ARYA

Její oči již přivykly temnotě. Když jí Harwin stáhl kápi z hlavy, narudlá záře uvnitř dutého kopce donutila Aryu začít mrkat jako nějakou hloupou sovu.

Uprostřed hliněné podlahy byla vykopána obrovitá jáma ohniště a plameny z ní stoupaly ke kouřem začazenému stropu, svíjely se a hlasitě praskaly. Zdi byly stejným dílem z kamene a hlíny, s obrovskými bílými kořeny proplétajícími se skrz ně jako tisícovka pomalých bledých hadů. Zatímco se dívala, mezi kořeny se do síně kradli lidé; plížili se ze stínů, aby se podívali na zajatce, vystupovali z ústí černočerných tunelů, vyskakovali ze štěrbin a puklin na všech stranách. Na jednom místě na vzdálené straně ohniště tvořily kořeny jakési schodiště vedoucí nahoru k duté vyboulenině v hlíně, kde seděl muž, téměř ztracený ve spletl kořenů čarostromu.

Citroš sundal kápi Gendrymu. „Co je tohle za místo?“ zeptal se Býk.

„Staré místo, hluboké a tajné. Útočiště, kam nechodí brousit ani vlci, ani lvi.“

Ani vlci, ani lvi. Arye naskákala po těle husí kůže. Vzpomněla si na sen, který se jí zdál, a na chuť krve, když utrhla muži ruku v rameni.

Přestože byl oheň obrovský, jeskyně byla mnohem větší; bylo obtížné říci, kde začíná a kde končí. Ústí tunelů mohla být dvě stopy hluboká nebo se mohla táhnout dvě míle. Arya kolem sebe viděla muže, ženy i malé děti. Všichni ji ostražitě pozorovali.

„Tamhle je čaroděj, kostnatá veverko,“ řekl Zelenovous. „Teď se dozvíš svoje odpovědi.“ Ukázal směrem k ohni, kde stál Tom Sedmistruna a hovořil s vysokým hubeným mužem s kousky staré zbroje připevněnými přes otrhanou růžovou róbu. To přece nemůže být Thoros z Myru. Arya si kněze vybavovala jako otylého muže s hladkou tváří a lesklou holou hlavou. Tomuto muži visela na hubeném obličeji kůže a hlavu měl plnou rozcuchaných šedivých vlasů. Něco, co Tom řekl, ho přimělo podívat se jejím směrem a Arya si myslela, že k ní už už zamíří. Jenže tehdy se objevil Šílený Lovec, strkající před sebou svého zajatce do záře ohně a Arya s Gendrym byli rázem zapomenuti.

Ukázalo se, že Lovec je podsaditý muž v zalátaných vybledlých kůžích, plešatějící, s malou bradou a svárlivé povahy. V Kamenném septu si myslela, že Citroše a Zelenovouse, kteří se mu postavili u vraních kleci, aby si zabrali jeho zajatce pro bleskurychlého lorda, dá roztrhat na kusy. Všude kolem nich pobíhali honící psi, čenichali, ňafali po nich a vrčeli. Tom Sedmistruna je však uklidnil svým hraním, Sedmikráska prošla přes náměstí se zástěrou plnou kostí a tučných odřezků ze skopového a Citroš ukázal na Anguyho v okně nevěstince, který tam stál s šípem založeným v luku. Šílený lovec jim všem začal nadávat do patolízalů, ale nakonec souhlasil, že svého zajatce odvede k lordu Berikovi, aby se mu dostalo spravedlivého soudu.

Svázali mu zápěstí konopným provazem, dali mu ohlávku kolem krku a přetáhli mu přes hlavu pytel, ale i přesto vyzařovalo z toho muže nebezpečí. Arya je cítila přes celou jeskyni. Thoros - pokud to byl Thoros - se se zajatcem a jeho věznitelem setkal napůl cesty k ohništi. „Jak se ti podařilo chytit ho?“ zeptal se kněz.

„Psi zachytili pach. Věř tomu nebo ne, ale vyspával kocovinu pod vrbou.“

„Zrazen svými vlastními,“ Thoros se otočil k vězni a stáhl mu kápi z hlavy. „Vítej do naší skromné síně, pse. Není tak velkolepá jako Robertova trůnní síň, ale společnost je tady rozhodně lepší.“

Mihotavé plameny malovaly spálený obličej Sandora Clegana oranžovými stíny, takže vypadal ještě strašlivěji než na denním světle. Když Thoros zatáhl za provaz, kterým měl Ohař svázaná zápěstí, odpadávaly mu z nich šupinky zaschlé krve. Psova ústa sebou cukla. „Tebe znám,“ řekl Thorosovi.

„Znal jsi. Na pranicích jsi proklínal můj plamenný meč, třebaže jsem tě s ním třikrát porazil.“

„Thoros z Myru. Míval jsi oholenou hlavu.“

„Na znamení pokorného srdce, ale ve skutečnosti bylo moje srdce marnivé. Kromě toho jsem kdesi v lesích ztratil břitvu.“ Kněz se popleskal po břiše. „Jsem teď méně z toho, čím jsem býval, ale zároveň víc. Rok v divočině rozpustí na člověku přebytečné sádlo. Kéž bych tady tak našel krejčího, co by mi vzal míru na nové šaty. Znovu bych vypadal jako mladík a pěkná děvčata by mne zasypávala polibky.“

„Jen ta slepá, knězi.“

Psanci se dali do smíchu, ale nikdo do hlasitějšího než Thoros. „Přesně tak. A přesto nejsem tím falešným knězem, kterého jsi znával. V mém srdci se probudil Pán světla. A v zemi se rozhýbává mnoho sil a prastarých mocí, které dlouho, dlouho dřímaly. Viděl jsem to ve svých plamenech.“

Na Ohaře to nijak nezapůsobilo. „Jdi se vycpat i s těmi svými plameny. A vy ostatní taky.“ Rozhlédl se kolem sebe. „Na svatého muže si tu vydržuješ podivnou společnost.“

„Jsou to moji bratři,“ odvětil Thoros jednoduše.

Citroš Citrónový plášť se protlačil dopředu. On a Zelenovous tam byli jediní muži dost vysocí na to, aby se mohli dívat Ohařovi přímo do očí. „Dávej si pozor, jak štěkáš, pse. Držíme tvůj život ve svých rukou.“

„V tom případě byste si měli utřít svinstvo z prstů.“ Ohař se zasmál. „Jak dlouho se schováváte v téhle díře?“

Anguy Střelec se při narážce, že jsou zbabělci, naježil. „Zeptej se kozy, jestli se schováváme, Ohaři. Zeptej se svého bratra. Zeptej se pána pijavic. Těm všem pořádně pouštíme žilou.“

„Tahle vaše sebranka? Nenechte se vysmát. Vypadáte spíš jako pasáci vepřů než jako vojáci.“

„Někteří z nás byli pasáci vepřů,“ řekl malý muž, kterého Arya neznala. „A někteří byli koželuhové nebo zpěváci nebo zedníci. Jenže to bylo předtím, než přišla válka.“

„Než jsme vyjeli z Králova přístaviště, byli jsme muži Zimohradu a muži Darryů a muži z Černoazylu, Malloryho muži a Wyldeovi muži. Byli jsme rytíři, panoši a zbrojnoši, lordi i nešlechtici, spojení pouze naším úkolem.“ Hlas přišel od muže sedícího mezi kořeny čarostromu napůl cesty přes síň. „Šest dvacítek se nás vypravilo na cestu, abychom doručili královu spravedlnost tvému bratrovi.“ Mluvčí sestupoval po spleti kořenového schodiště. „Šest dvacítek statečných, čestných mužů vedených bláznem v plášti pošitém hvězdami.“ Hastroš na sobě měl otrhaný černý plášť posetý hvězdami a železný hrudní plát promačkaný stovkami bitev. Houština rudozlatých vlasů mu zakrývala většinu obličeje, kromě holého místa nad levým uchem, kde měl hlavu promáčknutou. „Více než osmdesát z naší původní společnosti je teď mrtvých, ale jiní se chopili mečů, které jim vypadly z rukou.“ Když sestoupil na zem, psanci ustupovali stranou, aby ho nechali projít. Arya si všimla, že mu chybí jedno oko. Maso kolem prázdného důlku bylo celé zjizvené a zkrabatělé a měl široký černý pruh kolem krku. „S jejich pomocí bojujeme, jak nejlépe můžeme, za Roberta a za říši.“

„Za Roberta?“ zaskřípal Sandor Clegane nevěřícně.

„Poslal nás Ned Stark,“ řekl Janek Štístko ve svém kbelcovém helmu, „ale seděl na Železném trůnu, když nám vydával příkazy, takže ve skutečnosti jsme nikdy nebyli jeho muži, ale Robertovi.“

„Robert je teď králem červů. Proto jste tady v zemi, abyste mu dělali společnost?“

„Král je mrtvý,“ připustil strašácký rytíř, „ale my jsme nadále královi muži, třebaže královskou korouhev, kterou jsme nesli, jsme ztratili u Šaškova brodu, kde nás přepadli řezníci tvého bratra.“ Dotkl se pěstí hrudi. „Robert je mrtev, ale říše zůstává. A my ji bráníme.“

„Ji?“ Ohař si odfrkl. „Je to snad tvoje matka, Dondarrione? Nebo tvoje děvka?“

Dondarrion? Berik Dondarrion byl přece krásný; Sansina přítelkyně Jeyne se do něj zamilovala. Dokonce ani Jeyne nebyla tak slepá, aby toho muže mohla považovat za krásného. A přesto, když se na něj Arya podívala znovu, viděla, že je to pravda; na rozpraskaném černém emailu jeho hrudního plátu byly zbytky vidlicovitě rozvětveného purpurového blesku. „Skály, stromy a řeky, z toho je ta tvoje říše,“ pokračoval Ohař. „Potřebují snad kameny, abyste je bránili? Robert by si to určitě nemyslel. Když to nemohl šoustat, nebo s tím bojovat, nebo to pít, nudilo ho to, a mělo by i vás…, vy chrabří kumpáni.“

Dutým kopcem se rozlehly hněvivé hlasy. „Takhle nám už nikdy neříkej, pse, jinak spolkneš vlastní jazyk.“ Citroš tasil svůj meč.

Ohař pohlédl na čepel s pohrdáním v očích. „To je ale statečný muž, vytahuje ocel na svázaného zajatce. Proč mě nerozvážeš? Uvidíme, jak statečný budeš potom.“ Pohlédl na Šíleného lovce za ním. „A co ty? Nebo jsi nechal všechnu odvahu ve svých psincích?“

„Ne, ale měl jsem nechat tebe ve vraní kleci.“ Lovec vytáhl nůž. „Ještě pořád bych mohl.“

Ohař se mu smál do tváře.

„My všichni, co jsme tady, jsme bratři,“ prohlásil Thoros z Myru. „Svatí bratři, kteří odpřisáhli věrnost říši, našemu bohu a sobě navzájem.“

„Bratrstvo bez praporců.“ Tom Sedmistruna vyloudil tón ze své citery. „Rytíři dutého kopce.“

„Rytíři?“ Sandor Clegane to slovo nevyslovil, ale spíš zavrčel. „Dondarrion je rytíř, ale vy ostatní jste ta nejubožejší sebranka psanců a zoufalců, jakou jsem kdy viděl. To i já seru lepší kusy chlapů, než jste vy.“

„Jakýkoli rytíř může pasovat další rytíře,“ řekl strašák, který byl Berikem Dondarrionem, „a každý muž, kterého vidíš před sebou, už pocítil meč na svém rameni. Jsme zapomenuté bratrstvo.“

„Vyšlete mě na cestu, a já taky milerád zapomenu, že jsem vás viděl,“ zaskřípal Clegane. „Jestli ale máte v úmyslu zavraždit mě, tak zatraceně dělejte. Vzali jste mi meč, mého koně a moje zlato, tak si vezměte taky můj život a pohněte s tím…, ale ušetřte mě těch svých zbožných žvástů.“

„Neboj se, zemřeš už brzy, pse,“ ujistil ho Thoros, „ale nebude to vražda, jen spravedlnost.“

„Jo,“ přitakal Šílený lovec, „a laskavější osud, než si zasluhuješ za všechno to zlo, které jsi napáchal. Nazýváte sami sebe lvy. V Šereru a u Šaškova brodu byly znásilňovány šestileté a sedmileté holčičky a kojeňátka u prsu byla rozsekávána vpůli, zatímco jejich matky se na to musely dívat. Žádný lev nikdy nezabíjel tak krutě.“

„Já jsem nebyl v Šereru ani u Šaškova brodu,“ odsekl. „Polož si svoje mrtvé děti na práh někoho jiného.“

„Popíráš snad, že moc rodu Cleganů vzešla z mrtvých dětí? Sám jsem viděl ležet prince Aegona a princeznu Rhaenys před Železným trůnem. Správně by ve tvém erbu měly být dvě zakrvácené děti místo těch ošklivých psů.“

Ohařova ústa sebou cukla. „Považuješ mne snad za mého bratra? Nebo je zločin jen se narodit jako Clegane?“

„Vražda je zločin.“

„Koho jsem zavraždi?“

„Lorda Lothara Malleryho a sera Gladdena Wyldea,“ řekl Harwin.

„Moje bratry Listera a Lennockse,“ prohlásil Janek Štístko.

„Hospodáře Becka a Mudgea, syna mlynářova, z Donnelova lesa,“ zavolala jakási stařena z přítmí jeskyně.

„Vdovu po rybáři, co uměla tak sladce milovat,“ dodal Zelenovous.

„Septony v Blátivém rybníčku.“

„Sera Andreye Charltona. Jeho panoše Lukáše Roota. Každého muže, ženu a dítě v Kamenopoli a Myším mlýně.“

„Lorda a lady Deddingovy.“

Jako další se ujal výčtu Tom Sedmistruna. „Alyna ze Zimohradu, Jotha Rychlošípa, Malého Matta a jeho sestru Randu, Anvyla Ryna. Sera Ormonda. Sera Dudleyho. Patea z Mory, Patea z Mečolesa, Starého Patea a Patea z Šermerova háje. Slepého Wyla Řezbáře. Porodní bábu Maerii, Maerii Děvku. Pekařku Bekku. Sera Raymuna Darryho, lorda Darryho, mladého lorda Darryho. Bastarda z Brackenu. Šípaře Willa. Hasleyho. Porodní bábu Nollu -“

„Dost.“ Ohařův obličej byl stažený hněvem. „Co to tady na mě zkoušíte? Ta jména pro mě nic neznamenají. Kdo je to?“

„Lidé,“ odpověděl lord Berik. „Lidé velcí a malí, mladí a staří. Dobří lidé i špatní, kteří zemřeli pod hroty lannisterských kopí nebo s břichy rozpáranými lannisterskými meči.“ „To nebyl můj meč, co jim probodl břicha. Jakýkoli člověk, co tohle říká, je proklatý lhář.“

„Sloužíš Lannisterům z Casterlyovy skály,“ řekl Thoros.

„Kdysi, já a tisíce jiných. Je snad každý z nás vinen zločiny, co spáchali všichni ostatní?“ Clegane si odplivl. „Možná koneckonců jste všichni rytíři. Lžete jako rytíři, možná i vraždíte jako rytíři.“

Citroš a Janek Štístko se na něj chtěli rozkřiknout, ale Dondarrion zvedl ruku, aby je umlčel. „Řekni, co chceš říct, Clegane.“

„Rytíř je meč s koněm. Všechno ostatní, přísahy, svěcené oleje a dary od dam, to jsou jen hedvábné stuhy uvázané kolem meče. Možná je ten meč hezčí, když z něj visí pentle, ale zabíjí stejně rychle jako bez nich. Já kašlu na ty vaše stuhy a svoje meče si strčte do zadnic. Jsem stejný jako vy. Jediným rozdílem je to, že nelžu o tom, co jsem. Tak mě zabijte, ale nenazývejte mě vrahem. Stojíte tu kolem a přesvědčujete se navzájem, že vaše hovna nesmrdí. Slyšíte?“

Arya se protlačila kolem Zelenovouse tak mrštně, že si jí vůbec nevšiml. „Ty jsi vrah!“ vykřikla. „Zabil jsi Mycaha, neříkej, žes to neudělal. Zavraždil jsi ho!“

Ohař na ni zíral bez jiskřičky poznání. „A kdo byl ten Mycah, chlapče?“

„Já nejsem chlapec! Ale Mycah jím byl. Byl to syn řezníka a tys ho zabil. Jory řekl, žes ho skoro rozsekl vpůli a on přitom ani neměl meč.“ Cítila, jak se na ni všichni dívají, ženy, děti a muži, kteří sami sebe nazývali rytíři dutého kopce. „Kdo je to?“ zeptal se někdo.

Odpověděl jim Ohař: „U sedmi pekel. Malá sestra. Ten spratek, co hodil Joffův krásný meč do řeky.“ Vyšlo z něho zaštkání smíchu. „Copak ty nevíš, že jsi mrtvá?“

„Ne, ty jsi mrtvý,“ odsekla mu v odpověď.

Harwin ji vzal za paži, aby jí od něj odtáhl, zatímco lord Berik řekl: „Toto děvče tě označilo za vraha. Popíráš, žes zabil řeznického chlapce Mycaha?“

Velký muž pokrčil rameny. „Byl jsem Joffreyho tělesným strážcem. Ten řezníkův kluk prince napadl.“

„To je lež!“ Arya se vykroutila z Harwinova stisku. „To já ho napadla. Já jsem Joffreyho uhodila a já jsem hodila Lví dráp do řeky. Mycah jen utíkal, jak jsem mu poradila.“ „Viděl jsi, jak ten chlapec napadl prince Joffreyho?“ zeptal se Ohaře Berik Dondarrion.

„Slyšel jsem to z královských rtů. Nepřísluší mi pochybovat o slovech prince.“ Clegane trhl rukou směrem k Arye. „Vlastní sestra téhleté mi před tváří toho vašeho milovaného Roberta řekla stejný příběh jako princ Joffrey.“

„Sansa je prostě lhářka,“ řekla Arya, která v tu chvíli cítila na svoji sestru stejný vztek jako tehdy. „Nebylo to tak, jak řekla. Nebylo.“

Thoros si odvedl lorda Berika stranou. Oba muži tam stáli a povídali si tlumenými hlasy, zatímco Arya tiše zuřila. Musí ho zabít. Modlila jsem se o to, aby zemřel, stokrát a nastokrát.

Berik Dondarrion se otočil zpátky k Ohařovi. „Stojíš zde obviněn z vraždy, ale nikdo nezná pravdu či faleš tohoto obvinění, a tak nám nepřísluší soudit tě. To teď může udělat jen Pán světla. Budeš bojovat o život v božím soudu.“

Ohař se podezřívavě zamračil, jako by nevěřil vlastním uším. „Jsi blázen, nebo šílenec?“

„Ani jedno. Jsem jenom lord. Dokaž svou nevinu mečem a budeš moci svobodně odejít.“

„Ne,“ vykřikla Arya, než jí Harwin stačil přikrýt ústa. Ne, to nemohou, on vyhraje a získá svobodu. Každý věděl, že Ohař je smrtelně nebezpečným šermířem. Ještě se jim vysměje, pomyslela si zoufale.

A taky že to udělal, dlouhým skřípavým smíchem, který se odrážel od stěn jeskyně, smíchem dusícím se pohrdáním. „Tak kdo si se mnou změří síly?“ Podíval se na Citroše Citrónového pláště. „Ten statečný muž v chcánkově žlutém plášti? Ne? A co ty, Lovče? Předtím jsi zkopal psy, zkus to teď se mnou.“ Uviděl Zelenovouse. „Ty jsi dost velký, Tyrošane, vystup dopředu. Nebo máte v Úmyslu přimět tu malou holku, aby se mnou bojovala sama?“ Znovu se zasmál. „Tak pojďte, kdo chce umřít?“

„Postavíš se mně,“ řekl lord Berik Dondarrion.

Arya si vzpomněla na všechny příběhy, které o něm slyšela. Jeho nejde zabít, pomyslela si s absurdní nadějí. Šílený lovec přesekl provazy, které poutaly k sobě Cleganovy ruce. „Potřebuju meč a zbroj.“ Ohař si mnul otlačená zápěstí. „Svůj meč dostaneš,“ prohlásil lord Berik, „ale zbrojí ti budiž tvoje nevinnost.“

Cleganova ústa sebou cukla. „Moje nevinnost proti tvému kyrysu, takhle si to představuješ?“

„Nede, pomoz mi sundat hrudní plát.“

Když lord Berik vyslovil jméno jejího otce, Arye naskočila husí kůže, ale tento Ned byl pouhý chlapec, světlovlasý panoš ne víc než deseti- či dvanáctiletý. Rychle popošel dopředu, aby rozepjal přezky, kterými byla dobitá ocel připevněna na těle lorda Berika. Prošívanice pod ní byla zetlelá stářím a potem, a když byl kov uvolněn, odpadla.

Gendry zatajil dech. „Matko, smiluj se.“

Lordu Berikovi se pod kůží ostře rýsovala žebra. Jeho hruď, těsně nad levou bradavkou, byla zjizvená zkrabatělým kráterem, a když se otočil, aby zavolal o svůj meč a štít, Arya uviděla odpovídající jizvu na jeho zádech. Projelo jím kopí. Ohař to viděl taky. Je vystrašený? Arya chtěla, aby měl před smrtí strach, takový strach, jaký musel mít Mycah.

Ned přinesl lordu Berikovi jeho opasek s mečem a dlouhou černou bojovou suknici. Byla určena k tomu, aby se nosila přes zbroj, a tak mu visela na těle volně, ale byl na ní vyšitý rozvětvený purpurový blesk jeho rodu. Tasil z pochvy meč a podal opasek svému panošovi.

Thoros mezitím přinesl Ohařovi jeho opasek s mečem. „Má pes čest?“ zeptal se kněz. „Kdyby tě napadlo prosekat si odsud cestu na svobodu nebo uchvátit nějaké dítě jako rukojmí… Anguy, Dennete, Kyle, probodněte ho při prvním náznaku zrady.“ Teprve když si tři lučištníci založili šípy do luků, podal Thoros Cleganovi jeho meč.

Ohař vyškubl meč z pochvy a tu odhodil stranou. Šílený lovec mu podal jeho dubový štít, celý posázený železnými cvočky a pomalovaný třemi černými psy rodu Cleganů na žlutém poli. Chlapec jménem Ned pomohl lordu Berikovi připnout jeho vlastní štít, tak posekaný a dobitý, že purpurový blesk a přehršle hvězd z něj byly téměř vymazány.

Když však Ohař udělal krok směrem ke svému protivníkovi, Thoros z Myru ho zastavil. „Nejdřív se pomodlíme.“ Otočil se k ohni a zvedl ruce. „Pane světla, shlédni na nás.“ Po celé jeskyni pozvedalo bratrstvo bez praporců svoje hlasy v odpověď. „Pane světla, braň nás.“

„Pane světla, ochraňuj nás v temnotě.“

„Pane světla, zasviť na nás svou tváří.“

„Zapal svůj plamen mezi námi, R'hllore,“ řekl rudý kněz. „Vyjev nám pravdu nebo faleš v tomto muži. Sraz ho k zemi, je-li vinen, a dej sílu jeho meči, jestli mluví pravdu. Pane světla, obdař nás moudrostí.“

„Protože noc je temná,“ odříkávali všichni, Harwin a Anguy nahlas s ostatními, „a plná hrůz.“

„Tahle jeskyně je taky temná,“ řekl Ohař, „ale největší hrůza jsem tu já. Doufám, že ten tvůj bůh je milý, Dondarionne. Už brzy se s ním setkáš.“

Lord Berik s vážnou tváří přiložil ostří svého meče k dlani levé ruky a pomalu jím po ní přejel. Z rány vytékala tmavá krev a rozlévala se přes ocel.

A pak meč vzplanul.

Arya slyšela, jak Gendry vedle ní zašeptal modlitbu.

„Shoř v sedmi peklech,“ zaklel Ohař. Pohlédl na rudého kněze. „A ty taky, Thorosi. Až s tímhletím skoncuju, budeš na řadě ty, Myřane.“

„Každé slovo, které řekneš, potvrzuje tvoji vinu, pse,“ odpověděl Thoros, zatímco Citroš, Zelenovous a Janek Štístko na něj pokřikovali hrozby a nadávky. Lord Berik tam čekal tichý, klidný jako stojatá voda, svůj štít na levé paži a plamenný meč v pravé ruce. Zabij ho, pomyslela si Arya, prosím, musíš ho zabít. Osvětlený zdola byl jeho obličej s chybějícím okem a rozeklanou rudou ránou maskou smrti. Meč byl v plameni od hrotu až k záštitě, ale zdálo se, že Dondarrion žár necítí. Stál tam naprosto nehybně, jako by byl vytesaný z kamene.

Když však Ohař zaútočil, pohnul se rychleji, než by Arya věřila, že je možné.

Plamenný meč vyskočil, aby se střetl s chladným, s dlouhými fábory ohně vlajícími v jeho stopě jako pentle, o kterých hovořil Ohař. Ocel zazvonila o ocel. Ještě ani nebyl odražen jeho první výpad a Ohař už útočil znovu, ale tentokrát mu lord Berik nastavil svůj štít, ze kterého odlétly pod silou nárazu dřevěné třísky. Ohařovy seky byly tvrdé a rychlé, přicházely shora a zdola, zprava i zleva, ale Dondarrion každý odrazil. Kolem jeho meče vířily plameny a zanechávaly po sobě rudé a žluté přízraky, které provázely každý jeho pohyb. A každý pohyb, který lord Berik učinil, je tím víc rozvířil a rozjasnil, dokud se nezdálo, jako by bleskurychlý lord stál v kleci ze samého ohně. „To je divoký oheň?“ zeptala se Arya Gendryho.

„Ne. Tohle je něco jiného. Tohle je…“

„… kouzlo?“ dořekla to za něho, zatímco Ohař couval. Teď to byl lord Berik, kdo útočil, kdo plnil vzduch provazci ohně a hnal většího muže dozadu po patách. Clegane odrazil zásah vedený vysoko na jeho štít a jeden z namalovaných psů přišel o hlavu. Provedl protiútok a Dondarrion zvedl vlastní štít a odrazil jeho prudký zadní sek. Bratrstvo psanců povzbuzovalo výkřiky svého velitele. „Je tvůj!“ slyšela Arya a: „Na něj! Na něj! Na něj!“ Ohař odrazil výpad vedený na jeho hlavu, zkřivil tvář, když ho žár plamenů zasáhl do obličeje. Hlasitě hekl, zaklel a odpotácel se dozadu.

Lord Berik mu však žádný odpočinek neposkytl. Neúnavně velkého muže následoval, jeho paže se ani na chvíli nezastavila. Meče třeskly o sebe a odskočily a znovu třeskly, ze štítu s bleskem odlétly třísky, zatímco vířící plameny políbily psy, jednou, dvakrát, potřetí. Ohař se přesunul na jeho pravou stranu, ale Dondarrion mu zablokoval cestu rychlým bočním úkrokem a zahnal ho zpátky na opačnou stranu… směrem k rudé výhni ohniště. Clegane ustupoval, dokud neucítil žár bijící ho do zad. Rychlým pohledem přes rameno se přesvědčil, co má za sebou, a to ho málem stálo hlavu, když lord Berik znovu zaútočil.

Arya viděla bělmo očí Sandora Clegana, když si probojovával cestu od ohně. Třikrát posun vpřed a dvakrát odsun, úkrok doleva, který lord Berik zablokoval, dva další dopředu, jeden dozadu, kleng a kleng a velké dubové štíty odrážely jednu ránu za druhou. Ohař měl dlouhé zplihlé vlasy přilepené k čelu vrstvou potu. Vinný pot, pomyslela si Arya, když si vzpomněla, že ho zajali opilého. Měla pocit, že v jeho očích vidí počátky rodícího se strachu. On prohraje, říkala si a v duchu jásala, zatímco plamenný meč lorda Berika vířil vzduchem a sekal. Jediným divokým výpadem dobyl bleskurychlý lord zpátky všechno území, které Ohař získal svými výpady, a zatlačil Clegana znovu až k samému okraji jámy ohniště. Umře, umře, umře. Postavila se na špičky, aby lépe viděla.

„Ty proklatý bastarde!“ zařval Ohař, když ucítil, jak mu oheň olizuje zadní část stehen. Znovu zaútočil. Mával svým těžkým mečem stále rychleji a prudčeji, snažil se rozdrtit menšího muže před sebou brutální silou, zlomit mu meč, štít nebo ruku. Avšak pokaždé když Dondarrion jeho útok odrazil, plameny jeho meče mu sálaly do očí, a jak před nimi Ohař uhýbal, v jednu chvíli mu uklouzlo chodidlo a klesl na koleno. Lord Berik k němu okamžité přiskočil a vzduch prořízlo mocné máchnutí jeho meče táhnoucího za sebou fábory ohně, Clegane, oddychující vypětím, trhl svým štítem nahoru nad hlavu právě včas a jeskyní se rozlehlo hlasité prásk štípajícího se dubu.

„Jeho štít je v plameni,“ řekl Gendry tichým hlasem. Arya si toho všimla ve stejném okamžiku. Plameny se rozšířily přes oprýskaný žlutý nátěr a vzápětí pohltily černé psy.

Sandor Clegane si bezohledným protiútokem vybojoval cestu zpátky na nohy. Zdálo se, že teprve když lord Berik ustoupil o krok dozadu, si Ohař uvědomil, že oheň, který burácí tak blízko jeho obličeje, stravuje jeho vlastní štít. S výkřikem odporu divoce sekl dolů po rozštípnutém dubu, dokončil jeho zkázu. Štít se roztříštil, jeden jeho kus odletěl s otáčením stranou, stále v plameni, zatímco druhý tvrdošíjně lnul k jeho předloktí. Ve svém úsilí zbavit se ho tím víc rozviřoval plameny. To už chytil i jeho rukáv a záhy byla v plameni celá jeho levá paže.

„Doraz ho!“ pobízel Zelenovous lorda Berika a další hlasy začaly jako
jeden provolávat: „Vinen!“ Arya volala s ostatními: „Vinen, vinen, zab ho, vinen!“

Lord Berik se pohybem hladkým jako letní hedvábí přesunul blíž, aby to s mužem před sebou skoncoval, Ohař skřípavě vykřikl, zvedl svůj meč oběma rukama a máchl jím dolů vší silou, co mu ještě zbývala. Lord Berik jeho výpad hravě odrazil…

„Néééé,“ zanaříkala Arya.

… ale plamenný meč se rozskočil vpůli, stále hořící, a Ohařova chladná ocel zajela do masa lorda Berika, tam kde se rameno spojovalo s krkem, a čistě ho rozsekla až k hrudní kosti. V horkém černém přílivu se z něj vyřinula krev.

Sandor Clegane, stále hořící, uskočil dozadu. Serval ze sebe zbytky štítu, se zaklením je odhodil pryč a pak se začal válet v hlíně, aby udusil oheň na své paži.

Lord Berik pomalu, tak pomalu klesl na kolena, jako by se chtěl pomodlit. Když otevřel ústa, vyšla z nich jen krev. S Ohařovým mečem stále hluboko zaseknutým v těle se zhroutil tváří k zemi a hlína začala hltavě pít jeho krev. Pod dutým kopcem v tu chvíli nebyl slyšet jediný zvuk kromě praskání plamenů a sténání, které vydával Ohař, když se pokoušel vstát. Arya dokázala myslet jedině na Mycaha a na svoje stupidní modlitby, aby Ohař zemřel. Pokud existují bohové, proč nenechali lorda Berika vyhrát? Ona věděla, že Ohař je vinen.

„Prosím,“ zaskřípal Sandor Clegane, tisknoucí si svou ohořelou ruku. „Mám popáleniny. Pomozte mi někdo. Pomozte.“ Plakal. „Prosím.“

Arya se na na něj dívala plna údivu. On pláče jako malé dítě, pomyslela si.

„Melly, podívej se mu na to,“ řekl Thoros. „Citroši, Janku, pomozte mi s lordem Berikem. Nede, ty sem raději pojď taky.“ Rudý kněz vykroutil Ohařův meč z těla svého padlého pána a zarazil jeho konec do krví nasáklé hlíny. Citroš strčil svoje velké ruce Dondarrionovi do podpaždí, zatímco Janek Štístko ho uchopil za nohy. Odnesli ho kolem ohniště do tmy jednoho z tunelů. Thoros a chlapec Ned šli za nimi.

Šílený lovec si odplivl. „Já říkám, abychom ho odvedli zpátky do Kamenného septa a zavřeli do vraní klece.“

„Ano,“ souhlasila Arya. „Zabil Mycaha. Udělal to.“

„Ty jsi ale vzteklá veverka,“ zamumlal Zelenovous.

Harwin si povzdechl. „Podle R'hllorova soudu je nevinný.“

„Kdo je to ten Rulor?“ Nedokázala to jméno vyslovit.

„Pán světla. Thoros nás učil, že -“

Nestarala se o to, čemu je Thoros učil. Vytáhla Zelenovousovi dýku z pochvy a uskočila stranou, než ji stačil chytit. Gendry po ní hmátl taky, ale na Gendryho byla vždycky až příliš rychlá.

Tom Sedmistruna a nějaká žena pomáhali Ohařovi vstát. Tam kde měl předtím řemínkem připevněný štít, byl růžový pruh, ale pod ním i nad ním bylo maso celé rozpraskané, rudé a krvácelo od lokte až k zápěstí. Když se jeho oči setkaly s jejími, jeho ústa sebou cukla. „To mě chceš tak strašně mít mrtvého? Tak to udělej, vlčí děvče. Zabodni to do mě. Je to čistější než oheň.“ Pokusil se vstát, ale jak se pohnul, z paže se mu uloupl cár spáleného masa a kolena pod ním znovu podklesla. Tom ho chytil za zdravou ruku a postavil ho.

Jeho ruka, pomyslela si Arya, a jeho tvář. Jenže to byl Ohař. Zasluhoval si shořet v ohnivém pekle. Dýka jí v ruce ztěžkla. Sevřela ji těsněji. „Zabil jsi Mycaha,“ řekla ještě jednou, vyzývajíc ho, aby to popřel. „Řekni jim to. Udělal jsi to. Udělal.“

„Udělal.“ Jeho obličej se zkřivil. „Uštval jsem ho a rozsekl jsem ho vpůli a smál jsem se přitom. Taky jsem se díval, jak bijí do krve tvoji sestru, a byl jsem u toho, když usekli tvému otci hlavu.“

Citroš ji popadl za zápěstí a zakroutil jím, až jí z něj dýka vypadla. Začala do něj kopat, ale on ji nepustil. „Běž do pekla, Ohaři,“ vykřikla na Sandora Clegana v bezmocném hněvu, s prázdnýma rukama. „Prostě jdi do pekla!“

„Půjde tam,“ řekl hlas za ní, stěží silnější než šepot.

Když se Arya otočila, lord Berik Dondarrion stál za ní, zakrvácenou ruku položenou přes Thorosovo rameno.

CATELYN

Aťsi mají králové zimy svoji studenou kryptu pod zemí, pomyslela si Catelyn. Tullyové čerpali sílu z řeky a k řece se navraceli, když vypršel čas jejich žití na tomto světě. Uložili tělo lorda Hostera do štíhlého dřevěného člunu, oděné v lesknoucí se stříbrné zbroji, plátové a kroužkové. Jeho plášť s vlnkami v barvách modři a červeně rozprostřeli pod tělo. I jeho suknice byla rozdělena na modré a červené čtvrtě. Pstruh, s šupinkami ze stříbra a bronzu, korunoval hřeben velké přilby, kterou mu položili vedle hlavy. Na hrudník mu dali malovaný dřevěný meč a prsty semkli kolem jílce. Na vyzáblé ruce navlékli emailované železné rukavice, které mu znovu dodávaly zdání silného muže, jakým býval kdysi. Po levé straně jeho těla položili masivní štít z dubu a železa, po pravé jeho lovecký roh. Zbytek člunu byl vyložen naplaveným dřívím, třískami a kousky pergamene a taky kamením, aby byl na vodě těžší. Z přídě plápolal jeho praporec - z vody vymrštěný pstruh Řekotočí.

Na počest sedmi tvářím boha bylo vybráno sedm mužů, aby odtlačili pohřební člun na vodu. Jedním z nich byl i Robb, lenní pán lorda Hostera. S ním tam byli lordi Bracken, Blackwood, Vance a Mallister, ser Marq Piper… a Chromý Lothar Frey, který dorazil z Dvojčat s tolik očekávanou odpovědí. V jeho doprovodu přijelo čtyřicet mužů pod velením Waldera Řeky, nejstaršího z nemanželských potomků lorda Waldera, přísného šedovlasého muže s pověstí neohroženého bojovníka. Jejich příjezd, shodující se s posledními hodinami života lorda Hostera, jejího bratra Edmura rozzuřil. „Waldera Freye by měli stáhnout z kůže a rozčtvrtit!“ křičel. „Posílá mi sem mrzáka a navíc bastarda, aby s námi vyjednával. Neříkej mi, že to nebylo míněno jako urážka.“

„Nepochybuji o tom, že lord Walder svoje vyslance vybírá s péčí,“ odpověděla. „Dopustil se mrzuté věci, malicherného druhu odplaty, ale pamatuj, s kým jednáš. Zpozdilý lord Frey, říkával mu náš otec. Ten muž je soustavně špatně naladěný, závistivý, a především domýšlivý.“

Její syn naštěstí projevil víc zdravého rozumu než její bratr. Robb je uvítal se všemi náležitostmi, našel v kasárnách volné místo pro jejich doprovod a tiše požádal sera Desmonda Grella, ať ustoupí stranou, aby se Lotharovi dostalo cti pomoci vypravit lorda Hostera na jeho poslední cestu. Můj syn se naučil drsné severské moudrosti zdaleka přesahující jeho věk. Rod Freyů možná Krále severu opustil, ale lord Přechodu zůstával nejmocnějším z vazalů Řekotočí, a Lothar zde byl v jeho zastoupení.

Sedm mužů odrazilo člun lorda Hostera od vodního schodiště, brodíce se dolů po schodech, zatímco byla rumpálem vytahována nahoru padací mříž. Lothar Frey, tělnatý muž měkkých svalů, ztěžka oddychoval, když odstrkovali člun do proudu. Jason Mallister a Tytos Blackwood u přídě stáli po hrudníky hluboko ve vodě, aby ho usměrnili na jeho cestě.

Catelyn byla vysoko na cimbuří, čekala a dívala se, tak jako čekávala a dívala se už tolikrát předtím. Pod ní se rychlý a divoký Rejdivý proud zabodával jako oštěp do boku širokého Červeného bodce a jeho modrobílý proud vířil vody blátivě rudohnědého toku větší řeky. Nad vodou visela ranní mlha, tenká jako pavučinky babího léta a jako útržky vzpomínek.

Bran a Rickon na něho budou čekat, pomyslela si Catelyn smutně, tak jako jsem čekávala já.

Štíhlý člun vyplul zpod rudého kamenného oblouku Vodní brány, nabral rychlost, když byl zachycen střemhlavým tokem Rejdivého proudu a stržen do divoce vířícího soutoku dvou řek. Když člun vyplul zpoza vysokých zaštiťujících stěn hradu, jeho čtvercovitá plachta se napjala ve větru a Catelyn uviděla, jak se od přilby jejího otce se zablesknutím odrazily sluneční paprsky. Kormidlo zůstalo ve správné poloze a lord Hoster se důstojně plavil středem vodního toku směrem k vycházejícímu slunci.

„Teď,“ pokynul její strýc. Její bratr Edmure vedle něho - nyní už vlastně skutečně lord Edmure, a jak krátce trvalo, než si na to člověk zvykl? - přiložil šíp k tětivě svého luku. Jeho panoš zvedl k hrotu šípu pochodeň. Edmure čekal, dokud oheň nevzplanul, pak zvedl luk, přitáhl si tětivu k uchu a vypustil šíp. S hlasitým drnnk vylétl vzhůru. Catelyn sledovala jeho let, očima i srdcem, dokud s tichým zasyčením neprojel hladinu o kus vzadu za člunem lorda Hostera.

Edmure tiše zaklel. „Vítr,“ řekl a založil druhý šíp. „Znovu.“ Pochodeň opět políbila olejem nasáklý klůcek za hrotem šípu, plameny vyšlehly, olízly ho. Edmure zvedl luk, natáhl tětivu a vypustil šíp. Letěl vysoko a daleko. Příliš daleko. Zmizel v řece tucet yardů před člunem a plamen v okamžení uhasl. Vzhůru po Edmurově krku se již rozléval ruměnec, stejně rudý jako jeho vous. „Ještě jednou,“ poručil a vytáhl z toulce třetí šíp. Je stejné napjatý jako jeho tětiva, pomyslela si Catelyn.

Ser Brynden si to určitě říkal taky. „Když dovolíš, můj pane,“ nabídl se.

„Dokážu to sám,“ trval na svém Edmure. Dal si zapálit třetí šíp, trhl lukem vzhůru, zhluboka se nadechl, stáhl tětivu dozadu. Na dlouhý okamžik se zdálo, jako by váhal, zatímco oheň se s praskáním plazil po dřevě šípu. Nakonec jej vypustil. Hořící šíp letěl výš a výš, až se nakonec stočil zpátky dolů, padal, padal… a prosyčel kolem nadouvající se plachty.

Minul člun jen na šířku dlaně, a přesto minul. „Do sedmi pekel!“ zaklel její bratr. Člun byl již téměř mimo dostřel, unášený dál a dál do říčních mlh. Edmure beze slova vrazil luk svému strýci.

„Rychle,“ řekl Brynden Černá ryba. Založil šíp, podržel ho pro pochodeň, natáhl tětivu a vypustil šíp ještě předtím, než si Catelyn byla zcela jistá, že vůbec vzplanul…, ale když vyletěl do výše, uviděla plameny táhnoucí se za ním vzduchem jako bledě oranžový praporec. Člun zmizel v mlhách. Padající planoucí šíp jimi byl pohlcen taky…, ale jen na jedno zabušení srdce. Pak, náhle jako naděje, vykvetl v mlhách rudý květ. Plachta chytila plamenem a mlha zazářila růžovooranžovým jasem. Na okamžik Catelyn viděla jasně vykreslený obrys člunu zahalený v přeskakujících plamenech.

Vyhlížej mě, moje malá kočičko, slyšela ho šeptat.

S očima zalitýma slzami slepě natáhla ruku, zašmátrala jí po ruce svého bratra, ale Edmure mezitím odešel. Stál úplně sám na nejvyšším bodě cimbuří. Její strýc Brynden ji vzal za ruku místo něho, propletl své silné prsty s jejími. Společně se dívali, jak se malý oheň zmenšuje a hořící člun mizí v dálce.

A pak byl pryč… unášený dál a dál dolů po řece nebo už rozlomený žárem a klesající ke dnu. Tíha zbroje stáhne lorda Hostera dolů, k odpočinku v měkkém blátě říčního dna, ve vodních síních, kde Tullyové drželi svůj věčný dvůr, s hejny ryb jako jejich posledními společníky. Hořící člun jim ještě úplně nezmizel z očí a Edmure už odešel, Catelyn by ho byla ráda objala, i kdyby jen na okamžik; poseděla by s ním hodinu či noc nebo obrat měsíce, aby spolu hovořili o mrtvém a truchlili. Věděla však, že na to není čas - Edmure byl nyní pánem Řekotočí a jeho vazalové kolem něj padali na kolena, vyjadřovali mu upřímnou soustrast a odříkávali sliby věrnosti, bránili mu v něčem tak malicherném, jako byla účast na zármutku jeho sestry. Edmure naslouchal, i když ve skutečnosti nic z jejich slov neslyšel.

„To není žádná hanba, netrefit se,“ řekl jí strýc tiše. „Edmure by to měl vědět. V den, kdy můj otec vyplul dolů po řece, Hoster se taky netrefil.“

„Minul jen prvním výstřelem.“ Catelyn byla tehdy příliš malá, než aby si to pamatovala, ale lord Hoster jim ten příběh často vyprávěl. „Druhý už nalezl plachtu.“ Povzdechla si, Edmure nebyl tak silný, jak se na první pohled zdálo. Smrt byla pro jejich otce vykoupením, když konečně přišla, ale její bratr to přesto nesl těžce.

Posledního večera se zlomil nad vinným pohárem a rozplakal se, plný lítosti nad nevykonanými činy a nevyřčenými slovy. V slzách jí řekl, že nikdy neměl vyjet z hradu, aby bojoval na brodech; měl místo toho zůstat u lože svého otce. „Měl jsem být s ním, tak jako jsi byla ty,“ řekl. „Mluvil o mně na samém konci? Pověz mi pravdu, Cat. Ptal se na mě?“

Poslední slovo lorda Hostera bylo „Silenko“, ale Catelyn se nedokázala přimět, aby mu to řekla. „Zašeptal tvoje jméno,“ zalhala, a její bratr vděčně přikývl a políbil jí ruku. Kdyby se nepokoušel utopit svůj žal a pocit viny ve víně, možná by byl schopen pokořit luk, řekla si v duchu a povzdechla si, ale neodvažovala se říct mu takovou věc nahlas.

Černá ryba ji vyprovodil dolů z cimbuří, až tam kde stál Robb mezi svými vazaly, se svou mladou královnou po boku. Když ji její syn uviděl, tiše ji objal.

„Lord Hoster vypadal vznešeně jako král, moje paní,“ řekla tiše Jeyne. „Škoda že jsem neměla možnost seznámit se s ním, když ještě žil.“

„A já zase poznat ho lépe,“ dodal Robb.

„On by si to přál taky,“ řekla Catelyn. „Mezi Zimohradem a Řekotočím bylo příliš mnoho lig.“ A taky je příliš mnoho hor a řek a armád mezi Řekotočím a Orlím hnízdem jak se zdá. Lysa na její dopis vůbec neodpověděla.

Ani z Králova přístaviště neslyšeli nic než ticho. Doufala, že Brienne se serem Cleosem a jejich zajatcem už dosáhli přístavu. Možná je už Brienne dokonce na cestě zpátky a děvčata s ní. Ser Cleos přísahal, že přiměje Skřeta, aby vyslal havrana ihned, jakmile bude výměna vyřízena. Přísahal to! Havranům se však někdy nepodařilo dostat do cíle cesty. Nějaký lučištník mohl ptáka sestřelit a upéct si ho k večeři. Dopis, který by upokojil její srdce, možná teď leží v popelu nějakého táborového ohně vedle hromádky ohlodaných havraních kostí.

Další již čekali, aby nabídli Robbovi slova útěchy, a tak Catelyn trpělivě ustoupila stranou, zatímco k němu popořadě přistupovali lord Jason Mallister, Velký Jon a ser Rolf Kořenář. Když se však z druhé strany přiblížil Lothar Frey, zatahala ho za rukáv. Robb se otočil a čekal, aby si vyslechl, co mu chce Lothar říci.

„Tvoje Výsosti.“ Lothar Frey, tělnatý muž mezi třicítkou a čtyřicítkou, měl oči blízko u sebe, do špice upravený vous a tmavé vlasy, které mu v prstýncích spadaly na ramena. Od narození pokroucená noha mu vysloužila přezdívku Chromý Lothar. Uplynulých tucet let sloužil jako majordomus svého otce. „Velmi neradi tě vyrušujeme ve tvém zármutku, ale snad bys nám mohl dnes večer udělit slyšení?“ „Bude mi potěšením,“ odpověděl Robb. „Nikdy jsem si nepřál zasít mezi nás svár.“

„Ani já nechtěla být jeho příčinou,“ dodala královna Jeyne.

Lothar Frey se usmál. „Já to chápu, stejně jako můj otec. Poručil mi, abych vám řekl, že byl kdysi taky mladý a dobře si pamatuje, jaké to je, když srdce propadne lásce.“

Catelyn velmi pochybovala, že lord Walder řekl něco takového nebo že jeho srdce někdy propadlo lásce. Lord Přechodu přežil sedm manželek a nyní byl ženat s osmou, ale vždycky o nich hovořil jen jako o zahřívačkách postelí nebo chovných klisnách. Přesto byla ta slova pěkně vyřčena a stěží proti nim mohla něco namítat. Stejně tak Robb. „Tvůj otec je nanejvýš velkodušný,“ řekl. „Budu se těšit na naši rozmluvu.“

Lothar se uklonil, políbil královně ruku a vzdálil se. Do té doby se před Robbem shromáždil tucet dalších. Promluvil s každým, tu poděkoval, tam se usmál, jak bylo zapotřebí. Teprve když dohovořil s posledním z nich, otočil se zpátky k Catelyn. „Chtěl bych si s tebou o něčem promluvit. Půjdeš se mnou?“

„Jak poroučíš, Tvoje Výsosti.“

„To nebyl rozkaz, matko.“

„Pak mi tedy bude potěšením.“ Její syn se k ní choval od svého návratu do Řekotočí laskavě, přesto zřídkakdy vyhledal její společnost. Stěží ho mohla vinit z toho, že je mu zřejmě příjemněji s jeho mladou královnou. Jeyne ho umí rozesmát, a já nemám nic, oč bych se s ním podělila, kromě svého žalu. Zdálo se, že rád pobývá také ve společnosti bratrů své nevěsty: mladého Rollama, svého panoše, a sera Raynalda, svého vlajkonoše. Ti dva teď nahrazují ty, o které přišel, uvědomila si Catelyn, když je pozorovala spolu. Rollam zaujal Branovo místo a Raynald je částečně Theonem a částečně Jonem Sněhem. Jen v přítomnosti Westerlingů ho viděla nebo slyšela smát se jako chlapce, kterým ve skutečnosti stále byl. Pro jiné byl vždycky jen Králem severu, s hlavou skloněnou pod tíhou koruny, dokonce i když byl prostovlasý.

Robb zlehka políbil svou ženu, slíbil jí, že za ní přijde do jejích komnat, a odešel pryč s matkou. Jeho kroky je vedly směrem k božímu háji. „Lothar vypadal přátelsky, to je nadějné znamení. My Freye potřebujeme.“ „Což ovšem neznamená, že se nám podaří je znovu získat.“

Přikývl. Když si všimla náhlé zasmušilosti v jeho tváři a spatřila jeho svěšená ramena, bodlo ji u srdce. Ta koruna ho drtí, pomyslela si. Tolik se snaží být dobrým králem, statečným, čestným a chytrým, ale ta tíha je na chlapce příliš velká, než aby ji mohl nést. Robb dělal, co mohl, a údery přesto dopadaly dál, jeden za druhým, bez přestání. Když mu přinesli zvěst o bitvě u Šerodolu, kde lord Randyll Tarly rozprášil armádu Robetta Glovera a sera Helmana Tallharta, dalo se od něj očekávat, že bude zuřit. On však místo toho jen hleděl do prázdna v čiré nevíře a nakonec se zeptal: „Ten Šerodol u Úzkého moře? Proč se vydali do Šerodolu?“ Zavrtěl hlavou, dočista zmaten. „Třetina mé pěchoty ztracena kvůli Šerodolu?“

„Železní muži mají můj hrad a Lannisterové drží v zajetí mého bratra,“ řekl Galbart Glover hlasem zastřeným zoufalstvím. Robbet Glover bitvu přežil, ale nedlouho poté byl zajat blízko královské cesty.

„Ne na dlouho,“ ujistil ho její syn. „Nabídnu jim výměnou Martyna Lannistera. Lord Tywin to bude muset přijmout, kvůli svému bratrovi.“ Martyn byl synem sera Kevana, dvojče Willema, kterého zabil lord Karstark. Catelyn věděla, že Karstarkem spáchané vraždy jejího syna stále pronásledují ve snách. Ztrojnásobil kolem Martyna stráže, ale přesto se obával o jeho bezpečí.

„Měl jsem vyměnit Králokata za Sansu, už když jsi to navrhla poprvé,“ řekl Robb, když spolu kráčeli po galerii. „Kdybych nabídl, že ji provdám za Rytíře květin, Tyrellové teď mohli být naši místo Joffreyho. Měl jsem o tom víc přemýšlet.“

„Soustředil ses tehdy především na bitvy, a po právu. Dokonce ani král nemůže myslet na všechno.“

„Bitvy,“ zamumlal Robb, když ji vedl mezi stromy. „Vyhrál jsem každou bitvu, ale stále jaksi prohrávám válku.“ Vzhlédl, jako by odpověď byla vepsaná na obloze. „Železní muži obsadili Zimohrad, a taky Kailinskou držbu. Otec je mrtvý, Bran s Rickonem taky, a možná i Arya. A teď navíc tvůj otec.“

Nemohla dovolit, aby podlehl zoufalství. Sama až příliš dobře znala chuť toho strašlivého odvaru. „Můj otec umíral velmi dlouho a nedalo se na tom nic změnit. Dopustil ses chyb, Robbe, ale který král je nedělá? Ned by na tebe byl hrdý.“ „Matko, je tu něco, co musíš vědět.“

Catelynino srdce zapomnělo zabušit. Je to něco, co se mu nelíbí. Něco, co se mi bojí říct. Jediné, co ji v tu chvíli napadlo, bylo, že jde o Brienne a její poslání. „Něco s Králokatem?“

„Ne. Jde o Sansu.“

Je mrtvá, pomyslela si Catelyn okamžitě. Brienne nesplnila své poslání, Jaime je mrtvý a Cersei v odplatě zabila moji drahou holčičku. Na okamžik dokázala stěží promluvit. „Je… je pryč, Robbe?“

„Pryč?“ Zatvářil se zmateně. „Mrtvá? Och ne, matko, to ne, tak jí neublížili, tímto způsobem ne, jenom… minulou noc přiletěl pták, ale já jsem nedokázal sám sebe přimět, abych ti to řekl, dokud jsme nevypravili k poslednímu odpočinku tvého otce.“ Robb ji vzal za ruku. „Provdali ji za Tyriona Lannistera.“

Catelyniny prsty sevřely jeho. „Za Skřeta.“

„Ano.“

„Přísahal, že ji vymění za svého bratra,“ řekla otupěle. „Sansu a Aryu taky. Před celým dvorem přísahal, že je dostaneme zpátky, když vrátíme jeho milovaného bratra Jaimeho. Jak se s ní mohl oženit, když to řekl před zraky bohů a lidí?“

„Je to Králokatův bratr. Křivopřísežnictví jim proudí v krvi,“ Robb sevřel jílec svého meče. „Kdybych mohl, vlastnoručně bych mu uťal tu jeho odpornou hlavu. Sansa by pak byla vdova, a svobodná. Žádný jiný způsob nevidím. Přinutili ji odříkat manželský slib před septonem a přehodili jí přes ramena šarlatový plášť.“

Catelyn si dobře vzpomínala na toho pokrouceného mužíka, kterého zajala v hostinci na rozcestí a dopravila až do Orlího hnízda. „Měla jsem nechat Lysu, aby ho vystrčila Měsíčními dveřmi. Moje ubohá sladká Sansa…, proč jí to udělali?“

„Kvůli Zimohradu,“ řekl Robb okamžitě. „Teď když jsou Bran a Rickon mrtví, je Sansa moje dědička. Kdyby se mi cokoli stalo…“

Pevně sevřela jeho ruku. „Nic se ti nestane. Nic. To už bych nepřežila. Vzali mi Neda a tvoje drahé bratry. Sansa je provdaná, Arya ztracená, můj otec mrtvý…, kdyby se ti cokoli přihodilo, zešílela bych, Robbe. Jsi to jediné, co mi ještě zbylo. Jsi veškerý sever, který ještě zůstal.“ „Já ještě nejsem mrtvý, matko!“

Catelyn byla najednou plná strachu. „Války není třeba bojovat až do poslední kapky krve.“ Dokonce i ona slyšela zoufalství ve svém hlase. „Nebyl bys první král, který ohnul koleno, ba dokonce ani první Stark.“

Jeho ústa se zkřivila. „Ne. Nikdy.“

„Nebyla by to žádná ostuda. Balon Greyjoy ohnul koleno před Robertem, když byla jeho rebelie rozprášena. Torrhen Stark raději poklekl před Aegonem Dobyvatelem, než by se díval, jak musí jeho armáda čelit ohni.“

„Zabil snad Aegon Torrhenova otce?“ Vyprostil svou dlaň z její. „Řekl jsem nikdy.“

Teď si hraje na chlapce, ne na krále. „Lannisterové sever nepotřebují. Budou vyžadovat slib věrnosti a rukojmí, nic víc…, a bez ohledu na to, co uděláme, Skřet si Sansu ponechá, takže ve skutečnosti už rukojmí mají. Železní muži rozhodně budou mnohem nesmiřitelnějším nepřítelem, tím jsem si jistá. Aby měli Greyjoyové nějakou naději, že si udrží sever, nesmí nechat naživu jedinou odnož rodu Starků, která by jim pak mohla upírat jejich právo na trůn. Theon zavraždil Brana a Rickona, takže teď už jim zbývá odstranit jen tebe… a taky Jeyne. Myslíš si, že ji lord Balon nechá žít, aby ti porodila dědice?“

Robbův obličej byl chladný jako kámen. „Proto jsi pustila na svobodu Králokata? Abys uzavřela mír s Lannistery?“

„Osvobodila jsem sera Jaimeho kvůli Sanse… a Arye, pokud je stále naživu. Ty to víš. A pokud jsem chovala nějakou naději, že tím koupím taky mír, bylo to tak špatné?“

„Ano,“ odpověděl. „Lannisterové zabili mého otce.“

„Ty si myslíš, že jsem na to zapomněla?“

„Já nevím. Zapomnělas?“

Catelyn nikdy neuhodila svoje děti v hněvu, ale v tu chvíli to málem udělala. Vyžádalo si to od ní nesmírné úsilí, aby si připomněla, jak vyděšený a osamocený si musí připadat. „Jsi Král severu, ta volba je na tobě. Já tě jen žádám, abys přemýšlel o všem, co jsem ti řekla. Zpěváci rádi skládají písně o králích, kteří zemřeli statečně v bitvě, jenže tvůj život má větší cenu. Určitě pro mě, která ti ho dala.“ Sklonila hlavu. „Mám tvé svolení odejít?“ „Ano.“ Odvrátil se od ni a tasil svůj meč. Co měl v úmyslu udělat s ním, to nemohla říci. Nebyl tam žádný protivník, nikdo, s kým by mohl bojovat. Jen ona a on, mezi vysokými stromy a spadaným listím. Jsou boje, které žádné meče vyhrát nedokážou, chtěla mu říct, ale obávala se, že král by byl k takovým slovům hluchý.

O celé hodiny později šila ve své komnatě, když za ní přiběhl mladý Rollam Westerling s pozváním na večeři. Ještě že tak, pomyslela si Catelyn s úlevou. Nebyla si jistá, zda ji tam bude její syn po jejich hádce vůbec chtít. „Jsi poslušný panoš,“ pochválila Rollama vážným hlasem. Bran by byl taky takový.

Pokud Robb působil u tabule chladně a Edmure zasmušile, Chromý Lothar to za oba vynahrazoval. Byl přímo vzorem zdvořilosti, vřele vzpomínal na lorda Hostera, nabízel Catelyn laskavou útěchu nad ztrátou Brana a Rickona, vychvaloval Edmura za jeho vítězství u Kamenného mlýna a děkoval Robbovi za „rychlou a jistou smrt“, kterou poskytl Rickardu Karstarkovi, Lotharův nemanželský bratr Walder Řeka byl zcela jiného ražení - nevrlý zahořklý muž s podezíravým obličejem starého lorda Waldera. Mluvil zřídka a většinu své pozornosti věnoval jídlu a pití, které před něho postavili.

Když byla všechna prázdná slova vyřčena, královna a ostatní Westerlingové se omluvili, zbytky pokrmů byly odklizeny a Lothar Frey si odkašlal. „Než se začneme věnovat povinnostem, které nás sem přivedly, je zde ještě jedna záležitost,“ spustil vážným hlasem. „Důležitá záležitost, jak se obávám. Doufal jsem, že mi nepřipadne přinést vám tuto zvěst, ale jak se zdá, musím tak učinit. Můj lord otec obdržel dopis od svých vnuků.“

Catelyn byla tak zničená vlastním žalem, že téměř zapomněla na dva Freye, které vzala na Zimohrad jako svěřence. Už ne, pomyslela si, Matko, měj slitování, kolik ran ještě můžeme snést? Nějak předem věděla, že jeho slova jí zarazí další ostrou čepel do srdce. „Od vnuků na Zimohradu?“ přinutila se zeptat. „Mých svěřenců?“

„Waldera a Waldera, ano. V současné době ale přebývají v Hrůzově, moje paní. Je mi nesmírně líto, že vám to musím říci, ale na severu došlo k bitvě. Zimohrad byl vypálen.“

„Vypálen?“ hlesl Robb nevěřícně. „Tvoji seveřanští lordi se pokoušeli dobýt ho zpět z rukou železných mužů. Když Theon Greyjoy viděl, že je jeho kořist ztracena, podpálil hrad.“

„My jsme o žádné bitvě neslyšeli,“ řekl ser Brynden.

„Moji synovci jsou mladí, to je pravda, ale byli tam. Velký Walder napsal dopis a podepsal jej i jeho bratranec. Podle jejich vylíčení to byla velmi krvavá záležitost. Vašeho kastelána zabili. Ser Rodrik, tak se jmenoval, že ano?“

„Ser Rodrik Cassel,“ zamumlala Catelyn otupěle. Ta drahá, statečná, věrná duše. Téměř ho viděla před sebou, jak se popotahuje za rozježené bílé licousy. „Co naši ostatní lidé?“

„Obávám se, že železní muži jich mnoho zabili.“

Robb, oněmělý vzteky, uhodil pěstí do stolu a odvrátil tvář, aby Freyové neviděli jeho slzy.

Jeho matka je však viděla. Svět je pro nás každým dnem o něco temnější. Catelyniny myšlenky zalétly k dcerce sera Rodrika Beth, k neúnavnému mistru Luwinovi a veselému septonovi Chaylemu, k Mikkenovi v jeho kovárně, k Farlenovi a Palle v psinci, k staré chůvě a prostoduchému Hodorovi. Bolelo ji u srdce. „Prosím, ne všechny“

„Ne,“ řekl Chromý Lothar. „Ženy a děti se schovaly, moji synovci Walder a Walder s nimi, Zimohrad je v troskách, a tak byli přeživší odvedeni do Hrůzova synem lorda Boltona.“

„Boltonovým synem?“ zeptal se Robb staženým hlasem.

„Nemanželským synem, jak se domnívám,“ uvedl to na pravou míru Walder Řeka.

„Snad ne Ramsaym Sněhem? Nebo má lord z Hrůzova ještě dalšího bastarda?“ Robb se zamračil. „Ten Ramsay byl zvrhlík a vrah a zemřel jako zbabělec. Alespoň tak mi to bylo řečeno.“

„K tomu se nemohu vyjádřit. V každé válce panuje hodně zmatku. Obíhá mnoho falešných zpráv. Jediné, co vám mohu říci, je to, že podle mých synovců to opravdu byl nemanželský syn Boltona, kdo zachránil ženy a děti ze Zimohradu. Jsou nyní v bezpečí v Hrůzově, všichni, co přežili.“

„Theon,“ řekl Robb najednou. „Co se stalo s Theonem Greyjoyem? Zabili ho?“

Chromý Lothar rozpřáhl ruce. „To nemohu říci, Tvoje Výsosti, Walder a Walder se o jeho osudu nezmínili. Možná by to mohl vědět lord Bolton, pokud dostal nějakou zprávu od toho svého syna.“

„Určitě se ho na to zeptáme,“ řekl ser Brynden.

„Všichni jste rozrušení, jak vidím. Je mi líto, že jsem vám musel přinést nový žal. Snad bychom měli slyšení odročit do zítřka. Naše záležitosti mohou počkat, dokud se trochu nevzpamatujete…“

„Ne,“ řekl Robb, „chci, abychom to odbyli co nejrychleji.“

Její bratr Edmure přikývl. „Já taky. Přinesl jsi odpověď na naši nabídku, můj pane?“

„Přinesl,“ Lothar se usmál. „Můj lord otec mi přikázal, abych Jeho Výsosti vyřídil, že souhlasí s nově navrženým sňatkovým spojenectvím mezi našimi rody a obnoví svou věrnost vůči Králi severu, za podmínky, že Jeho královské Veličenstvo se osobně omluví za urážku, které se dopustilo na rodu Freyů.“

Omluva byla malou cenou za armádu Dvojčat, třebaže Catelyn se tato malicherná podmínka lorda Waldera pranic nelíbila.

„Bude mi potěšením,“ řekl Robb opatrně. „Nikdy jsem neměl v úmyslu způsobit tento rozpor mezi námi, Lothare. Freyové bojovali statečně za naši věc. Rád bych je měl znovu po svém boku.“

„Jsi až příliš laskav, Tvoje Výsosti. Pokud přijímáš tuto podmínku, byl jsem poučen, abych nabídl lordu Tullymu ruku své sestry lady Roslin, šestnáctileté panny. Roslin je nejmladší dcerou mého lorda otce od lady Bethany z rodu pánů Růženína, jeho šesté manželky. Má něžnou povahu a talent na hudbu.“

Edmure se zavrtěl ve svém křesle. „Nebylo by lépe, kdybych se s ní nejdříve setkal -“

„Setkáte se, až se budete brát,“ řekl Walder Řeka stroze. „Pokud ovšem lord Tully nepociťuje potřebu spočítat jí nejdříve zuby?“

Edmure se snažil ovládnout. „Věřím tvému slovu, co se jejích zubů týče, ale bylo by příjemné, kdybych mohl spočinout zrakem na její tváři, ještě než ji pojmu za manželku.“

„Musíš ji pojmout i bez spočinutí, můj pane,“ odsekl Walder Řeka. „Jinak přestane nabídka mého otce platit.“

Chromý Lothar rozpřáhl ruce. „Můj bratr je voják a chybí mu patřičný takt, ale říká pravdu. Můj otec si přeje, aby ke sňatku došlo neprodleně.“

„Neprodleně?“ Edmure to řekl tak žalostně, že se Catelyn neubránila hanebné myšlence, že možná měl v úmyslu ihned po válce zasnoubení zrušit.

„Copak lord Walder zapomněl, že jsme ve válce?“ zeptal se Černá ryba ostře.

„To sotva,“ řekl Lothar. „Proto také trvá na tom, aby ke sňatku došlo ihned, pane. Muži ve válce umírají, dokonce i ti mladí a silní. Co by se stalo s naším spojenectvím, kdyby lord Edmure padl předtím, než pojme Roslin za manželku? A také musíme vzít v úvahu věk mého otce. Je mu přes devadesát a pravděpodobně se nedožije konce války. Jeho vznešené srdce by potěšilo, kdyby viděl svoji drahou Roslin bezpečně provdanou předtím, než si ho bohové vezmou, aby mohl zemřít s vědomím, že děvče má silného manžela, který ji bude milovat a chránit.“

Všichni chceme, aby lord Walder zemřel v pokoji. Catelyn se jejich podmínky zamlouvaly stále méně. „Můj bratr právě přišel o svého otce. Potřebuje čas k truchlení.“

„Roslin je veselé děvče,“ namítl Lothar. „Možná je přesně tím, co lord Edmure potřebuje, aby snáz překonal svůj žal.“

„A navíc se mému dědečkovi přestaly líbit zásnuby na dlouhé lokte,“ dodal bastard Walder Řeka. „Jaksi nechápu proč.“

Robb ho zpražil chladným pohledem. „Chápu, co tím myslíš, Řeko. Omluvte nás prosím na chvíli.“

„Jak Tvoje Výsost poroučí.“ Chromý Lothar vstal a jeho nevlastní bratr mu pomohl odkulhat z místnosti.

Edmure pěnil. „Tím mi vlastně naznačili, že můj slib je naprosto bezcenný. Proč bych měl nechat tu starou lasičku, aby mi sama vybírala nevěstu? Lord Walder má i další dcery kromě Roslin. Taky vnučky. Měl bych dostat na vybranou, stejně jako jsi dostal ty. Jsem jeho lenní pán, měl by přetékat radostí, že jsem ochoten oženit se s kteroukoli z nich.“

„Je to hrdý muž a my jsme ho hluboce ranili,“ řekla Catelyn.

„Tu jeho hrdost ať vezmou Jiní! Já se nenechám zostouzet ve své vlastní síni. Moje odpověď je ne.“

Robb se na něj podíval zničeným pohledem. „Nebudu ti nic nařizovat. Ne v tomto ohledu. Když ale odmítneš, lord Frey si to vyloží jako další urážku a pomine jakákoli naděje, že tenhle spor urovnáme mírovou cestou.“

„To nemůžeš vědět,“ namítl Edmure. „Frey mě chtěl pro jednu ze svých dcer ode dne, kdy jsem se narodil. Šanci jako tahle si nenechá proklouznout mezi těmi svými hrabivými prsty. Až mu Lothar přinese naši odpověď, vlichotí se nám zpátky a přijme moje zasnoubení s dcerou podle mého výběru.“

„Možná, časem,“ řekl Brynden Černá ryba. „Jenže my nemůžeme čekat, zatímco Lothar bude jezdit sem a tam s nabídkami a protinabídkami.“

Robb sevřel ruce v pěst. „Já se musím dostat zpátky na sever. Moji bratři jsou mrtví, Zimohrad vypálený, můj lid pobitý…, jen bohové vědí, oč tomu bastardovi z Hrůzova ve skutečnosti jde nebo zda je Theon stále naživu a na svobodě. Nemohu tady sedět a čekat na svatbu, ke které možná dojde a možná taky ne.“

„Musí k ní dojít,“ řekla Catelyn, ač nerada. „Ani mně se nelíbí snášet urážky a stížnosti Waldera Freye, o nic méně než tobě, bratře, ale jinou možnost nevidím. Bez této svatby je Robb ztracený. Musíme to přijmout, Edmure.“

„My to musíme přijmout?“ opáčil rozmrzele. „Nevidím, že by ses nabízela jako devátá lady Frey, Cat.“

„Osmá lady Frey je stále naživu a těší se dobrému zdraví, pokud je mi známo,“ odpověděla. Naštěstí. Jinak by k tomu mohlo dojít, jak znala lorda Waldera.

„Jsem tím posledním člověkem v Sedmi královstvích, který má právo někomu říkat, že se musí oženit, synovče,“ ozval se Černá ryba. „Nicméně, sám jsi řekl něco v tom smyslu, že se postaráš o nápravu za to svoje nešťastné válčení u brodů.“

„Měl jsem na mysli jiný druh nápravy. Boj muže proti muži s Králokatem. Sedm let nucených prací jako žebravý bratr. Nebo jsem mohl přeplavat Moře zapadajícího slunce se svázanýma nohama.“ Když viděl, že se nikdo neusmívá, vyhodil ruce do vzduchu. „Ať vás všechny vezmou Jiní! Dobrá tedy, vezmu si to děvče. Jako nápravu.“

DAVOS

Ser Alester ostře vzhlédl. „Hlasy,“ řekl. „Slyšíš to, Davosi? Někdo si pro nás jde.“ „To je Mihule,“ řekl Davos. „Je čas na večeři, nebo skoro čas.“ Minulého večera jim Mihule přinesl půlku koláče s hovězím a slaninou a taky džbán medoviny. Z pouhého pomyšlení na to mu začalo kručet v břiše.

„Ne, je jich víc.“

Má pravdu. Davos slyšel přinejmenším dva hlasy, a taky kroky, nabývající na hlasitosti.

Lord Alester si smetl slámu z šatů. „Král pro mě poslal. Nebo královna. Ano, Selyse by mě tady nikdy nenechala hnít, svou vlastní krev.“

Před celou se objevil Mihule s kruhem klíčů v ruce. Hned za ním následovali ser Axell Florent a čtyři zbrojnoši. Čekali pod pochodní, zatímco Mihule vybíral správný klíč.

„Axelli,“ řekl lord Alester. „Bohové, buďte dobří. Poslal tě pro mě král, nebo královna?“

„Pro tebe neposlal nikdo, zrádče,“ odpověděl mu ser Axell.

Lord Alester sebou škubl, jako by ho byli uhodili. „Ne! Přísahám ti, že jsem se nedopustil žádné zrady. Proč mě nechceš vyslechnout? Kdyby mě Jeho výsost nechala vysvětlit -“

Mihule vrazil velký železný klíč do zámku, otočil jím a otevřel celu. Zrezivělé panty zaskřípaly na protest. „Ty,“ řekl Davosovi. „Pojď.“ „Kam?“ Davos pohlédl na sera Axella. „Pověz mi pravdu, pane, máte v úmyslu upálit mě?“

„Poslali pro tebe. Jsi schopen jít sám?“

„Jsem.“ Davos vyšel z cely. Mihule za ním zabouchl dveře a lord Alester vykřikl zděšením.

„Odnes tu pochodeň,“ nařídil ser Axell žalářníkovi. „Ponechme zrádce ve tmě.“

„Ne!“ zvolal jeho bratr. „Axelli, prosím, neodnášej to světlo… bohové, mějte slitování…“

„Bohové? Je jenom R'hllor a ten Jiný.“ Ser Axell ostře pokývl hlavou a jeden z jeho zbrojnošů vyndal pochodeň z držáku na zdi. Pak zamířili ke schodišti vedoucímu na svobodu.

„Odvádíš mne za Melisandrou?“ zeptal se Davos.

„Ta tam bude taky,“ odpověděl ser Axell. „Nikdy se nevzdaluje od krále. Pro tebe však nechala poslat Jeho Výsost.“

Davos si zvedl ruku k hrudi, kde kdysi visel v koženém váčku na tkanici jeho amulet pro štěstí. Je pryč, vzpomněl si, a konce mých čtyř prstů taky. Ale stále měl ruce dost dlouhé na to, aby jimi mohl stisknout ženě hrdlo, obzvlášť tak štíhlé, jako měla ona.

Šli nahoru, vystupovali po točitém schodišti v řadě za sebou. Stěny byly z drsného tmavého kamene, chladné na dotek. Světlo pochodní se mihotalo před nimi a doprovod tvořily jejich němé stíny kráčející vedle nich po zdech. Při třetím obratu procházeli kolem železné branky, která se otvírala do černé tmy, a kolem další při pátém. Davos odhadoval, že už jsou blízko hladiny, možná dokonce nad ní. Další dveře, které míjeli, byly ze dřeva, ale oni stoupali výš a výš. Tady byly stěny narušeny střílnami pro lučištníky, ale žádné šípy slunečního světla sem nepronikaly, protože kolem panovala noc.

Než ser Axell rozrazil těžké dubové dveře a pokynul mu, aby jimi prošel, bolely ho nohy. Za dveřmi se klenul vysoký kamenný most, vedoucí přes prázdnotu nad nádvořím k masivní centrální věži, které říkali Kamenný buben. Sloupovím podpírajícím střechu mostu neúnavně profukoval vítr a Davos cítil ve vzduchu sůl, zhluboka se nadechl, naplnil si plíce čistým chladným vzduchem. Větře a vodo, dejte mi sílu, modlil se. Na nádvoří pod nimi plápolal velký noční oheň, který měl udržet v šachu hrůzy noci a kolem něj byli shromážděni královnini muži, kteří prozpěvovali modlitby ke svému novému rudému bohu.

Byli uprostřed mostu, když ser Axell náhle zastavil. Mávl rukou a jeho zbrojnoši se přesunuli mimo doslech. „Kdyby to záleželo na mně, upálil bych tě se svým bratrem Alesterem,“ řekl Davosovi. „Oba jste zrádci.“

„Říkej si, co chceš. Já bych krále Stannise nikdy nezradil.“

„Zradil bys. Zradíš. Vidím ti to vepsáno ve tváři. A viděl jsem to taky v plamenech. R'hllor mne požehnal darem. Stejně jako lady Melisandře mi ukazuje budoucnost v plamenech. Stannis Baratheon bude sedět na Železném trůnu. Viděl jsem to. A vím, co je třeba vykonat. Jeho Výsost mne musí jmenovat svým pobočníkem, místo mého proradného bratra. A ty mu to řekneš.“

Řeknu? Davos mlčel.

„I královna naléhá, abych jím byl jmenován,“ pokračoval ser Axell. „Dokonce i tvůj starý přítel z Lysu, ten pirát Saan, říká totéž. Společně jsme vypracovali plán, on a já. Jenže Jeho Výsost zahálí v nečinnosti. Ta porážka ho sžírá zevnitř, jako černý červ v jeho duši. Je na nás, kteří ho milujeme, abychom mu ukázali, co má dělat. Pokud jsi oddaný jeho věci, jak tvrdíš, připojíš svůj hlas k našim, pašeráku. Pověz mu, že jsem jediný pobočník, kterého potřebuje. Pověz mu to, a až vyplujeme, postarám se, abys dostal novou loď.“

Loď. Davos pozoroval obličej muže před sebou. Ser Axell měl velké uši Florentů, podobně jako královna. Vyrůstaly mu z nich silné chlupy, stejně jako z chřípí; další vyrážely v chomáčcích a chuchvalcích pod jeho dvojitou bradou. Nos měl široký, obočí huňaté, oči posazené blízko sebe a plné nevraživosti. Ten by mi dal spíš hranici než loď, sám to řekl, ale pokud bych mu měl prokázat službu…

„Jestli pomýšlíš na to, že mě zradíš,“ řekl ser Axell, „pak si laskavě uvědom, že jsem už drahný čas kastelán Dračího kamene. Jeho posádka patří mně. Sice tě nemohu bez králova souhlasu upálit, ale kdo říká, že bys nemohl například odněkud spadnout?“ Položil masitou ruku Davosovi zezadu na krk a dostrkal ho svým tělem k po pás vysoké zídce mostu. Pak zatlačil ještě o trochu prudčeji a vystrčil mu hlavu nad nádvoří. „Slyšíš mě?“ „Slyším,“ odpověděl Davos. A ty se opovažuješ říkat někomu zrádce?

Ser Axell ho pustil. „Dobrá.“ Usmál se. „Jeho Veličenstvo čeká. Raději ho nenechávejme čekat.“

Na samém vrcholku Kamenného bubnu, uvnitř velké kulaté místnosti zvané Síň Malovaného stolu, našli Stannise Baratheona stojícího za předmětem, který dal síni její jméno - masivní deskou ze dřeva, vyřezanou a pomalovanou do tvaru Západozemí, tak jak vypadalo za časů Aegona Dobyvatele. Vedle krále stál železný koš, jehož uhlíky žhnuly rudooranžovou září. Čtyři vysoká lomená okna vedla na sever, jih, východ a západ. Za nimi byla noc a hvězdnatá obloha. Davos slyšel fičící vítr a o něco slaběji zvuky moře.

„Tvoje Výsosti,“ řekl ser Axell, „nechť se ti zlíbí, přivedl jsem Cibulového rytíře.“

„To vidím.“ Stannis na sobě měl šedivou vlněnou tuniku, tmavočervený krátký plášť a prostý opasek z černé kůže, na kterém visel jeho meč a dýka. Na hlavě mu seděla rudozlatá koruna s hroty ve tvaru plamenů. Pohled na něj byl pro Davose šokem. Král vypadal o deset let starší než muž, kterého opustil v Bouřlivém konci, když se vydal na plavbu k Černovodému proudu. Jeho nakrátko zastřižený vous byl jako pavučinkami protkán šedinami a shodil kámen nebo i víc ze své původní váhy. Nikdy to nebyl tělnatý muž, ale nyní se kosti pod jeho kůží pohybovaly jako oštěpy, které se snaží prodrat na svobodu. Dokonce i jeho koruna vypadala až příliš velká na jeho hlavu. Místo očí měl modré díry ztracené v propadlištích očních důlků a pod kůží obličeje se mu viditelně rýsoval tvar lebky.

A přesto se jeho rtů ve chvíli, kdy spatřil Davose, dotkl letmý úsměv. „Takže moře mi mého rytíře ryb a cibulí vrátilo.“

„Vrátilo, Tvoje Výsosti.“ Ví, že mne měl ve svém žaláři? Davos poklekl na koleno.

„Povstaň, sere Davosi,“ nařídil mu Stannis. „Chyběl jsi mi. Potřebuji dobrou radu a tys mi nikdy nedal o nic méně. Tak mi teď po pravdě pověz - jaký je trest za zradu?“

To slovo zůstalo viset ve vzduchu. Děsivé slovo, pomyslel si Davos. Byl žádán, aby odsoudil svého druha z cely? Nebo sám sebe? Králové přece vědí, jaká je odplata za zradu, mnohem lépe než kterýkoli člověk. „Za zradu?“ podařilo se mu nakonec říct slabým hlasem.

„Jak jinak bys říkal tomu, když někdo odmítá svého krále a upírá mu právo na jeho zákonný trůn? Ptám se tě znovu - jaká je podle zákona odplata za zradu?“

Davos neměl na výběr jinou možnost než odpovědět. „Smrt,“ řekl. „Trestem za zradu je smrt, Tvoje Výsosti.“

„Vždycky tomu tak bylo. Já nejsem… nejsem krutý muž, sere Davosi. Vždyť mě znáš. Znáš mě už dlouho. Já jsem si to nevymyslel. Je tomu tak odjakživa, už od Aegonových časů a ještě dřív. Daemon Černooheň, bratři Toyneovi, Supí král, velmistr Hareth…, zrádci vždycky museli zaplatit za svoje zločiny svým životem…, dokonce i Rhaenyra Targaryen. Byla dcerou jednoho krále a matkou dalších dvou, a přesto zemřela zrádcovskou smrtí za to, že se snažila uchvátit korunu svého bratra. Takový je zákon. Zákon, Davosi. Ne krutost.“

„Ano, Tvoje Výsosti.“ On nemluví o mně. Davos pocítil chvilkovou lítost za svého druha v cele, tam dole ve tmě. Věděl, že by měl mlčet, ale už z toho byl unavený a bolelo ho u srdce, a tak slyšel sám sebe říct: „Pane, lord Florent neměl v úmyslu zradit tě.“

„Mají pro to pašeráci snad nějaké jiné jméno? Ustanovil jsem ho svým pobočníkem, a on by zaprodal můj zákonný nárok za misku hrachové kaše. Dokonce jim chtěl dát Shireen. Moje jediné dítě, a on by je provdal za bastarda narozeného z krvesmilstva.“ Králův hlas byl zastřený hněvem. „Můj bratr oplýval darem probouzet v mužích kolem sebe loajalitu. Dokonce i ve svých nepřátelích. V Letohradu vyhrál tři bitvy v jediný den a přivedl lordy Grandisona a Cafferena do Bouřlivého konce jako zajatce. Pověsil si jejich praporce do síně jako trofeje. Cafferenovi bílí kolouchové byli potřísněni krví a Grandisonův spící lev byl málem roztržený vpůli. A přesto v noci seděli pod těmi praporci, pili a hodovali s Robertem. Dokonce je s sebou vzal na lov. ,Ti muži měli v úmyslu odvléci tě k Aerysovi, aby tě mohl upálit,“ řekl jsem mu poté, co jsem je viděl na nádvoří házet sekerami. ‘Neměl bys jim dávat do rukou zbraně,“ Robert se tomu jen smál. Já bych uvrhl Grandisona i Cafferena do žaláře, ale on je proměnil ve své přátele. Lord Cafferen pak zahynul u Jasanobrodu, rukou Randylla Tarlyho, když bojoval za Roberta. Lord Grandison byl zraněn na Trojzubci a zemřel na zanícenou ránu rok na to. Můj bratr je přiměl milovat ho, ale já, jak se zdá, probouzím v lidech jen touhu zrazovat. Dokonce i v mé vlastní krvi a v mém příbuzenstvu. Bratr, děd, bratranci, strýc…“

„Tvoje Výsosti,“ řekl ser Axell, „prosím tě, dej mi šanci dokázat ti, že ne všichni Florentové jsou tak nespolehliví.“

„Ser Axell mě chce přimět, abych obnovil válku,“ řekl král Stannis Davosovi. „Lannisterové si myslí, že jsem vyřízený a nadobro poražený, a moji vazalové mě opustili, skoro všichni. Dokonce i lord Estermont, otec mé vlastní matky, ohnul koleno před Joffreym. Těch pár věrných, co mi zůstalo, pomalu ale jistě ztrácí odvahu. Marní své dny pitím a hazardními hrami a lízají si utržené rány jako zbití psi.“

„V bitvě se jejich srdce opět rozhoří, Tvoje Výsosti,“ řekl ser Axell. „Porážka je jako nemoc, a vítězství je lék.“

„Vítězství.“ Král zkřivil ústa. „Jsou vítězství a vítězství, pane. Ale pověz svůj plán seru Davosovi. Rád bych si slyšel jeho názor na to, co mi navrhuješ.“

Ser Axell se otočil k Davosovi, na obličeji výraz hodně podobný tomu, jaký musel mít hrdý lord Belgrave v den, kdy mu král Baelor Požehnaný nařídil, aby umyl nohy plné vředů žebrákovi. Uposlechl však.

Plán, který vymyslel ser Axell společně se Salladhorem Saanem, byl jednoduchý. Pár hodin plavby od Dračího kamene se nacházel ostrov Klepeto, kde stála prastará námořní pevnost rodu Celtigarů. Lord Ardrian Celtigar bojoval pod ohnivým srdcem na Černovodém proudu, ale jakmile padl do zajetí, neztrácel čas a pohotově přešel k Joffreymu. Od té doby pobýval v Králově přístavišti. „Nepochybně příliš vystrašený z hněvu Jeho Výsosti, než aby se odvážil vůbec přiblížit k Dračímu kameni,“ prohlásil ser Axell. „A moudře činí. Ten muž zradil svého právoplatného krále.“

Ser Axell navrhoval použít flotilu Salladhora Saana a muže, kteří unikli zkáze na Černovodém proudu - Stannis jich stále měl v Dračím kameni zhruba patnáct stovek, přičemž více než polovina z nich byli Florentové, aby se pomstili za zradu lorda Celtigara. Ostrov Klepeto měl jen malou posádku a o jeho hradu bylo známo, že je plný myrských koberců, volantsského skla, zlatého a stříbrného nádobí, poháry vykládanými drahokamy, nádhernými sokoly, sekerou z valyrijské oceli, rohem, který dokázal přivolat obludy z hlubin, truhlicemi plnými rubínů a takovým množstvím vína, že by ho člověk nedokázal vypít za stovku let. Třebaže Celtigar ukazoval světu skoupou tvář, na vlastním pohodlí nikdy nešetřil. „Zapalme ten hrad a jeho lidi pozabíjejme, říkám já,“ dokončil ser Axell. „Proměňme ten ostrov v kouřící pustinu popela a kostí, vhodnou jen pro vrány mrchožroutky, aby říše viděla osud těch, kdo se spolčí s Lannistery.“

Stannis naslouchal přednesu sera Axella v tichosti, jen pomalu skřípal zuby ze strany na stranu. Když ser Axell domluvil, řekl: „Věřím, že by se to dalo provést. Riziko je malé. Joffrey nemá na moři žádnou sílu, dokud nevypluje lord Redwyne ze Stromoviny. Kořist by mohla posloužit k tomu, aby nám na nějaký čas zajistila pokračující loajalitu toho lysénského piráta Salladhora Saana. Sám o sobě je ostrov Klepeto bezcenný, ale jeho pád poslouží k tomu, aby upozornil lorda Tywina, že jsme ještě neskončili.“ Král se otočil zpátky k Davosovi. „Mluv upřímně, sere. Co si myslíš o návrhu sera Axella?“

Mluv upřímně, sere. Davos si vzpomněl na tmavou celu, o kterou se dělil s lordem Alesterem, vzpomněl si na Mihuli a Ovsokaši. Pomyslel na výhrůžky sera Axella na mostě nad nádvořím. Co to bude, loď, nebo pád do hlubin? Jenže teď se ptal Stannis. „Tvoje Výsosti,“ řekl pomalu, „já bych to nazval šílenstvím… ano, a taky zbabělostí.“

„Zbabělostí?“ Ser Axell se nedokázal ovládnout, a vykřikl. „Žádný muž mne nebude zvát zbabělcem před mým králem.“

„Ticho,“ poručil Stannis. „Sere Davosi, mluv dál, vyslechnu si tvoje důvody.“

Davos se otočil k seru Axellovi. „Říkal jsi, že bychom měli ukázat říši, že jsme ještě neskončili. Zasadit úder. Válčit, ano…, ale proti jakému nepříteli? Na Klepetu žádné Lannistery nenajdeš.“

„Najdeš tam zrádce,“ řekl ser Axell, „třebaže co se mě týče, já bych je našel i mnohem blíž domovu. Dokonce v této místnosti.“

Davos jeho narážku ignoroval. „Nepochybuji o tom, že lord Celtigar ohnul koleno před chlapeckým králem Joffreym. Je to starý unavený muž, který netouží po ničem víc než dožít v pokoji na svém hradu, kde bude popíjet jemná vína z pohárů osázených drahokamy.“ Otočil se zpátky k Stannisovi. „A přesto přišel, když jsi ho zavolal, pane. Přišel se svými loděmi a meči. Stál při tobě v Bouřlivém konci, když se na nás chystal lord Renly, a jeho lodě se plavily vzhůru po Černovodě. Jeho muži pro tebe bojovali, zabíjeli pro tebe, hořeli pro tebe. Ostrov Klepeto je chabě bráněn, ano. Bráněn ženami, dětmi a starci. A proč je tomu tak? Protože jejich manželé, synové a otcové zahynuli na Černovodě, proto. Zemřeli u svých vesel nebo s meči v rukou, když bojovali pod tvými praporci. A přesto tady ser Axell navrhuje, abychom srovnali se zemí domovy, které opustili, abychom znásilnili jejich vdovy a pozabíjeli jejich děti. Tihle prostí lidé nejsou žádní zrádci…“

„Jsou to zrádci,“ trval na svém ser Axell. „Ne všichni Celtigarovi muži byli na Černovodě zabiti. Stovky jich byly zajaty se svým pánem a ohnuly koleno, když to udělal on.“

„Když to udělal on,“ opakoval Davos. „Byli to jeho muži. Muži, kteří mu přísahali věrnost. Jakou jinou možnost měli?“

„Každý muž má na výběr. Mohli odmítnout pokleknout. Někteří to udělali a za to zemřeli. Zemřeli však jako praví muži, a věrní.“

„Někteří lidé jsou zkrátka silnější než jiní.“ Byla to chabá odpověď a Davos to věděl. Stannis Baratheon byl mužem železné vůle, který ani nechápal, ani neodpouštěl slabost druhých. Prohrávám, pomyslel si Davos zoufale.

„Je povinností každého člověka zůstat věrný svému pravému králi, dokonce i když se pán, kterému slouží, projeví jako zrádce,“ prohlásil Stannis tónem, který nepřipouštěl žádnou námitku.

Davose se v tu chvíli zmocnil zoufalý nerozum, unáhlenost podobná šílenství. „Tak jako jsi ty zůstal věrný králi Aerysovi, když tvůj bratr pozvedl svoje praporce?“ vyhrkl.

Následovalo šokované ticho, dokud ser Axell nevykřikl: „Zrádce!“ a nevytáhl dýku z pochvy. „Tvoje Výsosti, on tě uráží!“

Davos slyšel, jak Stannis zaskřípal zuby. Na králově čele vystoupila žíla, modrá a naběhlá. Jejich oči se setkaly. „Odlož ten nůž, sere Axelli. A nech nás o samotě.“ Axellovi oči padly na Davose „Nechť se zlíbí Tvé výsosti -“

„Ano, zlíbilo by se mi, kdyby ses vzdálil,“ řekl Stannis. „Odejdi odsud a pošli mi sem Melisandru.“

„Jak poroučíš.“ Ser Axell zastrčil dýku do pochvy, uklonil se a provázen vlastními hněvivými kročejemi pospíchal ke dveřím.

„Tys vždycky spoléhal na mou shovívavost,“ varoval Stannis Davose, když byli o samotě. „Mohl bych ti vyříznout jazyk, stejně snadno jako jsem tě připravil o prsty, pašeráku.“

„Jsem tvůj člověk, Tvoje Výsosti. A je to tedy tvůj jazyk, a ty máš právo dělat si s ním, co se ti zlíbí.“

„Ano, to mám,“ odvětil král, už o něco klidněji. „Nechám ho tam, kde je, aby mi dál říkal pravdu. Třebaže pravda někdy bývá hořkým nápojem. Aerys? Kdybys jen věděl…, byla to těžká volba. Můj bratr nebo můj král, krev nebo čest?“ Zamračil se. „Viděl jsi někdy Železný trůn? Ostny podél zad, pásy pokrouceného železa, rozježené konce mečů a nožů spletených a stavených dohromady? Není to pohodlné křeslo, sere. Aerys se o ně pořezal tolikrát, že mu lidé začali říkat král Strup, a Maegor Krutý byl v tom křesle zavražděn. Tím křeslem, jak říkají někteří. Není to křeslo, kde by člověk mohl sedět pohodlně a v klidu. Často se ptám, proč po něm moji bratři tak zoufale toužili.“

„Proč je v tom případě chceš ty?“ zeptal se ho Davos.

„Tady nejde o to, zda je chci či nechci. Ten trůn je můj, jako Robertova právoplatného dědice. Takový je zákon. Po mně musí přejít na moji dceru…, pokud mi ovšem Selyse konečně nedá syna.“ Proběhl třemi prsty zlehka po stole, přes vrstvy hladké tvrdé barvy temné stářím. „Já jsem král. Přání s tím nemá co dělat. Mám povinnost vůči své dceři. Vůči říši. Dokonce i vůči Robertovi. Neměl mě moc v lásce, já to vím, ale byl to můj bratr. Ta lannisterská žena mu nasadila parohy a udělala z něj hlupáka. Možná ho taky nechala zavraždit, tak jako zavraždila Jona Arryna a Neda Starka. Za takové zločiny musí následovat spravedlnost. Počínaje Cersei a jejími ohavnostmi. Ale jenom počínaje. Mám v úmyslu vyčistit celý jejich dvůr, tak jak to měl po Trojzubci udělat Robert. Ser Barristan mi jednou řekl, že hniloba ve vládě krále Aeryse začala Varysem. Tomu eunuchovi nikdy neměli udělit milost - stejně jako Králokatovi. Přinejmenším měl Robert strhnout bílý plášť z Jaimeho zad a poslat ho na Zeď, jak na něj naléhal lord Stark. Místo toho naslouchal Jonu Arynnovi. Já byl tehdy v obležení na Bouřlivém konci, a nikdo se mně na nic neptal.“ Prudce se otočil a obdařil Davose tvrdým, pronikavým pohledem. „Teď pravdu. Proč jsi chtěl zavraždit lady Melisandru?“

Takže on to ví. Davos mu nedokázal lhát. „Čtyři z mých synů shořeli na Černovodě. To ona je vydala plamenům.“

„Křivdíš jí. Ty ohně nebyly jejím dílem. Proklej za to Skřeta, proklej pyromancery, proklej toho Florentovic blázna, který vplul s mou flotilou do dračího chřtánu. Nebo proklej mě za moji tvrdohlavou pýchu, za to, že jsem ji poslal pryč, když jsem ji potřeboval nejvíc. Ale ne Melisandru. Ta zůstává mou věrnou služebnicí.“

„I mistr Cressen byl tvým věrným služebníkem. Ona ho zabila, stejně jako zabila sera Cortnayho Penrosea a tvého bratra Renlyho.“

„Teď mluvíš jako blázen,“ posteskl si král. „Ona viděla Renlyho konec v plamenech, ano, ale jinak se na tom nepodílela o nic víc než já. Kněžka byla se mnou. Tvůj Devan ti to potvrdí. Zeptej se ho, pochybuješ-li o mých slovech. Ona by Renlyho ušetřila, kdyby mohla. Byla to Melisandra, kdo na mne naléhal, abych se s ním setkal a dal mu ještě poslední šanci napravit jeho zradu. A byla to Melisandra, kdo mi řekl, abych pro tebe poslal, když si ser Axell přál, abychom tě dali R'hllorovi.“ Sotva znatelně se usmál. „Překvapuje tě to?“

„Ano. Ona ví, že nejsem přítel toho jejího rudého boha.“

„Ale jsi můj přítel. To taky dobře ví.“ Pokynul Davosovi, aby k němu šel blíž. „Chlapec je nemocný. Mistr Pylos mu přikládal pijavice.“

„Chlapec?“ Jeho myšlenky zalétly k Devanovi, královu panoši. „Můj syn, pane?“

„Devan? To je dobrý hoch. Má v sobě hodně z tebe. Ne, nemocný je ten Robertův bastard, chlapec, kterého jsme sem přivezli z Bouřlivého konce.“

Edrik Bouře. „Mluvil jsem s ním v Aegonově zahradě.“

„Jak si přála. Jak to viděla.“ Stannis si povzdechl. „Okouzlil tě ten hoch? Má na to dar. Dostal ho od svého otce, spolu s jeho krví. Ví, že je královským synem, ale rozhodl se zapomenout, že je nemanželského původu. A zbožňuje Roberta, tak jako Renly, když byl malý. Můj královský bratr si hrál při svých návštěvách v Bouřlivém konci na laskavého otce a vždycky pro něho měl dary… meče, poníky, pláště lemované kožešinou. Všechno to byla eunuchova práce. Chlapec psal do Rudé bašty děkovné dopisy a Robert se vždycky jen smál a zeptal se Varyse, co poslal tento rok. Renly nebyl o nic lepší. Nechal chlapce na výchovu kastelánům a mistrům, a každý z nich propadl jeho osobnímu kouzlu. Penrose se rozhodl raději zemřít, než by ho vydal.“ Král zaskřípal zuby. „Stále mne to rozčiluje, když na to pomyslím. Jak si mohl myslet, že bych chlapci ublížil? Já se přece rozhodl pro Roberta, nebo ne? Když přišel ten těžký den, dal jsem přednost krvi před ctí.“

Nepoužívá chlapcovo jméno. To Davose velmi znepokojilo. „Doufám, že se mladý Edrik brzy zotaví.“

Stannis mávl nad jeho starostmi rukou. „Je to jen nachlazení, nic víc. Kašle, třese se, má horečku. Mistr Pylos ho dá do pořádku. Sám o sobě ten chlapec nic neznamená, abys pochopil, ale v jeho žilách koluje krev mého bratra. Ona říká, že v královské krvi je síla.“

Davos se nemusel ptát, koho král míní tím ona.

Stannis se dotkl Malovaného stolu. „Podívej se na ni, Cibulový rytíři. Moje říše. Moje Západozemí.“ Mávl přes ně rukou. „Všechny ty řeči o Sedmi královstvích jsou pošetilé. Aegon to viděl už před třemi stovkami let, když stál tam, kde teď stojíme my. Namalovali ten stůl na jeho příkaz. Řeky a zálivy, kopce a hory, hrady, města a vesnice, jezera, bažiny a lesy…, ale žádné hranice. Všechno je jedno. Jedna říše pro jednoho krále, aby jí vládl sám.“

„Jeden král,“ souhlasil Davos. „Jeden král znamená mír.“

„Přinesu do Západozemí mír a spravedlnost. Věc, které ser Axell rozumí asi tak, jako rozumí válce. Ostrov Klepeto by mi nepřinesl nic… a bylo by to podlé, přesně jak jsi řekl, Celtigar musí zaplatit za svou zradu sám, osobně. A až začnu vládnout ve svém království, taky že zaplatí. Každý člověk sklidí, co zasel, od nejvyššího pána k té nejnižší kanálové kryse. A někteří přijdou o víc než jen o konečky prstů, to tě ujišťuji.“ Král Stannis se odvrátil od stolu. „Na kolena, Cibulový rytíři.“ „Tvoje Výsosti?“

„Za tvoje cibule a ryby jsem tě kdysi pasoval na rytíře. Za tohle mám v úmyslu pozvednout tě na lorda.“

Za tohle? Davos byl zmaten. „Jsem nanejvýš spokojen s tím, že jsem tvým rytířem, Tvoje Výsosti. Nevím, jak bych si měl počínat, kdybych byl lordem.“

„Neměj strach. Být lordem znamená být falešníkem, to jsem pochopil už dávno. Teď poklekni. Tvůj král ti to poroučí.“

Davos si klekl a Stannis tasil svůj dlouhý meč. Světlonoš, pojmenovala ho Melisandra - rudý meč hrdinů, vytažený z plamenů, ve kterých bylo stráveno ohněm sedm bohů. Místnost jako by se rozjasnila, když čepel meče vyklouzla z pochvy. Ocel vyzařovala zvláštní jas; tu oranžový, tu žlutý, tu červený. Vzduch kolem ní se chvěl, a žádný šperk nikdy nejiskřil tak jasně. Ale když se jím Stannis dotkl Davosova ramene, nebylo to cítit jinak než jakýkoli jiný meč. „Sere Davosi z rodu Mořských,“ řekl král, „jsi mým poctivým a čestným vazalem, nyní a navždy?“

„Jsem, Tvoje Výsosti.“

„A přísaháš, že mi budeš sloužit věrně až do konce svých dnů, že mi budeš poskytovat čestné rady a budeš poslušen, že budeš bránit moje práva a moji říši proti všem nepřátelům v bitvách velkých i malých, že budeš ochraňovat můj lid a trestat mé nepřátele?“

„Přísahám, Tvoje Výsosti.“

„Pak tedy povstaň, Davosi Mořský, a povstaň jako lord a pán Dešťolesa, admirál Úzkého moře a pobočník krále.“

Davos byl na okamžik příliš ohromen, než aby se vůbec dokázal pohnout. Dnes ráno jsem se probudil v jeho žaláři. „Tvoje Výsosti, nemůžeš… nejsem vhodným mužem k tomu, abych byl královým pobočníkem.“

„Neznám vhodnějšího muže.“ Stannis zasunul Světlonoš do pochvy, podal Davosovi ruku a pomohl mu vstát.

„Jsem prostého původu,“ připomněl mu Davos. „Povýšený pašerák. Tvoji lordi mne nikdy nebudou poslouchat.“

„Pak si tedy uděláme nové lordy.“

„Ale… já neumím číst… ani psát…“

„Mistr Pylos může číst za tebe. Co se týče psaní, můj poslední pobočník si odepsal vlastní hlavu z ramen. Jediné, co po tobě chci, jsou věci, které jsi mi dával vždycky. Poctivost. Věrnost. Služba.“

„Jistě by se našel někdo lepší… nějaký velký lord…“

Stannis si odfrkl. „Bar Emmon, ten chlapec? Můj pobožný děd? Celtigar mne opustil, mladý Velaryon je šest let stár a mladý Sunglass vyplul do Volantisu, když jsem upálil jeho bratra.“ Hněvivě mávl rukou. „Pár dobrých mužů zůstává, to je pravda. Ser Gilbert Farring pro mne se dvěma stovkami věrných mužů stále drží Bouřlivý konec. Lord Morrigen, bastard z Noční písně, mladý Chyttering, můj bratranec Andrew…, ale žádnému z nich nedůvěřuji tak jako tobě, můj lorde z Dešťolesa. Ty budeš mým pobočníkem. Tebe chci mít po svém boku, až půjdu do bitvy.“

Další bitva bude znamenat náš konec, pomyslel si Davos. Tohle viděl lord Alester až příliš pravdivě. „Tvoje Výsost žádala o čestnou radu. Tedy na všechnu mou čest… postrádáme sílu na další bitvu proti Lannisterům.“

„Jeho Veličenstvo hovoří o velké bitvě,“ řekl ženský hlas zastřený východním přízvukem. Melisandra stála ve dveřích ve svém rudém hedvábí a třpytivém saténu, držela v rukou stříbrnou mísu s víkem. „Tyto malé války nejsou ve srovnání s tím, co má přijít, ničím víc než dětskými rvačkami. Ten, jehož jméno nesmí být vysloveno, šikuje svou armádu, Davosi Mořský, sílu pustošivou, zlou a mocnou nad veškerou představivost. Brzy přijde chlad a noc, která nikdy nekončí.“ Položila stříbrnou mísu na Malovaný stůl. „Pokud ovšem opravdoví muži nenajdou odvahu bojovat proti němu. Muži, jejichž srdce jsou ohněm.“

Stannis hleděl na stříbrnou mísu. „Ona mi to ukázala, lorde Davosi, V plamenech.“

„Ty jsi to viděl, pane?“ Stannis Baratheon o takových věcech obvykle nelhal.

„Na vlastní oči. Po bitvě, když jsem propadl zoufalství, mne lady Melisandra vyzvala, abych pohlédl do ohně v krbu. Komín silně táhl a z ohně vyletovaly kusy popela. Hleděl jsem na ně, připadal jsem si zpola jako blázen, ale ona mne vyzvala, abych pohlédl hlouběji do ohně, a… popel byl bílý, stoupal tahem vzhůru do komína, a přesto to najednou vypadalo, jako by se jeho vločky snášely dolů. Sníh, pomyslel jsem si. A najednou se mi zdálo, že jiskry ve vzduchu krouží dokola, vypadalo to, jako by se staly prstencem z pochodní a já se díval skrz oheň dolů na jakýsi vysoký kopec v lesích. Uhlíky se proměnily v muže v černém za kruhem z pochodní a viděl jsem tam jakési tvary pohybující se ve sněhu. Navzdory silnému žáru z ohně jsem ucítil tak strašlivý chlad, že jsem se zachvěl, a když jsem to udělal, oheň už byl zas jen ohněm. Jenže to, co jsem viděl, bylo skutečné, tak skutečné, že bych na to vsadil své království.“

„A vsadí,“ řekla Melisandra.

Přesvědčení v králově hlase Davose vyděsilo až do morku kostí.

„Kopec v lesích…, tvary ve sněhu…, já nechápu…“

„Znamená to, že bitva začala,“ řekla Melisandra. „Písek nyní protéká přesýpacími hodinami mnohem rychleji a hodina člověka na zemi se krátí. Musíme jednat statečně, jinak je veškerá naše naděje ztracena. Západozemí se musí sjednotit pod jediným pravým králem, princem, jenž byl přislíben, pánem Dračího kamene, vybraným R'hllorem.“

„R'hllor si vybírá podivně.“ Král se zamračil, jako by ochutnal něco odporného. „Proč já, a ne moji bratři? Renly a jeho broskev. Ve svých snech vídám šťávu stékající mu po bradě a krev prýštící mu z hrdla. Kdyby konal svou povinnost vedle svého bratra, mohli jsme lorda Tywina společnými silami porazit. Bylo by to vítězství, na které by byl dokonce i Robert hrdý. Robert…“ Znovu zaskřípal zuby. „Ten je v mých snech taky. Směje se. Pije. Naparuje se. Právě v těchto věcech vynikal, v tom a ještě v boji. Já ho nikdy nepřekonal, v ničem z toho. To Roberta měl učinit Pán světla svým vyvoleným. Proč mě?“

„Protože jsi spravedlivý muž,“ odpověděla Melisandra.

„Spravedlivý muž.“ Stannis se dotkl zakryté stříbrné mísy. „S pijavicemi.“

„Ano,“ řekla Melisandra, „ale musím tě ještě jednou upozornit, že toto není pravá cesta.“

„Přísahala jsi, že to vyjde.“ Král se tvářil hněvivě.

„Vyjde… a nevyjde.“

„Co z toho?“

„Obojí.“

„Mluv se mnou srozumitelně, ženo.“

„Až budou mluvit srozumitelněji ohně, budu také já. V plamenech je pravda, ale ne vždy bývá snadné spatřit ji.“ Velký rubín na jejím krku pil oheň ze záře v železném koši. „Dej mi chlapce, Tvoje Výsosti. Je to jistější způsob. Lepší způsob. Dej mi chlapce a já probudím kamenného draka.“

„Řekl jsem ne.“

„Je to jen jeden nemanželský chlapec proti všem chlapcům v Západozemí a taky proti všem děvčatům. Proti všem dětem, které by se mohly kdy narodit ve všech královstvích světa.“

„Ten chlapec je nevinný.“

„Ten chlapec znesvětil tvoje manželské lože, jinak bys jistě měl vlastní syny. Pohaněl tě.“

„To udělal Robert, ne ten chlapec. Moje dcera si ho oblíbila. A je to moje vlastní krev.“

„Krev tvého bratra,“ řekla Melisandra. „Královská krev. Jen královská krev může probudit kamenného draka.“

Stannis znovu zaskřípal zuby. „Už o tom nechci slyšet. Draci neexistují. Targaryenové se pokoušeli přivést je zpátky půltuctukrát. A nadělali ze sebe blázny či mrtvoly. Strakoš je jediný blázen, kterého na tomhle bohy zapomenutém skalisku potřebujeme. Přinesla jsi pijavice. Konej svou práci.“

Melisandra strnule sklonila hlavu a řekla: „Jak můj král poroučí.“ Sáhla pravou rukou do svého levého rukávu a vhodila do železného koše plnou hrst jakéhosi prachu. Uhlíky zažhnuly. Když z nich vyšlehly bledé plameny, rudá žena vzala stříbrnou mísu a přenesla ji ke králi, Davos se díval, jak z ní sňala víko. Byly pod ním tři velké černé pijavice nacucané krví.

Chlapcova krev, věděl Davos. Královská krev.

Stannis natáhl ruku a vzal do prstů jednu z pijavic.

„Řekni jméno,“ poručila mu Melisandra.

Pijavice se kroutila v králově stisku, snažila se přisát na jeho prst. „Uchvatitel,“ řekl, „Joffrey Baratheon.“ Když hodil pijavici do ohně, zkroutila se uprostřed žhavých uhlíků jako podzimní list a shořela.

Stannis vzal druhou. „Uchvatitel,“ zvolal, tentokrát hlasitěji, „Balon Greyjoy.“ Zlehka ji hodil do koše a její tělo se nafouklo a prasklo. Vytryskla z ní krev, syčící a kouřící.

Král svíral v ruce poslední pijavici. Chvíli se díval, jak se mu svíjí mezi prsty. „Uchvatitel,“ řekl nakonec. „Robb Stark.“ A hodil ji do plamenů.

JAIME

Lazebna na Harrenově byla šerá místnost plná páry, s nízkým stropem a několika velkými kamennými káděmi. Když přivedli Jaimeho dovnitř, našel tam Brienne sedící v jedné z nich a zuřivě si drhnoucí paži. „Ne tak prudce, děvče,“ zvolal na ni. „Sedřeš si kůži.“ Upustila kartáč a zakryla si prsa rukama stejně velkýma, jako měl Gregor Clegane. Zašpičatělá malá poupátka, která tolik dychtila schovat, by se mnohem přirozeněji vyjímala na hubeném tělíčku desetileté dívenky než na jejím mohutném svalnatém hrudníku.

„Co tady děláš?“ dožadovala se.

„Lord Bolton trvá na tom, abych s ním povečeřel, ale jaksi opomněl pozvat taky moje blechy.“ Jaime zatahal levou rukou svého strážného. „Pomoz mi z těch páchnoucích hadrů.“ Jako jednoruký si nedokázal dokonce ani rozšněrovat kalhoty. Muž se tvářil neochotně, ale přesto uposlechl. „Teď nás nech,“ řekl mu Jaime, když jeho šaty ležely v hromádce na vlhké kamenné podlaze. „Moje paní z Tarthu nechce, aby taková špína jako ty zírala na její ňadra.“ Namířil svůj pahýl na ženu s hubeným dlouhým obličejem, která pomáhala Brienne. „Ty taky. Počkejte venku. Jsou tady jen jedny dveře a děvče je příliš velké, než aby se pokusilo uletět komínem.“

Zvyk poslušnosti byl v poddaných hluboce zakořeněný. Žena i strážný odešli, ponechali lazebnu jen jim dvěma. Kádě byly po způsobu Svobodných měst - dost velké na to, aby se do nich vešlo šest či sedm lidí najednou, a tak si Jaime, byť velice pomalu a neohrabaně, vlezl do kádě k děvčeti. Obě oči už měl otevřené, třebaže to pravé nadále zůstávalo i navzdory Qyburnovým pijavicím mírně opuchlé. Jaime si připadal sto a devět let stár, což bylo o hodně lépe, než se cítil, když přišel na Harrenov.

Brienne se před ním stáhla co nejvíc dozadu. „Jsou tady i jiné kádě.“

„Tahle mi docela vyhovuje.“ Opatrně se ponořil až po bradu do kouřící vody. „Neměj strach, děvče. Tvoje stehna jsou plná fialových a zelených modřin a mě pranic nezajímá, co máš mezi nimi.“ Musel si položit pravou paži na okraj kádě, protože ho Qyburn upozornil, aby udržoval plátěný obvaz v suchu. „Kdybych omdlel, vytáhni mě. Žádný Lannister se ještě neutopil při koupeli v kádi a já rozhodně nemíním být první.“

„Proč by mi mělo záležet na tom, jestli zemřeš?“

„Složila jsi tajnou přísahu.“ Když uviděl, jak se jí po silném bílém sloupu krku rozlézá tmavý ruměnec, usmál se. Otočila se k němu zády. „Stále plachá panna? Máš snad něco, co jsem ještě neviděl?“ Sáhl po kartáči, který upustila, sevřel ho do prstů levé ruky a začal se nešikovně drhnout. Dokonce i to bylo obtížné. Moje levá ruka se nehodí vůbec k ničemu.

Přesto se voda barvila dotmava, jak se rozpouštěly vrstvy spečené špíny. Děvče k němu bylo dál obrácené zády, velká ramena shrbená, svaly napjaté a tvrdé.

„To tě pohled na můj pahýl tak odpuzuje?“ zeptal se Jaime. „Měla bys být potěšena. Přišel jsem o ruku, kterou jsem zabil krále. O ruku, která shodila Starkova chlapce z věže. O ruku, kterou jsem klouzal mezi stehny své sestry, abych ji zvlhčil.“ Vrazil jí svůj pahýl před obličej. „Není divu, že Renly zemřel, když jsi ho hlídala ty.“

S trhnutím vyskočila, jako by jí byl vyťal políček, až horká voda vyšplíchla přes celou káď. Když vylézala ven, Jaime zahlédl hustou světlou houštinu v jejím rozkroku. Byla tam dole mnohem zarostlejší než jeho sestra. Absurdně pocítil, jak se mu pod vodou pohnul úd. Teď vím, že už jsem až příliš dlouho pryč od Cersei. Odvrátil oči, znepokojen reakcí svého těla. „To bylo hanebné,“ zamumlal. „Jsem zmrzačený muž, a zahořklý. Promiň mi to, děvče. Chránila jsi mne stejně dobře, jako by to dokázal kterýkoli muž, a lépe než většina.“

Zahalila svoji nahotu do osušky. „Urážíš mne?“

To v něm znovu probudilo hněv. „Copak jsi tupá jako hradní zeď? To bylo míněno jako omluva. Už mne unavuje pořád se s tebou jen hádat. Co kdybychom uzavřeli příměří?“

„Příměří lze vystavět jen na důvěře. Ty chceš, abych věřila -“

„Králokatovi? Křivopřísežníkovi, který zavraždil ubohého smutného Aeryse Targaryena?“ Jaime zasupěl. „To není Aerys, koho lituji, je to Robert. 'Slyšel jsem, že tě pojmenovali Králokat,' řekl mi na své korunovační hostině. 'Doufám, že to nehodláš učinit svým zvykem.“ A zasmál se. Jak to, že nikdo nenadává Robertovi do křivopřísežníků? Rozerval říši na kusy, a přesto jsem to já, jehož čest má cenu výkalů.“

„Robert dělal všechno, co udělal, pro lásku.“ Voda stékala Brienne dolů po nohou a hromadila se v kaluži pod jejími chodidly.

„Robert udělal všechno, co udělal, pro pýchu, ženské a pěknou tvář.“ Sevřel ruku v pěst… či spíš by to byl udělal, kdyby měl ruku. Vzhůru paží mu vystřelila bolest, krutá jako smích.

„Vytáhl do boje, aby zachránil říši,“ trvala na svém.

Aby zachránil říši. „Věděla jsi, že můj bratr zapálil Černovodý proud? Divoký oheň na vodě hoří. Aerys by se v něm určitě vykoupal, kdyby na to měl odvahu. Targaryenové byli ohněm posedlí.“ Jaime cítil, jak má lehkou hlavu. To je tím horkem tady v lázni jedem v mé krvi, posledními zbytky horečky. Nejsem sám sebou. „Poskvrnil jsem svůj bílý plášť…, toho dne jsem na sobě měl svoji zlatou zbroj, ale…“

„Zlatou zbroj?“ Její hlas jako by se ozýval odkudsi z velké dálky, slabý a nezřetelný…

Vznášel se v horku, ve vzpomínkách. „Poté co pobočník s tančícími ptáky Nohy prohrál Bitvu zvonů, vyhnal ho Aerys do exilu.“ Proč to tomu absurdnímu ošklivému dítěti povídám? „Konečně si uvědomil, že Robert není pouhým povstaleckým šlechticem, kterého lze rozmáčknout jako mouchu, ale tou největší hrozbou, které musel rod Targaryenů čelit od dob Daemona Černohniváka. Král nemilosrdně připomněl Lewynu Martellovi, že drží jako rukojmí jeho Eliu, a poslal ho, aby převzal velení nad deseti tisíci Dorny jedoucími na sever po královské cestě. Jon Darry a Barristan Selmy odjeli do Kamenného septa, aby shromáždili všechny, co zbyli z Nohových mužů, a princ Rhaegar se vrátil z jihu a přesvědčil otce, aby spolkl svou pýchu a povolal mého otce. Ale žádný havran se z Casterlyovy skály nevrátil a to naplnilo krále ještě větším strachem. Všude kolem viděl zrádce a vždycky měl blízko sebe Varyse, aby ukázal na dalšího, co mohl králi ujít. A tak Jeho Veličenstvo nařídilo svým alchymistům, aby rozmístili zásoby divokého ohně po celém Králově přístavišti. Pod Baelorovým septem a v chatrčích Blešího zadku, pod stájemi a skladišti, na všech sedmi bránách, dokonce i ve sklepeních Rudé bašty.

Všechno dělala v největší tajnosti hrstka nejlepších mistrů pyromancerů. Nedůvěřovali dokonce ani svým vlastním akolytům a nepřizvali je na pomoc. Královna byla už léta vůči veškerému Aerysovu počínání slepá a Rhaegar byl zaneprázdněn šikováním armády. Avšak Aerysův nový pobočník s palcátem a dýkou nebyl až tak hloupý, a když si uvědomil, že Rossart, Belis a Garigus přicházejí a odcházejí ve dne v noci, pojal podezření. Chelsted, tak se jmenoval, lord Chelsted.“ Jak vyprávěl, všechno se mu začínalo vybavovat do nejmenších detailů. „Považoval jsem toho muže za zbabělce, ale v den, kdy konfrontoval Aeryse, našel kdesi v sobě odvahu. Udělal všechno, co mohl, aby ho odvrátil od jeho úmyslu. Odůvodňoval, žertoval, vyhrožoval, a nakonec prosil. Když ani potom neuspěl, serval z krku svůj řetěz z ruček na znamení hodnosti pobočníka krále a hodil ho na podlahu. Aerys ho za to upálil zaživa a pověsil jeho řetěz kolem krku Rossartovi, svému oblíbenému pyromancerovi. Stejnému muži, který uvařil lorda Rickarda Starka v jeho vlastní zbroji. A já po celou tu dobu stál u úpatí Železného trůnu ve své bílé zbroji, nehybný jako mrtvola, a chránil jsem svého krále a všechna jeho sladká tajemství.

Moji bratři v přísaze byli všichni pryč, abys věděla, ale mě si Aerys rád nechával nablízku. Byl jsem synem svého otce, a tak mi nedůvěřoval. Chtěl mě mít tam, kde mě Varys mohl hlídat ve dne v noci. A tak jsem všechno slyšel.“ Vzpomněl si, jako Rossartovi svítily oči, když před králem rozvinul svoje mapy, aby mu ukázal, kde je třeba substanci umístit. Garigus a Belis byli stejní. Rhaegar se utkal s Robertem na Trojzubci a sama víš, jak to dopadlo. Když se ta zvěst dostala ke dvoru, Aerys odvezl svoji královnu i s princem Viserysem do Dračího kamene. Princezna Elia chtěla odjet taky, jenže on jí to zakázal. Nějak si vzal do hlavy, že princ Lewyn Rhaegara na Trojzubci zradil, a myslel si, že dokud bude držet Eliu a Aegona po svém boku, dokáže si zajistit věrnost Dornů. Zrádci chtějí moje město, slyšel jsem ho, jak říká Rossartovi, ale já jim nedám nic než popel. Ať je Robert králem nad ohořelými kostmi a uškvařeným masem. Targaryenové svoje mrtvé nepohřbívali, ale upalovali. Aerys měl v úmyslu mít tu největší pohřební hranici ze všech. Ačkoli mám-li být upřímný, nevěřím, že ve skutečnosti předpokládal, že zemře. Tak jako Aerion Jasný oheň před ním si Aerys myslel, že ho oheň transformuje…, že vstane z mrtvých, narodí se znovu jako drak a promění všechny své nepřátele v popel.

Ned Stark uháněl k jihu společně s Robertovým předvojem, ale armáda mého otce dorazila do Králova přístaviště jako první. Pycelle krále přesvědčil, že se Strážce západu dostavil proto, aby ho ochraňoval, a tak král nechal otevřít brány. Tehdy jedinkrát měl dát na Varysova slova, jenže on ho ignoroval. Můj otec se až do té doby držel stranou od veškerého válčení, přemítal o všech zlech, kterých se na něm Aerys dopustil, a nakonec rozhodl, že rod Lannisterů bude na vítězné straně. Trojzubec to rozhodl za něho.

Mně připadlo bránit Rudou baštu, ale věděl jsem, že jsme ztraceni. Poslal jsem za Aerysem, abych ho požádal o svolení vyjednávat. Můj člověk se vrátil nazpět s královským příkazem: Přines mi hlavu svého otce, nejsi-li zrádce. Aerys nechtěl o kapitulaci ani slyšet. Můj posel mi řekl, že lord Rossart je s ním. Věděl jsem, co to znamená.

Když jsem přišel za Rossartem, byl přestrojený za obyčejného zbrojnoše a zrovna pospíchal k výpadové brance. Toho jsem zabil jako prvního. Pak jsem zabil Aeryse, ještě předtím než si stačil najít někoho jiného, kdo by vyřídil jeho rozkaz pyromancerům. O několik dní později jsem pochytal i ty ostatní a taky jsem je zabil, Belis mi nabízel zlato a Garigus plakal o milost. Nu, meč je milosrdnější než oheň, i když nemyslím, že by Garigus nějak ocenil laskavost, kterou jsem mu prokázal.“ Voda pomalu vychládala. Když Jaime otevřel oči, zjistil, že hledí na pahýl své pravé ruky. Ruka, která mne učinila Králokatem. Koza ho okradla o jeho slávu i jeho hanbu, o obojí najednou. A ponechala co? Čím jsem teď?

Děvče vypadalo komicky, jak si tak tisklo ručník ke svým drobným prsům, a dole zpod něj vyčnívaly bílé sloupy jejích nohou. „Připravilo tě moje povídání o řeč? No tak, proklej mne nebo mě polib nebo mne nazvi lhářem. Cokoli.“

„Jestli je to pravda, jak to, že to nikdo neví?“

„Rytíři Královské gardy přísahali, že budou udržovat králova tajemství. Copak bys chtěla, abych porušil svou přísahu?“ Jaime se zasmál. „Myslíš si, že vznešený lord ze Zimohradu chtěl slyšet moje chabá vysvětlení? Takový bezúhonný muž. Stačilo, aby se na mne podíval, a byl jsem v jeho očích vinen.“ Jaime se v kádi postavil, se studenou vodou crčící mu dolů po hrudi. „Jakým právem může vlk odsuzovat lva? Jakým právem?“ Zmocnilo se ho prudké zimomření, a když se neohrabaně snažil vylézt z kádě, uhodil svým pahýlem o její okraj.

Bolest rozechvěla celé jeho tělo… a najednou se s ním káď otáčela dokola. Brienne ho naštěstí zachytila ještě předtím, než stačil spadnout. Její ruka byla samá husí kůže, vlhká a studená, ale děvče bylo silné a něžnější, než by si byl myslel. Něžnější než Cersei, pomyslel si, když mu pomáhala ven z kádě. Nohy měl stejně ochablé jako svůj úd. „Stráže!“ slyšel ji vykřiknout. „Králokat!“

Jaime, pomyslel si, jmenuju se Jaime.

Když opět nabyl smyslů, ležel na vlhké podlaze a nad ním stál strážný, děvče a Qyburn, který se tvářil ustaraně. Brienne byla nahá, ale zdálo se, že na to v tu chvíli úplně zapomněla. „Na vině je horká voda v kádi,“ slyšel říkat mistra Qyburna. Ne, už to není mistr, vzali mu řetěz. „Taky má pořád v krvi jed a je podvyživený. Čím jste ho krmili?“

„Červy, močí a šedými zvratky,“ zasténal Jaime.

„Tvrdým chlebem, vodou a ovesnou kaši,“ tvrdil strážný. „On ale sotva co pozře. Co s ním máme dělat?“

„Vydrhněte ho, obléknete a bude-li to třeba, tak ho do Královy pochodně odneste,“ řekl Qyburn. „Lord Bolton trvá na tom, aby s ním dnes večer pojedl. Už je nejvyšší čas.“ „Přineste mi pro něj nějaké čisté šaty,“ řekla Brienne. „Postarám se, aby byl oblečený a upravený.“

Ostatní byli až příliš rádi, že jí mohou ten úkol svěřit. Zvedli ho a posadili na kamennou lavici u zdi, Brienne odešla, aby si znovu vzala svůj ručník. Vrátila se s tvrdým kartáčem a domyla ho. Jeden ze strážných jí dal břitvu, aby mu upravila vous. Qyburn se vrátil se spodky z konopného plátna, čistými černými vlněnými kamašemi, volnou zelenou tunikou a koženým kabátcem, který se šněroval vpředu. Do té doby se už Jaime cítil méně malátně, třebaže o nic méně neohrabaně. S dívčinou pomocí se mu nakonec podařilo obléknout. „Tak a teď už potřebuju jen stříbrné zrcadlo.“

Mistr od Krvavých drancířů přinesl nové oblečení taky pro Brienne; růžové saténové šaty plné skvrn a lněnou spodničku. „Omlouvám se, moje paní. Toto je jediné ženské oblečení na Harrenově, dostatečně velké, aby ti padlo.“

Bylo zřejmé, že šaty byly kdysi střiženy pro někoho se štíhlejšími pažemi, kratšíma nohama a mnohem vyvinutějším poprsím. Jemná myrská krajka dokázala jen pramálo zamaskovat modřiny, které pokrývaly Brienninu kůži. Celkově činilo toto oblečení dívku ještě směšnější než předtím. Ona má mohutnější ramena než já a taky silnější krk, pomyslel si Jaime. Není divu, že se obléká raději do zbroje. Růžová taky nebyla zrovna nejvhodnějším druhem barvy. Hlavou mu prolétlo na tucet krutých vtipů, které by mohl pronést na její účet, ale protentokrát je tam nechal být. Raději ji nechtěl rozčilovat - jako jednoruký pro ni nebyl odpovídajícím soupeřem.

Qyburn s sebou přinesl taky láhev. „Co je to?“ chtěl vědět Jaime, když mu ji mistr bez řetězu podal a řekl, aby pil.

„Lékořice máčená ve vinném octu, s medem a hřebíčky. Dá ti sílu a pročistí ti hlavu.“

„Přines mi nějaký lektvar, po kterém by mi narostla nová ruka,“ řekl Jaime. „Takový bych chtěl.“

„Vypij to,“ řekla Brienne bez úsměvu, a on to udělal.

Trvalo další půlhodinu, než se cítil dostatečně silný, aby mohl vstát. Po tmavém vlhkém teple lázně ho vzduch venku zasáhl stejně prudce, jako by mu někdo vyťal políček. „Můj pán už se po něm sháněl,“ řekl jeden ze strážných Qyburnovi. „Po ní taky. Mám ho tam odnést?“

„Dokážu jít sám. Brienne, podej mi ruku.“

Sevřel jí paži a nechal se odvést přes nádvoří do rozlehlé, průvanu vystavené síně, která byla dokonce ještě větší než trůnní síň v Králově přístavišti. Stěny byly olemovány obrovskými krby, z nichž každý měl deset stop na šířku, a bylo jich tam víc, než mohl spočítat, ale žádné ohně v nich nehořely, a chlad panující mezi stěnami síně se vkrádal až do morku kostí. Dveře a schody, které vedly vzhůru do dvou galerií nad sebou, střežil tucet kopiníků v kožešinou podšitých pláštích. A uprostřed té nezměrné prázdnoty, u stolu obklopeného akry hladké břidlicové podlahy čekal lord z Hrůzova, obsluhovaný pouze svým šenkem.

„Můj pane,“ řekla Brienne, když se dostavili před něho.

Oči Roosea Boltona byly bledší než kámen, tmavší než mléko a jeho hlas měl hebkost pavučiny. „Jsem potěšen, že už jsi dost silný, abys mne mohl poctít svou návštěvou, sere. Moje paní, posaď se.“ Ukázal na rozložené mísy se sýrem, chlebem, studeným masem a ovocem, které pokrývaly stůl. „Budete pít červené, nebo bílé? Z průměrných vinic, jak se obávám. Ser Amory vypil sklepy lady Whent téměř dosucha.“

„Doufám, žes ho za to zabil.“ Jaime rychle klesl do nabídnuté židle, aby Bolton neviděl, jak je slabý. „Bílé je pro Starky. Já piju červené jako dobrý Lannister.“

„Já bych dala přednost vodě.“

„Elmare, červené pro sera Jaimeho, vodu pro lady Brienne a kořeněné víno pro mne.“ Bolton mávl rukou na jejich doprovod, propustil je a muži se tiše vzdálili.

Zvyk přiměl Jaimeho sáhnout po víně pravou rukou. Rozhoupal pahýlem pohár, potřísnil si čistý lněný obvaz jasně rudými skvrnami a zachytil pohár levou rukou právě včas, než se stačil převrhnout, ale Bolton předstíral, že si jeho nešikovnosti nevšiml. Seveřan si vzal švestku a jedl ji malými ostrými kousanci. „Ochutnej, sere Jaime. Jsou velmi sladké a navíc jsou vynikajícím prostředkem proti zlenivění útrob. Lord Vargo je vzal v jednom hostinci, než ho spálil.“

„Moje útroby pracují dobře, ta koza není žádný lord a tvoje švestky mě ani zpoloviny nezajímají tak jako tvoje úmysly.“ „Úmysly ohledně tebe?“ Přes Boltonovy rty přelétl slabý úsměv. „Jsi velmi nebezpečná kořist, pane. Zaséváš nešvár, kamkoli zavítáš. Dokonce i zde, v mém šťastném domově na Harrenově.“ Jeho hlas byl stěží hlasitější než šepot. „A v Řekotočí taky, jak se zdá. Víš, že Edmure Tully nabídl tisíc zlatých dragonů za tvoje opětovné dopadení?“

Jen tolik? „Moje sestra zaplatí desetkrát víc.“

„Opravdu?“ Opět ten letmý úsměv, jen okamžik a byl pryč. „Deset tisíc dragonů je velká suma. Jistě, je nutno vzít v úvahu taky nabídku lorda Karstarka. Slíbil ruku své dcery muži, který mu přinese tvoji hlavu.“

„Nestačila by moje useknutá ruka?“ zavtipkoval Jaime.

Bolton se tiše zasmál. „Věděl jsi, že Harrion Karstark zde byl zajatcem, když jsme se zmocnili hradu? Dal jsem mu všechny muže z Karské bašty, co byli se mnou, a poslal jsem ho pryč s Gloverem. Doufám, že cestou k Šerodolu se mu nestalo nic zlého…, jinak by mladičká Alys Karstark byla jediným zbylým dědicem lorda Rickarda.“ Vybral si další švestku. „Naštěstí pro tebe manželku již nepotřebuji. Během svého pobytu ve Dvojčatech jsem se oženil s lady Waldou Frey.“

„S Krásnou Waldou?“ Jaime se nemotorně snažil přidržovat si chléb pahýlem, zatímco ho trhal levou rukou.

„S Tlustou Waldou. Můj lord z Freyů se nabídl, že mi dá věnem váhu mé nevěsty ve stříbře, a tak jsem se podle toho zařídil, Elmare, nalámej pro sera Jaimeho chléb.“

Chlapec utrhl z jednoho konce kus chleba velikosti pěsti a podal ho Jaimemu. Brienne si ulomila kus pro sebe. „Lorde Boltone,“ zeptala se, „říká se, že máš v úmyslu dát Harrenov Vargu Hoatovi.“

„Taková byla cena, kterou si určil,“ přitakal lord Bolton. „Lannisterové nejsou jediní, kdo splácí svoje dluhy. V každém případě budu muset brzy odjet. Edmure Tully se má ve Dvojčatech oženit s lady Roslin Frey a můj král mi nařizuje, abych se dostavil.“

„Edmure se žení?“ řekl Jaime. „Ne Robb Stark?“

„Jeho Veličenstvo král Robb už je ženat.“ Bolton vyplivl pecku ze švestky do dlaně a odložil ji stranou. „S dcerou Westerlinga ze Skaliska. Bylo mi řečeno, že se jmenuje Jeyne. Nepochybuji, že ji znáš, pane. Její otec je vazalem tvého otce.“ „Můj otec má mnoho dobrých vazalů a většina z nich má dcery.“ Jaime zašmátral po svém poháru a snažil se vybavit si v hlavě Jeyne, o které hovořili, Westerlingové byli starým rodem, spíš hrdým než mocným.

„To nemůže být pravda,“ vyhrkla Brienne umíněně. „Král Robb přísahal, že se ožení s dívkou z rodu Freyů. Nikdy by neporušil svou přísahu, on -“

„Jeho Veličenstvo je šestnáctiletý chlapec,“ připomněl jí Roose Bolton mírným hlasem. „A byl bych ti vděčný, kdybys nepochybovala o mém slovu, moje paní.“

Jaime cítil k Robbu Starkovi téměř lítost. Vyhrál válku na bitevním poli a prohrál ji v ložnici, ubohý blázen. „Jak si lord Walder libuje, když večeří pstruha místo vlka?“ zeptal se.

„Och, takový pstruh je skvělá večeře.“ Bolton ukázal bledým prstem na svého šenka. „Třebaže můj ubohý Elmar přišel o nevěstu. Měl se oženit s Aryou Stark, ale můj dobrý otec z Freyů neměl jinou možnost než zrušit to zasnoubení, když ho král Robb zradil.“

„Slyšeli jste něco o Arye Stark?“ Brienne se naklonila dopředu. „Lady Catelyn se obávala, že… je to děvče stále naživu?“

„Ach, ano,“ odvětil lord z Hrůzova.

„Jsi si tím jistý, můj pane?“

Roose Bolton pokrčil rameny. „Arya Stark se na čas ztratila, to je pravda, ale nyní byla nalezena. Mám v úmyslu postarat se o to, aby byla bezpečně vrácena na sever.“

„Ona a taky její sestra,“ řekla Brienne. „Tyrion nám slíbil obě děvčata výměnou za svého bratra.“

Zdálo se, že to lorda z Hrůzova pobavilo. „Moje paní, copak ti to ještě nikdo neřekl? Lannisterové lžou.“

„Má to snad být míněno jako znevážení cti mého rodu?“ Jaime uchopil dobrou rukou nůž na krájení sýra. „Kulaté ostří a tupý,“ řekl, přejížděje palcem po délce čepele, „ale i tak bych ti jím mohl vydloubnout oko.“ Na čele mu stály krůpěje potu. Mohl jen doufat, že nevypadá tak slabý, jak se cítil.

Rtů lorda Boltona se opět dotkl sotva postřehnutelný úsměv. „Na muže, který potřebuje pomoc, aby si mohl nalámat chléb, mluvíš troufale. Připomínám ti, že všude kolem nás jsou moje stráže.“ „Všude kolem nás a půl ligy daleko.“ Jaime pohlédl na opačnou stranu síně. „Než by k nám přiběhli, byl bys mrtvý jako Aerys.“

„Je sotva rytířské vyhrožovat svému hostiteli nad jeho sýrem a olivami,“ pokáral ho lord z Hrůzova. „Na severu stále považujeme zákony pohostinnosti za posvátné.“

„Já jsem tady jako zajatec, ne jako host. Tvoje koza mi usekla ruku. Jestli si myslíš, že mne nějaké švestky přimějí přehlížet tuto skutečnost, pak se zatraceně mýlíš.“

Roose Bolton se naježil. „Možná se mýlím. Možná bych tě měl poslat jako svatební dar Edmurovi Tullymu… nebo ti nechat useknout hlavu, tak jak to tvoje sestra udělala Eddardu Starkovi.“

„To bych nedoporučoval, Casterlyova skála má dobrou paměť.“

„Mezi mými hradbami a vaší skálou se prostírá tisíc lig hor, moře a bažin. Nepřátelství Lannisterů znamená pro Boltona málo.“

„Přátelství Lannisterů by mohlo znamenat mnoho.“ Jaime si uvědomil, že tu hru, kterou spolu hrají, zná. Zná ji ale také děvče? Neodvažoval se na ni pohlédnout, aby se o tom přesvědčil.

„Nejsem si jistý, zda jste druhem přátel, o které by moudrý muž stál.“ Roose Bolton pokynul chlapci. „Elmare, uřízni našim hostům plátek pečeně.“

Brienne byla obsloužena první, ale nedala se do jídla. „Můj pane,“ řekla, „ser Jaime má být vyměněn za dcery lady Catelyn. Musíš nás propustit na svobodu, abychom mohli pokračovat v cestě.“

„Havran, který přiletěl z Řekotočí, přinesl vzkaz o útěku, nikoli o výměně. A pokud jsi pomohla tomuto zajatci uprchnout na svobodu, jsi vinna zradou, moje paní.“

Velké děvče vstalo. „Sloužím lady Stark.“

„A já Králi severu. Nebo spíš Králi, který ztratil sever, jak ho nyní zvou někteří. Tomu, který si rozhodně nepřál vrátit sera Jaimeho zpátky Lannisterům.“

„Posaď se a jez, Brienne,“ vybídl ji Jaime, když před něho Elmar položil kus pečeně, tmavý a krvavý. „Kdyby měl lord Bolton v úmyslu zabít nás, nemrhal by na nás svými vzácnými švestkami, když jsou tak prospěšné pro jeho útroby.“ Pohlédl na maso a uvědomil si, že neexistuje způsob, jak si je jednoruký může nakrájet. A mám teď menší cenu než jakékoli děvče, pomyslel si. Koza vyrovnala cenu zajatců, třebaže pochybuju, že mu lady Catelyn poděkuje, až jí Cersei vrátí ty její fakany ve stejném stavu. Zkřivil při tom pomyšlení tvář. Vsadím se, že i tohle budou dávat za vinu mně.

Roose Bolton si metodicky ukrajoval maso a na jeho talíř z něj vytékala krvavá šťáva. „Lady Brienne, posadíš se, když ti řeknu, že hodlám poslat sera Jaimeho dál, přesně tak jak si to ty a lady Catelyn přejete?“

„Já… ty nás pošleš dál?“ řeklo děvče obezřetně, ale posadilo se. „To je dobře, můj pane.“

„Ano, je. Lord Vargo mi ale způsobil jednu malou… nesnáz.“ Stočil svoje bledé oči k Jaimemu. „Víš, proč ti Hoat usekl ruku?“

„Vyžívá se v tom.“ Lněný obvaz, který zakrýval Jaimeho pahýl, byl potřísněný krví a vínem. „Taky rád odsekává chodidla. Zdá se, že k tomu ani nepotřebuje důvod.“

„Nicméně tady jeden měl, Hoat je chytřejší, než na první pohled vypadá. Žádný muž nemůže dlouho velet takové sešlosti, jako jsou Chrabří kumpáni, pokud nemá nějaký ten rozum.“ Bolton si nabodl kus masa hrotem dýky, vložil jej do úst, pečlivě přežvykoval, pak polkl. „Lord Vargo odešel ze služeb rodu Lannisterů, protože jsem mu nabídl Harrenov, odměnu tisíckrát větší, než byla jakákoli, ve kterou mohl doufat od lorda Tywina. Protože je zde v Západozemí cizincem, nevěděl, že je ta odměna otrávená.“

„Kletbou Černého Harrena?“ zavtipkoval Jaime.

„Kletbou Tywina Lannistera.“ Bolton zvedl svůj pohár a Elmar mu ho tiše dolil. „Naše koza se zřejmě radila s Tarbeky nebo Reyny. Možná ji varovali, jak tvůj lord otec zachází se zrádci.“

„Žádní Tarbekové ani Reynové už nejsou,“ namítl Jaime.

„Právě proto. Lord Vargo nepochybně doufal, že lord Stannis zvítězí v Králově přístavišti a tím potvrdí jeho pozici na tomto hradu, z vděčnosti za jeho malou roli, kterou sehrál v pádu rodu Lannisterů.“ Suše se uchechtl. „Ví toho o Stannisu Baratheonovi málo, jak se obávám. Ten by mu možná dal Harrenov za jeho služby…, ale zároveň by mu dal oprátku za zločiny, které spáchal.“

„Oprátka je laskavější než to, co dostane od mého otce.“

„To si už zřejmě uvědomil taky. Se Stannisem poraženým a Renlym mrtvým ho může před pomstou lorda Tywina zachránit jen Starkovo vítězství a šance na ně se stále zmenšuje.“

„Král Robb dosud vyhrál v každé bitvě,“ řekla Brienne nebojácně, stejně tvrdohlavě loajální slovy, jako byla skutky.

„Zvítězil v každé bitvě, ale přišel o Freye, Karstarky, Zimohrad a sever. Škoda že je vlk tak mladý. Šestnáctiletí chlapci se vždycky domnívají, že jsou nesmrtelní a neporazitelní. Myslím, že starší muž už by na jeho místě ohnul koleno. Po válce vždycky následuje mír a s mírem přicházejí omilostnění… přinejmenším pro Robba Starka. Nikoli pro takové, jako je Vargo Hoat.“ Bolton obdařil Jaimeho mírným úsměvem. „Využily ho obě strany, ale ani jedna neuroní slzu nad jeho odchodem. Chrabří kumpáni sice nebojovali na Černovodě, a přesto jako by tam všichni do jednoho padli.“

„Promineš mi, když za ně nebudu truchlit?“

„Ty necítíš lítost vůči naší ubohé, k zániku odsouzené koze? Ach, ale bohové určitě…, proč jinak by jí strčili do rukou tebe!“ Bolton přežvykoval další sousto masa. „Karská bašta je menší a skromnější než Harrenov, ale leží daleko mimo dosah lvích tlap. Jakmile by se Hoat oženil s Alys Karstark, byl by opravdovým lordem. Kdyby si ještě navíc mohl vybrat nějaké zlato od tvého otce, tím lépe, ale nakonec by tě stejně dopravil k lordu Rickardovi, bez ohledu na to, kolik by mu lord Tywin zaplatil. Jeho cenou by byla Karstarkova dcera a bezpečné útočiště v Karské baště.

Jenže aby tě prodal, musí si tě udržet, a říční krajiny jsou plné těch, kteří by mu tě rádi ukradli. Glover a Tallhart byli poraženi u Šerodolu, ale zbytky jejich armády jsou stále venku a Hora jezdí po krajině a vraždí opozdilce. Na jih a na východ od Řekotočí brouzdá tisíc Karstarků, co vyjeli na lov. Jinde jsou Darryho muži, kteří zůstali bez pána, smečky čtyřnohých vlků a psanecké tlupy bleskurychlého lorda. Dondarrion by s radostí pověsil tebe i kozu na jednom stromě.“ Lord z Hrůzova vytřel něco krve na talíři kouskem chleba. „Harrenov byl jediným místem, o kterém mohl lord Vargo doufat, že tě tady udrží v bezpečí, jenže tady jsou jeho Chrabří kumpáni o hodně převýšeni co do počtu mými vlastními muži a serem Aenysem s jeho Freyi. Nepochybně se obával, že bych tě mohl vrátit seru Edmurovi do Řekotočí… nebo ještě hůř, poslat tě tvému otci.

Tím, že tě zmrzačil, měl v úmyslu zbavit tě tvého meče, získat ten ponurý symbol, který chce poslat tvému otci, a také zmenšit tvoji hodnotu v mých očích. Je to totiž můj muž, tak jako jsem já muž krále Robba. Tím jeho zločin padá na moji hlavu, nebo to tak alespoň může vypadat v očích tvého otce. A právě v tom spočívá moje… malá nesnáz.“ Pohlédl na Jaimeho bledýma nemrkajícíma očima, vyčkávajícíma a chladnýma.

Chápu. „Chceš, abych tě zprostil viny. Abych svému otci pověděl, že tento pahýl není tvoje práce.“ Jaime se zasmál. „Můj pane, pošli mne k Cersei a já jim všem zazpívám tu nejsladší píseň o tom, jak laskavě jsi se mnou zacházel.“ Věděl, že za jakoukoli jinou odpověď by ho Bolton dal zpátky koze. „Kdybych měl ruku, napsal bych ti to černé na bílém. O tom, jak jsem byl zmrzačen žoldákem, kterého můj vlastní otec přivedl do Západozemí, a zachráněn ušlechtilým lordem Boltonem.“

„Budu důvěřovat tvému slovu, sere.“

To je něco, co mi často neříkají. „Kdy nám dáš své svolení odejít? A jak mne chceš dostat kolem všech těch vlků, zbojníků a Karstarků?“

„Odejdeš, až Qyburn usoudí, že jsi dost silný, s početným doprovodem vybraných mužů pod velením mého kapitána Waltona. Říkají mu Holenice a je to voják s železnou oddaností. Walton tě dopraví v bezpečí a celého do Králova přístaviště.“

„Za předpokladu, že dcery lady Catelyn budou rovněž bezpečně a ve zdraví dopraveny do Řekotočí,“ řeklo děvče. „Můj pane, ochrana tvého kapitána Waltona je vítána, ale dopravit zpátky děvčata je mou povinností.“

Lord z Hrůzova ji obdařil lhostejným pohledem. „Starkova děvčata ti už nemusejí dělat starosti, moje paní. Lady Sansa je trpaslíkovou ženou, a rozdělit je od sebe teď mohou jen bohové.“

„Jeho ženou?“ hlesla Brienne šokovaně. „Skřeta? Ale… vždyť přece přísahal před celým dvorem, před zraky bohů a lidí…“

Ta je tak nevinná. Aby pravdu řekl, Jaime byl překvapen téměř stejně jako ona, ale dovedl svoje pocity lépe skrývat. Sansa Stark, to by mělo na Tyrionově tváři vyčarovat úsměv. Vzpomněl si, jak šťastný byl jeho bratr s tou svojí malou domkářovou dcerou… čtrnáct dní.

„Co Skřet přísahal či nepřísahal, na tom teď nezáleží,“ řekl lord Bolton. „A nejméně ze všech tobě.“ Děvče vypadalo téměř dotčeně. Zřejmě konečně pocítila ocelové čelisti pasti, Roose Bolton pokynul svým strážným. „Ser Jaime bude pokračovat v cestě do Králova přístaviště. Obávám se, že o tobě jsem neřekl nic. Bylo by ode mne nesvědomité, kdybych měl lorda Varga připravit o obě jeho kořisti.“ Lord z Hrůzova se natáhl a vzal si další švestku. „Na tvém místě, moje paní, bych se staral méně o Starky a více o safíry.“

TYRION

Ze středu řady zlatých plášťů roztažených přes cestu za ním nervózně zaržál kůň. Tyrion také slyšel zakašlat lorda Gylese. Nežádal o Gylese o nic víc než o sera Addama nebo Jalabhara Xho nebo kteréhokoli z ostatních, ale jeho otec měl pocit, že Doran Martell by si to mohl vyložit nedobře, kdyby mu přijel v ústrety jen trpaslík, aby ho doprovodil přes Černovodý proud. Joffrey měl Dorny uvítat sám, přemítal, když tam seděl a čekal, jenže ten by to bezpochyby zase nějak pokazil. Poslední dobou král stále opakoval vtipy o Dornech, které pochytil od zbrojnošů Maceho Tyrella. Kolik Dornů je zapotřebí k tomu, aby okovali koně? Devíti. Jednoho, aby koval, a dalších osmi, aby koně zvedli. Tyrion si nemyslel, že by to Doran Martell považoval za zábavné.

Už viděl jeho praporce plápolající ve větru, když se jezdci vynořili v dlouhé uprášené koloně ze zeleně nezničeného lesa. Od místa, kde stál Tyrion, až k řece zůstaly jen holé černé stromy, dědictví po bitvě. Až příliš mnoho praporců, pomyslel si trpce, když pozoroval popel vykopávaný kopyty přibližujících se koní, tak jako byl vířen kopyty Tyrellova předvoje, který napadl Stannisovu armádu. Na první pohled to vypadá, že s sebou Martell přivedl snad polovinu lordů z Dorne. Pokoušel se přijít na nějaké dobro, které by z toho mohlo vzejít, ale nepodařilo se mu to. „Kolik korouhví jsi napočítal?“ zeptal se Bronna. Žoldnéř si zastínil oči. „Osm… ne, devět.“

Tyrion se otočil v sedle. „Pode, pojeď sem. Popiš mi erby, které vidíš, a řekni mi, které rody představují.“

Podrick Payne popojel se svým valachem blíž. Zápolil s tíhou královské korouhve s Joffreyho velkým jelenem a lvem. Bronn nesl Tyrionovu vlastní korouhev, lva Lannisterů, zlatého na šarlatu.

Ten hoch roste, uvědomil si Tyrion, když se Pod postavil ve třmenech, aby měl lepší rozhled. Brzy se nade mnou bude tyčit jako všichni ostatní. Chlapec na Tyrionův příkaz pilně studoval dornskou heraldiku, ale jako vždycky byl nervózní. „Nic nevidím. Vítr s nimi pleská.“

„Bronne, popiš tomu chlapci, co vidíš.“

Bronn se dnešního dne hodně přibližoval vzhledem rytíři. Měl na sobě nový plášť a kabátec s plamenným řetězem přes hruď. „Rudé slunce na oranžovém poli,“ zvolal, „s oštěpem vbodnutým zezadu.“

„Martell,“ řekl okamžitě Podrick Payne, kterému se viditelně ulevilo. „Sluneční oštěp rodu Martellů. Prince z Dorne.“

„Tu by poznal i můj kůň,“ poznamenal Tyrion suše. „Popiš mu další, Bronne.“

„Vidím purpurový prapor se dvěma žlutými koulemi.“

„Citróny?“ řekl Pod s nadějí v hlase. „Purpurové pole s citróny? Pro rod Daltů? Z, z Citrolesa.“

„Mohla by být. Další je velký černý pták na žlutém poli. Nese něco růžového nebo bílého v pařátech, těžko říct, praporec se třepetá ve větru.“

„Sup Černohorců, který drží ve spárech dítě,“ řekl Pod. „Rod Blackmontů z Černohory, pane.“

Bronn se zasmál. „Zase jsi ležel v knihách? Pak z toho máš špatné oči a nic nevidíš, chlapče. Vidím taky lebku. Černá korouhev.“

„Korunovaná lebka rodu Manwoodyů, kostěná a zlatá na černém poli,“ Pod zněl sebejistěji s každou správnou odpovědí. „Manwoodyové z Králohrobu.“

„Tři černí pavouci?“

„To jsou škorpioni, pane. Rod Qorgylů z Pískovce, tři škorpioni, černí na rudém poli.“ „Červená a žlutá s rozježenou čárou mezi nimi.“

„Plameny Ďáblolesa. Rod Ullerů.“

Na Tyriona to udělalo dojem. Ten chlapec není ani zpoloviny tak hloupý, jakmile se mu rozváže jazyk. „Pokračuj, Pode,“ pobídl ho. „Když je vyjmenuješ všechny, dostaneš ode mne dárek.“

„Koláč s rudými a černými řezy,“ řekl Bronn. „Uprostřed je zlatá ruka.“

„Rod Allyrionů z Božíhrobu.“

„Červené kuře požírající hada, či alespoň mi to tak připadá.“

„Gargaleni ze Slaného pobřeží. Bazilišek. Sere. Promiň. Ne kuře. Červené, s malým černým hadem v zobáku.“

„Výborně!“ zvolal Tyrion. „Ještě jedna, chlapče.“

Bronn prohlížel řady přibližujících se Dornů. „Poslední je zlaté pero na zelené šachovnici.“

„Zlatý brk, sere. Jordaynové z Toru.“

Tyrion se zasmál. „Devět a všechny správně. Sám bych je nedokázal vyjmenovat lépe.“ To byla samozřejmě lež, ale měla naplnit chlapce určitou hrdostí, kterou tak zoufale potřeboval.

Zdá se, že si s sebou Martell přivádí mocné společníky. Ani jeden z rodů, které Pod vyjmenoval, nebyl malý či bezvýznamný. Po královské cestě přijíždělo devět z největších lordů Dorne, oni sami nebo jejich dědicové, a Tyrion si nemyslel, že urazili celou tu dlouhou cestu jen proto, aby viděli tančícího medvěda. Bylo v tom obsaženo poselství. A rozhodně ne takového druhu, které by se mi líbilo. Říkal si, zda nebylo chybou poslat Myrcellu na jih do Slunečního oštěpu.

„Můj pane,“ ozval se Pod nesměle, „nevidím nosítka.“

Tyrion ostře otočil hlavu. Chlapec měl pravdu.

„Doran Martell vždycky cestuje v nosítkách,“ řekl chlapec. „Ve vyřezávaných nosítkách s hedvábnými závěsy pomalovanými slunci.“

Tyrion to slyšel taky. Princi Doranovi bylo přes padesát, a byl stižený dnou. Možná chtěl, aby cestu urazili rychleji, říkal si v duchu. Snad se obával, že jeho nosítka by byla lákavým cílem pro zbojníky nebo že by byla příliš těžkopádná ve vysokohorských průsmycích Kostěné cesty. Možná se jeho dna zlepšila.

Proč z toho v tom případě měl tak nedobrý pocit? Čekání bylo nesnesitelné. „Vlajkonoši kupředu,“ vyštěkl. „Vyjedeme jim naproti.“ Kopl svého koně do slabin. Bronn a Pod ho následovali, každý z jedné strany. Když Dornové viděli, jak k nim přijíždějí, pobídli koně a vyjeli kupředu s praporci vlnícími se ve větru. Na zdobených sedlech měli zavěšeny kulaté kovové štíty, které měli v oblibě, a mnoho jich neslo svazky krátkých vrhacích oštěpů nebo dvojitě prohnuté dornské luky, které uměli tak skvěle ovládat z koňských hřbetů.

Existovaly tři druhy Dornů, jak bylo zapsáno již prvním králem Daeronem. Byli to slaní Dornové, kteří žili podél pobřeží, píseční Dornové pouští a dlouhých říčních údolí, a kamenní Dornové, kteří si vybudovali své pevnosti v průsmycích a výšinách Rudých hor. Slaní Dornové měli rhoynské krve nejvíce ze všech, kamenní Dornové nejméně.

Zdálo se, že v Doranově družině jsou hojně zastoupeny všechny tři druhy. Slaní Dornové byli hubení a snědí, s hladkou olivovou pletí a dlouhými černými vlasy vlajícími ve větru. Píseční Dornové byli ještě snědší, s tvářemi opálenými dohněda horkým dornským sluncem. Nosili dlouhé jasně barevné šátky kolem přilbic, aby zabránili slunečnímu úžehu. Kamenní Dornové z nich byli největší a nejsvětlejší kůže, synové Andalů a Prvních lidí, hnědovlasí nebo blonďatí, s obličeji, kterým na slunci na skákaly pihy nebo se spálily, místo aby zhnědly.

Šlechticové na sobě měli hedvábné a saténové oděvy s opasky zdobenými drahými kameny a s volnými rukávy. Jejich zbroj byla bohatě emailovaná a vykládaná naleštěnou mědí, blyštivým stříbrem a měkkým červeným zlatem. Přijížděli usazení na rudých a zlatých koních a na několika málo bílých jako sníh, štíhlých a rychlonohých, s dlouhými krky a úzkými nádhernými hlavami. Legendární píseční oři Dorne byli menší než řádní váleční koně a nemohli nést takovou tíhu zbroje, ale říkalo se o nich, že dokážou běžet celý den a noc a ještě další den a neunavit se.

Velitel Dornů seděl na hřebci černém jako hřích s hřívou a ocasem v barvě ohně. Seděl ve svém sedle, jako by se tam byl narodil, vysoký, štíhlý, vznešený. Z ramenou mu vlál plášť z bledě rudého hedvábí a košili měl zpevněnou překrývajícími se řadami měděných destiček, které se při jízdě leskly jako tisícovka zbrusu nových měďáků. Na jeho vysoké pozlacené přilbě bylo měděné slunce a naleštěný kovový povrch kulatého štítu visícího u jeho sedla byl ozdoben sluncem a oštěpem rodu Martellů.

Slunce Martellovů, ale o deset let mladší, pomyslel si Tyrion, když zastavil svého koně, a taky příliš zdravé a až příliš divoké. Už věděl, s kým má tu čest. Kolika Dornů je zapotřebí k tomu, aby začali válku? zeptal se sám sebe. Jen jednoho. Přesto neměl na výběr jinou možnost než se usmát. „Vítejte, moji lordi. Doslechli jsme se o vašem příjezdu, a Jeho Veličenstvo král Joffrey mne pověřilo, abych vás jel přivítat v jeho jménu. Můj lord otec, pobočník krále, vám rovněž posílá svoje vřelé pozdravení.“ Předstíral přátelský údiv. „Který z vás je princ Doran?“

„Zdraví mého bratra vyžaduje, aby zůstal v Slunečním oštěpu.“ Princ si sundal přilbu z hlavy. Tvář pod ní byla ostře řezaná, snědá, s tenkým klenutým obočím nad velkýma očima, černýma a lesklýma jako jezírka uhelného oleje. Jen pár proužků stříbra kazilo lesklé černé vlasy vybíhající do středu čela ve špici stejně ostré, jako byl jeho nos. Bezpochyby slaný Dorn. „Princ Doran mne poslal, abych zasedl v radě krále Joffreyho místo něho, nechť se Jeho Veličenstvu zlíbí.“

„Jeho Veličenstvo bude nanejvýš poctěno, bude-li mít ve své radě válečníka tak věhlasného, jako je princ Oberyn z Dorne,“ řekl Tyrion, ale v duchu si říkal: v kanálech poteče krev. „A tvoji vznešení společníci jsou zde rovněž vřele vítáni.“

„Dovol mi seznámit tě s nimi, můj pane z Lannisterů. Ser Deziel Dalt z Citrolesa. Lord Tremond Gargalen. Lord Harmen Uller a jeho bratr ser Ulwyck. Ser Ryon Allyrion a jeho nevlastní syn ser Daemon Písek, bastard z Božíhrobu. Lord Dagos Manwoody, jeho bratr ser Myles, jeho synové Mors a Dickon. Ser Arron Qorgyle. A aby si nikdo nemyslel, že zanedbávám dámy: Myria Jordayne, dědička Toru. Lady Larra Blackmont z Černohory, její dcera Jynessa, její syn Perros.“ Zvedl štíhlou ruku směrem k Černovlasé ženě vzadu a pokynul jí, aby přijela blíž. „A toto je Ellaria Písek, moje milenka.“

Tyrion spolkl zasténání. Jeho milenka a navíc nemanželského původu, Cersei dostane záchvat, jestli ji Oberyn bude chtít přivést na svatbu. Pokud jeho sestra posadí tu ženu do nějakého tmavého kouta pod schody, bude riskovat hněv Rudé Zmije. Posaď ji vedle něho ke stolu na stupínku a každá z přítomných dam to bude považovat za urážku. Měl snad princ Doran v úmyslu vyprovokovat spor?

Princ Oberyn otočil svého koně a stanul tváří v tvář svým dornským druhům. „Ellario, dámy a pánové, serové, vidíte, jak nás král Joffrey miluje? Jeho Veličenstvo bylo tak laskavé, že nám poslalo v ústrety svého vlastního strýce Skřeta, aby nás doprovodil k jeho dvoru.“

Bronn potlačil smích a Tyrion se také musel nutit do pobaveného výrazu. „Nepřijel jsem sám, moji lordi. To by byl příliš velký úkol pro tak malého muže, jako jsem já.“ To už ho dostihla jeho družina, a tak bylo na něm, aby řekl jejich jména. „Dovolte mi představit vám sera Flementa Braxe, dědice Trnodolu. Lorda Gylese z Růženína. Sera Addama Marbranda, lorda velitele Městské hlídky. Jalabhara Xho, prince z Údolí rudého květu. Sera Haryse Swyfta, tchána mého strýce Kevana. Sera Merlona Crakehalla. Sera Philipa Footea a sera Bronna z Černovody, dva hrdiny naší nedávné bitvy proti povstaleckému králi Stannisu Baratheonovi. A mého panoše, mladého Podricka z rodu Payneů.“ Ta jména v sobě měla hezký zvonivý zvuk, když je Tyrion odříkával, ale jejich nositelé nebyli ani zdaleka tak významnou nebo mocnou společností jako ti, kteří provázeli prince Oberyna, jak si oba velmi dobře uvědomovali.

„Můj lorde z Lannisterů,“ řekla paní z Černohory, „ujeli jsme dlouhou upraženou cestu a velmi bychom uvítali možnost občerstvit se. Mohli bychom pokračovat v cestě k městu?“

„Zajisté, moje paní.“ Tyrion otočil hlavu svého koně a zavolal na sera Addama Marbranda. Muži v zlatých pláštích, kteří tvořili největší část jeho čestné stráže, otočili na příkaz sera Addama svoje koně a zástup se vydal k řece a Královu přístavišti za ní.

Oberyn Nymeros Martell, mumlal si Tyrion, když se zařadil vedle jejich velitele. Rudá Zmije z Dorne. A co tady s ním mám u sedmi pekel dělat?

Sice toho muže znal jen podle jeho pověsti…, ale ta naháněla hrůzu. Když ještě nebyl starší než šestnáctiletý, princ Oberyn byl nalezen v posteli s milenkou starého lorda Yronwooda, obrovitého muže s divokou pověstí a horkokrevnou povahou. Následoval souboj, třebaže kvůli princovu mládí a vysoce urozenému původu to bylo jen do první krve. Oba muži byli zraněni a čest byla uspokojena. A přesto se princ Oberyn brzy uzdravil, zatímco rány lorda Yronwooda se zanítily a přivodily mu smrt. Poté si lidé šeptali, že Oberyn bojoval otráveným mečem, a od té doby ho jak přátelé, tak nepřátelé přezdívali Rudá zmije.

Jistě, to bylo před mnoha lety. Ten šestnáctiletý chlapec byl nyní mužem po čtyřicítce a jeho pověst byla o hodně temnější. Cestoval po Svobodných městech, naučil se prý travičskému umění a možná i uměním ještě temnějším, dalo-li se věřit řečem. Studoval v Citadele, kde postoupil až tak daleko, že ukoval šest článků mistrovského řetězu, než se začal nudit. Vojančil ve Svárlivých zemích za Úzkým mořem, nějaký čas jezdil s Druhými syny, a pak si založil vlastní společenství žoldnéřů. Proslavily jej jeho turnaje, jeho bitvy, jeho souboje, jeho koně, jeho smyslnost…, povídalo se o něm, že spí jak se ženami, tak s muži a že má nemanželské dcery po celém Dorne. Lidé jeho dcerám říkali píseční hadi. Pokud bylo Tyrionovi známo, princ Oberyn jedinkrát nezplodil syna.

A samozřejmě, zmrzačil dědice Vysoké zahrady.

V Sedmi královstvích není muže, který by byl méně vítán na svatbě Tyrellovy dcery. Poslat prince Oberyna do Králova přístaviště v době, kdy město hostilo lorda Maceho Tyrella, dva z jeho synů a tisíce jejich zbrojnošů, bylo provokací stejně nebezpečnou jako princ Oberyn sám. Špatné slovo, nevhodně načasovaný žert nebo jen pohled, to je vše, co je zapotřebí k tomu, aby si naši vznešení spojenci skočili po krku.

„My dva jsme se už setkali,“ řekl dornský princ nenuceně, když jeli bok po boku po královské cestě, kolem polí sežehnutých na popel a zuhelnatělých koster stromů. „I když samozřejmě neočekávám, že by sis to pamatoval. Byl jsi tehdy dokonce ještě menší, než jsi teď.“

Z jeho hlasu zazníval urážlivý podtón, který se Tyrionovi ani v nejmenším nelíbil, ale byl rozhodnutý nedat se Dornem vyprovokovat. „Kdy to bylo, můj pane?“ zeptal se tónem plným zdvořilého zájmu.

„Och, před mnoha, mnoha lety, když v Dorne vládla moje matka a tvůj otec byl pobočníkem jiného krále.“ Ne zas tak jiného, jak by sis mohl myslet, uvažoval Tyrion v duchu.

„Bylo to v době, kdy jsem navštívil Casterlyovu skálu se svou matkou, jejím chotěm a mou sestrou Eliou. Bylo mi, ach, čtrnáct či patnáct a Elia byla o rok starší. Tvému bratrovi a sestře tehdy bylo osm či devět, jak si vzpomínám, a ty ses právě narodil.“

Sotva příhodná doba na návštěvu. Jeho matka zemřela, když ho přiváděla na svět, což znamená, že Martellové museli zastihnout Casterlyovu skálu v čase hlubokého zármutku. Jeho otce především. Lord Tywin zřídkakdy mluvil o své manželce, ale Tyrion slyšel své strýce hovořit o tom, jak moc ji miloval. V té době byl jeho otec pobočníkem krále Aeryse a mnoho lidí vtipkovalo, že Sedmi královstvím vládne lord Tywin, ale lordu Tywinovi vládne lady Joanna. „Od té doby co zemřela, už nebyl stejným mužem, Skřete,“ řekl mu jednou jeho strýc Gery. „Jeho nejlepší část zemřela s ní.“ Gerion byl nejmladší ze čtyř synů lorda Tytose Lannistera a strýc, kterého měl Tyrion nejraději ze všech.

Jenže teď byl pryč, ztracen kdesi za dalekými moři, kam se vydal hledat meč Jasný řev, a lady Joannu poslal do hrobu Tyrion sám. „Líbilo se ti v Casterlyově skále, můj pane?“

„To sotva. Tvůj otec nás ignoroval po celou dobu našeho pobytu a poručil seru Kevanovi, aby se nám postaral o zábavu. Komnata, kterou mi dali, měla péřovou postel a myrské rohože na podlaze, ale byla tmavá a bez oken, hodně podobná žaláři, jak jsem tehdy řekl Elie. Vaše obloha byla příliš šedivá, vaše vína příliš sladká, vaše ženy příliš cudné, vaše jídla neurčité chuti… a ty sám jsi byl tím největším zklamáním ze všech.“

„Já se tehdy právě narodil. Co jste ode mne očekávali?“

„Obludnost,“ odpověděl černovlasý princ. „Byl jsi malý, ale již věhlasný. V době tvého narození jsme pobývali ve Starém městě a všichni hovořili jen o tom, že královu pobočníkovi se narodila zrůda a co by asi může takové zlověstné znamení říši předpovídat.“

„Nepochybně hladomor, nemoci a válku.“ Tyrion ho obdařil kyselým úsměvem. „Vždycky to bývá hladomor, nemoci a válka. Och, a taky zima a dlouhá noc, která nikdy neskončí.“

„To všechno,“ přitakal princ Oberyn, „a taky pád tvého otce. Slyšel jsem jednoho žebravého bratra kázat, že lord Tywin pozvedl sám sebe nad krále Aeryse, jenže být větším než sám král je určeno pouze bohům. Tys byl jeho prokletím, trestem seslaným na něj bohy, aby mu dali za vyučenou, že se nemá vyvyšovat nad jiné.“

„Já se o to pokouším, ale on stále odmítá nechat se poučit.“ Tyrion si povzdechl. „Ale pokračuj, prosím. Mám rád dobré příběhy.“

„Jak myslíš. Povídalo se o tobě, že máš ocas, tuhý a zakroucený jako svině. Hlavu jsi měl mít obludně velkou, jak jsme slyšeli, tvořila polovinu velikosti tvého těla, a narodil ses prý s tuhými černými vlasy a kromě toho i s vousem, baziliščíma očima a lvími drápy. Zuby jsi měl tak dlouhé, žes nemohl zavřít ústa, a mezi nohama jsi měl přirození dívčí i chlapecké.“

„Život by byl mnohem snazší, kdyby se lidé mohli pářit sami se sebou, nemyslíš? A taky mě napadá pár příležitostí, kdy by se osvědčily jako přinejmenším užitečné ty dlouhé zuby a drápy. Přesto začínám chápat povahu tvé stížnosti.“

Bronn se uchechtl, ale Oberyn se pouze usmál. „Možná bychom tě vůbec nespatřili, nebýt tvé drahé sestry. Nikdy jsi nebyl k vidění u stolu ani v síni, třebaže někdy za nocí jsme slýchali plakat dítě dole v hlubinách Casterlyovy skály. Měl jsi obludně silný hlas, to musím uznat. Kvílel jsi celé hodiny, a nic tě nedokázalo zastavit, jen ženský prs.“

„Což o mně platí stále.“

Tentokrát se Oberyn zasmál. „Záliba, která je nám společná. Lord Gargalen mi jednou řekl, že doufá ve smrt s mečem v ruce, na což jsem mu odpověděl, že já bych raději svíral v dlani ženské ňadro.“

Tyrion se musel zasmát. „Hovořil jsi o mé sestře?“

„Cersei slíbila Elie, že nám tě ukáže. V den předtím než jsme měli vyplout, když moje matka a tvůj otec vedli jakýsi soukromý rozhovor, nás ona a Jaime odvedli dolů do dětského pokoje. Kojná nás posílala pryč, ale tvoje sestra si nedala říct. „Je můj,“ řekla, „a ty jsi jen dojná kráva, tak mi neříkej, co mám nebo nemám dělat. Buď hezky zticha, nebo nechám svého otce vyříznout ti jazyk. Kráva jazyk nepotřebuje, jenom vemena.“

„Její Výsost se naučila zdvořilosti již v útlém věku,“ poznamenal Tyrion, pobavený představou své sestry, jak o něm tvrdí, že je její. Od té doby se nijak nehrnula zabírat si mne pro sebe, jak bohové velmi dobře vědí.

„Cersei ti dokonce sundala zavinovačku a pleny, abychom si tě mohli lépe prohlédnout,“ pokračoval dornský princ. „Měl jsi každé oko jiné barvy a nějaké chmýří na lebce. Možná i hlavu jsi měl větší, než mívá většina dětí…, ale jinak jsi neměl žádný ocas ani vous, ani zuby či drápy a mezi nohama nic kromě malého růžového pindíka. Po všech těch nádherných řečech vyšlo najevo, že zkáza lorda Tywina je jen ošklivé rudé novorozeně se zakrslýma nohama. Elia dokonce vydávala takové ty zvuky, co mladé dívky dělají při pohledu na malé děti. Jsem si jistý, že už jsi je slyšel. Stejné zvuky jako vydávají nad roztomilými koťaty a hravými štěňaty. Věřím, že by se o tebe klidně i sama postarala. Když jsem poznamenal, že jsi velice ubohá obluda, tvoje sestra řekla: ,Zabil mou matku,' a zakroutila ti tvým malým údem tak prudce, až jsem si myslel, že ti ho utrhne. Plakal jsi, ale teprve když tvůj bratr Jaime řekl: 'Nech ho, ubližuješ mu,' Cersei tě pustila. ,Na tom nezáleží.“ řekla nám. 'Každý o něm stejně říká, že brzy umře. Už teď neměl žít.'“

Nad hlavami jim svítilo na jasné obloze slunce a byl příjemně teplý podzimní den, ale Tyriona polil chlad, když to slyšel. Moje milovaná sestra. Poškrábal si pahýl nosu a dal Dornovi ochutnat svůj „baziliščí pohled“. Proč mi ten příběh vůbec vypráví? Zkouší mne, nebo mi jednoduše kroutí údem tak jako tehdy Cersei, aby mne slyšel řvát? „Nezapomeň ten příběh povědět mému otci. Jistě se mu bude líbit stejně jako mně. Především ta část o mém ocasu. Ve skutečnosti jsem jeden měl, ale upadl mi.“

Princ Oberyn se zachechtal. „Musím uznat, že jsi mnohem zábavnější, než jsi byl posledně.“

„Ano, ale měl jsem v úmyslu být taky větší.“

„Když už mluvíme o zábavě, slyšel jsem od majordoma lorda Bucklera podivný příběh. Tvrdil mi, že jsi uložil daň na ženské přirození.“

„Myslel tím daň vybíranou za obcování s nevěstkami,“ uvedl to na pravou míru Tyrion, opět podrážděný. A byl to nápad mého zpropadeného otce. „Jen drobný peníz za každou…, podle výnosu. Pobočník krále se domníval, že by to mohlo pozvednout morálku ve městě.“ A kromě toho pomoci uhradit výdaje za Joffreyho svatbu. Netřeba říkat, že veškerá vina byla samozřejmě opět svalována na Tyriona jako správce pokladny. Bronn mu pověděl, že v ulicích tomu říkají trpaslíkův groš. „Roztáhni nožky pro polomuže,“ pokřikovali v nevěstincích a putykách, pokud se žoldákovi dalo věřit.

„Musím dbát na to, abych s sebou stále nosil měšec plný drobných. Dokonce i princ musí poctivě platit daně.“

„Proč bys měl zapotřebí navštěvovat nevěstky?“ Ohlédl se dozadu, kde jela ve společnosti jiných žen Ellaria Písek. „Omrzela tě snad cestou tvoje milenka?“

„To rozhodně ne. Léháme spolu až příliš.“ Princ Oberyn pokrčil rameny. „Nikdy jsme však neměli světlovlasou ženu a Ellaria je zvědavá. Neznáš nějakou takovou?“

„Jsem ženatý muž.“ Byť moje manželka je stále panna. „Nevěstky už nenavštěvuji.“ Pokud je nechci vidět oběšené.

Oberyn rychle změnil téma. „Bylo mi řečeno, že během královy svatební hostiny má být podáváno sedmdesát sedm chodů.“

„Máš snad hlad, můj princi?“

„Hladovím už dlouho. Třebaže ne po jídle. Pověz mi prosím, kdy bude servírována spravedlnost?“

„Spravedlnost.“ Ach ano, tak proto je tady, měl jsem to pochopit hned. „Byli jste si se sestrou blízcí?“

„Jako děti jsme byli Elia a já nerozluční, podobně jako tvůj bratr a sestra.“

Bohové, doufám, že to snad ne. „V současné době nás hodně zaměstnávají války a svatby, princi Oberyne. Obávám se, že zatím neměl nikdo čas zabývat se hlouběji vraždami šestnáct let starými, přestože byly strašlivé. Samozřejmě se jim budeme věnovat, co nejdříve to bude možné. Jakákoli pomoc, kterou by nám mohlo Dorne v tomto ohledu poskytnout, by jen uspíšila začátek vyšetřování a -“

„Trpaslíku,“ řekl Rudá zmije o poznání chladnějším tónem, „ušetři mne svých lannisterských lží. Považuješ nás za ovce nebo za blázny? Můj bratr není krvežíznivý člověk, ale na druhé straně ani celých šestnáct let neprospal, Jon Arryn přijel do Slunečního oštěpu rok poté, co Robert usedl na trůn, a můžeš si být jistý, že jsme se ho podrobně vyptávali. Jeho a stovky dalších. Já jsem sem nepřijel kvůli nějaké předstíranému vyšetřování. Přijel jsem kvůli spravedlnosti pro Eliu a její děti, a dostanu ji. Počínaje tím tupcem Gregorem Cleganem…, ale ne, spíš jím konče. Předtím než zrůda, která jede, zemře, poví mi, od koho vzešel rozkaz. Ujisti o tom prosím svého otce.“ Usmál se. „Jeden starý septon kdysi tvrdil, že jsem živoucím důkazem dobroty bohů. Víš, proč tomu tak je, Skřete?“

„Ne,“ připustil Tyrion obezřetně.

„Nu, kdyby byli bohové krutí, učinili by mne prvorozeným synem mé matky, a Dorana jejím třetím dítětem. Já totiž jsem krvežíznivý muž, víš? A jsem to já, s kým teď budete muset jednat, ne můj trpělivý, váhavý a dnou stížený bratr.“

Tyrion již viděl slunce odrážející se od hladiny Černovodého proudu půl míle před nimi a od hradeb, věží a kopců Králova přístaviště za ním. Ohlédl se přes rameno na blýskající se zástup jedoucí za nimi po královské cestě. „Hovoříš jako muž s velkou armádou za zády,“ řekl, „a přesto jich vidím pouhé tři stovky. Vidíš tamto město, na sever od řeky?“

„Míníš tu hromadu hnoje, co ji zvete Královým přístavištěm?“

„Přesně tu.“

„Nejenže ji vidím, ale mám takový dojem, že ji taky cítím.“

„Tak se tedy nadechni zhluboka, můj pane. Naplň tím pachem svůj nos. Shledáš, že půl milionu lidí smrdí víc než tři stovky. Cítíš zlaté pláště? Těch je tam téměř pět tisíc. Zbrojnošů, kteří odpřisáhli věrnost mému otci, je dalších dvacet tisíc. A pak jsou tam růže. Růže voní tak sladce, není-liž pravda? Obzvlášť když je jich tak mnoho. Padesát, šedesát, sedmdesát tisíc růží ve městě nebo utábořených před jeho hradbami, ve skutečnosti nemohu říci, kolik jich tam je, ale věř mi, že je jich víc, než bych se kdy namáhal počítat.“

Martell pokrčil rameny. „Ve starém Dorne, předtím než jsme se provdali za Daerona, se říkalo, že všechny květy se sklánějí před sluncem. Pokud by se růže měly snažit zabránit mi v něčem, zašlapu je kopyty svých koní.“

„Tak jako jsi zašlapal Willase Tyrella?“

Dorn nereagoval tak, jak Tyrion očekával. „Před necelým půlrokem jsem dostal od Willase dopis. Máme společnou zálibu, a sice chov plnokrevníků. Nikdy v sobě nenosil vůči mně zášť kvůli tomu, co se stalo tehdy na kolbišti. Utržil ode mne čistý zásah do hrudního plátu, ale když padal, zachytil se botou ve třmeni a spadl na něj jeho kůň. Poslal jsem za ním svého zkušeného mistra, ale už se nedalo nic dělat. Koleno bylo mimo možnost jakéhokoli záchrany. Pokud to lze někomu dávat za vinu, pak je to jeho bláznivý otec. Willas Tyrell byl zelený jako jeho kabátec a neměl v takové společnosti jezdců co pohledávat. Tučná růže ho nutila účastnit se turnajů od příliš útlého věku, stejně jako to dělal s ostatními dvěma. Toužil po druhém Leovi Dlouhotrnném a místo toho si udělal mrzáka.“

„Jsou tací, kteří říkají, že ser Loras je lepší, než kdy byl Leo Dlouhotrnný,“ poznamenal Tyrion.

„Ta Renlyho růžička? O tom pochybuju.“

„Pochybuj, jestli chceš,“ řekl Tyrion, „ale ser Loras porazil mnoho dobrých rytířů, včetně mého bratra Jaimeho.“

„Tím porazil jistě míníš shodil z koně, na turnaji. Řekni mi, koho zabil v bitvě, máš-li v úmyslu vyděsit mě.“

„Sera Robara Roycea a sera Emmona Cuye, mám-li jmenovat jen dva. A muži říkají, že prokázal obdivuhodnou odvahu na Černovodě, kde bojoval vedle ducha lorda Renlyho.“

„Takže titíž muži, kteří viděli jeho chrabré činy, viděli též ducha?“ Dorn se nenuceně zasmál.

Tyrion se na něj dlouze zadíval. „Chataya v Hedvábné ulici má několik děvčat, která by mohla vyhovovat tvým potřebám. Dandy má vlasy v barvě medu, Mareiny jsou bílé zlato. Doporučuji ti nechávat si jednu nebo druhou neustále po svém boku, můj pane.“

„Neustále?“ Princ Oberyn zvedl tenké černé obočí. „A proč to má udělat, můj dobrý Skřete?“

„Říkal jsi přece, že chceš zemřít s ženským ňadrem v ruce.“ Tyrion pobídl svého koně a odjel drobným klusem tam, kde na jižním břehu Černovodého proudu čekaly pramice. Už si z toho drsného dornského ostrovtipu vytrpěl všechno, co měl v úmyslu snést. Otec sem měl přece jen poslat Joffreyho. Možná by se Oberyna zeptal, jak se liší Dorn od kravského ocasu. To ho přimělo usmát se proti své vůli. Bude si muset zajistit, aby byl přítomen ve velké síni, až bude Rudá zmije uveden před krále.

ARYA

Muž na střeše zemřel první. Byl skrčený nízko za komínem dvě stě yardů daleko, ne víc než nezřetelný stín v šeru před svítáním, ale když se obloha začala projasňovat, zavrtěl se, protáhl a vstal, Anguyho šíp ho zasáhl do hrudníku. Jeho tělo se jako pytel bez kostí zhroutilo na příkrou břidlicovou střechu a svezlo se dolů před dveře septa.

Drancíři tam postavili na stráž dva muže, ale záře jejich pochodně je v okolní noci oslepovala a umožnila psancům přikrást se blízko k nim. Kyle a Notch vypustili své šípy současně. Jeden muž klesl k zemi s šípem v hrdle, druhý utržil zásah do břicha. Ten druhý upustil pochodeň a plameny ho začaly olizovat. Když se na něm vzňaly šaty, vykřikl, a to byl konec kradmému přibližování. Thoros zařval a psanci se vyhrnuli do útoku. Arya se na to dívala z hřbetu svého koně, z hřebene zalesněného pahorku, odkud byl výhled na septum, pivovar, stáje, houštiny plevele, spálené stromy a všudypřítomné bláto. Stromy byly už většinou holé a těch pár pokroucených hnědých listů, které stále tvrdošíjně lpěly k větvím, jí ve výhledu nepřekáželo. Lord Berik tam nechal Bezvousého Dicka a Mudgea, aby je hlídali. Arya se zlobila, že ji nevzali s sebou, jako by byla nějaké hloupé dítě, ale aspoň že tam nechali taky Gendryho. Věděla, že nemá smysl dohadovat se s nimi. Byla to bitva a v bitvě se musí poslouchat. Východní obzor zářil zlatě a růžově a nad hlavou jí mezi nízkými, rychle uhánějícími mraky vykukoval poloviční měsíc. Foukal studený vítr a Arya slyšela zurčení vody a skřípot velkého dřevěného mlýnského kola. V ranním vzduchu byl cítit déšť, ale zatím nespadla ani kapka. Mlhou létaly zapálené šípy, táhly za sebou bledé fábory ohně a zabodávaly se do dřevěných stěn septa. Pár jich vlétlo vytlučenými okny dovnitř a brzy začala mezi rozbitými okenicemi stoupat tenká chapadla kouře.

Dva drancíři vyběhli ze septa bok po boku, sekery v rukou. Anguy a další lučištníci na ně již čekali. Jeden ze sekerníků zemřel okamžitě. Tomu druhému se podařilo uhnout a šíp mu prolétl ramenem. Zapotácel se, dokud ho nenašly další dva šípy, tak rychle po sobě, že bylo obtížné říci, který z nich ho zasáhl první. Dlouhé šípy provrtaly jeho hrudní plát, jako by byl z hedvábí místo z oceli. Ztěžka se zhroutil k zemi. Anguy střílel šípy, které měly kromě širokých hrotů také bodce. Takový bodec dokázal proděravět dokonce i těžký plát. Naučím se střílet z luku, pomyslela si Arya. Milovala šerm, ale tady viděla, jak dobré jsou šípy.

Plameny šplhaly vzhůru po zdech septa a rozbitým oknem se valil hustý kouř. Z jiného okna vystrčil hlavu Myřan s kuší, vystřelil z ní krátký šíp a sklonil se, aby kuši znovu nabil. Slyšela zvuky boje taky ze stájí, výkřiky mísící se s nářkem koní a třeskotem oceli. Pozabíjejte je všechny do jednoho, pomyslela si dychtivě a kousla se do rtu tak prudce, až ucítila krev. Zabijte každého.

Muž s kuší se objevil znovu, ale než stačil vystřelit, těsně kolem hlavy mu zasyčely tři šípy. Jeden se odrazil od jeho přilby. Muž zmizel i s kuší. Arya viděla plameny v několika oknech v patře. Vzduch plný kouře a ranní mlhy byl směsicí černé a bílé. Anguy a další lučištníci se plížili stále blíž, aby lépe viděli na své cíle.

Pak septum vyšlehlo a drancíři se z něj začali hrnout jako rozlícení mravenci z mraveniště. Dveřmi se vyřítili dva Ibeňané s chlupatými hnědými štíty, které drželi před sebou, a za nimi vyběhl Dothrak s velkým zaobleným arakhem a zvonečky v copu a ještě za ním tři potetovaní volantští žoldnéři. Jiní vylézali okny a vyskakovali z nich na zem. Arya viděla muže, kterému proletěl šíp hrudníkem ve chvíli, kdy měl jednu nohu přes parapet, a slyšela jeho výkřik, když padal na zem. Kouř houstl. Šípy létaly sem a tam. Viděla, jak se zhroutil k zemi s bolestným heknutím Watty a luk mu vypadl z ruky. Kyle se snažil přiložit další šíp k tětivě svého luku, když mu muž v černé kroužkové zbroji probodl oštěpem břicho. Slyšela lorda Berika vykřiknout. Z příkopů a ze stromů se vyhrnul zbytek jeho psanců s ocelí v rukou. Arya viděla Citrošův vlající jasně žlutý plášť, když přejel muže, který před chvíli zabil Kyleho. Thoros a lord Berik byli všude, jejich meče dštily oheň. Rudý kněz sekal do štítu z tvrdé kůže, dokud se nerozpadl na kusy, zatímco jeho kůň kopl majitele štítu do tváře. Jeden Dothrak se s výkřikem vrhl na bleskurychlého lorda, jehož plamenný meč vyskočil, aby se střetl s arakhem. Čepele se políbily, odskočily od sebe, znovu se dotkly. Pak najednou byly Dothrakovy vlasy v plameni a o okamžik později byl mrtvý. Spatřila taky Neda, bojujícího po boku bleskurychlého lorda. To není spravedlivé, vždyť je jen o trochu starší než já, měli mě taky nechat bojovat.

Bitva netrvala dlouho. Chrabří kumpáni umírali vestoje nebo odhazovali na zem meče. Dvěma Dothrakům se podařilo nasednout na koně a uprchnout, ale jen proto, že je lord Berik nechal. „Ať donesou tu zvěst zpátky na Harrenov,“ řekl, s plamenným mečem v ruce. „Dopřeju Pánu pijavic a té jeho koze ještě pár bezesných nocí.“

Janek Štístko, Harwin a Merrit z Měsíčního města se odvážili do hořícího septa, aby se podívali, zda v něm nenajdou případné zajatce. O chvíli později se vynořili z kouře a plamenů s osmi hnědými bratry, z nichž jeden byl tak zesláblý, že ho Merrit musel nést přes rameno. Byl s nimi také septon, s kulatými rameny a plešatějící, ale měl přes svoji šedivou róbu navlečenou černou drátěnou košili. „Našel jsem ho, jak se schovává pod schody do sklepa,“ řekl Janek mezi kašláním.

Thoros se usmál, když ho uviděl. „Ty jsi Utt.“

„Septon Utt. Člověk boží.“

„Který bůh by stál o takového, jako jsi ty?“ zavrčel na něj Citroš.

„Zhřešil jsem,“ zakvílel septon. „Já to vím, vím to. Odpusť mi, Otče. Och, jak strašlivě jsem zhřešil,“ Arya si pamatovala septona Utta z doby, kterou strávila na Harrenově. Blázen Štrapác říkal, že vždycky když zabije nějakého chlapce, pláče a modlí se za odpuštění. Někdy dokonce přiměl jiné Drancíře, aby ho bičovali. Všem to připadalo velice zábavné.

Lord Berik zastrčil svůj meč do pochvy, uhasil plameny. „Dejte umírajícím poslední pomazání a ostatním svažte ruce a nohy, budeme je soudit,“ poručil, a tak se stalo.

Soud proběhl rychle. Kupředu vystupovali různí psanci, aby vyprávěli o ohavnostech, které Chrabří kumpáni napáchali - vyplundrovaná města a vesnice, spálená úroda, znásilněné a povražděné ženy, zmrzačení a umučení muži. Pár jich vypovídalo o chlapcích, které si odnesl a sprovodil ze světa septon Utt. Septon po celou dobu trvání procesu plakal a modlil se. „Jsem slabý rákos ve větru,“ řekl lordu Berikovi. „Modlím se k Válečníkovi o sílu, ale bohové mne učinili slabým. Mějte nad mou slabostí slitování. Moji chlapci, moji sladcí chlapci…, nikdy jsem jim nechtěl ublížit…“

Septon Utt zakrátko visel pod vysokým jilmem, houpal se pomalu za krk, nahý jako v den, kdy přišel na svět. Jeden po druhém následovali ostatní Chrabří kumpáni. Pár se jich vzpíralo, kopalo a zápasilo, jak se jim smyčka utahovala kolem krku. Jeden z kušostřelců se silným myrským přízvukem neustále vykřikoval. „Já voják, já voják!“ Další se nabídl, že ukáže svým věznitelům, kde je zlato, a třetí jim tvrdil, jaký by prý byl z něho dobrý psanec. Každého popořadě svlékli, svázali a pověsili. Tom Sedmistruna pro ně zabrnkal žalozpěv na své loutně a Thoros vyzval Pána světla, aby opékal jejich duše až do konce času.

Strom drancířů, pomyslela si Arya, když se dívala, jak se mrtvoly houpou na větvích, s bledou kůží zlověstně pomalovanou dočervena plameny hořícího septa. Už se k nim slétaly vrány, jako by se objevovaly odnikud. Slyšela je, jak krákají a štěbetají jedna na druhou, a říkala si, co si asi povídají. Septona Utta se Arya nikdy nebála tak jako Rorgeho, Kousače a některých dalších, co byli stále na Harrenově, a přesto byla ráda, že je mrtvý. Měli pověsit taky Ohaře nebo mu useknout hlavu. Místo toho psanci k její nelibosti ošetřili Sandoru Cleganovi spálenou ruku, vrátili mu jeho meč, koně a zbroj a propustili ho na svobodu několik mil od dutého kopce. Jediné, co mu vzali, bylo jeho zlato.

Septum se brzy zbortilo k zemi v zášlehu plamenů a oblaku kouře, protože jeho stěny už neunesly tíhu břidlicové střechy. Osm hnědých bratří se na to dívalo s rezignací. Byli to všichni, co ještě zbyli, jak jim vysvětlil nejstarší z nich, který měl na tkanici kolem krku zavěšené malé železné kladívko, což mělo značit jeho oddanost Kováři. „Před válkou nás bylo čtyřiačtyřicet a toto bylo prosperující místo. Měli jsme tucet dojnic a býka, stovku včelínů, vinohrad a jablečný sad. Ale když tudy procházeli lvi, vzali si všechno naše víno, mléko a med, pozabíjeli krávy a zapálili náš vinohrad. Potom… už jsem ztratil přehled o počtu všech dalších návštěvníků. Ten falešný septon byl posledním. Jeden z nich byl učiněná zrůda…, dali jsme mu všechno naše stříbro, ale on si byl jistý, že ukrýváme zlato, a tak nás jeho muži zabíjeli jednoho po druhém, aby přiměli nejstaršího bratra mluvit.“

„Jak se podařilo přežít vám osmi?“ zajímal se Anguy Střelec.

„Je mi stydno,“ odpověděl starý muž. „Byl jsem to já. Když přišla řada na mne, abych zemřel, pověděl jsem jim, kde máme schované zlato.“

„Bratře,“ řekl Thoros z Myru, „jedinou ostudou je to, že jste jim to neřekli hned.“

Psanci si té noci našli útočiště v malém pivovaru vedle říčky. Jejich hostitelé měli pod podlahou stájí ukrytou zásobárnu jídla, a tak se s nimi podělili o skrovnou večeři: ovesný chléb, cibule a vodnatou zelňačku, která nepatrně voněla česnekem. Arya našla ve své misce kousek mrkve a považovala se za šťastnou. Bratři se psanců neptali na jména. Oni je znají, pomyslela si Arya. Jak by taky ne? Lord Berik měl na hrudním plátu, štítu i plášti svůj blesk a Thoros oblékl svoji rudou róbu, či spíš to, co z ní zbylo. Jeden z bratrů, mladý novic, byl natolik kurážný, že rudému knězi řekl, aby se pod jejich střechou nemodlil ke svému falešnému bohu. „Nech ho být,“ řekl mu Citroš Citrónový plášť. „Je to i náš bůh a vy nám vděčíte za svoje zatracené životy. A vůbec, co je na něm falešného? Tvůj Kovář možná dokáže napravovat zlomené meče, ale umí uzdravit zlomeného člověka?“

„To stačí, Citroši,“ nařídil mu lord Berik. „Pod jejich střechou budeme zachovávat jejich pravidla.“ „Slunce nepřestane svítit, vynecháme-li modlitbu či dvě,“ souhlasil Thoros mírným hlasem. „Kdyby se tak mělo stát, věděl bych to předem.“

Lord Berik nejedl, Arya ho nikdy neviděla jíst, třebaže čas od času si vzal pohár vína. Taky vůbec nespal. Svoje dobré oko měl často zavřené, jakoby únavou, ale jakmile jste na něj promluvili, okamžitě je otevřel. Lord z Blat byl stále oděn ve svém otrhaném černém plášti a promačkaném hrudním plátu s oprýskaným emailovým bleskem. Dokonce v tom kyrysu spal. Kalná černá ocel schovávala strašlivou ránu, kterou mu zasadil Ohař, stejně jako mu zakrýval silný vlněný šátek tmavý kruh kolem krku. Nic však nedokázalo skrýt jeho rozbitou hlavu, promáčknutou na spánku, ani rudou jámu na místě chybějícího oka nebo tvar lebky pod kůží obličeje.

Arya ho obezřetně pozorovala a vzpomínala přitom na všechny děsivé příběhy vypravované o něm na Harrenově. Zdálo se, že lord Berik vycítil její strach. Otočil hlavu a pokynul jí, aby k němu přišla blíž. „Děsím tě, dítě?“

„Ne.“ Kousla se do rtu. „Jenom… nu… myslela jsem, že tě Ohař zabil, ale ty jsi…“

„Byla to jen rána,“ řekl Citroš Citrónový plášť. „Ošklivá rána, to jo, ale Thoros ho uzdravil. Na světě není lepšího ranhojiče.“

Lord Berik se podíval na Citroše s podivným pohledem ve svém dobrém oku a s vůbec žádným pohledem ve druhém. Měl tam místo něj jen změť jizev a zaschlé krve. „Není lepšího ranhojiče,“ přitakal unaveně. „Citroši, myslím, že je nejvyšší čas vystřídat muže na stráži. Postarej se o to, kdybys byl tak laskav.“

„Ano, můj pane.“ Se zavířením svého velkého žlutého pláště vyrazil ven do větrné noci.

„Dokonce i stateční muži někdy oslepují sami sebe, když mají strach dívat se a vidět,“ poznamenal lord Berik, když byl Citroš pryč. „Thorosi, kolikrát už jsi mne přivedl zpátky?“

Rudý kněz sklonil hlavu. „To R'hllor tě přivádí zpátky, můj pane. Pán světla. Já jsem pouze jeho nástroj.“

„Kolikrát?“ trval na svém lord Berik.

„Šestkrát,“ odpověděl Thoros neochotně. „A pokaždé je to obtížnější. Jsi nepoučitelný, můj pane. To je smrt tak sladká?“ „Sladká? Ne, můj příteli. Není sladká.“

„Pak se jí tolik nedvoř. Lord Tywin Lannister velí své armádě z týla. Lord Stannis rovněž. Zachoval by ses moudře, kdyby činil totéž. Sedmá smrt by mohla znamenat konec nás obou.“

Lord Berik se dotkl místa nad svým levým uchem, kde měl promáčknutý spánek. „Tohle je památka na to, jak mi ser Burton Crakehall prorazil přilbu a hlavu pod ní jediným úderem svého palcátu.“ Rozvázal si šátek a odhalil černou podlitinu kolem krku. „Toto je značka, kterou mi udělal mantikor u Valivého vodopádu. Zajal tam jednoho ubohého včelaře a jeho ženu, protože si myslel, že jsou moji, a nechal široko daleko rozhlásit, že je oba pověsí, pokud se mu nevydám. Když jsem to udělal, stejně je oběsil a mě na šibenici mezi nimi.“ Zvedl si prst k rudému kráteru, co mu zbyl po oku. „Tady mi Hora vrazil svou dýku do hledí v přilbě.“ Přes rty mu přelétl znavený úsměv. „Už třikrát jsem zemřel rukou rodu Cleganů. Člověk by si myslel, že bych se z toho mohl poučit…“

Arya věděla, že to byl žert, ale Thoros se nesmál. Položil ruku lordu Berikovi na rameno. „Raději se tím nezabývej.“

„Copak se mohu zabývat tím, co si stěží pamatuju? Kdysi mi patřil hrad na Blatech, a taky byla jedna žena, se kterou jsem byl zasnoubený a měl si ji vzít, ale dnes bych ten hrad nedokázal najít, a taky si nevzpomínám na barvu vlasů té ženy. Kdo mne pasoval na rytíře, starý příteli? Jaká byla má oblíbená jídla? Všechno to vybledává. Někdy si říkám, že jsem se narodil na zakrvácené trávě v jasanovém háji, s chutí ohně v ústech a dírou v hrudi. Jsi snad ty moje matka, Thorosi?“

Arya civěla na myrského kněze s jeho rozcuchanými vlasy, oděného v růžových cárech a kouscích staré zbroje. Tváře a povislou kůži pod bradou mu pokrývalo šedivé strniště. Vůbec nevypadal jako čaroděj z příběhů staré chůvy, a přesto…

„Dokázal bys oživit člověka bez hlavy?“ zeptala se. „Jen jednou, ne šestkrát. Dokázal bys to?“

„Já neznám kouzla, dítě. Jenom modlitby. Tehdy poprvé mělo jeho lordstvo díru skrz celé tělo a krev v ústech a já věděl, že není žádná naděje. A tak když se jeho ubohý proděravělý hrudník přestal hýbat, dal jsem mu polibek dobrého boha, abych ho vyprovodil na cestu. Naplnil jsem si ústa ohněm a vdechl jsem plameny do něj, hrudníkem do plic, k srdci a k duši. Říká se tomu poslední políbení a mnohokrát jsem viděl staré kněze, jak to dělají služebníkům Páně, kteří zemřeli. Jednou či dvakrát jsem ho dal sám, tak jak musí čas od času všichni knězi. Ale nikdy předtím jsem necítil, že by se mrtvý člověk celý zachvěl, když ho oheň naplnil, ani jsem neviděl, že by se mu otevřely oči. To jsem nebyl já, kdo ho vzkřísil z mrtvých, moje paní. Byl to Pán. R'hllor s ním ještě neskončil. Život je teplo, a teplo je oheň, a oheň je boží a Bůh sám!“

Arya cítila, jak se jí v očích hromadí slzy. Thoros řekl mnoho slov, ale jediné, co z toho všeho pochopila, bylo ne.

„Tvůj otec byl dobrý člověk,“ řekl lord Berik. „Harwin mi o něm hodně vyprávěl. Kvůli němu bych se rád vzdal výkupného za tebe, jenže my zlato zoufale potřebujeme.“

Kousla se do rtu. Myslím, že to je pravda. Věděla, že dal Ohařovo zlato Zelenovousovi a Lovci, aby nakoupili jižně od Klikatice zásoby. „Poslední úroda byla spálena, další se utápí v bahně a zima se blíží,“ slyšela ho říkat, když je posílal na cestu. „Prostý lid potřebuje obilí a osivo, a my potřebujeme meče a koně. Příliš mnoho mých mužů jezdí na tažných koních, pivovarských valaších a mulách, proti nepříteli usazenému na jezdeckých koních a válečných ořích.“

Arya však nevěděla, kolik bude Robb ochoten zaplatit za ni. Byl nyní králem, ne chlapcem se sněhem tajícím ve vlasech, kterého opustila na Zimohradu. A kdyby věděl o věcech, které spáchala, o tom štolbovi a strážném na Harrenově a… „Co když mne můj bratr nebude chtít vykoupit?“

„Proč si to myslíš?“ zeptal se lord Berik.

„Nu,“ řekla Arya, „mám rozcuchané vlasy, špínu za nehty a chodidla samý mozol.“ Robbovi na tom pravděpodobně nebude záležet, ale její matce ano. Lady Catelyn si vždycky přála, aby Arya byla jako Sansa, aby zpívala, tančila, vyšívala a byla zdvořilá. Jen při pomyšlení na to si Arya bezděky začala pročesávat vlasy prsty, ale byly samý chuchvalec a spečenina a jediné, co se jí podařilo, bylo vyhnat z oka slzu. „Zničila jsem šaty, co mi dala paní z Malolesa, a taky neumím dobře vyšívat.“ Znovu se kousla do rtu. „Chtěla jsem říct, že neumím moc dobře vyšívat. Septa Mordane říkávala, že mám ruce kováře.“ Gendry se zařehtal. „Ty malé měkké ručičky?“ zvolal. „Vždyť bys v nich ani neudržela kladivo.“

„Udržela, kdybych chtěla!“ křikla na něho.

Thoros se uchechtl. „Tvůj bratr zaplatí, dítě. V tomto ohledu buď bez obav.“

„Ano, ale co když nezaplatí?“ naléhala na něj.

Lord Berik si povzdechl. „Tak tě pošlu na čas k paní z Malolesa nebo možná do svého hradu v Černoazylu. Jsem si ale jistý, že to nebude nutné. Není v mé moci dát ti zpátky tvého otce, stejně jako to nedokáže Thoros, ale mohu se postarat alespoň o to, aby ses bezpečně vrátila do náruče své matky.“

„Přísaháš na to?“ zeptala se ho. Yoren taky slíbil, že ji odvede domů, ale pak se místo toho nechal zabít.

„Na svou rytířskou čest,“ odpověděl bleskurychlý lord vážným hlasem.

Než se do pivovaru vrátil Citroš, dalo se do deště. Citroš nadával a z jeho žlutého pláště stékala voda a hromadila se v loužičce na podlaze. Anguy a Janek Štístko seděli u dveří a hráli v kostky, ale bez ohledu na to, jakou hru hráli, Janek neměl štěstí. Tom Sedmistruna si vyměnil strunu na citeře a zazpíval „Matčiny slzy“. „Když zmokla Willumova žena“. „Lord jelen vyjel v deštivý den“ a „Deště Kastameru“.

A kdos ty, otázal se hrdý pán,

že musím sklonit se tak nízko k zemi?

Jen kočka v jiném kožiše,

toť všechno, co o tobě známo je mi.

V kožiše ze zlata a kožiše rudém,

lev sice má drápy svoje,

ale mé dlouhé a ostré taky jsou, pane můj,

dlouhé a ostré jako tvoje.

A tak mluvil, a tak děl,

ten lord z hradu Kastamer,

teď však deště smáčí jeho síň,

a nikdo už ho neslyší.

Aj oj, deště smáčí jeho síň,

a živáček ho neslyší. Nakonec Tomovi všechny deštivé písně došly a odložil svou citeru stranou. Pak už byl slyšet jen déšť bušící do břidlicové střechy pivovaru. Hra v kostky skončila a Arya se postavila na jednu nohu a pak na druhou a naslouchala, jak si Merrit stěžuje, že jeho kůň ztratil podkovu.

„Mohl bych ho pro tebe okovat,“ nabídl se Gendry z ničeho nic. „Byl jsem jen učeň, ale můj mistr říkal, že moje ruka byla stvořená k tomu, aby třímala kladivo. Dokážu okovat koně, vyspravit trhliny v kroužkové zbroji a vyklepat poškozenou plátovou. Vsadím se, že bych dokázal kovat taky meče.“

„Co to říkáš, chlapče?“ zeptal se Harwin.

„Budu pro vás kovat.“ Gendry poklekl na koleno před lordem Berikem. „Když si mě necháš, můj pane, mohl bych ti být užitečný, vyráběl jsem nářadí a nože a jednou jsem vykoval i přilbu, která nebyla zas tak špatná. Jeden z Horových mužů mi ji ukradl, když nás zajali.“

Arya se kousla do rtu. I on už mě chce opustit.

„Udělal bys lépe, kdybys pracoval pro lorda Tullyho v Řekotočí,“ řekl lord Berik. „Já ti za tvou práci nemohu zaplatit.“

„To nikdo nikdy nedělal. Chci kovářskou výheň, kus žvance k snědku a nějaké to místečko ke spaní. To mi úplně stačí, můj pane.“

„Kovář si najde dobré místo takřka kdekoli. Zkušený zbrojíř ještě snáz. Proč bys měl zůstávat s námi?“

Arya pozorovala Gendryho, jak zkřivil ten svůj stupidní obličej, když o tom přemýšlel. „Moc se mi líbilo to, cos říkal tuhle v dutém kopci, o tom, jak jste muži krále Roberta, a bratři. Taky se mi líbilo, že jsi poskytl Ohařovi spravedlivý soud. Lord Bolton prostě lidi jen věšel nebo jim stínal hlavy, a lord Tywin a ser Amory byli stejní. Raději bych dělal kováře pro tebe.“

„Máme spoustu zbroje, která potřebuje vyspravit, můj pane,“ připomněl Janek lordu Berikovi. „Většinu jsme sebrali mrtvým a jsou v ní díry, kterými přišla dovnitř smrt.“

„Ty jsi snad padlý na hlavu, chlapče,“ ozval se Citroš. „Jsme psanci. Chátra sprostého původu, většina z nás, s výjimkou jeho lordstva. A nemysli si, že to bude jako v těch hloupých písních Toma Sedmistruny. Nebudeš krást polibky princeznám ani jezdit na turnaje v ukradené zbroji. Když se dáš k nám, skončíš s krkem v oprátce nebo s hlavou nabodnutou na kůlu nad nějakou hradní bránou.“

„Není to nic víc, než co by udělali vám,“ namítl Gendry.

„Ba, ba,“ přitakal Janek Štístko zvesela. „Vrány čekají na každého. Můj pane, ten hoch vypadá statečně a my potřebujeme, co nám nabízí. Přijměme ho mezi sebe, říkám já.“

„A to rychle,“ dodal Harwin se smíchem, „než ho ta horkost přejde a vrátí se mu zdravý rozum.“

Přes rty lorda Berika přelétl letmý úsměv. „Thorosi, můj meč.“

Tentokrát bleskurychlý lord svojí čepel nezapálil, jen ji zlehka položil Gendrymu na rameno. „Gendry, přísaháš před očima bohů a lidí, že budeš bránit ty, kteří se nedokážou bránit sami, ochraňovat ženy a děti, poslouchat svoje velitele, svého lenního pána a svého krále, bojovat statečně, když to bude zapotřebí, a plnit úkoly, které ti budou uloženy, jakkoli obtížné nebo ponižující či nebezpečné budou?“

„Přísahám, můj pane.“

Lord z Blat přemístil meč z jeho pravého ramene na levé a řekl: „Povstaň, sere Gendry, rytíři dutého kopce, a buď vítán do našeho bratrstva.“

Ode dveří se ozval drsný, skřípavý smích.

Stékal z něj déšť. Spálenou ruku měl obalenou listy a lněným plátnem a přivázanou k hrudníku závěsem z hrubého provazu, ale v záři jejich malého ohně se leskly starší popáleniny, kterými byl poznamenaný jeho obličej, černé a slizké. „Děláš si dalšího rytíře, Dondarrione?“ zavrčel nevítaný host. „Za to bych tě měl zabít ještě jednou.“

Lord Berik si ho změřil chladným pohledem. „Myslel jsem, že jsme se s tebou rozloučili jednou provždy, Clegane. Jak jsi nás našel?“

„Nebylo to obtížné. Jde odsud tolik toho zatraceného kouře, že to musí být vidět až ve Starém městě.“

„Co se stalo s hlídkami, které jsem rozestavil?“

Cleganova ústa sebou cukla. „Ti dva slepci? Možná jsem je měl oba zabít. Co by se mnou bylo, kdybych to udělal?“

Anguy uchopil svůj luk a vytáhl šíp z toulce. Notch udělal totéž. „To si tak moc přeješ zemřít, Sandore?“ zeptal se ho Thoros. „Buď jsi šílený, nebo opilý, žes sem za námi přišel.“ „Opilý dešťovou vodou? Nenechali jste mi ani tolik, abych si mohl koupit pohár vína, vy zkurvysyni.“

Anguy natáhl tětivu. „Jsme psanci. Psanci kradou. Zpívá se o tom v písních. Když pěkně poprosíš, Tom ti možná jednu předvede. Buď vděčný, že jsme tě nezabili.“

„Tak to zkus, Střelče. Seberu ti toulec a zabodám ti šípy do té tvojí malé pihovaté zadnice.“

Anguy pozvedl svůj luk, ale lord Berik zvedl ruku, než stačil vypustit šíp. „Proč jsi sem přišel, Clegane?“

„Abych si vzal, co je moje.“

„Svoje zlato?“

„Co jiného? Nepřišel jsem kvůli potěšení, abych se ti mohl podívat do ksichtu, Dondarrione, to mi věř. Jsi teď ošklivější než já. A kromě toho taky král zlodějů, jak se zdá.“

„Dostal jsi za svoje zlato úpis,“ řekl lord Berik klidným hlasem. „Slib, že zaplatím, jakmile bude po válce.“

„S tím tvým papírem jsem si utřel prdel. Chci svoje zlato.“

„Už je nemáme. Poslal jsem je na jih se Zelenovousem a Lovcem, aby za ně nakoupili za Klikaticí obilí a osivo.“

„Abychom nakrmili ty, jejichž úrodu jste spálili,“ dodal Gendry.

„Takže takhle je to?“ Sandor Clegane se znovu zasmál. „Přesně tohle jsem s nimi náhodou chtěl udělat i já. Nakrmit bandu ošklivých sedláků a jejich od neštovic poďobaných fakanů.“

„Lžeš,“ řekl Gendry.

„Vidím, že ten kluk má i hubu. Proč věříš jim, a ne mně? Že by to bylo mým ksichtem?“ Clegane pohlédl na Aryu. „Ji taky pasuješ na rytíře, Dondarrione? První osmiletá rytířka na světě?“

„Už je mně dvanáct,“ zalhala Arya nahlas, „a mohla bych být rytířem, kdybych chtěla. Taky jsem tě mohla zabít, jenže Citroš mi vzal nůž.“ Když si na to vzpomněla, stále jí lomcoval vztek.

„Stěžuj si Citrošovi, ne mně. Pak stáhni ocas mezi nohy a utíkej. Víš, co dělají psi s vlky?“

„Příště už tě zabiju. A zabiju taky tvého bratra.“

„Ne.“ Jeho tmavé oči se zúžily. „To neuděláš.“ Otočil se zpátky k lordu Berikovi. „Co kdybys pasoval na rytíře mého koně? Nikdy nesere v panské síni a nekope o nic víc než většina, zasluhuje si být pasován. Pokud ovšem nemáš v úmyslu taky mi ho ukrást.“ „Raději na toho svého koně nasedni a ujížděj odsud,“ varoval ho Citroš.

„Odjedu jen se svým zlatem. Váš vlastní bůh prohlásil, že jsem nevinný -“

„Pán světla ti dal zpátky tvůj život,“ řekl Thoros z Myru. „Neprohlásil tě za znovuzrozeného Baelora Požehnaného.“ Rudý kněz vytáhl z pochvy svůj meč a Arya si všimla, že Janek a Merrit také tasili. Lord Berik stále třímal v rukou meč, kterým pasoval na rytíře Gendryho. Možná ho tentokrát už konečně zabijí.

Ohařova ústa sebou znovu cukla. „Nejste nic víc než prachsprostí zloději.“

Citroš se zamračil. „Tvoji lví přátelé přijedou do nějaké vesnice, poberou všechnu úrodu a každou minci, kterou tam najdou, a říkají tomu shánění zásob. Vlci totéž - tak proč bychom to nedělali my? Nikdo tě neokradl, pse. Byl jsi zkrátka hodný a pomohl nám při našem shánění zásob.“

Sandor Clegane jim pohlédl do tváří, jednomu po druhém, jako by se snažil vepsat si je všechny do paměti. Pak bez jediného dalšího slova vyšel ven do tmy a deště, ze kterých přišel. Psanci čekali, divili se…

„Měl bych se jít podívat, co udělal s našimi strážnými.“ Harwin se opatrně rozhlédl ze dveří, než vyšel ven, aby se ujistil, že Ohař nečíhá hned za nimi.

„A vůbec, jak se ten proklatý ničema dostal ke všemu tomu zlatu?“ podivil se Citroš Citrónový plášť, aby prolomil vzniklé napětí.

Anguy pokrčil rameny. „Zvítězil v pobočníkově turnaji v Králově přístavišti.“ Lukostřelec se zakřenil. „I na mě se tam usmála štěstěna a vyhrál jsem slušný obnos, jenže pak jsem potkal Dandy, Jayde a Alayayu. Daly mi vědět, jak chutnají pečené labutě a jaké to je koupat se ve víně ze Stromoviny.“

„Takže jsi to všechno utratil, co?“ začal se řehtat Harwin.

„Všechno ne. Za zbytek jsem si koupil boty a tuhle skvělou dýku.“

„Měl sis koupit raději kus země a vyměnit ty holky s opékanými labutěmi za slušnou ženu,“ řekl Janek Štístko. „Pěstovat tuříny a přivést na svět kupu synů.“

„Válečníku, chraň! Jak odporná chuť by to byla, kdybych proměnil svoje zlato v tuříny.“ „Já mám náhodou tuříny rád,“ řekl Janek dotčeně. „Jak bych byl šťastný, kdybych teď dostal mísu šťouchaných tuřínů.“

Thoros z Myru nevěnoval jeho steskům pozornost. „Ohař přišel o víc než jen pár měšců s mincemi,“ přemítal nahlas. „Ztratil svého pána a taky psinec. K Lannisterům se vrátit nemůže, Mladý vlk by ho nechtěl, a ani jeho bratr by jej nepřivítal. Mám dojem, že to zlato bylo jediné, co mu ještě zbývalo.“

„Zatraceně,“ ulevil si Watty Mlynář. „Určitě se sem vrátí a povraždí nás ve spaní.“

„Ne.“ Lord Berik zasunul do pochvy svůj meč. „Sandor Clegane by nás určitě rád pozabíjel, ale ne ve spánku. Anguy, zítra ráno pojedete s Bezvousým Dickem v zadním voji. Jestli uvidíte, že za námi Clegane stále slídí, zabijte jeho koně.“

„Je to dobrý kůň,“ protestoval Anguy.

„Jo,“ přitakal Citroš. „Měli bychom zabít spíš jeho proklatého jezdce. Ten kůň by se nám mohl hodit.“

„Souhlasím s Citrošem,“ přidal se Notch. „Nechte mě na toho psa párkrát vystřelit a pořádně ho vystrašit.“

Lord Berik zavrtěl hlavou. „Clegane si svůj život vybojoval pod dutým kopcem. Nedovolím vám sebrat mu ho.“

„Můj pán je moudrý,“ řekl Thoros ostatním. „Bratři, rozsouzení v souboji je svatá věc. Slyšeli jste, jak jsem žádal R'hllora o vedení. A viděli jste, jak jeho ohnivý prst chňapl po meči lorda Berika, právě když to chtěl s Cleganem skoncovat. Zdá se, že Pán světla s Joffreyho psem ještě neskončil.“

Harwin se brzy vrátil. „Pudinkšlap spal jako zabitý, ale je v pořádku.“

„Jen počkejte, až se mi dostane do ruky,“ zahromoval Citroš. „Vyřežu mu novou díru do zadnice. Vždyť jsme kvůli němu mohli všichni přijít o život.“

Nikdo té noci nespal příliš pokojně, když věděli, že Sandor Clegane je venku ve tmě, někde nablízku. Arya se schoulila do klubíčka blízko ohně, do tepla a pohodlí, a spánek přesto nepřicházel. Vyndala minci, kterou jí dal Jaqen H'ghar, a sevřela ji v dlani. Navozovalo jí to pocit, že je silná, když ji držela, a vzpomínala na to, jak byla duchem na Harrenově. Tehdy dokázala zabíjet pouhým šeptem.

Jaqen však byl pryč. Opustil ji. Horký koláč mě taky opustil, a teď odchází i Gendry. Lommy umřel, Yoren umřel, Syrio Forel umřel, dokonce i její otec umřel a Jaqen jí dal pitomou železnou minci a zmizel si. „Valar morghulis,“ zašeptala tiše a sevřela minci v dlani tak těsně, až ucítila, jak se jí tvrdé okraje zařezávají do kůže. „Ser Gregor, Dunsen, Polliver, Sladký Raff, Lechtač a Ohař. Ser Hyn, ser Meryn, král Joffrey, královna Cersei.“ Pokoušela se představit si, jak by každý z nich vypadal, kdyby byli mrtví, jenže bylo těžké vybavit si jejich tváře. Ohaře viděla docela zřetelně, jeho bratra Horu taky, a nikdy nezapomene na Joffreyho obličej ani na tvář jeho matky… ale Raff s Dunsenem a Polliver, ti všichni vybledali, dokonce i Lechtač, jehož vzhled byl tak tuctový.

Nakonec přece jen usnula, ale v černi noci se znovu probudila, celá rozechvělá zimou. Oheň dohořel na uhlíky. Mudge stál na stráži u dveří a další strážný chodil venku. Déšť ustal a ona slyšela výt vlky. Jsou tak blízko, pomyslela si, a je jich tolik. Znělo to, jako by byli všude kolem pivovaru, celé tucty, možná stovky. Doufám, že žerou Ohaře. Vzpomněla si, co řekl o vlcích a psech.

Když přišlo ráno, septon Utt se stále houpal na stromě, ale hnědí bratři byli venku v dešti s rýči, kopali mělké hroby pro ostatní mrtvé. Lord Berik jim poděkoval za jídlo a střechu nad hlavou a dal jim měšec stříbrňáků, aby měli něco do začátku na přestavbu septa. Harwin, Hezký Luke a Watty Mlynář vyjeli na průzkum, ale žádné vlky ani psy nenašli.

Když Arya upevňovala svému koni sedlový podbřišník, Gendry vyšel ven, aby jí řekl, že ho to moc mrzí. Vložila nohu do třmenu a vyhoupla se do sedla, aby se na něj mohla dívat z výšky místo naopak. Mohl jsi kovat meče v Řekotočí pro mého bratra, pomyslela si, ale jediné, co řekla, bylo: „Když chceš být nějakým pitomým psaneckým rytířem a nechat se oběsit, proč by mi na tom mělo záležet? Já budu v Řekotočí, vykoupená, se svým bratrem.“

Toho dne naštěstí nepršelo a cesta jim rychle ubíhala.

BRAN

Věž stála na ostrově a její dvojče se odráželo od nehybných modravých vod. Když zafoukal vítr, přes hladinu se rozběhly vlnky, honily jedna druhou jako hrající si chlapci. Břeh jezera byl hustě olemovaný duby a země pod nimi byla poseta bohatou úrodou spadaných žaludů. Za duby byla vesnice, či spíš jen to, co z ní zbylo.

Byla to první vesnice, na kterou narazili od té doby, co vyšli z úpatí kopců. Meera se vydala kupředu na průzkum, aby se ujistila, že se nikdo neskrývá mezi ruinami. Klouzajíc mezi duby a jabloněmi se sítí a oštěpem v rukou vyplašila tři jeleny, kteří velkými plavnými skoky prchali pryč podrostem. Léto spatřil záblesk pohybu a okamžitě se pustil za nimi. Bran se díval, jak zlovlk peláší pryč a na okamžik si nepřál nic než vklouznout do jeho kůže a běžet s ním, ale Meera už na ně mávala, aby šli za ní. Neochotně se odvrátil od Léta a pobídl Hodora, aby šel dál, do vesnice. Jojen je následoval.

Krajinu odsud až ke Zdi tvořily pastviny, jak Bran věděl - ladem ležící pole a nízké zvlněné kopce, louky a nížinné slatiny. Jít tudy mělo být mnohem snadnější než v horách, které nechali za sebou, ale Meera měla z širého otevřeného prostranství nepříjemný pocit. „Připadám si tu jako nahá,“ přiznala. „Není tu jediné místo, kam by se mohl člověk schovat.“

„Komu patří tahle země?“ zeptal se Jojen Brana. „Noční hlídce,“ odpověděl. „Tohle je Dar, Nový dar, a severně od něho Brandonův dar.“ Mistr Luwin ho učil dějepravě. „Brandon Stavitel daroval zemi na jih od zdi do vzdálenosti pětadvaceti lig černým bratřím. Za jejich… za jejich podporu a pomoc.“ Byl hrdý, že si tuhle část stále pamatuje. „Někteří mistrové říkají, že to byl nějaký jiný Brandon, ne Stavitel, ale přesto je to Brandonův dar. O tisíce let později Dobrá královna Alysanne navštívila Zeď na svém drakovi Stříbrokřídlém a Noční hlídka na ni tak zapůsobila svou statečností, že přiměla Starého krále zdvojnásobit velikost jejich půdy na padesát lig. A to byl Nový dar.“ Mávl rukou. „Tady. Tohle všechno.“

Bran viděl, že ve vesnici nikdo nežije už dlouhá léta. Všechny domy se bortily k zemi. Dokonce i hospoda. Nikdy to nebylo moc z hospody, když se na ni tak díval, ale jediné, co zbývalo teď, byl kamenný komín a dvě rozpraskané stěny, zasazené uprostřed tuctů jabloní. Jedna dokonce vyrůstala uprostřed bývalé šenkovny, kde byla podlaha pokryta vrstvou vlhkých hnědých listů a hnijících jablek jako kobercem. Vzduch byl prosycený jejich pachem, vtíravým moštovým aromatem, ze kterého se téměř dusili. Meera bodla do pár jablek svým oštěpem, pokoušela se najít nějaká, která by se ještě dala sníst, ale všechna byla až příliš hnědá a prožraná červy.

Bylo to mírumilovné místo, tiché, pokojné a půvabné na pohled, ale Bran si říkal, že na té prázdné hospodě je něco smutného, a zdálo se, že Hodor to cítí taky. „Hodor?“ řekl zmateně. „Hodor? Hodor?“

„Je tu dobrá půda.“ Jojen nabral plnou hrst hlíny, zamnul jí mezi prsty. „Vesnice, hospoda, mocná tvrz na jezeře, všechny ty jabloně kolem…. ale kam se poděli lidé, Brane? Proč opustili tak krásné místo?“

„Měli strach z divokých,“ odpověděl Bran. „Divocí přicházejí přes Zeď nebo mezi horami, a pak přepadají, kradou a unášejí ženy. Stará chůva říkávala, že když tě chytí, udělají si z tvé lebky pohár na pití krve. Noční hlídka už není tak silná, jako bývala za časů Brandona nebo královny Alysanne, a tak jich sem proniká stále víc a víc. Místa nejblíže ke Zdi byla přepadána tak často, že se jejich obyvatelé odstěhovali na jih, do hor nebo do země Umberů východně od královské cesty. Lidé na území Velkého Jona jsou také čas od času přepadáni, ale ne tak často jako ti, co žili tady v Daru.“

Jojen pomalu natočil hlavu, jako by naslouchal hudbě, kterou slyšel jenom on. „Budeme se muset schovat, přichází bouře. Velice zlá.“

Bran pohlédl na oblohu. Byl nádherný svěží a jasný podzimní den, slunečný a téměř teplý, ale v dálce na západě se rýsovala hradba tmavých mračen a taky se zdálo, že se zvedá vítr. „Na hostinci není střecha,“ podotkl. „A má jen dvě stěny. Měli bychom se schovat raději v tvrzi.“

„Hodor,“ řekl Hodor. Možná na souhlas.

„Nemáme člun, Brane.“ Meera líně bodala do listů svým žabím oštěpem.

„Je tam cesta. Kamenná, ukrytá pod hladinou. Mohli bychom po ní přejít na ostrov.“ Ve skutečnosti by mohli oni; on bude muset sedět na Hodorových zádech, ale aspoň zůstane v suchu.

Reedovi si vyměnili pohled. „Jak to víš?“ zeptal se Jojen. „Ty už jsi tady někdy byl, můj princi?“

„Ne. Říkala mi to stará chůva. Ta věž má zlatou korunu, vidíte?“ Ukázal přes jezero. Nahoře kolem cimbuří byly vidět plochy oprýskávající zlaté barvy. „Přespala tam královna Alysanne, a tak na její počest pomalovali zuby zlatě.“

„Podvodní cesta?“ Jojen pozoroval jezero. „Jsi si tím jistý?“

„Jsem,“ odpověděl Bran.

Její začátek našla Meera poměrně snadno, jakmile věděla, co má hledat - kamennou cestu tři stopy širokou, vedoucí přímo do jezera. Viděli i místo, kde se znovu vynořuje, kde šplhá z vody na ostrov a mění se v krátké kamenné schodiště, které vedlo ke dveřím věže.

Pěšina, schody a dveře byly v jedné čáře, což na první pohled probouzelo zdání, že hrázní cesta vede rovně, ale nebylo tomu tak. Pod hladinou se cikcakovitě stáčela sem a tam, obcházela třetinu ostrova, než se k němu zase stejně klikatým způsobem vrátila. Zákruty byly zrádné a dlouhá cesta znamenala, že kdokoli přibližující se k tvrzi by byl po dlouhý čas vystaven palbě šípů z její věže. Pod hladinou skryté kameny byly navíc kluzké slizem; dvakrát Hodor málem ztratil rovnováhu a poplašně vykřikl: „HODOR!“ než se mu podařilo znovu se narovnat. Podruhé Brana pořádně vyděsil. Kdyby Hodor spadl do jezera s košem na zádech, Bran by se mohl utopit, zvlášť kdyby mohutný pacholek zpanikařil a zapomněl, že ho tam má, což se někdy stávalo. Možná jsme přece jen měli zůstat v hospodě, tam pod jabloní, pomyslel si, jenže už bylo příliš pozdě.

Potřetí už Hodor naštěstí neuklouzl a voda mu nikdy nesahala výš než do pasu, třebaže Reedové v ní byli až po hrudníky. A než se nadáli, byli na ostrově a vystupovali po schodech k věži. Dveře byly stále pevné, i když jejich těžká dubová prkna byla zkřivená stářím a nedaly se zavřít nadoraz. Meera se do nich opřela. Se zaskřípěním zrezivělých pantů se otevřely dokořán. Překlad nade dveřmi byl nízký. „Skloň se dolů, Hodore,“ řekl Bran a pacholek to udělal, třebaže ne dost nízko, a Bran se uhodil do hlavy. „Au, to bolí,“ postěžoval si.

„Hodor,“ řekl Hodor a napřímil se.

Ocitli se v šeré komoře, sotva dost prostorné na to, aby se do ní vešli všichni čtyři. Byly tam schody zabudované do vnitřní stěny věže, které se stáčely vzhůru po jejich levici, zatímco ty po pravici vedly dolů, ale oboje byly za železnou mříží. Bran se podíval nahoru a uviděl další mříž těsně nad svou hlavou. Vražedný otvor. Byl rád, že tam nahoře není nikdo, kdo by na ně vylil vařící olej.

Mříže byly zamčené, ale železné pruty byly prožrané rzí. Hodor popadl úchytku dveří na levé straně, zatáhl za ni, zamručel úsilím. Nepohnuly se. Pokusil se do nich zatlačit, ale opět neuspěl. Lomcoval mřížemi, kopal do nich, narážel do nich ramenem, rachotil jimi a bušil do pantů svou velkou rukou, dokud ve vzduchu nevířily vločky rzi, ale železné dveře nepovolily. Podobně tomu bylo s těmi, co vedly dolů do sklepení. „Dovnitř se nedostaneme,“ řekla Meera a pokrčila rameny.

Bran, který seděl v koši na Hodorových zádech, měl vražedný otvor těsně nad hlavou. Zvedl ruce, uchopil mříž a pokusil se jí pohnout. Když zatáhl, mříž vypadla ze stropu v kaskádě rzi a drolícího se kamení. „HODOR!“ vykřikl Hodor. Těžká železná mříž uhodila Brana podruhé do hlavy a spadla na zem k Jojenovým nohám. Meera se dala do smíchu. „Jen se podívej, můj princi,“ řekla, „jsi silnější než Hodor.“ Bran se začervenal.

Když byla mříž pryč, byl Hodor schopen vystrčit Meeru a Jojena zejícím vražedným otvorem nahoru. Pak bažináři uchopili Brana za ruce a vytáhli ho za sebou. Dostat nahoru Hodora byl mnohem obtížnější úkol. Byl příliš těžký, než aby ho Reedové byli schopní vytáhnout tak, jako vyzvedli Brana. Nakonec mu Bran řekl, aby se šel podívat ven po nějakých velkých kamenech. Ostrov jich měl dostatek a Hodor jich nakonec snesl tak velkou hromadu, že mohl uchopit drolící se okraje otvoru a protáhnout se mezi nimi nahoru. „Hodor,“ oddychoval šťastně a usmíval se na všechny kolem.

Ocitli si ve změti malých komůrek, tmavých a prázdných, ale Meera pátrala dál, dokud nenašla cestu zpátky ke schodišti. Čím výš vystupovali, tím lépe byly prostory osvětlené; ve třetím patře byla silná vnější zeď proděravěná střílnami pro lučištníky, čtvrté mělo opravdová okna, páté a nejvyšší byla jedna velká oblá síň s klenutými dveřmi na třech stranách, vedoucími na malé kamenné balkony. Na čtvrté straně byla latrína usazená nad odpadní šachtou vedoucí rovně dolů do jezera.

Než vyšli na střechu, byla obloha zcela zatažená a mraky na západě měly zlověstnou černou barvu. Vítr vanul tak silně, že se zmocnil Branova pláště a začal jím škubat a pleskat. „Hodor,“ vyjekl Hodor při tom hluku.

Meera se zatočila. „Připadám si téměř jako obr, když stojím tak vysoko nad světem.“

„Na Šíji rostou stromy, které jsou skoro dvakrát tak vysoké jako tahle věž,“ připomněl jí její bratr.

„Ano, ale mají kolem sebe jiné stromy, které jsou taky tak vysoké,“ namítla Meera. „Na Šíji se svět tiskne blízko k sobě a obloha tam vypadá mnohem nižší. Zato tady… cítíš ten vítr, bratře? A podívej, jak se zvětšil svět.“

Měla pravdu, shora bylo vidět široko daleko. Na jihu se zvedaly kopce a za nimi šedivé a zelené hory. Do dáli na všechny ostatní strany se táhly zvlněné pláně Nového daru, tak daleko, kam až oko dohlédlo. „Doufal jsem, že odsud uvidíme Zeď,“ řekl Bran zklamaně. „Bylo to ode mě hloupé, stále jsme od ní ještě padesát lig daleko.“ Stačilo, když o tom mluvil, a cítil se unavený, a taky mu byla zima. „Jojene, co budeme dělat, až přijdeme ke Zdi? Můj strýc vždycky říkal, jak je obrovská. Sedm set stop vysoká a dole u základny tak silná, že brány skrz ni jsou spíš dlouhé tunely v ledu. Jak se přes ni dostaneme, abychom mohli vyhledat tříokou vránu?“

„Slyšel jsem, že podél Zdi stojí opuštěné hrady,“ odpověděl Jojen. „Pevnosti postavené Noční hlídkou, které byly ponechány prázdné. Některou z nich bychom se mohli dostat na druhou stranu.“

Hrady duchů, říkávala jim stará chůva. Mistr Luwin kdysi přiměl Brana naučit se jména každičké z pevností nacházejících se podél Zdi. Bylo to těžké, protože jich tam bylo celkem devatenáct, třebaže v průběhu věků jich bylo obýváno jen sedmnáct. Při hostině na počest návštěvy krále Roberta na Zimohradu odrecitoval Bran jejich jména svému strýci Benjenovi, od východu na západ a pak nazpět od západu na východ. Benjen Stark se zasmál a řekl: „Znáš je lépe než já, Brane. Možná bys měl být prvním průzkumníkem. Já zůstanu místo tebe tady na Zimohradu.“ To ale bylo předtím, než Bran spadl. Než se stal zlomeným. Když pak procitl zmrzačený z dlouhého spánku, jeho strýc byl dávno zpátky na Zdi.

„Můj strýc říkal, že kdykoli byl nějaký hrad opuštěn, brány byly zapečetěny ledem a kamením,“ řekl Reedovým.

„Pak je tedy budeme muset znovu otevřít,“ řekla Meera.

Náhle měl nepříjemný pocit. „Tohle bychom dělat neměli. Na druhou stranu by mohly projít zlé věci. Měli bychom se prostě vydat k Černému hradu a říct lordu veliteli, aby nás nechal projít.“

„Tvoje Výsosti,“ řekl Jojen, „Černému hradu se musíme vyhnout, tak jako jsme se vyhnuli královské cestě. Jsou tam stovky mužů.“

„Mužů Noční hlídky,“ opáčil Bran. „Skládají přísahu, že se nebudou přidávat na ničí stranu ve válkách a jakýchkoli sporech.“

„Ano,“ řekl Jojen, „ale jediný člověk ochotný porušit svou přísahu by stačil k tomu, aby tě prodal železným mužům nebo Bastardovi z Hrůzova. A nemůžeme si být jisti ani tím, že by nás Hlídka nechala projít. Mohli by se rozhodnout, že nás zadrží nebo pošlou zpátky.“

„Jenže můj otec byl přítel Noční hlídky a můj strýc je prvním průzkumníkem. Možná dokonce ví, kde žije ta tříoká vrána. A v Černém hradu je taky Jon.“ Bran doufal, že Jona znovu uvidí, a jejich strýce taky. Poslední černí bratři, co navštívili Zimohrad, tvrdili, že Benjen Stark zmizel na průzkumné výpravě za Zdí, ale teď už určitě našel cestu zpátky. „Vsadil bych se, že Černá hlídka nám dokonce dá koně,“ pokračoval.

„Ticho.“ Jojen si zastínil oči rukou a zahleděl se do dáli směrem k zapadajícímu slunci. „Podívejte. Něco tam je…, myslím, že jezdec. Vidíte ho?“

Bran si taky zastínil oči, ale musel je ještě přimhouřit. Zpočátku neviděl nic, dokud ho nějaký pohyb nepřiměl stočit zrak stranou. Nejdřív si myslel, že by to mohl být Léto, ale nebyl. Člověk na koni. Byl příliš daleko, než aby šlo rozpoznat cokoli jiného.

„Hodor?“ Hodor si také přiložil dlaň nad oči, jenže se díval špatným směrem. „Hodor?“

„Nijak nespěchá,“ poznamenala Meera, „ale zdá se, že má namířeno do vesnice.“

„Raději bychom měli zajít dovnitř, než nás uvidí,“ navrhl Jojen.

„Léto je někde v blízkosti vesnice,“ namítl Bran.

„Léto bude v pořádku,“ ujistila ho Meera. „Je to jen člověk na unaveném koni.“

Když sestupovali do nižšího podlaží, do kamene udeřilo prvních pár velkých kapek. Měli to dobře načasované - o chvíli později se již rozpršelo pořádně. Dokonce i přes silné stěny slyšeli, jak déšť bičuje hladinu jezera. V houstnoucím šeru seděli na podlaze v prázdné kulaté místnosti. Z balkonu obráceného severním směrem byl výhled na opuštěnou vesnici, Meera přelezla po břiše ven, aby se podívala přes jezero a přesvědčila se, co se stalo s jezdcem. „Schoval se v ruinách hostince,“ řekla jim, když se vrátila. „Vypadá to, jako by si tam rozdělával oheň.“

„Kéž bychom i my měli oheň,“ řekl Bran roztouženě. „Je mi zima. Viděl jsem dole pod schody nějaký rozbitý nábytek. Hodor by ho mohl rozsekat a ohřáli bychom se.“

Hodorovi se ten nápad taky líbil. „Hodor,“ řekl s nadějí v hlase.

Jojen zavrtěl hlavou. „Oheň znamená kouř. Kouř z téhle věže by byl vidět zdaleka.“ „Kdyby tam byl někdo, kdo by ho mohl vidět,“ namítla jeho sestra.

„Ve vesnici je člověk.“

„Jeden člověk.“

„Jeden člověk stačí k tomu, aby zradil Brana jeho nepřátelům, pokud je to zlý člověk. Stále máme polovinu kachny od včerejška. Měli bychom se najíst a odpočinout si. Až přijde ráno, ten člověk se vydá na cestu, a my to uděláme taky.“

Jojen si prosadil svou, tak jako ostatně vždycky. Meera rozdělila kachnu na čtyři díly. Ulovila ji předchozího dne, když se pták pokoušel vzlétnout z bažin, kde ho Meera vyplašila. Studená nebyla tak chutná, jako když byla horká a křehká rovnou z rožně, ale aspoň se zasytili. Bran a Meera se podělili o prsíčka, zatímco Jojen snědl stehno. Hodor spolykal křídlo a horní stehýnko, po celou dobu přitom mumlal: „Hodor,“ a olizoval si mastnotu z prstů po každém soustu. Byla řada na Branovi, aby vyprávěl příběh, a tak jim pověděl o jiném Brandonu Starkovi, zvaném Brandon Loďař, který vyplul za Moře zapadajícího slunce.

Než skončili s kachnou a příběhem, smrákalo se a stále padal déšť. Bran si říkal, jak daleko asi Léto odběhl a zda chytil nějakou zvěř.

Věž plnilo šedavé přítmí pozvolna se měnící v černou tmu. Hodor začal být nepokojný a nějaký čas chodil sem a tam, obcházel kolem zdí a při každém okruhu se zastavil, aby pohlédl na latrínu, jako by vždycky zapomněl, co tam je. Jojen stál u severního balkonu, ukrytý ve stínech vyhlížel ven do noci a deště. Někde na severu proťal oblohu klikatý blesk, na okamžik osvětlil vnitřek místnosti. Hodor vyskočil a ustrašeně zakvílel. Bran počítal do osmi, čekal na zahřmění. Když přišlo, Hodor poplašeně vykřikl: „Hodor!“

Doufám, že Léto není taky tak vystrašený, pomyslel si Bran. Psi v zimohradském psinci vždycky během bouří žalostně vyli strachy. Měl bych se po něm jít podívat, uklidnit ho…

Znovu se zablesklo a tentokrát se zahřmění ozvalo už po šesti. „Hodor!“ vykřikl Hodor znovu. „HODOR! HODOR!“ Popadl svůj meč, jako by chtěl s bouří bojovat.

„Buď zticha, Hodore,“ napomenul ho Jojen. „Brane, pověz mu, aby nekřičel. Mohla bys mu vzít ten meč, Meero?“ „Pokusím se o to.“

„Hodore, pššt,“ konejšil ho Bran. „Buď zticha. Už žádné další hloupé hodorování. Sedni si,“

„Hodor?“ Dal svůj meč Meeře docela poslušně, ale jeho tvář byla dál zmatenou maskou.

Jojen se otočil zpátky do tmy a všichni slyšeli, jak zatajil dech. „Co je?“ zeptala se Meera.

„Ve vesnici jsou lidé.“

„Ten člověk, co jsme ho viděli už předtím?“

„Jiní lidé. Ozbrojení. Viděl jsem sekeru, a taky oštěpy.“ Nikdy předtím Jojen nepřipomínal tak hodně pouhého chlapce, kterým ve skutečnosti byl. „Viděl jsem je, když se zablesklo. Pohybují se pod stromy.“

„Kolik jich je?“

„Mnoho a ještě víc. Tak moc, že se nedají spočítat.“

„Na koních?“

„Ne.“

„Hodor.“ Hodor zněl vystrašeně. „Hodor. Hodor.“

Bran se také cítil trochu vyděšeně, třebaže to na sobě nechtěl dát před Meerou znát. „Co když přijdou sem?“

„Nepřijdou.“ Posadila se k němu na zem. „Proč by sem chodili?“

„Kvůli přístřeší,“ odpověděl Jojen vážným hlasem. „Pokud bouře nepřejde. Meero, mohla bys sejít dolů a zatarasit dveře?“

„Nedokázala jsem je dokonce ani zavřít. Dřevo je příliš pokroucené. Přes ty železné brány se sem stejně nedostanou.“

„Mohli by. Co když vylomí zámek nebo panty? Nebo vylezou nahoru vražednou dírou, tak jako my.“

Oblohu proťal blesk a Hodor zasténal. Pak se přes jezero převalil třesk hromobití. „HODOR!“ zařval, připlácl si dlaně k uším a potácel se dokola tmou. „HODOR! HODOR! HODOR!“

„NE!“ okřikl ho Bran. „UŽ ŽÁDNÉ HODOROVÁNÍ!“

Nebylo to k ničemu. „HÓÓÓÓDOR!“ sténal Hodor. Meera se snažila chytit ho za ruku a uklidnit ho, jenže byl příliš silný. Odmrštil ji stranou pouhým pokrčením ramen. „HÓÓÓÓÓÓ-DÓÓÓÓÓÓÓR!“ naříkal pacholek, když blesk opět osvětlil oblohu, a pak už křičel dokonce i Jojen, volal na Brana a Meera, aby ho umlčeli. „Buď zticha!“ vykřikl Bran uječeným vystrašeným hlasem a natáhl se po Hodorově noze, když se pacholek řítil kolem, natáhl se, natáhl…

Hodor se zapotácel a zavřel ústa. Pomalu zavrtěl hlavou ze strany na stranu, klesl na podlahu a posadil se tam se zkříženýma nohama. Když zarachotil hrom, zdálo se, jako by ho vůbec neslyšel. Všichni čtyři seděli v temné věži, sotva se odvažovali dýchat.

„Brane, cos to udělal?“ zašeptala Meera.

„Nic.“ Bran zavrtěl hlavou. „Já nevím.“ Jenže to věděl. Natáhl jsem se k němu, stejným způsobem, jako se natahuju k Létovi. Na půl zabušení srdce byl Hodorem. Vyděsilo ho to.

„Za jezerem se něco děje,“ řekl Jojen. „Zdálo se mi, že jsem viděl muže, jak ukazuje k věži.“

Nebudu se bát. Byl princem ze Zimohradu, synem Eddarda Starka, téměř dospělým mužem a navíc měničem, ne nějakým malým klukem jako Rickon. Léto by se nebál. „Nejspíš to budou nějací Umberové,“ řekl. „Nebo by to mohli být Knottové nebo Norreyové či Flintové, co sešli dolů z hor, nebo možná dokonce bratři Černé hlídky. Měli na sobě černé plašte, Jojene?“

„V noci jsou všechny pláště černé, Tvoje Výsosti. A zablesknutí přišlo a odešlo příliš rychle, než abych mohl říct, co měli na sobě.“

„Kdyby to byli černí bratři, přijeli by na koních, ne?“ ozvala se Meera.

„Na tom nezáleží,“ řekl Bran sebejistě. „Nemohou se sem dostat, i kdyby chtěli. Pokud nemají člun nebo nevědí o hrázní cestě.“

„Hrázní cesta!“ Meera pocuchala Branovi vlasy a políbila ho na čelo. „Náš drahý princ! Má pravdu, Jojene, oni o té cestě určitě nevědí. A i kdyby věděli, nemohou po ní přejít na ostrov ve tmě a v dešti.“

„Jenže noc skončí. Jestli tu zůstanou do rána…“ Jojen nechal zbytek nevyřčený. Po chvíli řekl: „Přikládají do ohně, který rozdělal první muž.“ Oblohu proťala další klikatice blesku, věž zalilo světlo a na okamžik je všechny vykreslilo ve tmě. Hodor se kolébal dozadu a dopředu, pobrukoval si cosi beze slov.

Bran v tom kratičkém jasném okamžiku vycítil Létův strach. Zavřel dvě oči a otevřel třetí a jeho chlapecká kůže z něj sklouzla jako plášť. Opustil věž za sebou…

… a ocitl se venku v dešti, s břichem plným jeleního masa, skrčený v křoví, zatímco obloha nad ním pukala a burácela. Pach hnijících jablek a mokrých listů téměř přehlušil pach člověka, ale přesto ho cítil. Slyšel cinknutí a zašoupání tvrdé kůže, viděl muže pohybující se pod stromy. Kolem prošel člověk s holí v ruce, přes hlavu měl přetaženou kůži, která ho činila slepým a hluchým. Vlk ho zeširoka obešel za odkapávajícím hložím a pod holými větvemi jabloně. Slyšel je, jak spolu hovoří, a pak pod pachy deště, listí a koně ucítil ostrý pach strachu…

JON

Země byla poseta borovým jehličím a navátým listím, kobercem ze zeleni a hnědi stále vlhkým po nedávných deštích. Šustil pod jejich chodidly. Všude kolem se tyčily rozložité holé duby, vysoké strážní stromy a shluky rovných borovic. Na kopci před nimi stála další kulatá věž, prastará a opuštěná, obrostlá hustým zeleným mechem plazícím se vzhůru po jejích stěnách až téměř na vrchol. „Kdo tuhle věc postavil, celou z kamene?“ zajímala se Ygritte. „Nějaký král?“

„Ne. Jenom lidé, co tu kdysi žili.“

„Co se s nimi stalo?“

„Zemřeli nebo odešli.“ Brandonův dar byl obděláván po tisíce let, ale s tím, jak mužů Noční hlídky ubývalo, bylo stále méně rukou k tomu, aby oraly pole, staraly se o včely a vysazovaly sady, a tak si pro sebe v průběhu věků pozvolna zabírala mnohá z polí a síní nemilosrdná divočina. V Novém daru byly vesnice a pevnosti, jejichž daně, odváděné ve zboží a práci, pomáhaly krmit a šatit černé bratry. Jenže ty už také z velké části zmizely.

„Byli to blázni, když opustili takový hrad,“ řekla Ygritte.

„Je to jen kamenná věž. Kdysi tu žil nějaký malý pán se svou rodinou a pár věrnými. Když přišli nájezdníci, zapálil světlo na střeše, aby o nich věděli široko daleko. Zimohrad má věže třikrát tak vysoké.“

Tvářila se, jako by si to všechno jen vymýšlel. „Jak mohli lidé postavit tak vysokou věc, když neměli obry, aby jim pomáhali zvedat kameny do výše?“

Brandon Stavitel podle legend použil obry, aby mu pomohli postavit Zimohrad, ale o tom Jon nechtěl hovořit. „Člověk dokáže postavit mnohem vyšší stavby než tohle. Ve Starém městě mají věž, která je vyšší než Zeď.“ Poznal na ní, že mu nevěří. Kéž bych jí tak mohl ukázat Zimohrad…, darovat jí květinu z prosklených zahrad, pojíst s ní ve velké síni a ukázat jí kamenné krále na jejich trůnech. Mohli bychom se koupat v horkých jezírkách a milovat se pod stromem srdce, kde by nad námi drželi stráž staří bohové.

Ten sen byl sladký…, jenže Zimohrad nikdy nebude jeho, aby jí ho mohl ukázat. Patřil jeho bratrovi, Králi severu. On byl Sníh, ne Stark. Bastard, křivopřísežník a převlékač plášťů…

„Snad bychom se sem mohli vrátit a zůstat tady žít,“ řekla. „Líbilo by se ti to, Jone Sněhu? Potom?“

Potom. To slovo bylo jako zásah oštěpem. Po válce. Po dobytí. Poté co divocí zdolají Zeď…

Jeho lord otec kdysi hovořil o tom, že by bylo záhodno jmenovat nové lordy a poslat je do opuštěných pevností v Novém daru, kde by tvořili, tak jako za starých časů, štít proti divokým. Ten plán by vyžadoval, aby se Hlídka vzdala velké části Daru, ale jeho strýc Benjen věřil, že lord velitel by se pro něj dal získat, pokud by noví lordové odváděli daně Černému hradu místo Zimohradu. „Jenže to je sen vhodný pro jaro,“ řekl tehdy lord Eddard. „S přicházející zimou nenaláká lidi na sever dokonce ani příslib půdy.“

Kdyby zima přišla a odešla rychleji a hned po ní následovalo jaro, možná by mě byli vybrali, abych obýval jednu z těchto věží ve jménu svého otce. Lord Eddard byl však mrtvý, jeho bratr Benjen ztracený; štít, o kterém společné snili, nebude nikdy ukován.

„Tato země patří Hlídce,“ řekl.

Její chřípí se rozšířilo. „Vždyť tu nikdo nežije.“

„Vaši nájezdníci je vyhnali.“

„V tom případě to byli zbabělci. Jestli o tu zemi stáli, měli tu zůstat a bojovat.“

„Možná už byli z toho věčného bojování unavení. Unavení z toho, jak museli každý večer zatarasit dveře svých příbytků a nespat kvůli strachu, zda je Chřestivá košile nebo někdo jako on nevyrazí a neodnese pryč jejich manželky. Unavení z toho, jak jim stále kradli úrodu a majetek, které možná měli. Bylo snadnější odstěhovat se pryč, z dosahu nájezdníků.“ Jenže kdyby měla padnout Zeď, v dosahu nájezdníků by se rázem ocitl celý sever.

„Ty nevíš nic, Jone Sněhu. Unášejí se dcery, ne manželky. To vy jste ti, co kradou. Ukradli jste celý svět a postavili jste Zeď, abyste za ní mohli držet ve vyhnanství svobodný lid.“

„To že jsme udělali?“ Někdy Jon zapomínal, jak je divoká, ale ona mu to vždycky záhy připomněla. „Jak k tomu došlo?“

„Bohové stvořili zemi pro všechny lidi, aby se o ni podělili. Jenže když přišli králové se svými korunami a ocelovými meči, tvrdili, že je všechno jejich. To jsou moje stromy, říkali, nemůžeš z nich jíst jablka. Můj potok, nemůžeš tady rybařit. Můj les, v něm nesmíš lovit. Moje půda, moje voda, můj hrad, moje dcera, hezky ruce pryč od nich, nebo ti je useknu, ale možná kdyby sis přede mnou poslušně klekl, nechal bych tě přičichnout. Vy nám říkáte zloději, jenže zloděj musí aspoň být chytrý, šikovný a rychlý. Klekač musí jen pokleknout.“

„Harma a Pytel kostí rozhodně nejezdí za Zeď pro ryby a jablka. Ti kradou meče, sekery, koření, hedvábí a kožešiny. Seberou každou minci, prsten a drahocenný pohár, který najdou, sudy s vínem v létě a sudy s naloženým hovězím v zimě a ženy berou v kteroukoli roční dobu a unášejí je za Zeď.“

„No a co, že to dělají? Já bych se raději nechala ukrást silným mužem, než aby mě můj vlastní otec dal nějakému slabochovi.“

„To říkáš teď, ale jak to můžeš vědět? Co kdyby si tě ukradl někdo, koho bys nenáviděla?“

„Aby mě ukradl, musel by být rychlý, vynalézavý a statečný, a jeho synové by taky byli silní a chytří. Proč bych měla nenávidět takového muže?“

„Co kdyby se nikdy nemyl a páchl jako medvěd?“

„Tak bych ho shodila do potoka nebo na něj vychrstla vědro vody. Chlapi by stejně neměli vonět po květinách.“

„Co je špatného na květinách?“

„Jsou k ničemu, jen pro včely. Do postele chci jenom tohle!“ Ygritte hmátla po poklopci jeho kalhot. Jon ji chytil za zápěstí. „Co kdyby muž, který by tě ukradl, příliš pil?“ naléhal na ni. „Co kdyby byl brutální nebo krutý?“ Zesílil stisk, aby své otázce dodal důrazu. „Co kdyby byl silnější než ty a bil tě do krve?“

„Podřízla bych mu krk ve spaní. Ty nevíš nic, Jone Sněhu.“ Ygritte se zavlnila jako úhoř a vykroutila se z jeho sevření.

Vím jednu věc. Vím, že jsi divoká až do morku kostí. Někdy bylo snadné zapomenout na to, když se spolu smáli nebo se líbali. Pak ale některý z nich něco řekl nebo udělal a jemu byla náhle připomenuta existence zdi mezi jejich světy.

„Muž může vlastnit ženu anebo může vlastnit nůž,“ řekla mu Ygritte, „ale žádný muž nemůže mít obojí. Tohle se dozvídá každé malé děvče už od své matky.“ Vzdorovitě zvedla bradu a potřásla hustými rezavými vlasy. „A lidé nemohou vlastnit půdu, stejně jako jim nemůže patřit moře nebo obloha. Vy klekači si myslíte, že mohou, ale Mance vám všem ukáže, že je to úplně jinak.“

Znělo to jako statečné vychloubání, ale zvonilo prázdnotou. Jon se ohlédl dozadu, aby se ujistil, že magnar není nikde v doslechu. Errok, Velký vřed a Konopný Dan šli několik yardů za nimi, ale nevěnovali jim pozornost. Velký vřed si jako obvykle stěžoval na svou zadnici. „Ygritte,“ řekl Jon tichým hlasem. „Mance tuhle válku nemůže vyhrát.“

„Může!“ oponovala mu. „Ty nevíš nic, Jone Sněhu. Nikdy jsi neviděl svobodný lid bojovat!“

Divocí bojovali jako rekové nebo jako démoni, podle toho, s kým jste hovořili, ale v konečném důsledku to vždycky znamenalo totéž. Bojují s bezstarostnou odvahou, každý muž pro svou vlastní slávu. „Nepochybuji o tom, že jste všichni velmi stateční, ale když dojde na bitvu, disciplína vždycky převáží nad odvahou. Nakonec bude Mance poražen, tak jako padli všichni králové za Zdí před ním. A až se tak stane, zemřete. Vy všichni.“

Ygritte vypadala tak rozzuřeně, až si pomyslel, že ho uhodí. „,My všichni,“ opravila ho důrazně. „Ty taky. Teď už nejsi vrána, Jone Sněhu. Před Mancem jsem přísahala, že jí nejsi, takže jí raději nebuď.“ Přitiskla ho ke kmeni stromu a políbila ho na rty, bez ohledu na to, že byli zrovna uprostřed jejich neuspořádaného průvodu. Jon slyšel Grigga Kozu, jak ji pobízí. Někdo jiný se zasmál. Proti své vůli jí polibek vrátil. Když se konečně odtrhli od sebe, Ygritte byla celá uzardělá. „Jsi můj,“ zašeptala. „Můj, tak jako jsem já tvoje. A když zemřeme, zemřeme spolu. Všichni lidé musí umřít, Jone Sněhu. Ale nejdřív budeme žít.“

„Ano,“ odpověděl jí zastřeným hlasem. „Nejdřív budeme žít.“

Zasmála se při jeho slovech, ukázala Jonovi křivé zuby, které se naučil mít tolik rád. Divoká až do morku kostí, pomyslel si znovu, s nepříjemným smutným pocitem kdesi hluboko v břiše. Zahýbal prsty pravé ruky a pomyslel si, co by asi Ygritte udělala, kdyby mu viděla až do srdce. Zradila by ho, kdyby se s ní posadil a řekl jí, že je stále synem Neda Starka a mužem Noční hlídky? Doufal, že ne, ale neodvažoval se to riskovat. Příliš mnoho životů záviselo na tom, aby se nějak dostal do Černého hradu dřív, než tam dorazí magnar…, za předpokladu, že dostane šanci uniknout divokým.

Sestoupili po jižní stěně Zdi v Šedé stráži, opuštěné již celých dvě stě let. Část obřích kamenných schodů se před stoletím zhroutila, ale i přesto byl sestup o hodně snazší než náročný výstup. Odtamtud je Styr hnal hluboko na území Daru, aby se vyhnuli pravidelným patrolám Hlídky. Grigg Koza je vedl kolem několika vylidněných vesnic, které v této krajině zůstaly. Stranou od několika rozptýlených kulatých věží čnících jako kamenné prsty k obloze neviděli žádné známky lidské přítomnosti. Ubírali se mezi chladnými vlhkými kopci a větrnými planinami, nikým nepozorováni.

Nesmíš couvnout, ať po tobě budou žádat cokoli, řekl mu Půlruký. Jeď s nimi, jez s nimi, bojuj s nimi, tak dlouho, dokud to bude zapotřebí. Ujel s nimi jíž mnoho lig a pěšky ušel mnoho dalších, podělil se s nimi o jejich chléb a sůl a také o Ygrittiny pokrývky, ale oni mu stále nedůvěřovali, Thennové ho hlídali ostřížím zrakem ve dne v noci, hotoví zabít ho při sebemenším náznaku zrady. Věděl, že se mu nepodaří utéct od nich, a brzy bude příliš pozdě.

Bojuj s nimi, řekl Qhorin předtím, než odevzdal svůj život Dlouhému drápu…, k tomu ale naštěstí dosud nedošlo. Jakmile proleju krev svého bratra, jsem ztracen. To už bych přešel Zeď nadobro a neexistovala by pro mě cesta zpátky.

Po každém dni pochodu si ho magnar zavolal a zamračeně mu kladl úsečné dotazy o Černém hradu, jeho posádce a opevnění. Jon mu lhal všude, kde se odvažoval, a několikrát předstíral nevědomost, ale Grigg Koza a Errok naslouchali taky a dost toho věděli, a tak musel být Jon nanejvýš opatrný. Příliš nehorázná lež by ho prozradila.

Pravda však byla strašlivá. Černý hrad neměl žádné opevnění kromě Zdi samé. Postrádal dokonce i dřevěné palisády nebo hliněné valy. „Hrad“ nebyl ničím víc než nakupeninou věží a bašt, z nichž dvě třetiny byly rozpadlé v ruiny. Co se týkalo jeho posádky, Černý medvěd odvedl dvě stovky mužů na svou výpravu. Vrátili se někteří z nich? To Jon nemohl vědět. Snad čtyři stovky jich zůstaly v hradu, ale většina byli stavitelé nebo majordomové, nikoli průzkumníci.

Thennové byli otrlí válečníci, disciplinovanější než většina jiných divokých; nebylo pochyb o tom, proč je Mance vybral na tuto výpravu. Obránci Černého hradu by zahrnovali slepého mistra Aemona a jeho napolo slepého majordoma Clydase, jednorukého Donala Noye, věčně opilého septona Celladora, Hluchého Dicka Follarda, kuchaře jménem Tříprstý Hobb, starého sera Wyntona Statného, stejně jako Haldera, Žábu, Pypa, Albetta a zbytek chlapců, kteří prošli výcvikem společně s Jonem. A velet jim bude rudolící Bowen Marsh, otylý lord majordomus, který byl jmenován kastelánem hradu během nepřítomnosti lorda Mormonta. Bolestínský Edd někdy říkával Bowenovi „Staré granátové jablko“, což mu sedělo stejně dobře, jako pasovala přezdívka „Starý medvěd“ Mormontovi. „Je to muž, kterého bys chtěl mít vedle sebe, když je v poli před námi nepřítel,“ říkával Edd svým obvyklým unaveným hlasem. „Spočítá ti je bez chybičky všechny do jednoho. Je to přímo ďábel na počty.“

Pokud magnar přepadne Černý hrad, aniž by jeho posádka předem něco tušila, rozpoutají se krvavá jatka a všichni budou povražděni ve svých postelích dřív, než si uvědomí, že na ně někdo zaútočil. Jon věděl, že je musí varovat, jenže jak? Divocí ho nikdy neposlali shánět píci nebo na lov ani ho nenechali stát na hlídce samotného. A taky měl strach o Ygritte. Nemohl ji vzít s sebou, ale pokud ji opustí, co když ji magnar za jeho zradu potrestá? Dvě srdce, která bijí jako jedno…

Každou noc se spolu dělili o stejné spací kožešiny a Jon usínal s její hlavou položenou na své hrudi a s rudými vlasy šimrajícími ho do brady. Její vůně se stala jeho součástí. Její křivé zuby, obliny jejích ňader, když je vzal do dlaní, chuť jejích úst…, byla to jeho radost i jeho prokletí. Mnohokrát ležel za noci s teplým Ygrittiným tělem vedle sebe a přemýšlel, zda i Eddard Stark prožíval takto rozporuplné pocity ohledně jeho matky, ať už to byl kdokoli, Ygritte nastražila past a Mance Nájezdník mě do ní postrčil.

Každý den strávený mezi divokými mu o tolik znesnadňoval úkol, který měl před sebou… Bude muset přijít na způsob jak ty lidi zradit, a když to udělá, zemřou. Nestál o jejich přátelství ani nechtěl Ygrittinu lásku. A přesto… Thennové hovořili starým jazykem a s Jonem komunikovali zřídkakdy, ale něco jiného to bylo s Jarlovými jezdci, muži, kteří vylezli na Zeď. Jon se s nimi začal seznamovat i proti své vůlí - s vyzáblým zamlklým Errokem a družným Griggem Kozou, s chlapci Quortem a Bodgerem, s provazníkem Konopným Danem. Nejhorší to bylo s Delem, mladíkem s protáhlým koňským obličejem, blízkým Jonovu věku, jenž mluvil zasněně o divoké dívce, kterou měl v úmyslu ukrást si pro sebe. „Je šťastná, jako tvoje Ygritte, políbená ohněm.“

Jon se musel kousat do jazyka. Nechtěl vědět nic o Delově děvčeti ani o Bodgerově matce, o místě u moře, odkud přišel Henk Přilba, či o tom, jak Grigg touží navštívit zelené lidi na Ostrově tváří, nebo o tom, jak jakýsi los zahnal Prstoprsta na strom. Nechtěl slyšet nic o vředu na zadnici Velkého vředa, o tom, kolik toho Kamenné prsty dokážou vypít, nebo o tom, jak Quorta jeho malý bratříček prosil, aby s Jarlem nikam nejezdil. Quortovi nemohlo být víc než čtrnáct, třebaže si již pro sebe ukradl ženu a brzy se měl stát otcem. „Možná se narodí na nějakém hradě,“ naparoval se chlapec. „Narodí se na hradě jako velký pán.“ Velmi na něho zapůsobily „hrady“, které viděli cestou, čímž myslel pozorovací věže.

Jon si říkal, kde je asi teď Duch. Vrátil se do Černého hradu, nebo běhá s nějakou vlčí smečkou po lesích? Vůbec zlovlka necítil, dokonce ani ve snech. Měl z toho pocit, jako by z něj byla část odříznuta, i když spala Ygritte vedle něho, připadal si osaměle. Nechtěl zemřít sám. Toho odpoledne začaly stromy kolem nich řídnout. Ubírali se na východ, přes mírně zvlněné planiny. Kolem rostla po pás vysoká tráva a trsy plané pšenice se něžně vlnily v náhlých poryvech větru, ale po většinu dne bylo teplo a jasno. Nedlouho před západem slunce se však začaly nad západním obzorem kupit zlověstně vyhlížející mraky. Brzy pohltily oranžové slunce a Lenn předpovídal, že přijde zlá bouře. Jeho matka byla lesní čarodějka, a tak se všichni nájezdníci shodli v tom, že má dar předvídat počasí. „Blízko odsud je prázdná vesnice,“ řekl Grigg Koza magnarovi. „Dvě tři míle. Mohli bychom se tam schovat.“ Styr bez váhání souhlasil.

Než přišli na místo, bylo již hodně po setmění a bouře propukla naplno. Vesnice se prostírala vedle jezera a byla již tak dlouho opuštěná, že se většina domů zřítila. Dokonce i malá dřevěná hospoda, která kdysi musela být vítaným pohledem pro poutníky, tam stála napolo zborcená a bez střechy. Tady stěží najdeme přístřeší, pomyslel si Jon zachmuřeně. Kdykoli se zablesklo, viděl kulatou kamennou věž vyčnívající z ostrova na jezeře, ale bez člunů se k ní neměli jak dostat.

Errok a Del se vydali kupředu, aby prozkoumali ruiny, ale Del se téměř vzápětí vrátil, Styr zastavil kolonu a poslal tucet svých Thennů s oštěpy v rukou dopředu. A Jon to už viděl taky: záři ohně malující dočervena komín bývalého hostince. Nejsme sami. V jeho nitru se jako had začal svíjet strach. Uslyšel zaržání koně a pak výkřiky. Jeď s nimi, jez s nimi, bojuj s nimi, řekl Qhorin.

Jenže už bylo po boji. „Je tam jen jeden,“ hlásil Errok, když se vrátil nazpět. „Stařec s koněm.“

Magnar vykřikl příkazy ve starém jazyce a dvacítka jeho mužů se roztáhla do kruhu kolem vesnice, zatímco další se vydali pátrat mezi domy, aby se ujistili, zda se nikdo jiný neskrývá mezi plevelem a zborceným zdivem. Ostatní se natěsnali do hospody bez střechy, strkali jeden do druhého, aby se dostali co nejblíž ke krbu. Zlámané větve, které tam starý muž pálil, vydávaly spíš kouř než teplo, ale jakékoli teplo bylo v tak divokou deštivou noc vítáno. Dva z Thennů srazili muže k zemi a prohrabávali se jeho věcmi. Další držel jeho koně, zatímco tři rabovali jeho sedlové vaky. Jon od nich odešel. Pod patou mu puklo shnilé jablko. Styr ho zabije. Tohle magnar ujasnil už v Šedé stráži: jacíkoli klekači, které potkají, budou okamžitě usmrceni, aby si zajistili, že nikdo neupozorní Noční hlídku. Jeď s nimi, jez s nimi, bojuj s nimi. Znamená to, že tam musí stát němý a bezmocný, když budou podřezávat krk nějakému starci?

Blízko okraje vesnice narazil Jon na jednoho ze strážných, které rozestavil Styr. Thenn zavrčel něco ve starém jazyce a ukázal svým oštěpem směrem k hostinci. Vrať se zpátky, kam patříš, hádal Jon. Jenže kde to je?

Místo k ohni zamířil k vodě, kde objevil téměř suché místečko pod svažující se stěnou domku z proutí a mazaniny, který se již téměř celý zbortil, Ygritte ho našla, jak tam sedí a dívá se přes deštěm bičovanou hladinu jezera. „Já tohle místo znám,“ řekl jí. když se posadila vedle něho. „Ta věž… podívej se na její vrchol, až se příště zableskne, a řekni mi, co vidíš.“

„Tak jo, když chceš,“ řekla, a pak dodala: „Někteří z Thennů říkají, že odtamtud slyšeli zvuky. Prý výkřiky.“

„Hrom.“

„Oni tvrdí, že to byly výkřiky. Možná tam bydlí duchové.“

Pevnost skutečně měla strašidelný vzhled, jak tam tak stála černá na pozadí bouře na svém kamenitém ostrůvku, s deštěm bičujícím hladinu jezera všude kolem. „Mohli bychom se na ni jít podívat,“ navrhl. „Pochybuju, že bychom byli ještě mokřejší, než už jsme.“

„Plavat? V bouři?“ Zasmála se při té představě. „Je to trik, jak ze mě dostat šaty, Jone Sněhu?“

„Copak mám zapotřebí nějaké triky, abys to pro mě udělala?“ zaškádlil ji. „Nebo je to tím, že neumíš plavat?“ Sám byl zdatný plavec, naučil se tomuto umění již jako chlapec ve velkém hradním příkopu na Zimohradu.

Ygritte ho strčila do ramene. „Ty nevíš nic, Jone Sněhu. Já jsem napůl ryba, musím to umět.“

„Napůl ryba, napůl koza, napůl kůň…, je až příliš mnoho půlek, co máš, Ygritte.“ Zavrtěl hlavou. „Ani bychom nemuseli plavat, pokud je tohle místo, které myslím. Mohli bychom tam dojít.“

Odtáhla se od něj a podívala se na něho. „Jít po vodě? Co je to za jižanské kouzlo?“ „Žádné kouz-“ začal, ale v tu chvíli sjel z oblohy velký zášleh blesku a dotkl se hladiny jezera. Následné zahřmění bylo tak hlasité, že Ygritte zalapala po dechu a přikryla si uši dlaněmi.

„Dívala ses?“ zeptal se Jon, když se zvuk odvalil do dáli a noc opět zčernala. „Viděla jsi?“

„Jsou žluté,“ odpověděla. „Tohle jsem měla vidět? Některé z těch kamenů, co stojí úplně nahoře, jsou žluté.“

„Říkáme tomu cimbuří. Jeho zuby byly před dlouhým časem pomalovány zlatě. Je to Královnina koruna.“

Nyní byla věž v jezeře opět černá a její tvar ve tmě stěží viditelný. „Žila tam královna?“

„Královna tam strávila jen jednu noc.“ Ten příběh mu vyprávěla stará chůva, ale mistr Luwin ho z velké části potvrdil. „Alysanne, manželka krále Jaehaeryse Smírce. Říkalo se mu Starý král, protože vládl hodně dlouho, ale když nastoupil na Železný trůn, byl samozřejmě mladý. V těch dnech měl král ve zvyku cestovat po celé říši. Když přijel na Zimohrad, přivedl s sebou svoji královnu, šest draků a polovinu svého dvora. Král měl jisté záležitosti, které potřeboval probrat se svým Strážcem severu, a Alysanne se začala nudit, a tak nasedla na svého draka Stříbrokřídlého a odletěla na sever, aby se podívala na Zeď. Tato vesnice byla jedním z míst, kde se zastavila. Potom zdejší lidé pomalovali vrcholek věže tak, aby vypadal jako zlatá koruna, kterou měla královna na sobě, když strávila noc mezi nimi.“

„Já jsem draka nikdy neviděla.“

„Nikdo ho neviděl. Poslední draci zemřeli před sto lety nebo ještě dřív. Ale toto se stalo dávno předtím.“

„Královna Alysanne říkáš?“

„Dobrá královna Alysanne, jak ji začali zvát později. Jeden z hradů podél Zdi byl také pojmenován po ní. Královnina brána. Před její návštěvou mu říkali Sněhová brána.“

„Když byla tak dobrá, měla tu proklatou Zeď nechat strhnout.“

Ne, pomyslel si. Zeď chrání říši. Před Jinými… a před tebou a taky tvým lidem, moje milá. „Měl jsem jednoho přítele, který snil o dracích, trpaslíka. Řekl mi -“

„JONE SNĚHU!“ Stál nad nimi jeden z Thennů a mračil se na ně. „Magnar chce.“ Jon si říkal, že je to možná stejný muž, který pro něj přišel, když se loučil s Duchem v tu noc, než přelezli Zeď, ale nebyl si tím jistý. Vstal, Ygritte šla s ním, což vždycky přimělo Styra zaškaredit se na ni, ale kdykoli se pokusil poslat ji pryč, připomněla mu, že je svobodná žena, ne klekačka. Přicházela si a odcházela, jak se jí zlíbilo.

Našli magnara stát pod stromem, který prorůstal podlahou jídelny hostince. Jeho zajatec klečel před krbem, obklopený divokými, kteří na něj mířili dřevěnými oštěpy a bronzovými meči. Díval se, jak k němu Jon jde, ale neřekl ani slovo. Déšť stékal dolů po zdech a bušil do posledních listů, které stále držely na větvích, zatímco z ohniště se zvedal hustý vířivý kouř.

„Musí zemřít,“ řekl magnar Styr. „Udělej to, vráno.“

Starý muž neřekl ani slovo, jen pohlédl vzhůru na Jona, který tam stál mezi divokými. V dešti a kouři a pouze v záři ohně nemohl vidět, že je Jon kromě svého pláště z ovčí kůže oděný celý v černém. Nebo mohl?

Jon tasil z pochvy Dlouhý dráp. Déšť omýval ocel a světlo ohně vykreslovalo matnou oranžovou čáru po délce čepele. Tak malý oheň, a bude toho člověka stát život. Vzpomněl si, co řekl Qhorin Půlruký, když spatřili oheň v Křivolakém průsmyku. Oheň znamená tady nahoře život, řekl jim, ale může to být taky smrt. To však bylo vysoko v Mrazoklech, v divočině za Zdí, kde neplatily žádné zákony. Toto byl Dar, chráněný Noční hlídkou a mocí Zimohradu. Člověk by měl mít právo rozdělat si tam oheň, aniž by za to musel zemřít.

„Na co čekáš?“ pobídl ho Styr. „Zabij ho a hned.“

Dokonce ani tehdy zajatec nepromluvil. „Milost,“ mohl říct, nebo: „Ne, prosím, ničím jsem vám neublížil. Mohl říct tisíc věcí nebo mohl plakat nebo se dovolávat svých bohů. Žádná slova by ho však nezachránila. Možná to věděl. A tak držel jazyk za zuby a díval se na Jona s výrazem obvinění a výzvy v očích.

Nesmíš couvnout, ať po tobě budou žádat cokoli. Jeď s nimi, jez s nimi, bojuj s nimi…, jenže tento stařec nekladl žádný odpor. Měl prostě smůlu, to bylo všechno. Kdo to byl, odkud přišel, kam měl v úmyslu dostat se na svém ubohém starém koni…, na ničem z toho v tu chvíli nezáleželo.

Je to starý člověk, řekl si Jon v duchu. Padesát, možná dokonce šedesát. Prožil delší život než většina. Thennové ho zabiji tak či tak, a nic, co bych mohl říct nebo udělat, ho nezachrání. Dlouhý dráp mu v ruce připadal těžší než olovo, příliš těžký, než aby jej dokázal zvednout. Muž na něho dál hleděl, očima velkýma a černýma jako tůně. Spadnu do těch očí a utopím se v nich. Magnar se na něj díval taky, a Jon téměř cítil jeho nedůvěru. Ten muž je mrtvý. Co záleží na tom, že to bude moje ruka, která ho sprovodí ze světa? Postačí jeden sek, rychlý a čistý. Dlouhý dráp byl ukovaný z valyrijské oceli. Jako Led. Jon si vzpomněl na jinou smrt; zběh na kolenou, kutálející se uťatá hlava, jasně rudá krev na sněhu…, meč jeho otce, slova jeho otce, tvář jeho otce…

„Udělej to, Jone Sněhu,“ pobízela ho Ygritte. „Musíš. Dokaž, že nejsi vrána, ale jeden ze svobodných lidí.“

„Mám zabít starce, co jen seděl u ohně?“

„Grell taky seděl u ohně. Toho jsi zabil bez váhání.“ Pohled, kterým jej obdařila, byl tvrdý a nesmlouvavý. „Chtěl jsi zabít taky mě, dokud sis nevšiml, že jsem žena. A navíc jsem spala.“

„To bylo jiné. Byli jste vojáci… na hlídce.“

„Ano, a vy vrány jste nechtěly, aby vás někdo viděl. Jako to teď nechceme my. Je to stejné. Zabij ho.“

Otočil se k muži zády. „Ne.“

Magnar k němu popošel blíž, vysoký, chladný a nebezpečný. „Já říkám ano. A já tady poroučím.“

„Poroučíš Thennům,“ řekl mu Jon, „ne svobodnému lidu.“

„Já tady žádný svobodný lid nevidím. Vidím jen vránu a vráninu ženu.“

„Já nejsem žádná vránina žena!“ Ygritte vytrhla z pochvy svůj nůž. Tři rychlé kroky, popadla hlavu starého muže zezadu za vlasy a rozevřela mu hrdlo od ucha k uchu. Dokonce ani ve smrti muž nevykřikl. „Ty nevíš nic, Jone Sněhu!“ křikla na něho a odhodila zakrvácenou čepel k jeho nohám.

Magnar řekl něco ve starém jazyce. Možná nařizoval Thennům, aby Jona zabili na místě, kde stál, jenže to se už nikdy nedozví. V tu chvíli sjel z oblohy blesk, sžíhající modrobílý zášleh, který se dotkl vrcholu věže na jezeře. Cítili jeho zuřivost a pak přišlo zahřmění, které otřáslo nocí.

Tehdy mezi ně skočila smrt. Zášleh blesku Jona v černé noci oslepil, ale o půl zabušení srdce předtím, než uslyšel výkřik, zahlédl řítící se stín. První Thenn zemřel podobně jako starý muž, a z jeho vyrvaného hrdla se vyřinula horká krev. Pak záře blesku odumřela, tvar se otočil stranou, zavrčel a ve tmě již klesal k zemi další muž. Bylo slyšet klení, výkřiky, nářek bolesti. Jon viděl Velkého vředa, jak se potácí pozpátku a sráží k zemi tři muže za sebou. Duch, pomyslel si v jednom šíleném okamžiku. Duch přeskočil Zeď. Pak přišel další záblesk, který proměnil noc v den a Jon spatřil vlka stojícího na Delově hrudníku, s krví stékající mu z mordy. Šedý. Je šedý.

Společně s hromobitím opět padla na svět kolem temnota. Thennové marně bodali do vzduchu před sebou oštěpy, když vlk bleskurychle vběhl mezi ně. Klisna starého muže se vzepjala na zadních, vyplašená pachem smrti, vykopla kopyty do výše. Jon stále svíral v ruce Dlouhý dráp. V tom okamžiku pochopil, že lepší šanci nikdy nedostane.

Sekl po prvním muži, který se otočil k vlkovi, proklouzl kolem druhého, bodl po třetím. V nastalé vřavě uslyšel někoho zavolat své jméno, ale zda to byla Ygritte, či magnar, to nebyl schopen říci, Thennové snažící se uklidnit koně ho vůbec neviděli. Dlouhý dráp byl v jeho ruce lehký jako pírko. Mávl jím po lýtku jednoho z mužů a ucítil, jak se ocel zakousla až ke kosti. Když divoký padl k zemi, klisna se opět vzepjala, ale Jonovi se nějak podařilo popadnout ji volnou rukou za hřívu a vyšvihnout se na její hřbet. Čísi ruka se mu sevřela kolem kotníku, a tak po ní sekl a spatřil Bodgerovu tvář rozpouštějící se v přílivu krve. Kůň se vzepjal na zadních a vyrazil do tmy. Jedno z jeho kopyt zasáhlo dalšího Thenna do spánku a nocí se rozlehlo hlasité prásk.

A pak už byli na útěku. Jon se nijak nesnažil vést koně pod sebou. Jediné, co mohl dělat, bylo zůstat na něm klidně sedět, zatímco se řítili kupředu blátem, deštěm a hromobitím. Vlhká tráva ho šlehala do tváře a kolem ucha mu zasvištěl oštěp. Jestli ten kůň klopýtne a zlomí si nohu, doběhnou mě a zabijí, pomyslel si, ale staří bohové stáli při něm a kůň neklopýtl. Blesky rozechvívaly černou báň oblohy a hromy se valily nad planinami. Výkřiky pozvolna odumíraly v dálce za ním.

O dlouhé hodiny později déšť ustal, Jon se ocitl sám v moři vysoké černé trávy. Ucítil hlubokou pulzující bolest v pravém stehně. Když se podíval dolů, s překvapením uviděl, že mu z něj trčí šíp. Kdy se to stalo? Popadl tělo šípu a zatáhl za ně, ale jeho hlavice byla zabodnutá hluboko do masa, a když za něj zatáhl, bolest byla nesnesitelná. Pokoušel se rozpomenout na šílenství, které se událo tam v hostinci, ale jediné, co si vybavoval, bylo zvíře, hubené, šedivé a strašlivé. Bylo příliš velké, než aby to mohl být obyčejný vlk. Tedy zlovlk. Musel to být zlovlk. Nikdy neviděl, aby se zvíře pohybovalo tak rychle. Jako šedý vítr… Že by se Robb vrátil na sever?

Jon zavrtěl hlavou. Neměl na to odpověď. Bylo tak obtížné přemýšlet… o vlkovi, o starém muži, o Ygritte, o čemkoli…

Neohrabaně sklouzl z klisnina hřbetu. Zraněná noha se pod ním zkroutila a musel spolknout výkřik bolesti. Tohle bude agónie. Šíp však musel ven, a nic dobrého nevzejde z toho, že to bude odkládat. Sevřel šíp kolem opeření, zhluboka se nadechl a začal na něj tlačit. Zasténal, pak zaklel. Bolelo to tak strašlivě, že musel přestat. Krvácím jako zabité prase, pomyslel si, ale neexistovalo nic, co by s tím mohl udělat, dokud šíp nebude venku. Zaťal zuby a zkusil to znovu… a brzy přestal, celý rozechvělý. Ještě jednou. Tentokrát vykřikl, ale když skončil, hrot šípu vyčníval přední stranou stehna. Odstrčil stranou zakrvácenou látku kamaší, odlomil opeření, znovu šíp uchopil, zaťal zuby a pomalu ho protahoval svalem. Jak ho dostal skrz, aniž omdlel, to netušil.

Potom ležel na zemi, svíral svůj úlovek v hrsti a tiše krvácel, příliš zesláblý, než aby se dokázal pohnout. Po chvíli si uvědomil, že pokud se nepřinutí rozhýbat se, vykrvácí na místě. Doplazil se k mělkému potoku, ze kterého pila klisna, omyl si stehno v chladné vodě a těsně je ovázal pruhem plátna utrženého ze svého pláště. Taky umyl šíp a pozorně si ho prohlédl. Bylo jeho opeření šedivé, nebo bílé? Ygritte opeřovala své šípy světle šedými husími pery. Vystřelila po mně, když jsem prchal? Jon ji z toho nemohl vinit. Říkal si, zda mířila na něho, nebo na koně. Kdyby šla k zemi klisna, byl by odsouzený k záhubě. „Ještě štěstí, že se šípu připletla do cesty moje noha.“

Chvíli odpočíval, aby nechal koně napást. Klisna naštěstí neodešla příliš daleko. Se zraněnou nohou by ji nikdy nechytil. Jediné, co mohl udělat, bylo vstát a nemotorně se vyšplhat na její hřbet. Jak jsem na ní mohl předtím jet tak rychle, bez sedla a třmenů, s mečem v ruce? To byla další otázka, na kterou neznal odpověď.

V dálce tiše rachotil hrom, ale mraky nad jeho hlavou se již trhaly. Jon pátral po obloze, dokud nespatřil ledového draka, pak otočil klisnu na sever, směrem ke Zdi a Černému hradu. Když zabodl paty do slabin koně starého muže, osten bolesti, který mu projel stehenním svalem, ho donutil přivřít oči. Jedu domů, říkal si. Jenže pokud tomu tak bylo, proč se uvnitř cítil tak prázdný?

Jel až do svítání, a hvězdy na něj shlížely z nebe jako oči.

DAENERYS

Dothračtí průzkumníci jí podrobně vylíčili celou situaci, ale Dany se chtěla o všem přesvědčit na vlastní oči. Ser Jorah Mormont jel po jejím boku, provázel ji březovým lesíkem a vzhůru do příkrého svahu pískovcového pahorku. „Už je to jen kousek,“ upozornil ji na hřebeni.

Dany přitáhla klisně uzdu a pohlédla do dáli, kde se napříč přes cestu roztahovala yunkajská armáda. Bělovous ji už dávno naučil, jak nejlépe odhadnout počet nepřátel. „Pět tisíc,“ prohlásila po chvíli.

„Také bych řekl,“ přitakal ser Jorah. „Ti na křídlech jsou žoldáci. Jízdní kopiníci a lukostřelci, vyzbrojení taktéž meči a sekerami pro boj zblízka. Na levém křídle Druzí synové, na pravém Bouřovrány. Obojí mají po pěti stech mužích. Vidíš jejich korouhve?“ Yunkajská harpyje svírala v pařátech bič a železný obojek místo kusu řetězu. Žoldnéřům však plápolaly nad hlavami kromě praporců měst, jimž sloužili, také jejich vlastní korouhve: na pravé straně čtyři vrány mezi dvěma překříženými blesky, na levé zlomený meč. „Yunkajci tvoří střed,“ poukázala Dany. Jejich důstojníci byli na dálku navlas podobní astaporským - měli vysoké naleštěné přilbice a pláště pošité blyštivými měděnými destičkami. „Ti, v jejichž čele stojí, to jsou otroci?“

„Většinou. Ovšem ani zdaleka se nemohou rovnat Neposkvrněným. Yunkai je známé tím, že v něm připravují postelové otroky, ne válečníky.“

„Co myslíš? Jsme schopni porazit tuhle armádu?“

„Snadno,“ přikývl ser Jorah.

„Ovšem nikoli bez krveprolití.“ Hojnost krve vsákla do cihel Astaporu toho dne, kdy město padlo, třebaže jen málo jí patřilo Dany nebo jejím bojovníkům. „Mohli bychom tuhle bitvu vyhrát, avšak cena za dobytí města by byla příliš vysoká.“

„Takové už je riziko, khaleesi. Astapor byl samolibý a zranitelný. Yunkai bylo předem varováno.“

Dany chvíli přemýšlela. Otrokářská armáda vypadala ve srovnání s její vlastní malá, jenže žoldnéři byli na koních. Až příliš dlouho jezdila s Dothraky, aby měla zdravý respekt vůči tomu, co dokáže napáchat jízda v bitvě proti obyčejným pěšákům. Neposkvrnění by dokázali jejich útok odrazit, ale moji svobodní lidé budou povražděni. „Otrokáři rádi mluví,“ řekla. „Dej jim doručit vzkaz, že bych s nimi chtěla dnes večer hovořit ve svém altánu. A pozvi také kapitány žoldáckých spolků. Ovšem ne společně. Bouřovrány v pravé poledne, Druhé syny o dvě hodiny později.“

„Jak si přeješ,“ řekl ser Jorah. „Jenže když nepřijdou -“

„Přijdou. Umírají zvědavostí spatřit moje draky a vyslechnout si, co jim mám co povědět, a ti chytří to jistě budou považovat za šanci odhadnout moji sílu.“ Otočila stříbrnou klisnu. „Budu je očekávat ve svém altánu.“

Břidlicově šedá obloha a svěží vítr provázely Dany na cestě zpátky k její armádě. Hluboký příkop, který se měl táhnout kolem celého tábora, byl již z poloviny vykopaný a les byl plný Neposkvrněných osekávajících větve březových stromů a vyrábějících z nich kůly s ostrými hroty. Eunuchové nemohli spát v neopevněném táboře, či na tom alespoň trval Šedý červ. Byl tam s nimi a dohlížel na práci. Dany na chvíli zastavila, aby s ním prohodila pár slov. „Yunkai si opásalo bedra do bitvy.“

„To je dobře, Tvoje Výsosti. Tito jedni lační po krvi.“

Když nařídila Neposkvrněným, aby si mezi sebou vybrali své důstojníky, v převážné většině se shodli v tom, že nejvyšší hodnost by měl zastávat právě Šedý červ. Dany pověřila sera Joraha, aby ho vzdělal ve velitelském umění, a exilový rytíř se vyjádřil v tom smyslu, že doposud byl mladý eunuch tvrdý, ale příjemný, neúnavný; prý se rychle učí a je naprosto nepolevující v pozornosti vůči detailům.

„Moudří páni nám poslali vstříc armádu otroků.“

„V Yunkai se otrok učí sedmi druhům vzdechů a šestnácti polohám rozkoše, Tvoje Výsosti. Neposkvrnění se učí, jak bojovat se třemi oštěpy najednou. Tvůj Šedý červ doufá, že ti to bude moci ukázat.“

Jednou z prvních věcí, které Dany udělala po pádu Astaporu, bylo to, že zrušila zvyk dávat Neposkvrněným každý den jiná jména. Většina z těch, co se narodili jako svobodní, se vrátila ke svým rodným jménům - či alespoň ti, kteří si je stále pamatovali. Jiní sami sebe pojmenovali po hrdinech nebo bozích a někteří si dali jména zbraní, drahých kamenů, ba dokonce květin, což mělo za následek nemálo vojáků se jmény, která zněla Danyiným uším přinejmenším podivně. Šedý červ zůstal Šedým červem, když se ho otázala proč, odpověděl: „Je to moje šťastné jméno. To, se kterým se tento jeden narodil, bylo proklaté. Bylo to jméno, které měl, když ho vzali do otroctví. Ale Šedý červ je jméno, které si tento jeden vytáhl v den, kdy mu Dany za bouře zrozená darovala svobodu.“

„Pokud dojde k bitvě, nechť Šedý červ prokáže nejenom svoji chrabrost, ale také moudrost,“ řekla mu Dany. „Ušetřte všechny otroky, kteří se otočí na útěk nebo odhodí zbraně. Čím méně jich zabijete, tím více se jich pak bude moci přidat k nám.“

„Tento jeden na to bude pamatovat.“

„Já vím, že bude. Dostav se v poledne do mého altánu. Chci tě tam mít s mými dalšími důstojníky, až budu jednat s žoldáckými kapitány.“ Dany pobídla stříbrnou a zamířila do tábora.

V táboře Neposkvrněných byly stany rozestavěny do pravidelných řad, s jejím vlastním vysokým zlatým altánem uprostřed. Za tímto táborem se rozkládal ještě jeden, pětkrát tak velký, neuspořádaný a chaotický, bez příkopů, bez stanů, bez mužů na stráži a bez řad koní. Ti, kteří měli koně nebo muly, spali vedle nich, protože se obávali, aby jim je někdo neukradl. Mezi hordami žen, dětí a starců se volně pohybovali kozy, ovce a napolo vyhladovělí psi. Dany zanechala Astapor v rukou rady bývalých otroků, jíž předsedali léčitel, učenec a kněz. Všechno to podle ní byli moudří muži a spravedliví. Přesto daly desítky tisíc bývalých otroků přednost tomu, že ji následovaly do Yunkai, místo aby zůstaly v Astaporu. Dala jsem jim město, ale většina jich byla příliš vystrašená, než aby si je vzali.

Tato nesourodá armáda svobodného lidu co do počtu o hodně převyšovala její vlastní, ale byla jí spíš na obtíž než ku prospěchu. Snad jen jeden ze stovky měl osla, velblouda nebo vola; většina z nich nesla zbraně ukořistěné z nějaké otrokářské zbrojnice, ale jen jeden z deseti byl v bojeschopném stavu a žádný z nich nebyl k boji vycvičený. Krajinu, kterou procházeli, vyjídali dočista, jako kobylky v sandálech. Přesto Dany nedokázala přimět sama sebe, aby je opustila, jak na ni naléhali ser Jorah a její pokrevní jezdci. Řekla jsem jim, že jsou svobodní. Nemohu jim říct, že nemají svobodu připojit se ke mně. Pohlédla na kouř stoupající z jejich varných ohňů a potlačila povzdech. Možná sice měla ty nejlepší pěšáky na světě, ale zároveň s nimi měla i ty nejhorší.

Arstan Bělovous stál venku před vchodem do jejího altánu, zatímco Silný Belwas seděl se zkříženýma nohama v trávě poblíž a lovil z mísy fíky. Povinnost střežit ji padla za pochodu na jejich bedra. Jhogo, Aggo a Rakharo byli nejenom jejími pokrevními jezdci, ale každý z nich byl také její ko, a právě teď je potřebovala spíš k tomu, aby veleli jejím Dothrakům, než aby byli jejími tělesnými strážci. Její khalasar byl nepočetný, něco málo přes třicet válečníků na koních, a většinou to byli chlapci bez copů a věkem ohnutí staří muži. Přesto byli jedinou jízdní silou, kterou měla, a Dany se neodvažovala vyjet do bitvy bez nich. Neposkvrnění sice možná byli těmi nejlepšími pěšáky na světě, jak tvrdil ser Jorah, jenže ona potřebovala také průzkumníky a zvědy.

„Yunkai dostane svou válku,“ řekla Dany Bělovousovi uvnitř altánu. Irri a Jhiqui pokryly podlahu koberci, zatímco Missandei zapálila tyčinku, aby provoněla prašný vzduch. Drogon a Rhaegal spali na hromadě polštářů, vzájemně ovinutí, ale Viserion se uhnízdil na okraji prázdné koupací kádě. „Missandei, jakým jazykem tihle Yunkajci hovoří, valyrijštinou?“

„Ano, Tvoje Výsosti,“ odpovědělo dítě. „Odlišným dialektem než v Astaporu, a přesto dostatečně podobným, abys mu porozuměla. Otrokáři zvou sami sebe Moudrými pány.”

„Moudrými?“ Dany se posadila se zkříženýma nohama na polštář a Viserion rozprostřel bílozlatá křídla a snesl se k ní. „Uvidíme, jak moudří budou,“ řekla a poškrábala draka na šupinaté hlavě vzadu za růžky.

Ser Jorah Mormont se vrátil o hodinu později, provázen třemi kapitány Bouřovran. Na naleštěných přilbách měli černá vraní pera a tvrdili, že jsou si všichni rovni co do hodnosti a autority. Dany si je prohlížela, zatímco Irri a Jhiqui nalévaly víno. Prendahl na Ghezn byl robustní Ghiskarec s širokým obličejem a tmavými vlasy mírně prokvetlými šedí; Salloru Holohlavému se přes bledou qartheenskou líci táhla dlouhá zaoblená jizva a Daario Naharis hýřil barvami dokonce i na Tyrošana. Vous měl rozčesaný do tří hrotů a obarvený namodro, do stejného odstínu, jaký měly jeho oči a vlnité vlasy, které mu spadaly na límec; zpod límce a rukávů se mu vylévala pěna myrské krajky v barvě másla, kabátec měl pošitý mosaznými medailony ve tvaru narcisů a vzhůru po kožených škorních sahajících až na stehna mu šplhaly bohaté zlaté ornamenty. Za opaskem z pozlacených prstenců měl zastrčené rukavice z jemné žluté usně a nehty na rukou měl nalakovány modře.

Byl to však Prendahl na Ghezn, kdo za žoldnéře nakonec hovořil. „Učinila bys dobře, kdybys tu svou chátru odvedla jinam,“ spustil. „Astaporu ses zmocnila zradou, ale Yunkai tak snadno nepadne.“

„Pět stovek vašich Bouřovran proti deseti tisícům mých Neposkvrněných,“ řekla Dany. „Jsem ještě mladá dívka a nerozumím způsobům válčení, avšak tento poměr sil mi připadá prapodivný.“

„Bouřovrány nestojí v poli samy,“ namítl Prendahl.

„Bouřovrány vůbec nestojí. Letí, a to při prvním náznaku hromu. Možná byste měli uletět už teď. Slyšela jsem, že žoldnéři jsou notoricky známí svou neloajálností. Jaké dobro vám to prokáže, když sami zůstanete věrní, zatímco Druzí synové přeběhnou na mou stranu?“

„To se nikdy nestane,“ trval na svém Prendahl, nepřesvědčen. „A i kdyby k tomu došlo, nic se nezmění. Druzí synové nejsou sami o sobě ničím. My bojujeme po boku statečných mužů z Yunkai.“

„Bojujete vedle postelových otroků vyzbrojených oštěpy.“ Když otočila hlavu, dva zvonečky v jejím copu tiše zacinkaly. „Jakmile dojde k bitvě, už nebudeš moci žádat o milost. Avšak připoj se ke mně ihned a budeš si moci ponechat zlato, které ti zaplatilo Yunkai, a kromě toho si ještě zabrat podíl z kořisti, s tím, že mnohem větší odměna by tě očekávala později, až usednu na trůn ve svém království. Bojuj za Moudré pány a tvou odměnou bude smrt. Myslíš si snad, že Yunkajci otevřou brány svého města, až vás budou moji Neposkvrnění vraždit pod jejich hradbami?“

„Ženo, hýkáš jako osel a tvoje řeči jsou planými žvásty.“

„Ženo?“ Zasmála se. „Mělo to od tebe být míněno jako urážka? Vyťala bych ti políček, kdybych tě ovšem považovala za muže.“ Dany se střetla s jeho pohledem. „Jsem Daenerys za bouře zrozená z rodu Targaryenů, Nespálená, Matka draků, khaleesi pro Drogovy jezdce a královna Sedmi království Západozemí.“

„Jediné, čím jsi,“ opáčil Prendahl na Ghezn, „je koňácká děvka. Až tě porazíme, spářím tě se svým hřebcem.“

Silný Belwas tasil pří jeho slovech svůj arakh. „Silný Belwas hodí jeho ošklivý jazyk k nohám své malé královny.“

„Ne, Belwasi. Zaručila jsem se, že se těm mužům nic nestane.“ Usmála se. „Povězte mi jedno - jsou Bouřovrány otroci, nebo svobodní lidé?“

„Jsme bratrstvo svobodných mužů,“ prohlásil Sallor.

„Dobrá.“ Dany vstala. „Vraťte se ke svým bratřím a povězte jim, co jsem vám řekla. Možná že někteří z nich lační spíš po zlatě a slávě než po smrti. Vaši odpověď budu chtít znát zítra.“

Kapitáni Bouřovran vstali jako jeden muž. „Naše odpověď je ne,“ řekl Prendahl na Ghenz. Jeho druhové ho následovali ze stanu…, ale Daario Naharis se na odchodu ohlédl a pokývl jí hlavou v zdvořilém pozdravu.

O dvě hodiny později se dostavil velitel Druhých synů, a přišel sám. Ukázalo se, že je to vysoký Braavosan se světle zelenýma očima a rozježeným rudozlatým vousem, který mu splýval až téměř k pasu. Jmenoval se Mero, ale říkal si Titánův bastard.

Mero jedním lokem vyprázdnil svůj vinný pohár, otřel si ústa hřbetem ruky a pohlédl na Dany. „Mám takový dojem, že jsem v jednom domě rozkoše u nás doma ošoustal tvoje dvojče. Nebo jsi to byla ty?“

„Myslím, že ne. Nepochybuji o tom, že muže takové velkoleposti bych si pamatovala.“

„Přesně tak. Není na světě ženy, která by kdy zapomněla na Titánova bastarda.“ Braavosan natáhl ruku s prázdnou číší směrem k Jhiqui. „Co bys řekla tomu, kdyby sis sundala šaty a šla se mi posadit na klín? Když mě uspokojíš, možná přejdu s Druhými syny na tvoji stranu.“

„Když přejdeš se svými Druhými syny na moji stranu, možná tě nedám vykleštit.“

Velký muž se dal do smíchu. „Děvčátko, jistá žena se jednou pokoušela vykleštit mě zuby. Ona je teď bez zubů, zato můj meč je dlouhý a silný jako vždycky. Mám ho vyndat a ukázat ti ho?“

„Není třeba. Až ti ho moji eunuchové uříznou, budu si ho moci prohlížet, jak dlouho budu chtít.“ Dany se napila vína. „Pravda je taková, že jsem ještě mladá dívka, neznalá způsobů válčení. Vysvětli mi prosím, jak máš v úmyslu porazit deset tisíc Neposkvrněných se svými pěti stovkami mužů. Přestože jsem nezkušená, tyto počty mi připadají nanejvýš podivné.“

„Druzí synové už čelili větší přesile a vyhráli.”

„Druzí synové už čelili větší přesile a dali se na útěk. V Qohoru, kde si svoje pozice ubránily tři tisíce Neposkvrněných. Nebo to snad popíráš?“

„To bylo před mnoha a ještě více lety, předtím než Druhé syny vedl Titánův bastard.“

„Takže to z tebe čerpají svou odvahu?“ Dany se otočila k seru Jorahovi. „Jakmile začne bitva, zabte ho jako prvního.“

Exilový rytíř se usmál. „S radostí, Tvoje Výsosti.“

Dany se obrátila zpátky k Měroví. „Také byste se samozřejmě mohli dát znovu na útěk. My vám bránit nebudeme. Poberte svoje yunkajské zlato a běžte.“

„Kdybys někdy viděla Titána z Braavosu, ty jedno bláznivé děvče, věděla bys, že nemá ocas, který by stáhl mezi nohy a utíkal.“

„Pak tedy zůstaň a bojuj za mne.”

„Stálo by za to bojovat za tebe, to je pravda,“ řekl Braavosan, „a já bych tě rád nechal políbit svůj meč, kdybych mohl. Jenže jsem vzal yunkajský peníz a zavázal se svatým slovem.“

„Peníze lze vrátit,“ namítla. „Já ti zaplatím stejně dobře a ještě víc. Je mnoho dalších měst, která chci dobýt, a půl světa odsud na mne čeká celé království. Služ mi věrně, a Druzí synové už nikdy nebudou muset hledat nikoho, kdo by si je najal.“

Braavosan se zatahal za hustý rezavý vous. „Stejně tolik a ještě víc, a kromě toho možná polibek? Nebo víc než pouhý polibek? Pro muže tak velkolepého, jako jsem já?“

„Možná.“

„Myslím, že chuť tvého jazyka se mi bude líbit.“

Dany vycítila hněv čišící ze sera Joraha. Mému černému medvědovi se tyhle řeči o líbání nelíbí. „Přemýšlej o tom, co jsem ti dnes řekla. Mohl bys mi zítra doručit svou odpověď?“

„Mohl.“ Titánův bastard se zasmál. „A mohl bych dostat džbán toho dobrého vína, který bych odnesl svým kapitánům?“

„Můžeš ho mít celý sud. Je z vinných sklepů Dobrých mistrů z Astaporu a já ho mám plné povozy.“

„Pak mi tedy dej jeden vůz. Jako závdavek dobré odměny, která nás u tebe čeká.“

„Máš velkou žízeň.“

„Já jsem celý velký. Také mám mnoho bratrů. Titánův bastard nikdy nepije sám, khaleesi.”

„Dostaneš celý povoz, když mí slíbíš, že ho vypiješ na moje zdraví.“

„Slibuju!“ zaburácel. „A slibuju a slibuju. Třikrát ti připijeme na zdraví a zítra ráno při slunce východu ti doručíme svou odpověď.“

Když ale Mero odešel, Arstan Bělovous řekl: „Tenhleten má špatnou pověst, dokonce i v Západozemí. Nenech se zmýlit jeho chováním, Tvoje Výsosti. Dnes v noci ti třikrát připije na zdraví a zítra tě s radostí znásilní.“

„Tentokrát má starý muž výjimečně pravdu,“ přitakal ser Jorah. „Druzí synové jsou starý spolek, a rozhodně jim nechybí odvaha, ale pod Merovým velením se z nich stala téměř stejně zlá chátra, jako jsou Chrabří kumpáni. Ten muž představuje nebezpečí pro svoje druhy, stejně jako pro svoje nepřátele. Proto jsi ho taky nalezla zde v poli. Žádné ze Svobodných měst by si ho už nikdy nenajalo.“

„Mně nejde o jeho pověst, ale o pět stovek jeho vojáků. Co Bouřovrány, myslíš, že je zde nějaká naděje?“

„Ne,“ odpověděl ser Jorah bez okolků. „Ten Prendahl je krví Ghiskarec. Pravděpodobně měl v Astaporu nějaké příbuzné.“

„Škoda. Nu, možná ale přece jen nebudeme muset bojovat. Počkejme a vyslechněme si, co nám řeknou Yunkajci.“

Vyslanci z Yunkai se dostavili, když slunce začalo zapadat; padesát mužů na nádherných vraných koních a jeden na velkém bílém velbloudu. Přilbice měli dvakrát tak vysoké jako hlavy, aby se jim nepomačkaly bizarní spirály, věže a jiné tvary, do kterých měli vyčesané naolejované vlasy pod nimi. Lněné sukénky a tuniky měli nabarvené do odstínu hutné žluti a jejich pláště byly pošité měděnými destičkami.

Muž na bílém velbloudu se jmenoval Grazdan mo Eraz. Byl štíhlý a pevně stavěný, měl zářivě bílý úsměv, stejný, jakým se holedbal Kraznys, než mu Drogon sežehl tvář dočerna. Vlasy měl vyčesané do tvaru rohu jednorožce, který mu vyrůstal z čela a jeho tokar byl olemovaný zlatou myrskou krajkou. „Prastaré a vznešené je Yunkai, královna měst,“ řekl, když ho Dany přivítala ve svém altánu. „Naše hradby jsou mocné, naše šlechta hrdá a ohnivá, náš lid beze strachu. V žilách nám proudí krev prastarého Ghisu, jehož impérium bylo staré, když Valyrie byla ještě vřeštícím nemluvnětem. Moudře činíš, když se chceš posadit a pohovořit si, khaleesi. Zjistíš, že naše město se nedobývá snadno.“

„To je dobře. Moji Neposkvrnění uvítají trochu toho válčení.“ Pohlédla na Šedého červa, který přikývl na souhlas.

Grazdan netečně pokrčil rameny. „Pokud je to krev, po čem prahneš, pak ať teče. Bylo mi řečeno, že jsi svým eunuchům darovala svobodu. Svoboda znamená pro Neposkvrněné asi tolik jako klobouk pro tresku.“ Usmál se na Šedého červa, ale eunuch jako by byl vytesaný z kamene. „Ti, co přežijí, budou znovu zotročeni a využiti k tomu, aby opětovně uchvátili Astapor z rukou lůzy. A nepochybuj o tom, že bychom mohli učinit otrokyni i z tebe. V Lysu a Tyroši jsou domy rozkoše, kde budou muži platit tučné sumy, aby se mohli vyspat s poslední Targaryenkou.”

„Ráda slyším, že víš, kdo jsem,“ řekla Dany mírným hlasem.

„Honosím se znalostí hloupého divošského západu.“ Grazdan rozpřáhl ruce ve smířlivém gestu. „Avšak pročpak bychom spolu měli rozmlouvat tak nevlídně? Je sice pravda, že ses v Astaporu dopustila masakru, ale my v Yunkai umíme odpouštět. Tvoje věc se nás netýká, Tvoje Výsosti. Proč bys mrhala svou armádou pod našimi mocnými hradbami, když budeš potřebovat každého muže, co máš, aby sis pro sebe mohla opětovně zabrat trůn svého otce v dalekém Západozemí? Yunkai ti v tomto snažení přeje jen dobré. A abychom prokázali pravdivost našich úmyslů, přinesl jsem ti dar.“ Zatleskal a dva z mužů jeho doprovodu popošli kupředu, v rukou těžkou cedrovou truhlici opásanou obručemi z bronzu a zlata. Postavili ji Dany k nohám. „Padesát tisíc zlatých marek,“ řekl Grazdan uhlazeně. „Jsou tvoje na znamení přátelství Moudrých pánů z Yunkai. Zlato nabízené svobodně je zajisté lepší než plundr koupený krví, nemyslíš? A tak ti říkám, Daenerys Targaryen, vezmi si tuto truhlici a odejdi.“

Dany otevřela víko truhlice nožkou obutou v trepce. Byla plná zlatých mincí, přesně jak vyslanec řekl. Nabrala jich plnou hrst a nechala si je propadat mezi prsty. Zářivě lesklé mince se převracely ve vzduchu a padaly; většina jich byla nově vyražená, se stupňovitou pyramidou na jedné straně a harpyjí Ghisu na druhé. „Moc hezké. Říkám si, kolik takových truhlic najdu, až se zmocním vašeho města?“

Uchechtl se. „Žádnou, protože něco takového se ti nikdy nepodaří.“

„Já pro tebe mám taky dar.“ S prásknutím truhlici zavřela. „Tři dny. Ráno třetího dne vyšlete z bran města svoje otroky. Všechny do jednoho. Každému muži, ženě a dítěti dáte zbraň a tolik jídla, oblečení, peněz a věcí, kolik unese. Budou si je moci svobodně vybrat z majetku svého pána, jako platbu za léta služby. Až odejdou všichni otroci, otevřete brány a dovolíte mým Neposkvrněným vstoupit do města a prohledat je, aby se ujistili, že nikdo nezůstal v otroctví, když to uděláte, Yunkai nebude vypáleno ani vydrancováno a nikomu z vašich lidí se nic nestane. Moudří páni budou mít mír, po kterém touží, a ukáže se, že jsou vskutku moudří. Co mi na to řekneš?“

„Mohu říct jen to, že jsi šílená.”

„Já že jsem šílená?“ Dany pokrčila rameny a řekla: „Drakarys.“

Draci odpověděli. Rhaegal zasyčel a vydechl kouř, Viserion natáhl krk a chňapl a Drogon vyplivl vířící rudočerný plamen, který se dotkl nařasené látky Grazdanova tokaru. Hedvábí v okamžení vzplanulo. Vyslanec ve spěchu zakopl o truhlici a zlaté mince se vysypaly na koberec. Grazdan nadával a mlátil kolem sebe rukama, dokud po něm Bělovous nevychrstl džbán vody, aby uhasil plameny. „Přísahala jsi, že zaručíš mou bezpečnost!“ vřískal yunkajský vyslanec.

„To všichni Yunkajci takhle vyvádějí kvůli sežehnutému tokaru? Koupím ti nový…, když mi do tří dnů pošlete vaše otroky. Jinak ti Drogon dá vřelejší políbení.“ Nakrčila nos. „Pokálel ses. Vezmi si svoje zlato a jdi. Postarej se o to, aby si Moudří páni vyslechli můj vzkaz.“

Grazdan mo Eraz na ni namířil prst. „Své arogance budeš ještě litovat, děvko. Tyhle malé ještěrky ti bezpečí nezajistí, to ti zaručuju. Jestli se jen přiblíží na ligu od města, zaplníme vzduch šípy. Myslíš, že je tak těžké zabít draka?“

„Těžší než zabít otroka. Tři dny, Grazdane. Vyřiď jim to. Na konci třetího dne budu v Yunkai, ať už otevřete brány nebo ne.“

Než Yunkajci odjeli z jejího tábora, snesla se na svět tma. Vypadalo to na nevlídnou noc: bez měsíce, bez hvězd, s chladným vlhkým větrem vanoucím od západu. Nádherně černá noc, pomyslela si Dany. Všude kolem hořely ohně, malé oranžové hvězdy rozeseté po kopcích a polích. „Sere Jorahu,“ řekla, „svolej moje pokrevní jezdce.“ Uvelebila se na hromadě polštářů, aby na ně počkala, se svými draky kolem sebe, když se dostavili, řekla jim: „Jedna hodina po půlnoci by měla být dostatečně vhodnou dobou.“

„Ano, khaleesi,“ řekl Rakharo. „Dobou vhodnou k čemu?“

„K zahájení útoku.“

Ser Jorah se nechápavě zamračil. „Řekla jsi žoldnéřům -“

„- že chci zítra slyšet jejich odpověď. Neslibovala jsem jim nic ohledně dnešní noci. Bouřovrány se budou dohadovat kvůli mé nabídce. Druzí synové budou opilí vínem, které jsem dala Merovi. A Yunkajci věří, že mají tři dny na rozmyšlenou. Napadneme je pod příkrovem tmy.”

„Budou mít na hlídce zvědy, kteří je na nás upozorní.“

„A ve tmě budou vidět stovky táborových ohňů,“ řekla Dany. „Pokud vůbec něco uvidí.“

„Khaleesi,“ ozval se Jhogo, „já si s jejich hlídkami poradím. Nejsou to jezdci, jen otroci na koních.“

„Přesně tak,“ souhlasila. „Myslím, že bychom měli zaútočit ze tří stran. Šedý červe, tvoji Neposkvrnění je napadnou zprava a zleva, zatímco moji koové povedou dothrackou jízdu na výpad v klínu přes jejich střed. Otročtí pěšáci nikdy neobstojí před Dothraky na koních.“ Usmála se. „Samozřejmě, jsem jenom mladá dívka a vím toho o válčení málo. Co si o tom myslíte, pánové?“

„Já si myslím, že jsi pravá sestra Rhaegara Targaryena,“ řekl ser Jorah s prohnaným poloúsměvem.

„Tak,“ přitakal Arstan Bělovous, „a taky královna.“

Trvalo hodinu, než svou strategii propracovali do detailů. Teď začíná ten nejnebezpečnější čas, pomyslela si Dany, když se její kapitáni vzdálili, aby stanuli v čele svých jednotek. Mohla se jen modlit, aby tma noci skryla jejich přípravy před nepřítelem.

Nedlouho před půlnocí se vylekala, když si cestu kolem Silného Belwase protlačil ser Jorah. „Neposkvrnění chytili jednoho z žoldnéřů, který se pokoušel vplížit do tábora.“

„Zvěd?“ To ji vyděsilo. Pokud chytili jednoho, kolik jim jich možná proklouzlo?

„Tvrdí, že přišel, aby přinesl dary. Je to ten žlutý blázen s modrými vlasy.“

Daario Naharis. „Ten? Vyslechnu ho.“

Když ho k ní exilový rytíř přivedl, v duchu se ptala, zda by se od sebe mohli dva muži víc lišit. Tyrošan byl světlý, tam kde byl ser Jorah snědý; pružný, tam kde byl rytíř statný; okrášlený rozevlátými kadeřemi, tam kde ten druhý již plešatěl, a přesto s hladkou kůží, tam kde byl Mormont zarostlý. Její rytíř se oblékal prostě, zatímco vedle toho druhého by i páv vypadal šedě, třebaže si na tuto návštěvu oblékl přes svůj jasně žlutý šat silný černý plášť. Přes rameno měl přehozený plátěný pytel.

„Khaleesi,“ zvolal. „Přináším ti dary a dobré zprávy. Bouřovrány jsou tvoje.“ Když se usmál, v ústech se mu zaleskl zlatý zub. „A tvůj je též Daario Naharis!“ Dany byla na pochybách. Pokud Tyrošan přišel na zvědy, jeho prohlášení nemuselo být ničím víc než jen zoufalým pokusem zachránit si hlavu. „Co na to říkají Prendahl na Ghezn a Sallor?“

„Málo.“ Daario obrátil pytel a na koberec v jejím altánu se vykutálely hlavy Sallora Holohlavého a Prendahla na Ghezna. „Moje dary pro dračí královnu.“

Viserion přičichl ke krvi prosakující z Prendahlova krku a vyplivl zášleh plamene, který zasáhl mrtvého muže naplno do obličeje, sežehl dočerna a zpuchýřovatěl jeho bezkrevné tváře. Drogon a Rhaegal se při pachu pečeného masa rozhýbali.

„To jsi udělal ty?“ zeptala se Dany, které se při pohledu na uťaté hlavy zvedl žaludek.

„Nikdo jiný.“ Pokud vyvedlo chování jejích draků Daaria Naharise z míry, nedal to na sobě v nejmenším znát. Podle toho, jakou jim věnoval pozornost, to docela dobře mohla být tři koťata hrající si s myší.

„Proč?“

„Protože jsi tak krásná.“ Ruce měl velké a silné a v jeho tvrdých modrých očích a velké skobě nosu bylo něco, co připomínalo divokost a vášeň úchvatného dravého ptáka. „Prendahl tolik mluvil, a přitom řekl tak málo.“ Na jeho oděvu bylo navzdory jeho okázalosti patrné, jak často je nošen: sůl vyžrala skvrny na kožené obuvi, lak na nehtech měl oprýskaný, krajkoví bylo znečištěno potem a lem jeho pláště se místy třepil. „A Sallor se dloubal v nose, jako by jeho holubi byli ze zlata!“ Stál tam s rukama zkříženýma na zápěstích, s dlaněmi spočívajícími na hruškách svých zbraní - zaobleném dothrackém arakhu na levém boku a myrské dýce na pravém. Měly totožné jílce ve tvaru zlatých žen, nahých a smyslných.

„Umíš s těmi pěknými meči zacházet?“ zeptala se ho Dany.

„Prendahl a Sallor by ti to řekli, kdyby mohli mrtví mluvit. Považuji den za nežitý, pokud jsem v něm nemiloval ženu, nezabil nepřítele a nepojedl chutnou krmi… a dnů, které jsem prožil, je tolik jako hvězd na obloze. Zabíjení je pro mne uměleckým dílem a mnoho akrobatů a ohnivých tanečníků plakalo a prosilo bohy, aby byli jen zpoloviny tak rychlí a ze čtvrtiny tak graciézní jako já. Pověděl bych ti jména všech mužů, které jsem pozabíjel, jenže než bych byl s tím výčtem hotov, tvoji draci by byli velcí jako hrady, hradby Yunkai by se rozdrolily v žlutý prach a zima by přišla a odešla a znovu přišla.“

Dany se zasmála. Chvástání Daaria Naharise se jí líbilo. „Dobrá tedy. Tas svůj meč a odpřísáhni mi věrnost.“

Daariův arakh byl v okamžení venku z pochvy a jeho gesto na znamení podřízenosti bylo stejně okázalé jako všechno ostatní na něm - vzletná úklona, při které dal hlavu až k jejím chodidlům. „Můj meč patří tobě. Můj život patří tobě. Moje láska patří tobě. Moje krev, moje tělo, moje písně, to všechno nyní vlastníš. Budu žít a zemřu na tvůj rozkaz, krásná královno.“

„Pak tedy žij,“ řekla Dany, „a bojuj za mne dnes v noci.“

„To by nebylo moudré, moje královno.“ Ser Jorah si Daaria změřil chladným, tvrdým pohledem. „Ponech ho zde pod dohledem stráží, dokud nebude bitva vybojována a vyhrána.“

Okamžik to zvažovala, pak zavrtěla hlavou. „Pokud nám dá Bouřovrány, pak je překvapení jisté.“

„A pokud tě zradí, výhoda překvapení je ztracena.“

Dany znovu pohlédla na žoldáka. Obdařil ji takovým úsměvem, že se začervenala a odvrátila pohled. „Neudělá to.“

„Jak si tím můžeš být tak jistá?“

Ukázala na kusy zčernalého masa, které polykali její draci, sousto po krvavém soustu. „Tohle bych nazvala důkazem jeho upřímnosti. Daario Naharisi, postarej se o to, aby tvoje Bouřovrány byly připravené napadnout yunkajský týl, jakmile zahájíme útok. Dokážeš se dostat bezpečně zpět?“

„Pokud mne zastaví, řeknu, že jsem byl na výzvědách, ale nic jsem nezjistil.“ Tyrošan vstal a s úklonou se vytratil do noci.

Ser Jorah Mormont se ještě zdržel. „Tvoje Výsosti,“ řekl, až příliš troufale, „to byla chyba. Nic o tom muži nevíme -“

„Víme o něm, že je to velký bojovník.“

„Velký mluvka, chtěla jsi říct.“

„Převede na naši stranu Bouřovrány.“ A má modré oči.

„Pět set prodejných vojáků nejisté loajality.“

„V časech jako tyhle je nejistá jakákoli loajalita,“ připomněla mu. A já budu ještě dvakrát zrazena, jednou pro zlato a jednou pro lásku.

„Daenerys, jsem třikrát tak stár jako ty,“ připomněl jí ser Jorah. „Viděl jsem, jak proradní umějí lidé být. Jen málo je jich hodno důvěry, a Daario Naharis mezi ně nepatří. Dokonce i jeho vous má falešnou barvu.“

To ji rozčililo. „Zatímco ty máš poctivý vous, tohle mi chceš naznačit? Jsi snad jediný muž, kterému bych měla důvěřovat?“

Jeho výraz ztvrdl. „To jsem neřekl.“

„Říkáš to každý den. Pyat Pree byl lhář, Xaro pletichář, Belwas chvastoun, Arstan je úkladný vrah… Myslíš si snad, že jsem nějaká naivní panna, která není schopna slyšet slova za slovy?“

„Tvoje Výsosti -“

Nepustila ho ke slovu. „Jsi mi lepším přítelem než kdokoli jiný, koho jsem kdy znala, lepším bratrem, než mi kdy byl Viserys. Jsi prvním rytířem mé královské gardy, velitelem mé armády, mým nejcennějším rádcem, mou pravou rukou. Ctím tě a respektuji a mám tě v lásce - ale netoužím po tobě, Jorahu Mormonte, a už mne unavuje, jak se snažíš odehnat ode mě každého jiného muže, takže musím pořád spoléhat na tebe a jenom na tebe. K ničemu to nevede a rozhodně mě to nepřiměje milovat tě o něco víc.“

Když Dany se svým výlevem začala, Mormont se červenal, ale než skončila, byl jeho obličej opět bledý. Stál tam nehybný jako kámen. „Když moje královna poroučí,“ řekl stroze a chladně.

Dany byla naopak rozpálená za oba. „Poroučí,“ řekla. „Poroučí. Jdi dohlédnout na svoje Neposkvrněné, sere. Máš před sebou bitvu, kterou je třeba bojovat a vyhrát.“

Když odešel, Dany se vrhla na polštáře vedle svých draků. Neměla v úmyslu být na sera Joraha tak příkrá, ale jeho nekonečné podezírání konečně probudilo draka v ní.

Však on mi odpustí, ujišťovala sama sebe. Jsem jeho královna. Zjistila, že přemýšlí o tom, zda měl pravdu ohledně Daaria. Z ničeho nic se začala cítit velmi osaměle. Mirri Maz Duur ji ujistila, že nikdy neporodí živé dítě. Rod Targaryenů mnou vymře. To ji rozesmutnilo. „Vy musíte být moje děti,“ řekla drakům, „moje tři divoké děti. Arstan říká, že draci žijí déle než lidé, a vy budete žít dál i poté, co já budu mrtvá.“

Drogon svinul krk a chňapl jí po dlani. Měl velmi ostré zuby, ale nikdy jí neporanil kůži, když si s ní takto hrál, Dany se zasmála a komíhala mu krkem dozadu a dopředu, dokud nezařval a nemrskl ocasem jako bičem. Už je zase o něco delší, než byl před nedávném, a zítra bude ještě delší. Rostou teď rychleji, a až budou velcí, budu mít i já křídla. Usazená na drakovi bude moci vést svoje muže do bitvy, tak jak to udělala v Astaporu, ale zatím byli ještě příliš malí, než aby unesli její váhu.

Půlnoc přišla a odešla a v jejím táboře panoval klid. Dany zůstala v altánu se svými služebnými, zatímco Arstan Bělovous a Silný Belwas stáli na stráži. To čekání je nesnesitelné, když musela sedět v táboře, zatímco její bitva byla bojována bez ní, připadala si opět napůl dítětem.

Hodiny se na želvích tlapách pomalu plazily dál. Přestože jí Jhiqui promnula ztvrdlou šíji, byla Dany příliš nepokojná, než aby mohla spát. Missandei se nabídla, že jí zazpívá ukolébavku Mírumilovných lidí, ale Dany zavrtěla hlavou. „Přiveď mi Arstana,“ řekla.

Když se starý muž dostavil, byla schoulená pod kůží z hrakkara, jejíž zatuchlý pach jí připomínal Droga. „Nemohu spát, když pro mne muži umírají,“ řekla. „Pověz mi něco víc o mém bratru Rhaegarovi, jestli můžeš. Líbil se mi ten příběh, který jsi mi vyprávěl na lodi, o tom, jak se rozhodl, že se musí stát válečníkem.“

„Tvoje Výsost je laskavá, že to říká.“

„Viserys tvrdil, že náš bratr vyhrál mnoho turnajů.“

Arstan uctivě sklonil bílou hlavu. „Nepřísluší mi, abych popíral slova Jeho Veličenstva…“

„Ale?“ řekla Dany zostra. „Pověz mi, co máš na srdci. Nařizuji ti to.“

„Statečnost prince Rhaegara byla nesporná, avšak zřídkakdy vjel na kolbiště. Nikdy nemiloval píseň mečů tak jako Robert nebo Jaime Lannister. Bral to jako svou povinnost, jako úkol, který před něho svět postavil. Vykonal jej dobře, protože on dělal všechno dobře. Měl to prostě v povaze. Jenže z toho neměl žádnou radost. Lidé říkali, že mnohem víc než kopí miloval svoji harfu.“

„Na některých turnajích jistě zvítězil,“ řekla Dany zklamaně.

„Když byl mladý, Jeho Výsost jela brilantně na turnaji v Bouřlivém konci, kde porazila lorda Steffona Baratheona, lorda Jasona Mallistera, Rudou zmiji z Dorne a tajemného rytíře, o kterém nakonec vyšlo najevo, že je to nechvalně známý Simon Toyne, velitel psanců z Králolesa. Toho dne zlomil dvanáct kopí proti seru Arthuru Dayneovi.”

„Stal se tehdy šampiónem?“

„Ne, Tvoje Výsosti. Ta čest připadla jinému rytíři Královské gardy, který shodil prince Rhaegara ze sedla v závěrečném klání.“

Dany nechtěla slyšet o tom, jak byl princ Rhaegar shozen ze sedla. „Ale na kterých turnajích můj bratr zvítězil?“

„Tvoje Výsosti.“ Starý muž zaváhal. „On vyhrál ten největší turnaj ze všech.“

„A který to byl?“ dožadovala se Dany.

„Turnaj, který pořádal lord Whent v Harrenově vedle Božího oka v roce falešného jara. Pozoruhodná událost. Kromě klání se tam konala pranice ve starém stylu, kde se mezi sebou utkalo sedm skupin rytířů, stejně jako soutěž v lukostřelbě a vrhání sekery, koňské závody, turnaj zpěváků, herecké představení a mnoho dalších slavností a zábav. Lord Whent byl nejenom bohatý, ale také štědrý. Nadité měšce, které přislíbil odměnou, přilákaly stovky vyzývatelů. Dokonce i tvůj královský otec se dostavil do Harrenova, byť předtím neopustil Rudou baštu mnoho let. Toho turnaje se zúčastnili ti největší lordi a nejmocnější šampióni ze Sedmi království, a princ z Dračího kamene byl mezi nimi tím nejlepším ze všech.“

„To byl přece turnaj, kde korunoval Lyannu Stark královnou lásky a krásy!“ řekla Dany. „Jeho manželka princezna Elia byla taky přítomna, a můj bratr přesto dal korunu tomu Starkovu děvčeti, a později ji ukradl jejímu snoubenci. Jak to mohl udělat? To se k němu ta dornská žena chovala tak špatně?“

„Takovým jako mně nepřísluší říkat, co bylo či nebylo v srdci tvého bratra, Tvoje Výsosti. Princezna Elia byla laskavá a půvabná dáma, třebaže její zdraví bylo vždy poněkud křehké.“

Dany si přitáhla lví kůži těsněji k ramenům. „Viserys jednou říkal, že to všechno byla moje chyba, protože jsem se narodila příliš pozdě.“ Horlivě to popírala, jak si vzpomínala, a zašla až tak daleko, že Viserysovi řekla, že to naopak byla jeho chyba, protože se nenarodil jako děvče. Krutě ji za takovou nestydatost zbil. „Říkal, že kdybych se byla narodila ve vhodnější čas, Rhaegar by se oženil se mnou místo s Eliou a všechno by dopadlo úplně jinak. Kdyby byl Rhaegar šťastný se svou ženou, nikdy by nezatoužil po tom Starkovu děvčeti.“

„Možná máš pravdu, Tvoje Výsosti.“ Bělovous se na okamžik odmlčel. „Jenže si nejsem jistý, zda bylo Rhaegarovi vůbec dáno, aby byl kdy šťasten.“

„Podle tvých slov to byl nenapravitelný morous,“ protestovala Dany.

„Ne morous, to ne, ale… v princi Rhaegarovi ustavičně prodlévala melancholie, pocit…“ Starý muž opět zaváhal.

„Dopověz to,“ naléhala. „Pocit…?“

„… zkázy. Narodil se v žalu, moje královno, a ten stín nad ním visel po všechny jeho dny.“

Viserys hovořil o Rhaegarově narození jen jednou. Možná ho ten příběh příliš rozesmutňoval. „Byl to stín Letohradu, který jej pronásledoval, že ano?“

„Ano. A přesto byl Letohrad místem, které princ nadevše miloval. Čas od času tam přijížděl a společnost mu přitom dělala jen jeho harfa. Dokonce ani rytíři Královské gardy ho na to místo nedoprovázeli. Rád spával ve zbořené síni, pod hvězdami a měsícem, a kdykoli se odtamtud vrátil, přivezl s sebou píseň, když jej člověk slyšel hrát na jeho harfu se stříbrnými strunami a zpívat o soumracích, slzách a skonech králů, nemohl si pomoci, ale cítil, že zpívá o sobě a o těch, které miloval.”

„A co Uchvatitel? Ten taky hrával smutné písně?“

Arstan se uchechtl. „Robert? Robert miloval písně, které ho dokázaly rozesmát, čím košilatější, tím lépe. Zpíval, jen když byl opilý, a pak to bylo určitě něco jako ,Sud piva' nebo ,Čtyřiapadesát beček' nebo ,O medvědovi a krásné' panně'. Robert byl velice -“

Jeden z jejích draků zvedl hlavu a zařval.

„Koně!“ Dany vyskočila, svírajíc lví kůži v rukou. Slyšela, jak Silný Belwas venku něco huláká, a pak další hlasy a zvuky mnoha koní. „Irri, jdi se podívat, kdo…“

Plenta stanu se odhrnula a dovnitř vstoupil ser Jorah Mormont. Byl celý uprášený a potřísněný krví, ale jinak mu nic nebylo. Exilový rytíř před ní poklekl na koleno a řekl: „Tvoje Výsosti, přináším ti vítězství. Bouřovrány převlékly pláště, otroci se rozprchli a Druzí synové byli příliš opilí, než aby mohli bojovat, přesně jak jsi předvídala. Dvě stovky mrtvých, většinou Yunkajci. Jejich otroci odhodili oštěpy a dali se na útěk a jejich žoldnéři se vzdali. Máme několik tisíc zajatců.“

„Naše vlastní ztráty?“

„Tucet. Pokud vůbec.“

Teprve tehdy si povolila úsměv. „Povstaň, můj dobrý, statečný medvěde. Byl zajat Grazdan? Nebo Titánův bastard?“

„Grazdan odjel do Yunkai, aby vyřídil tvoje podmínky.“ Ser Jorah vstal. „Mero uprchl, jakmile si uvědomil, že Bouřovrány přešly na naši stranu. Poslal jsem za ním muže, aby ho chytili. Neměl by uprchnout příliš daleko.“

„Dobře,“ řekla Dany. „Žoldák či otrok, ušetřte ty, kteří mi odpřísáhnou věrnost. Pokud se k nám připojí dostatečné množství Druhých synů, ponechte spolek nedotčený.“

Příštího dne odpochodovali poslední tři ligy do Yunkai. Město bylo postaveno ze žlutých cihel místo z rudých; jinak jako by to byl znovu Astapor se stejnými zvětralými zdmi, vysokými stupňovitými pyramidami a velkou harpyjí usazenou nad bránou. Hradby a věže se hemžily lukostřelci a práčaty. Ser Jorah a Šedý červ rozestavili muže, Irri a Jhiqui vztyčily její altán a Danny se posadila a čekala.

Ráno třetího dne se městská brána otevřela a začala z ní proudit řada otroků. Dany vysedla na svou stříbrnou, aby je pozdravila. Zatímco procházeli kolem ní, malá Missandei jim říkala, že vděčí za svou svobodu Daenerys za bouře zrozené, Nespálené, královně Sedmi království Západozemí a Matce draků.

„Mhysa!“ křikl na ni muž s hnědou kůží. Měl na rameni dítě, malou holčičku, která tenkým dětským hláskem vykřikla stejné slovo. „Mhysa! Mhysa!“

Dany pohlédla na Missandei. „Co to volají?“

„Je to v ghiskarštině. Znamená to ‚matka‘.“

Dany ucítila podivnou lehkost v hrudi. Nikdy neporodím živé dítě, vzpomněla si. Rozechvěle zvedla ruku nad hlavu. Možná se i usmála. Musela, protože muž se zazubil, vykřikl to slovo znovu, a záhy se k jeho křiku přidali další. „Mhysa!“ volali. „Mhysa! MHYSA!“ Všichni se na ni usmívali, natahovali k ní ruce, poklekali před ní. „Maela,“ volali na ni někteří, zatímco jiní jásali „Aelalla“ nebo „Qathei“ nebo „Tato“, ale v jakémkoli to bylo jazyce, stále to znamenalo totéž. Matko. Všichni mne zvou matkou.

Provolávání nabývalo na hlasitosti, šířilo se na všechny strany, sílilo. Zesílilo až natolik, že vyděsilo jejího koně. Klisna začala couvat, pohazovat hlavou a mrskat stříbrným ocasem. Jásot stále sílil, dokud se nezdálo, že rozechvívá žluté zdi Yunkai. Z brány se bez ustání hrnuli další otroci a jak přicházeli, přidávali svoje hlasy k volání. To už k ní běželi, strkali se, zakopávali, chtěli se dotknout její ruky, pohladit hřívu jejího koně, políbit jí chodidlo. Chudáci její pokrevní jezdci nebyli schopni odstrkovat je všechny, a dokonce i Silný Belwas cosi nesouhlasně mručel a vyjeveně se mračil.

Ser Jorah na ni naléhal, aby odjela, ale Dany si vzpomněla na sen, který se jí zdál v Domě Neumírajících. „Oni mi neublíží,“ pověděla mu. „Jsou to moje děti, Jorahu.“ Zasmála se, pobídla patami svého koně a rozjela se k nim, se zvonečky ve vlasech vyzvánějícími o sladkém vítězství. Jela lehkou chůzí, pak klusem, nakonec cvalem a její cop za ní jen vlál. Na svobodu propuštění otroci se před ní dělili. „Matko!“ volali ze stovky hrdel, z tisíce, z deseti tisíců. „Matko!“ zpívali a dotýkali se jejích nohou, když letěla kolem. „Matko, matko, matko!“

ARYA

Arya spatřila obrys velkého kopce tyčícího se v dáli, zlatavého v záři odpoledního slunce, a okamžitě ho poznala. Urazili celou dalekou cestu zpátky až k Nejvyššímu srdci.

Do západu slunce byli na jeho vrcholu a zřídili si tábořiště na místě, kde se jim nemohlo přihodit nic zlého. Arya obešla kruh pařezů prastarých čarostromů, tentokrát s panošem lorda Berika Nedem, a pak spolu stáli na jednom z nich a pozorovali, jak na západním obzoru odumírají poslední zbytky světla. Ze své vyvýšené pozice viděla bouři zuřící na severu - jenže vrchol Nejvyššího srdce se nacházel nad hranicí deště. Nebyl však mimo dosah větru; ten tam fičel v poryvech tak silných, že měla pocit, jako by někdo stál za ní a tahal ji za plášť, když se ale otočila, nikdo tam nebyl.

Duchové, vzpomněla si. Na Nejvyšším srdci straší.

Rozdělali na vrcholu velký oheň a Thoros z Myru se k němu posadil se zkříženýma nohama a dlouho upíral oči do hloubi plamenů, jako by pro něj okolní svět přestal existovat.

„Co to dělá?“ zeptala se Arya Neda.

„Někdy vídá v plamenech věci,“ prozradil jí panoš. „Minulost. Budoucnost. Věci, které se teprve mají stát.“

Arya přimhouřila oči na oheň, aby se přesvědčila, zda tam náhodou nespatří totéž, co vidí v plamenech rudý kněz, ale jen jí z toho začaly slzet oči a netrvalo dlouho a musela odvrátit zrak. Gendry rudého kněze taky pozoroval. „Ty tam opravdu vidíš budoucnost?“ vyhrkl najednou.

Thoros se odvrátil od ohně a povzdechl si. „Ne tady. Ne teď. Ale v některé dny ano. Pán světla mne čas od času obdaří vizí.“

Gendry se tvářil pochybovačně. „Můj mistr říkával, že jsi opilec, podvodník a ten nejhorší kněz, jakého svět kdy viděl.“

„To od něho nebylo zrovna laskavé.“ Thoros se uchechtl. „Sice pravdivé, ale ne laskavé. Co byl zač, ten tvůj mistr? Znal jsem tě, chlapče?“

„Byl jsem učněm u mistra zbrojíře Tobhoa Motta, v Ocelové ulici. Kupoval sis u něho meče.“

„Přesně tak. Účtoval si dvakrát tolik, než zač stály, a pak mi spílal, že je zapaluju.“ Thoros se dal do smíchu. „Tvůj mistr měl pravdu. Nebyl jsem příliš svatý kněz. Narodil jsem se jako nejmladší z osmi dětí, a tak mě můj otec odvedl do Rudého chrámu, jenže to nebyla stezka, kterou bych si pro sebe sám vybral. Odříkával jsem modlitby a recitoval nápěvy, ale také jsem pořádal pravidelné nájezdy do kuchyně a čas od času nalezli v mém loži děvčata. Holky jedny zkažené, nikdy jsem nevěděl, jak se tam ocitly.

Měl jsem však nadání na jazyky. A když jsem se zahleděl do plamenů, tu a tam jsem v nich vídal věci. Přesto jsem pro ně vždycky byl spíš břemenem než přínosem, a tak mě nakonec vypakovali do Králova přístaviště, abych šířil světlo Páně v sedmkrát proklatém Západozemí. Král Aerys tolik miloval oheň, až se zdálo, že by z něj mohl být konvertita. Jenže ouha, jeho pyromanceři znali lepší triky než já.

Král Robert mě však měl rád, když jsem poprvé vjel do pranice s planoucím mečem v ruce, kůň Kevana Lannistera se vzepjal na zadních a vyhodil ho ze sedla a Jeho Veličenstvo se tomu smálo tak nezřízeně, až jsem si myslel, že mu pukne břich.“ Rudý kněz se při té vzpomínce zasmál. „Ačkoli musím uznat, že to skutečně nebyl správný způsob zacházení s mečem, v tom měl tvůj mistr pravdu.“

„Oheň stravuje.“ Z hlasu lorda Berika, který stál za nimi, zaznívalo něco, co Thorose okamžitě umlčelo. „Stravuje, a když je po všem, nezbude nic. Vůbec nic.”

„Beriku. Drahý příteli.“ Kněz se dotkl předloktí bleskurychlého lorda. „Co mi to tu říkáš?“

„Nic, co jsem neřekl už předtím. Šestkrát, Thorosi? Šestkrát je příliš mnoho.“ Prudce se odvrátil a odešel.

Té noci vyl vítr skoro jako vlk a o kus dál na západě byli jacísi opravdoví vlci, kteří ho pilně vyučovali. Notch, Anguy a Merrit z Měsíčního města měli hlídku. Ned, Gendry a mnozí další už spali hlubokým spánkem, když tu Arya spatřila malý bledý tvar plížící se za koňmi, s tenkými bílými vlasy divoce poletujícími za ním, a drobné tělíčko opírající se o sukovitou hůl. Žínka nemohla být víc než tři stopy vysoká. Oči jí svítily ve světle ohně stejně rudě jako svítívaly Jonovu zlovlkovi. Byl to taky duch. Arya se přikradla blíž a poklekla, aby viděla, co se bude dít.

Trpasličí žena se nezvána posadila k ohni. Z psanců tam s ní byli Thoros a Citroš, společně s lordem Berikem. Zamžourala na ně očkama svítícíma jako žhavé uhlíky. „Kněz a Citron mi opět přišli prokázat čest, a s nimi sám Pán mrtvol.”

„Neblahé jméno. Prosil jsem tě, abys je nepoužívala.“

„Ba, prosil jsi. Jenže na tobě lpí čerstvý pach smrti, můj pane.“ V ústech jí zbyl jediný zub. „Dejte mi víno, nebo půjdu. Kosti už mám staré, když dují větry, bolí mě klouby, a tady nahoře dují větry bez ustání.“

„Stříbrný jelen za tvoje sny, moje paní,“ řekl lord Berik s uctivou zdvořilostí. „Další, pokud pro nás máš nějaké zprávy.“

„Na stříbrném jelenu si nepochutnám ani na něm nemůžu jet. Měch vína za moje sny a za moje zprávy políbení od toho velkého halamy ve žlutém plášti.“ Stará žínka se zahihňala. „Ba, a musí to být pěkně vlhký polibek, ať ochutnám kousek z jeho jazyka. Je to už tak dlouho, co mě naposledy někdo líbal. Jeho ústa budou chutnat po citrónech, moje po kostech. Jsem už příliš stará.“

„Tak tak,“ stěžoval si Citroš. „Příliš stará na víno i na polibky. Jediné, co ode mě dostaneš, je výprask plochou meče, babizno.“

„Vlasy mi padají po hrstech a nikdo mě nepolíbil už tisíc roků. Je těžké být tak strašně stará. Nu, v tom případě dostanu alespoň píseň. Píseň od Toma Sedmy za moje noviny.“

„Dostaneš svou píseň,“ ujistil ji lord Berik. Sám jí pak podal vinný měch. Trpasličí žena zhluboka pila, až jí víno stékalo po bradě, když odtrhla měch od úst, otřela si je hřbetem svrasklé ruky a řekla: „Trpké víno za trpké zprávy, co by mohlo být spravedlivější? Král je mrtvý, je to pro vás dost trpké?“

Arye uvízlo srdce v hrudi.

„Který proklatý král je mrtvý, babizno?“ dožadoval se Citroš.

„Ten mokrý. Král krakatic, milostpáni. Zdál se mi sen, že umřel, a on je opravdu mrtvý, železné olihně se teď obracejí proti sobě. Och, a lord Hoster Tully taky umřel, ale to už víte, že ano? V síni králů teď sedí koza, je tam sama a třese se strachy, protože se k ní blíží velký pes.“ Stará žena si znovu zvedla ke rtům měch, zmáčkla ho a zhluboka si lokla vína.

Velký pes. Myslela tím Ohaře? Nebo snad jeho bratra, Horu, která jede? Arya si tím nebyla jistá. Oba nosili stejný znak, tři černé psy na žlutém poli. Polovina mužů, o jejíchž smrt se dennodenně modlila, však sloužila seru Gregoru Cleganovi; Polliver, Dunsen, Sladký Raff, Lechtač. No a pak tu byl ser Gregor sám. Možná je lord Berik pověsí všechny do jednoho.

„Také se mi zdál sen o vlku vyjícím v dešti, ale nikdo neslyšel jeho žal,“ pokračovala trpasličí žena. „Snila jsem o tak strašlivém hlomozu, až jsem si myslela, že se mi z něho rozskočí hlava, bubny, trumpety, píšťaly a výkřiky, ale nejsmutnějším zvukem ze všech byly malé zvonečky. Zdálo se mi o dívce na hostině s purpurovými hady ve vlasech a jedem odkapávajícím jí ze zubů. A později jsem znovu měla sen o té panně, jak zabíjí zuřivého obra v hradu postaveném ze sněhu.“ Prudce otočila hlavu a usmála se skrz šero rovnou na Aryu. „Přede mnou se neschováš, dítě. Pojď ke mně blíž.“

Arye přeběhly po zádech mrazivé prsty. Strach seká hlouběji než meče, připomněla si v duchu. Vstala a opatrně zamířila k ohni, zlehka našlapujíc na bříšcích chodidel, připravená okamžitě utéct.

Trpasličí žena na ni upřela kalné rudé oči. „Vidím tě,“ zašeptala. „Vidím tě, vlčí dítě. Krvavé dítě. Myslela jsem, že to je bleskurychlý lord, kdo je tady cítit smrtí…“ Začala vzlykat a její maličké tělo se roztřáslo. „Jsi krutá, žes přišla na můj kopec, krutá. Přejedla jsem se žalu v Letohradu, ten tvůj mi není zapotřebí. Odejdi odsud, temné srdce. Odejdi!“ Z jejího hlasu zazníval takový strach, že Arya bezděčně o krok couvla. Říkala si, že stará žena je snad šílená. „Nestraš to dítě,“ protestoval Thoros. „Ta ti nemůže ublížit.“

Citroš Citrónový plášť si zvedl prst k zlomenému nosu. „Tím bych si nebyl tak jistý.“

„Odejde zítra za svítání, společně s ostatními,“ ujistil lord Berik žínku. „Odvádíme ji do Řekotočí, k její matce.“

„Ne,“ řekla trpasličí žena. „Neodvádíte. Řekám teď vládne černá ryba. Pokud je to matka, koho chcete, hledejte ji ve Dvojčatech. Protože právě tam se má konat svatba.“ Znovu se zahihňala. „Pohlédni do svých ohňů, růžový knězi, a uvidíš to. Ale ne teď a ne tady, tady neuvidíš nic. Toto místo stále náleží starým bohům…, přežívají tu stejně jako já, scvrklí a slabí, ale pořád ještě ne mrtví. Nemají rádi plameny. Protože dub vzpomíná na žalud, žalud sní o dubu a pařez žije v obou. A pamatují si, že První lidé přišli s ohněm v rukou.“ Vypila zbytek vína na čtyři dlouhá polknutí, odhodila měch a namířila svou hůl na lorda Berika. „A teď si vyberu svou odměnu. Dostanu píseň, kterou jsi mi slíbil.”

A tak šel Citroš probudit Toma Sedmistrunu, který spal o kus dál pod kožešinami, a přivedl ho zívajícího k ohni, s citerou v ruce. „Stejnou písničku jako vždycky?“ zeptal se Tom rozespale.

„Och, ano. Moji Jennyinu píseň. Je snad nějaká lepší?“

A tak zpíval, a trpasličí žena zavřela oči, pomalu se komíhala dozadu a dopředu, tiše si mumlala slova a plakala. Thoros uchopil Aryu pevně za ruku a odtáhl ji stranou. „Nech ji, ať si v pokoji vychutná svou píseň,“ řekl. „Je to to jediné, co jí ještě zbylo.“

Já jí přece nechtěla ublížit, pomyslela si Arya. „Co myslela tím o Dvojčatech? Moje matka je přece v Řekotočí, že ano?“

„Byla.“ Rudý kněz si zamnul místečko pod bradou. „Stařena mluvila o svatbě. Uvidíme. Ať je kdekoli, lord Berik ji nakonec najde.“

Zanedlouho poté se obloha otevřela. Blesky šlehaly, hromobití se s duněním valilo nad krajinou a déšť šlehal zemi v oslepujících clonách. Trpasličí žena zmizela tak náhle, jako se objevila, zatímco psanci rychle nasbírali větve a postavili si provizorní přístřešky. Pršelo celou noc, a když přišlo ráno, Ned, Citroš a Watty Mlynář se probudili s třesavkou. Watty nedokázal pozřít snídani a mladým Nedem lomcovala střídavě horečka a zimnice. Kůži měl na dotek lepkavou potem. Notch řekl lordu Berikovi, že půl dne jízdy na sever od kopce se nachází opuštěná vesnice. A tak se vytáhli zpátky do sedel a pobídli své koně dolů po úbočí velkého kopce.

Déšť nepolevoval. Jeli přes pole a lesy, brodili se přes rozvodněné potoky, kde sahala prudce se valící voda koním až po břicha. Arya si stáhla hluboko do čela kápi svého pláště a co nejvíc se shrbila, promáčená a celá roztřesená, ale odhodlaná vydržet to. Merrit a Mudge brzy začali kýchat stejně zle jako Watty a zdálo se, že chudákovi Nedovi je hůř s každou ujetou milí. „Když mám na hlavě přilbu, déšť buší do oceli a mě z toho bolí hlava,“ stěžoval si. „Jenže když si ji sundám, mám hned mokré vlasy a ty se mi lepí na tvář a lezou mi do pusy.“

„Máš nůž,“ navrhl Gendry. „Když ti vlasy tak ztrpčují život, tak si tu svoji zatracenou hlavu ohol.“

On nemá Neda rád. Arye připadal panoš docela milý. Možná trochu ostýchavý, ale dobrosrdečný. Vždycky slýchala, že Dornové jsou malí a snědí, s černými vlasy a malýma černýma očima, ale Ned měl velké modré oči, tak tmavé, že vypadaly téměř purpurové. A vlasy měl světlé, spíš popel než med.

„Jak dlouho už jsi panošem lorda Berika?“ zeptala se, aby odpoutala jeho mysl od útrap cestování.

„Vzal mě k sobě jako páže, když se zasnoubil s mou tetou.“ Rozkašlal se. „Bylo mi sedm, ale jakmile jsem dovršil deset, povýšil mě na panoše. Jednou jsem získal cenu, když jsem jezdil na kolbišti.“

„Já se nikdy nenaučila souboji s dřevci, ale určitě bych tě dokázala porazit mečem,“ řekla Arya. „Už jsi někoho zabil?“

Zdálo se, že ho svou otázkou vyvedla z míry. „Je mi teprve dvanáct.“

Já zabila kluka, když mi bylo osm, vyhrkla málem, ale pak si to raději rozmyslela. „A byl jsi aspoň v nějaké bitvě?“

„Ano.“ Zdálo se, že na to není příliš hrdý. „U Šaškova brodu, když lord Berik spadl do řeky, vytáhl jsem ho na břeh, aby se neutopil, a pak jsem nad ním stál s mečem v ruce. S nikým jsem ale bojovat nemusel. Trčelo mu z těla zlomené kopí, a tak nás nikdo neobtěžoval, protože si mysleli, že je mrtvý, když jsme se znovu zformovali, Zelený Gergen mi pomohl vytáhnout jeho lordstvo zpátky na koně.“

Arya si dobře pamatovala toho štolbu v Králově přístavišti, kterého zabila. Po něm to byl ten strážný, co mu podřízla krk v Harrenově, a muži sera Amoryho v pevnosti u jezera. Nevěděla, jestli mezi ně může počítat Weeseho a Chiswycka nebo ty, kteří zemřeli kvůli její lasiččí polévce… Najednou ji z ničeho nic přepadl hluboký smutek. „Můj otec se taky jmenoval Ned,“ řekla.

„Já vím. Viděl jsem ho na pobočníkově turnaji. Chtěl jsem jít nahoru a promluvit s ním, ale nenapadlo mě nic, co bych mu řekl.“ Ned se zachvěl pod svým pláštěm, promáčeným kusem vybledlého purpuru. „Tys na tom turnaji byla taky? Viděl jsem tam tvoji sestru. Ser Loras Tyrell jí dal růži.“

„Říkala mi to.“ Připadalo jí, že od té doby uplynula už celá věčnost. „Její přítelkyně Jeyne Poole se tam zamilovala do tvého pána lorda Berika.“

„Je zasnoubený s mou tetou.“ Najednou se zatvářil rozmrzele. „Jenže to bylo předtím. Předtím než…“

… zemřel? pomyslela si, když Nedův hlas odezněl do rozpačitého ticha. Kopyta jejich koní vydávala mlaskavé zvuky, jak zvířata vytahovala nohy z bláta.

„Moje paní?“ řekl Ned po chvíli. „Ty máš bratra nemanželského původu… Jona Sněha?“

„Je u Noční hlídky na Zdi.“ Možná bych se měla vydat raději ke Zdi než do Řekotočí. Jon by se pranic nestaral, koho jsem zabila nebo zda si češu vlasy… Jon vypadá jako já, přestože je nemanželský. Cuchával mi vlasy a říkával mi ‚sestřičko‘. Jona postrádala Arya nejvíc ze všech. Pouhý zvuk jeho jména jí vnášel smutek do duše. „Jak víš o Jonovi?“

„Je to můj kojný bratr.“

„Bratr?“ Arya to nechápala. „Jenže ty jsi přece z Dorne. Jak byste ty a Jon mohli být ze stejné krve?“

„Jsme kojní bratři. Ne pokrevní. Moje paní matka neměla žádné mléko, když jsem byl malý, a tak mne musela kojit Wylla.“

Arya byla v koncích. „Kdo je to Wylla?”

„Kojná matka Jona Sněha. On ti to nikdy neřekl? Sloužila u nás celé roky. Ještě předtím než jsem se narodil.”

„Jon svou matku nikdy nepoznal. Neznal dokonce ani její jméno.“ Arya si Neda změřila ostražitým pohledem. „Ty ji znáš? Opravdu?“ Utahuje si ze mne snad? „Jestli mi lžeš, dám ti facku.“

„Wylla byla moje kojná,“ opakoval vážným hlasem. „Přísahám to na čest mého rodu.“

„Ty jsi z nějakého rodu?“ To bylo hloupé - byl přece panoš, zajisté musel pocházet z nějakého rodu. „Kdo ty vůbec jsi?“

„Moje paní?“ Ned se zatvářil rozpačitě. „Jsem Edrik Dayne, ehm… lord… lord z Hvězdopadu.“

Gendry za nimi zasténal. „Urození pánové a dámy,“ pronesl znechuceně. Arya utrhla plané jablko z větve, pod kterou zrovna projížděla, a hodila je po něm. Odrazilo se od té jeho tupé býčí hlavy. „Au!“ vyjekl. „To bolelo.“ Sáhl si na kůži pod okem. „Co je to za milostpaní, která háže po chudácích lidech pláňata?“

„Je to špatná milostpaní,“ vyhrkla Arya, najednou zkroušená, a otočila se zpátky k Nedovi. „Omlouvám se, nevěděla jsem, kdo jsi. Můj pane.“

„Chyba je na mé straně, moje paní,“ odpověděl zdvořile.

Jon má matku. Wylla, jmenuje se Wylla. Bude si to muset zapamatovat, aby mu to mohla říct, až ho příště uvidí. V duchu se ptala, zda jí stále bude říkat ‚sestřičko‘. Já už přece nejsem malá holka. Bude mi muset říkat nějak jinak. Až přijede do Řekotočí, snad by mohla napsat Jonovi dopis a vylíčit mu v něm, co říkal Ned Dayne. „Byl jednou nějaký Arthur Dayne,“ rozpomněla se najednou. „Ten, co mu říkali Meč jitra.“

„Můj otec byl starší bratr sera Arthura. Lady Ašara byla moje teta. Nikdy jsem ji ale nepoznal. Ještě než jsem se narodil, vrhla se z vrcholu Bledokamenného meče do moře.“

„Proč to udělala?“ zeptala se Arya nechápavě.

Ned se tvářil obezřetně. Možná měl strach, že po něm taky něco hodí. „Tvůj pan otec o ní nikdy nemluvil?“ zeptal se. „O lady Ašaře Dayne z Hvězdopadu?“

„Ne. On ji znal?“

„To bylo ještě předtím, než se stal Robert králem. Potkala tvého otce a jeho sourozence v Harrenově, v roce falešného jara.”

„Ach.“ Arya nevěděla, co jiného na to říct. „Proč ale potom skočila do moře?“

„Měla zlomené srdce.“

Sansa by vzdychala a uronila by slzu nad nešťastnou láskou, ale Arya si jen pomyslela, jak je to hloupé. Nedovi to však říct nemohla, ne když se to týkalo jeho vlastní tety. „On jí je někdo zlomil?“

Zaváhal. „Asi mi nepřísluší…“

„Pověz mi to.“

Podíval se na ni s rozpačitým výrazem ve tváři. „Moje teta Allyria říká, že lady Ašara a tvůj otec se do sebe v Harrenově zamilovali -“

„To není pravda. On přece miloval moji matku.“

„Jsem si jistý, že ji miloval, moje paní, ale -“

„Ona byla jediná, koho kdy miloval.”

„V tom případě zřejmě našel toho svého bastarda pod šípkovým keřem,“ vyhrkl neomaleně Gendry za nimi.

Arya si v tu chvíli přála, aby měla další pláně, které by po něm hodila. „Můj otec byl čestný muž,“ řekla nahněvaně. „A s tebou beztak nikdo nemluvil. Proč se nevrátíš do Kamenného septa a nezvoníš tam na zvoneček pro tu pitomou holku?“

Gendry její slova ignoroval. „Tvůj otec svého bastarda alespoň řádně vychovával. Já dokonce ani neznám jméno svého otce. Vsadil bych se, že to byl nějaký páchnoucí ožrala, stejný jako ti ostatní, co si moje matka tahala domů z pivnice. Kdykoli na mě dostala vztek, říkávala: ‚Kdyby tu byl tvůj táta, zmlátil by tě dokrvava.‘ To je všechno, co o něm vím.“ Odplivl si. „Nu, kdyby tady teď byl, možná bych já zmlátil do krve jeho. Jenže je asi mrtvý, a tvůj otec taky, tak co na tom teď záleží, s kým kdy léhal?“

Arye na tom však záleželo, i když nedokázala říct proč. Ned se jí snažil omluvit, že ji tak rozčilil, ale ona o jeho omluvy nestála. Pobídla svého koně patami a odjela od nich. Anguy Lukostřelec jel o pár yardů před nimi, když ho dostihla, řekla: „Dornové lžou, je to tak?“

„Jsou tím přímo pověstní.“ Lukostřelec se zakřenil. „Oni samozřejmě říkají totéž o nás lidech z blat, takže to vyjde nastejno. Co se stalo? Ned je dobrý chlapec…”

„Je to hloupý lhář.“ Arya sjela z cesty, přeskočila zetlelý kmen a se šploucháním přebrodila potok, ignorujíc volání psanců za sebou. Stejně mi jen chtějí napovídat další lži. Myslela na to, že by se pokusila ujet jim, jenže jich bylo příliš mnoho a na rozdíl od ní znali až moc dobře okolní krajinu. Jaký by mělo smysl utíkat, když by ji stejně zase chytili?

Nakonec za ní přijel Harwin. „Proč to děláš, moje paní? Neměla bys od nás odjíždět. V těchto lesích jsou vlci a ještě horší věci.“

„Já se nebojím,“ odsekla. „Ten kluk Ned říkal, že…“

„Jo, mně to řekl taky. To o lady Ašaře Dayne. Je to starý příběh. Slyšel jsem ho už předtím, na Zimohradu, když jsem nebyl starší, než jsi teď ty.“ Pevně uchopil uzdu jejího koně a otočil ho. „I já pochybuju o tom, že je na tom něco pravdy. Ale i kdyby bylo, co na tom? Když Ned poznal tu dornskou dívku, jeho bratr Brandon byl stále naživu a byl to on, kdo byl zasnouben s lady Catelyn, takže tvůj otec ničím neposkvrnil svou čest. Nic na světě ti nedokáže rozproudit krev tak jako turnaj, a kdo ví? Možná byla tehdy ve stanu za noci pošeptána nějaká slůvka. Slova či polibky, možná i víc, co je na tom špatného? Přišlo jaro, nebo si to alespoň mysleli, a oba byli bez závazků.“

„Jenže ona se pak zabila,“ řekla Arya nejistě. „Ned říkal, že se vrhla z věže do moře.“

„Udělala to,“ připustil Harwin, když ji vedl zpátky k ostatním, „ale já bych se vsadil, že to bylo z žalu. Přišla o svého bratra, Meč jitra.“ Zavrtěl hlavou. „Nech to být, moje paní. Jsou mrtví, všichni. Nech to být… a až přijedeme do Řekotočí, neříkej prosím ani slovo z toho, co ses dozvěděla, své matce.“

Vesnici našli přesně tam, kde měla podle Notchova ujišťování být. Zřídili si útočiště v šedivé kamenné maštali. Zůstala na ní jen polovina střechy, ale i to bylo o půl střechy víc, než mělo jakékoli jiné stavení ve vesnici. „Už to není vesnice, jen černé kamení a staré kosti. „To Lannisterové zabili lidi, co tu žili?“ zeptala se, když pomáhala Anguymu vytírat koně.

„Ne.“ Ukázal. „Podívej se, jak silnou vrstvou mechu jsou porostlé kameny. Nikdo jimi nehýbal už moc dlouho. A tamhle ze zdi vyrůstá strom, vidíš? Tohle místo bylo vypáleno už před mnoha, mnoha lety.”

„Kdo to tedy udělal?“ zajímal se Gendry.

„Hoster Tully.“ Notch byl shrbený hubený šedovlasý muž, narozený v těchto končinách. „Tahle vesnice patřila lordu Goodbrookovi, když Řekotočí odpřísáhlo věrnost Robertovi, lord zůstal věrný králi, a tak se na něj Tully přihnal s ohněm a mečem. Po Trojzubci synové Goodbrooka uzavřeli s Robertem a lordem Hosterem mír, jenže to už jejich mrtvým nebylo nic platné.“

Rozhostilo se ticho. Gendry si Aryu změřil divným pohledem, pak se odvrátil, aby vykartáčoval svého koně. A venku dál padal a padal neúnavný déšť. „Řekl bych, že potřebujeme oheň,“ prohlásil Thoros. „Noc je temná a plná hrůz. A taky mokrá, co? Až příliš mokrá.“

Janek Štístko naštípal suché dříví z jednoho stání, zatímco Notch a Merrit nasbírali slámu na podpal, Thoros sám vykřesal jiskru a Citroš pak rozfukoval plameny svým velkým žlutým pláštěm, dokud nevyšlehly k obloze. Brzy bylo v maštali téměř horko. Thoros se posadil před oheň, zkřížil nohy pod sebe a vpil se očima do plamenů, přesně tak jak to udělal na Nejvyšším srdci. Arya ho pozorně sledovala. Najednou pohnul rty a jí se zdálo, že ho slyšela zamumlat: „Řekotočí.“ Citroš rázoval sem a tam a kašlal, s dlouhým stínem provázejícím ho krok za krokem, zatímco Tom Sedmistruna si stáhl boty a začal si masírovat chodidla. „Asi jsem blázen, že putuju zpátky do Řekotočí,“ stýskal si zpěvák. „Tullyové starému Tomovi nikdy nepřinesli štěstí. Lady Lysa mě poslala na horskou cestu, kde mě měsíční muži obrali o zlato i koně a taky o všechny moje šaty. V Údolí stále žijí rytíři, kteří by mohli vyprávět, jak jsem přišel ke Krvavé bráně s ničím víc, čím bych zakryl svoji nahotu, než jen s citerou. Přinutili mě zazpívat ‚Chlapce ze dne jména‘ a ‚Zbabělého krále‘, a teprve pak mi otevřeli. Jedinou útěchou mi bylo, že tři z nich umřeli smíchy. Od té doby jsem na Orlím hnízdě nebyl a taky bych už nikdy nezazpíval ‚Zbabělého krále‘, ani za všechno zlato Casterlyovy -“

„Lannisterové,“ řekl Thoros. „Řvou rudě a zlatě.“ Vstal a přešel k lordu Berikovi, Citroš a Tom neztráceli čas a připojili se k nim. Arya nebyla schopná rozpoznat, co si povídají, ale zpěvák na ni co chvíli pohlédl, a v jednu chvíli se Citroš tak rozčílil, že bouchl zaťatou pěstí do zdi. Tehdy jí lord Berik pokynul, aby přišla blíž. Byla to ta poslední věc, do které se jí chtělo, ale Harwin jí položil ruku na záda a postrčil ji dopředu. Udělala dva kroky a plna strachu zaváhala. „Můj pane.“ Čekala, aby si poslechla, co jí lord Berik chce říct.

„Pověz jí to,“ nařídil bleskurychlý lord Thorosovi.

Rudý kněz si dřepl na zem vedle ní. „Moje paní.“ řekl. „Pán mi vyjevil pohled na Řekotočí. Ostrov v moři ohně, jak se mi zdálo. Plameny měly podobu skákajících lvů s dlouhými purpurovými drápy. A jak řvali! Moře Lannisterů, moje paní. Řekotočí bude muset brzy odolávat jejich útoku.“

Arya měla pocit, jako by ji někdo uhodil pěstí do břicha. „Ne!“

„Drahé dítě,“ řekl Thoros. „Plameny nelžou. Někdy z nich čtu špatně, protože jsem jen slepý blázen. Ale myslím, že tentokrát ne. Řekotočí již brzy bude obléháno Lannistery.“

„Robb je porazí,“ odsekla Arya vzdorovitě. „Porazí je všechny do jednoho, tak jak to udělal předtím.“

„Tvůj bratr bude zřejmě pryč,“ řekl Thoros. „Tvoje matka taky. Žádného z nich jsem v plamenech neviděl. Ta svatba, o které mluvila stařena, svatba ve Dvojčatech… ona má svůj vlastní způsob, jak se dozvídat věci. Čarostromy jí šeptají do ucha, když spí. Pokud říká, že tvoje matka odcestuje do Dvojčat…“

Arya se otočila k Tomovi a Citrošovi. „Kdybyste mě nebyli chytili, už bych tam byla. Byla bych doma.“

Lord Berik nevěnoval jejímu výlevu pozornost. „Moje paní,“ řekl s unavenou zdvořilostí, „poznala bys bratra svého dědečka podle vzhledu? Sera Bryndena Tullyho, zvaného Černá ryba? Znal by vůbec on tebe?“

Arya zničeně zavrtěla hlavou. Slyšela, jak její matka hovořila o seru Bryndenovi Tullym, ale pokud se s ním snad i někdy setkala, byla tehdy ještě příliš malá, než aby si to pamatovala.

„Malá šance, že by Černá ryba zaplatil dobrou mincí za děvče, které nezná,“ řekl Tom. „Tullyové jsou nevrlí a podezřívaví, určitě by si myslel, že mu prodáváme falešné zboží.“

„Přesvědčíme ho,“ naléhal na ně Citroš Citrónový plášť. „Ona ho přesvědčí, nebo Harwin. Řekotočí je nám nejblíž. Já říkám, abychom ji tam odvedli a vybrali si za ni zlato, ať už ji máme jednou provždy z krku.“

„A co když nás lvi polapí uvnitř hradu?“ opáčil Tom. „Nic by neudělali raději, než pověsili jeho lordstvo ve vraní kleci ze samého vršku Casterlyovy skály.“

„Já nemám v úmyslu nechat se zajmout,“ namítl lord Berik. Poslední slovo zůstalo nevysloveno viset ve vzduchu. Živý. Všichni to slyšeli, pomyslela si Arya, i když nepřešlo přes jeho rty. „Přesto se tam nevydáme jen tak naslepo. Musím se dozvědět, kde jsou armády - jak vlci, tak lvi, Šarna bude určitě něco vědět a mistr lorda Vanceho bude vědět víc. Nedaleko odsud je Žaludohrad. Paní z Malolesa nám poskytne na čas útočiště, odkud vyšleme zvědy, aby vypátrali…“

Jeho slova ji bila do uší jako vraní křídla do bubnu a najednou toho na ni bylo víc, než dokázala snést. Chtěla do Řekotočí, ne na Žaludohrad; chtěla svoji matku a svého bratra Robba, ne paní z Malolesa nebo nějakého strýce, kterého vůbec neznala. Otočila se a rozběhla se ke dveřím, když se Harwin pokoušel chytit ji za ruku, vykroutila se mu rychle jako had.

Venku před maštalí stále padal déšť a na vzdáleném západním obzoru šlehaly blesky. Arya utíkala tak rychle, jak jen mohla. Nevěděla, kam běží, jen to, že chce být sama, pryč od všech hlasů, pryč od jejich prázdných slov a porušených slibů. Jediné, co jsem chtěla, bylo jít do Řekotočí. Za všechno si mohla sama, když vzala Gendryho a Horkého koláče s sebou na útěku z Harrenova. Mnohem lépe by si byla vedla, kdyby byla sama. Psanci by ji nikdy nechytili a teď by byla s Robbem a s matkou. Oni nikdy nebyli moje smečka. Kdyby byli, neopustili by mě. S hlasitým šploucháním prošla louží blátivé vody. Někdo volal její jméno, pravděpodobně Harwin nebo Gendry, ale jejich hlasy přehlušilo hromobití valící se přes kopce, následující půl okamžiku po zášlehu blesku. Bleskurychlý lord, pomyslela si nahněvaně. Možná nemohl umřít, ale uměl lhát.

Někde o kus dál po její levici zaržál kůň. Arya nemohla ujít víc než padesát yardů od maštale, a přesto už byla promočená na kost. Schoulená obcházela roh jednoho ze zborcených domů, v naději, že se za mechem obrostlými zdmi schová před deštěm, a málem přitom narazila do jednoho z mužů na hlídce. Předloktí jí sevřela silná ruka v železné rukavici.

„To bolí,“ řekla a zakroutila se v jeho sevření. „Pusť mě, už jsem se chtěla vrátit, já…”

„Vrátit?“ Smích Sandora Clegana byl jako železný pilník přejíždějící po kameni. „Zapomeň na to, vlčí děvče. Teď jsi moje.“ Potřeboval jen jednu ruku, aby ji škubnutím zvedl a marně se vzpouzející ji odvlekl k čekajícímu koni. Studený déšť je oba bičoval a splachoval její výkřiky, a jediné, nač byla Arya v tu chvíli schopná myslet, byla otázka, kterou jí před nedávném položil. Víš, co dělají psi s vlky?

JAIME

Třebaže horkost stále nepolevovala, pahýl se hojil, netekl z něj hnis a Qyburn prohlásil, že bude mít ruku v pořádku.

Jaime dychtil odjet co nejrychleji, nechat Harrenov, Krvavé drancíře i Brienne z Tarthu daleko za sebou. V Rudé baště na něho čekala skutečná žena.

„Posílám Qyburna s tebou, aby se o tebe staral po cestě do Králova přístaviště,“ řekl mu Roose Bolton ráno v den odjezdu. „Chová v sobě upřímnou naději, že tvůj otec přiměje Citadelu, aby mu jako výraz vděčnosti vrátila řetěz.“

„Všichni v sobě nosíme nějakou tu upřímnou naději. Jestli se postará o to, aby mi narostla nová ruka, můj otec z něho udělá rovnou velmistra.“

Velitelem Jaimeho doprovodu byl Walton, kterému říkali Holenice - strohý, drsný, brutální, srdcem obyčejný voják. S takovými jako on sloužil Jaime celý svůj život. Muži jako Walton zabíjeli na rozkaz svého pána, znásilňovali, když se jim rozproudila krev v bitvě, a plundrovali, kdekoli mohli, ale jakmile bylo po válce, vrátili se do svých domovů, vyměnili kopí za motyky, oženili se s dcerami svých sousedů a vychovali hejno uječených dětí. Takoví muži plnili rozkazy bez otázek, ale součástí jejich povahy rozhodně nebyla hluboká zlovolná krutost typická pro Chrabré kumpány.

Obě skupiny vyjely z Harrenova téhož rána, pod chladnou šedivou oblohou, která slibovala déšť. Ser Aenys Frey odtáhl se svými muži již před třemi dny, vyrazil na sever směrem ke královské cestě, a Bolton měl v úmyslu jet za ním. „Trojzubec je rozvodněný,“ řekl Jaimemu. „Dokonce i na rubínovém brodu se bude řeka obtížně přecházet. Vyřídíš moje vřelé pozdravení svému otci?“

„Jen pokud ty vyřídíš moje Robbu Starkovi.“

„Udělám to.“

Někteří z Chrabrých kumpánů se shromáždili na nádvoří, aby se podívali, jak odjíždějí. Jaime překlusal na svém koni k místu, kde postávali. „Zollo. Jak je od tebe laskavé, žes mne přišel vyprovodit. Pyg. Timeon. Budu ti chybět? Nepodělíš se se mnou o poslední šprým, Střapáči? Abys mne povzbudil na dlouhou cestu? A Rorge, přišel jsi mne políbit na rozloučenou?“

„Sklapni, kriple,“ zabručel Rorge.

„Když na tom trváš. Tentokrát sklapnu, jenže se vrátím. Lannister vždycky splácí svoje dluhy.“ Jaime se zatočil se svým koněm a připojil se k Holenici Waltonovi a jeho dvěma stovkám mužů.

Lord Bolton se rozhodl, že bude jeho chybějící ruku ignorovat, a vystrojil ho jako rytíře, což Jaime považoval za frašku. Jel s mečem a dýkou za pasem, se štítem a přilbou visícími mu od sedla, v kroužkové zbroji pod tmavě hnědou suknicí. Nebyl však takový blázen, aby ukazoval světu znak se lvem Lannisterů - ani čistě bílý erb, na který měl nárok jako přísahající bratr Královské gardy. Našel si ve zbrojnici starý štít, dobitý a místy odštípaný, s oprýskaným nátěrem, na kterém však byl stále dobře patrný černý netopýr rodu Lothstonů na zlatém a stříbrném poli. Lothstonové vlastnili Harrenov před Whenty a byli ve své době mocným rodem, jenže vymřeli před celými věky, a tak bylo sotva pravděpodobné, že by mohl kdokoli něco namítat proti tomu, že si pro sebe dočasně zabral jejich znak. Nebude ničím příbuzným, ničím nepřítelem, ničím přísahancem…, vlastně vůbec nikým.

Vyjeli z Harrenova menší východní bránou a rozloučili se s Roosem Boltonem a jeho armádou o šest mil dál, kde zatočili na jih, aby se nějakou dobu ubírali cestou podél jezera. Walton měl v úmyslu vyhýbat se po co nejdelší čas královské cestě a dávat přednost farmářským trasám a stezkám vyšlapaným zvěří v blízkosti Božího oka.

„Po královské cestě by to bylo rychlejší.“ Jaime dychtil vrátit se k Cersei co možná nejdříve. Kdyby si pospíšili, snad by dokonce stihl přijet včas na Joffreyho svatbu.

„Nestojím o žádné problémy,“ namítl Holenice. „Jen bohové vědí, koho bychom mohli na královské cestě potkat.“

„Zajisté nikoho, koho by ses mohl obávat. Máš dvě stovky mužů.“

„Ano. Jenže jiní by jich mohli mít víc. Můj pán řekl, abych tě bezpečně dopravil k tvému panu otci, a přesně to mám v úmyslu.“

Tudy už jsem jednou jel, uvědomil si Jaime o pár mil dál, když projížděli kolem opuštěného mlýna vedle jezera. Místo, kde se na něho kdysi plaše usmívala mlynářova dcera, nyní zarůstalo plevelem. Mlynář sám na něj tehdy křikl: „Jestli jedeš na turnaj, musíš opačným směrem, pane.“ Jako bych to nevěděl.

Král Aerys udělal z Jaimeho uvedení do úřadu velké divadlo pro všechny přítomné na Harrenově. Nechal ho odříkat přísahu před královským altánem, kde Jaime klečel na zelené trávě v bílé zbroji, zatímco polovina říše přihlížela, když mu ser Gerold Hightower pomohl vstát a přehodil mu přes ramena bílý plášť, zvedl se jásot, který zněl Jaimemu dodnes v uších, i po všech těch letech. Jenže téže noci vůči němu Aerys zatrpkl, prohlásil, že na turnaji v Harrenově rozhodně nepotřebuje všech sedm příslušníků Královské gardy a poručil Jaimemu, aby se neprodleně vrátil do Králova přístaviště, kde bude střežit královnu a malého prince Viseryse, které nechal král doma. Přestože se Bílý býk nabídl, že se té povinnosti ujme sám, aby se Jaime mohl zúčastnit klání na turnaji lorda Whenta, Aerys to odmítl. „Žádnou slávu si tu vybojovávat nebude,“ řekl tehdy král. „Teď už patří mně, ne Tywinovi. A bude mi sloužit tak, jak já uznám za vhodné. Já jsem král. Já vládnu, on bude poslouchat.“

Tehdy to Jaime pochopil. Nebylo to jeho umění v zacházení s mečem a kopím, co mu koupilo jeho bílý plášť, ani činy odvahy, kterými se vyznamenal v boji proti Bratrstvu z Králolesa. Aerys si ho vybral schválně, jeho otci navzdory, aby okradl lorda Tywina o dědice.

Dokonce i nyní, po všech těch letech, byla ta vzpomínka trpká. Ovšem toho dne, když ujížděl na jih ve svém novém bílém plášti, aby hlídal prázdný hrad, to bylo téměř nesnesitelné. Nejraději by ze sebe bílý plášť serval, kdyby mohl, tehdy a tam, jenže už bylo příliš pozdě. Odříkal slova přísahy před zraky poloviny říše a příslušníci Královské gardy sloužili svému králi doživotně.

Qyburn jej dohonil a zařadil se vedle něho. „Dělá ti problémy ruka?“

„Mně dělá problémy spíš nedostatek ruky.“ Jitra bývala nejhorší. Ve svých snech býval Jaime celým mužem a každého svítání, když ležel napolo bdělý, cítil, jak se mu hýbou prsty. Byla to jen noční můra, našeptávala mu jakási část z něho, která odmítala dokonce i nyní uvěřit kruté realitě. Jenom noční můra. Jenže pak vždycky otevřel oči a pochopil, že je to pravda.

„Chápu to tak, žes měl minulou noc návštěvu,“ řekl Qyburn. „Doufám, že tě potěšila.“

Jaime ho obdařil chladným pohledem. „Neřekla mi, kdo ji poslal.”

Mistr se skromně usmál. „Tvoje horkost z velké části polevila, a tak jsem si myslel, že by ti mohl nějaký ten tělesný pohyb jen prospět. Pia je docela zkušená, nemyslíš? A tak… ochotná.“

To jistě byla. Proklouzla k němu dveřmi do komnaty a ven z šatů tak rychle, až si Jaime myslel, že je to jen sen.

Teprve když k němu žena vklouzla pod pokrývky a položila mu jeho zdravou ruku na ňadro, vzrušil se. Půvabné malé stvoření, to nepopírám. „Byla jsem malá holka, když jsi přijel na turnaj lorda Whenta a král ti dal bílý plášť,“ svěřila se mu. „Byl jsi tak krásný, celý v bílém, a každý říkal, jaký jsi statečný rytíř. Někdy, když jsem s nějakým mužem, zavřu oči a namlouvám si, že na mně ležíš ty, s tou tvojí hladkou kůží a zlatými kadeřemi. Ve skutečnosti jsem ale nikdy nevěřila, že bych tě někdy měla v posteli.“

Poslat ji pryč po takovém vyznání nebylo snadné, ale Jaime to přesto udělal. Já mám ženu, připomněl sám sobě. „To posíláš ženu každému, komu přikládáš pijavice?“ zeptal se Qyburna.

„Častěji je lord Vargo posílá mně. Má rád, když je prohlédnu ještě předtím, než… nu, snad postačí říct, že kdysi miloval nemoudře a nehodlá to učinit znovu. Ale neměj strach, Pia je docela zdravá. Stejně jako ta tvoje dívka z Tarthu.“

Jaime se na něj ostře podíval. „Brienne?“

„Ano. Je to silné děvče, to musím uznat. A stále panna. Alespoň do včerejší noci.“ Qyburn se uchechtl. „On ti ji poslal, abys ji prohlédl?“

„Samozřejmě. Je… jak bych to řekl, zkrátka je v jistých věcech velice pečlivý.“

„Souvisí to nějak s výkupným?“ zeptal se Jaime. „Požaduje její otec důkaz, že je stále panna?“

„Copak tys to neslyšel?“ Qyburn pokrčil rameny. „Přiletěl k nám pták od lorda Selwyna. V odpověď na můj dopis. Večerní hvězda nabízí tři sta dragonů za bezpečný návrat své dcery. Řekl jsem sice lordu Vargovi, že na Tarthu žádné safíry nejsou, jenže mě neposlouchal. Je přesvědčený, že Večerní hvězda s ním nehraje poctivou hru. Těšil se na safíry.“

„Tři stovky dragonů je velice slušné výkupné, jaké se obvykle dává za rytíře. Koza by měla vzít, co se jí nabízí.“

„Ta koza je pánem Harrenova a ten nehandrkuje.“

Jaimeho ta novina rozčílila, i když si říkal, že měl takový vývoj událostí předvídat. Moje lež tě spasila jen na chvíli, děvče. Buď vděčná i za to málo. „Pokud je její panenská blána stejně tuhá jako všechno ostatní na ní, Koza si zlomí úd, až do ní bude chtít vniknout,“ zavtipkoval. Brienne byla dostatečné odolná, aby přežila i pár znásilnění, usuzoval Jaime, jenže pokud bude odolávat příliš divoce, Vargo Hoat by jí mohl začít sekat ruce a nohy. No a co, že to udělá, proč by mi na tom mělo záležet? Kdyby mě nechala vzít si meč mého bratrance a nezačala dělat hlouposti, stále jsem mohl mít pravou ruku. Málem jí tehdy svým prvním sekem sám usekl nohu, jenže ona mu pak uštědřila mnohem větší nářez, než o jaký stál. Hoat asi neví, jak je zrůdně silná. Raději by si měl dát pozor, nebo mu prokousne ten jeho kostnatý krk. Nebylo by to sladké?

Qyburnova společnost ho unavovala, a tak Jaime odklusal dopředu k čelu kolony. Před Holenicí jel malý kulatý seveřan jménem Nage, který třímal v ruce mírovou zástavu; duhově pruhovaný praporec se sedmi dlouhými cípy, na holi korunované rovněž sedmicípou hvězdou. „Neměli byste vy seveřané nést jiný druh mírové korouhve?“ zeptal se Waltona. „Čím je pro vás Sedm?“

„Jižanskými bohy,“ odpověděl muž, „jenže my teď potřebujeme jižanský mír, máme-li tě v bezpečí dopravit ke tvému otci.”

K mému otci. Jaime si říkal, zda lord Tywin obdržel Hoatův požadavek o výkupné, ať už s jeho tlející rukou či bez ní. Jakou cenu má šermíř bez ruky, kterou šermoval? Polovinu zlata Casterlyovy skály? Tři stovky zlatých dragonů? Nebo nic? Jeho otec se nikdy nenechal přehnaně unášet sentimentem. Vlastní otec Tywina Lannistera, lord Tytos, nechal jednou uvěznit neposlušného vazala, lorda Tarbecka. Hrdá lady Tarbeck odpověděla tím, že zajala tři Lannistery, včetně mladého Stafforda, jehož sestra byla zasnoubena s bratrancem Tywinem. „Pošli mi mého muže nazpět, jinak ti tři na vlastní kůži zakusí všechno, co vy uděláte jemu,“ napsala do Casterlyovy skály. Mladý Tywin navrhl svému otci, aby jí vyhověl tím, že jí pošle lorda Tarbecka nazpět ve třech kusech. Lord Tytos však byl mírnějším druhem lva, a tak lady Tarbeck získala na dalších pár let svého lorda se skopovou hlavou a Stafford se oženil a množil a žil dál, až do Volského brodu. Tywin Lannister však přetrvával, věčný jako Casterlyova skála sama. A teď máš za syna nejenom trpaslíka, ale také mrzáka, můj pane. Jak to budeš nenávidět…

Cesta je vedla kolem vyhořelé vesnice. Muselo to být již rok nebo i déle, co bylo to místo vypáleno. Domky tam stály zčernalé a beze střech, a všude kolem rostl plevel vysoký až po pás. Holenice vydal rozkaz zastavit, aby jim umožnil napojit koně. Tohle místo taky znám, pomyslel si Jaime, když stál u studny. Na místě, kde teď bylo jen pár základových kamenů a komín, stávala malá hospoda, a on tehdy vešel dovnitř, aby si dal holbu piva. Tmavovlasá děvečka mu přinesla sýr a jablka, ale hostinský odmítl vzít si od něho peníz. „Je pro mne ctí hostit pod svou střechou rytíře Královské gardy, sere,“ řekl mu ten muž. „Jednou to budu vyprávět svým vnoučatům.“ Jaime pohlédl na komín vyrůstající z plevele a pomyslel si, zda se vůbec těch svých vnoučat dožil. Vyprávěl jim o tom, jak Králokat jednou pil jeho pivo a jedl jeho sýr a jablka, nebo se styděl přiznat, že hostil takového jako já? Už se to nikdy nedozví; kdokoli vypálil hostinec, zabil pravděpodobně také vnoučata.

Cítil, jak se mu svírají prsty fantómové ruky, když Holenice řekl, že by si mohli rozdělat oheň a něco pojíst, Jaime zavrtěl hlavou. „Tohle místo se mi nelíbí. Pojedeme dál.“

Do soumraku opustili trasu vinoucí se kolem jezera a vydali se po vyježděné cestě vedoucí lesem dubů a jilmů. Než Holenice rozhodl, že rozbijí tábor, Jaimeho pahýl pulzoval tupou bolestí. Qyburn s sebou naštěstí vezl měch snového vína. Zatímco Walton rozestavoval stráže, Jaime se natáhl nedaleko od ohně a opřel srolovanou medvědí kůži o pařez, aby mu posloužila jako polštář pod hlavu. Děvče by mu řeklo, že se musí najíst, než půjde spát, aby se udržel při síle, jenže on byl spíš unavený než hladový. Zavřel oči a doufal, že se mu bude zdát o Cersei. Jeho horečnaté sny bývaly tak živé…

Ocitl se nahý a sám, obklopen nepřáteli, s kamennými zdmi všude kolem tisknoucími se k němu. Skála, věděl. Cítil její nesmírnou tíhu nad hlavou. Byl doma. Byl doma a celý.

Zvedl pravou ruku a zahýbal prsty, aby ucítil sílu v nich. Bylo to stejně nádherné jako milování. Tak nádherné jako hra s mečem. Čtyři prsty a palec. Zdál se mu ošklivý sen, že ho kdosi zmrzačil, ale nebyla to pravda. Úlevou se mu téměř zatočila hlava. Moje ruka, moje pravá ruka. Nic se mu nemohlo stát, dokud měl v pořádku pravou ruku.

Kolem stál tucet temných postav v kutnách s kápěmi, které jim zakrývaly tváře. V rukou třímaly kopí. „Kdo jste?“ zeptal se jich. „Co pohledáváte v Casterlyově skále?“

Neodpověděli mu, jen ho popoháněli hroty svých kopí. Nezbývalo mu než před nimi začít ustupovat. Šel dolů točitou chodbou, po úzkých schodech vytesaných v kameni, stále níž a níž. Já musím jít nahoru, říkal si v duchu. Nahoru, ne dolů. Proč jdu dolů? Se snovou jistotou věděl, že ho pod zemí nečeká nic než zkáza; tam dole prodlévalo něco temného a strašlivého, něco, co ho chtělo. Jaime se snažil zastavit, ale jejich kopí ho poháněla stále dál. Kdybych tak měl svůj meč. Nic by mi nemohlo ublížit.

Schody náhle končily. Všude kolem byla hrobová tma, ale Jaime poznal, že má před sebou nějaký rozlehlý prostor. Prudce se zarazil, balancující na okraji nicoty. Hrot kopí ho bodl do kříže zad, shodil ho do černé propasti. Vykřikl, ale pád byl krátký. Přistál na všech čtyřech na písku v mělké vodě. Věděl, že hluboko dole pod Casterlyovou skálou jsou jeskyně vyplněné vodou, ale o téhle neměl tušení. „Co je to za místo?“

„Tvoje místo.“ Ten hlas se odrážel ozvěnou; byla to stovka hlasů, tisíc, hlasy všech Lannisterů od dob Lanna Chytrého, který žil na úsvitu věků. Ale nejvíc ze všech to byl hlas jeho otce, a vedle lorda Tywina stála jeho sestra, bledá a krásná, s pochodní hořící jí v ruce. Byl tam taky Joffrey, syn, kterého spolu zplodili, a za nimi tucet dalších nezřetelných postav se zlatými vlasy.

„Sestro, proč nás sem otec přivedl?“

„Nás? Toto je tvoje místo, bratře. Tvoje temnota.“ Pochodeň, kterou držela v ruce, byla jediným světlem v jeskyni. Otočila se k odchodu.

„Zůstaň se mnou,“ prosil Jaime. „Nenechávej mě tu samotného.“ Oni však již odcházeli. „Nenechávejte mě tu ve tmě.“ Tam dole žilo něco strašného. „Dejte mi alespoň meč.“

„Já jsem ti dal meč,“ řekl lord Tywin.

Ležel u jeho chodidel, Jaime tápal pod vodou, dokud nesevřel v prstech jílec. Nic mi nemůže ublížit, dokud mám meč, když jej zvedl, na hrotu se zatřpytil prst bledého plamene, který se začal plazit dolů podél ostří, dokud se nezastavil kousek od jílce. Ocel zahořela stříbromodrým světlem a šero ustoupilo. Jaime se pohyboval v kruhu, přikrčený, naslouchající, připravený zaútočit na cokoli, co by se mohlo vyplížit ze tmy. Voda mu natekla do bot, po kotníky hluboká a pronikavě chladná. Vyvaruj se vody, říkal si v duchu. Možná v ní žijí zlí tvorové, co se schovávají v hlubinách…

Nedaleko za ním se ozvalo hlasité šplouchnutí. Jaime se otočil po zvuku… jenže v bledém světle se zjevila jen Brienne z Tarthu, s rukama spoutanýma těžkými řetězy. „Přísahala jsem, že ti zajistím bezpečí,“ řeklo děvče umíněně. „Dala jsem slib.“ Nahá zvedla ruce k Jaimemu. „Prosím, pane. Kdybys byl tak laskav.”

Ocelové články se rozdělily jako hedvábí. „Meč,“ žadonila Brienne, a najednou se tam objevil, i s pochvou a opaskem. Zapnula si jej kolem silného pasu. Světla tam bylo tak poskrovnu, že ji Jaime stěží viděl, třebaže stáli sotva pár stop od sebe. V tomto světle vypadá téměř krásná, pomyslel si. V tomto světle by skoro mohla být rytířem. Briennin meč také zahořel plamenem, zažhnul stříbromodře a z temnoty opět o něco ubylo.

„Budeš žít tak dlouho, dokud budou hořet plameny,“ slyšel ještě volat Cersei. „Když pohasnou, umřeš i ty.“

„Sestro!“ vykřikl. „Zůstaň tady se mnou. Zůstaň!“ Neozvala se žádná odpověď, jen tichý zvuk vzdalujících se kroků. Brienne mávala mečem sem a tam, dívala se, jak se stříbřité plameny posouvají a mihotají. Pod jejími chodidly zářil odraz hořící čepele na hladině černé vody. Byla stejně vysoká a silná, jak si ji Jaime pamatoval, a přesto se mu zdálo, jako by nyní mělo její tělo ženštější tvary.

„Oni mají tady dole nějakou obludu?“ Brienne se pomalu a ostražitě pohybovala s mečem v kruhu, krok, otočka, tiché naslouchání. Voda při každém jejím kroku tiše zašplouchala. „Jeskynního lva? Zlovlky? Medvěda? Pověz mi to, Jaime. Co tady dole žije? Co bydlí v téhle tmě?“

„Zkáza.“ Žádný medvěd, tím si byl jistý. Ani lev. „Jenom zkáza.“

V chladném stříbromodrém svitu jejich mečů vypadala dívčina tvář bledě a divoce. „Tohle místo se mi nelíbí.“

„Ani mně ne.“ Jejich čepele vytvářely malý ostrůvek světla, ale všude kolem se prostíralo nekonečné moře temnoty. „Mám promočená chodidla.“

„Mohli bychom se vydat zpátky cestou, kudy nás přivedli. Kdybys mi vyšplhal na ramena, neměl bys mít problémy dosáhnout ústí tunelu.“

Pak bych mohl jít za Cersei. Cítil, jak mu při tom pomyšlení tuhne úd a raději se odvrátil, aby si toho Brienne nevšimla.

„Poslouchej.“ Položila mu ruku na rameno a on se při náhlém doteku zachvěl. Je teplá. „Něco se sem blíží.“ Brienne zvedla meč a ukázala jím nalevo od něj. „Odtamtud.“

Hleděl do tmy, dokud to také neuviděl. Něco se pohybovalo tmou, jenže nebyl schopen rozlišit, co je to…

„Muž na koni. Ne, dva. Dva jezdci, bok po boku.“

„Tady dole, pod Skálou?“ Nedávalo mu to smysl. A přesto k nim přijížděli dva jezdci na bledých koních, a jak muži, tak jejich zvířata byli ve zbroji. Váleční oři se pomalým krokem vynořili ze tmy. Nevydávají žádný zvuk, uvědomil si Jaime. Žádné šplouchání, žádný cinkot zbroje ani klapot kopyt. Vzpomněl si na Eddarda Starka, jak jel po délce Aerysovy trůnní síně tonoucí v tichu. Mluvily jen jeho oči: oči lorda, chladné, šedivé a plné odsouzení.

„Jsi to ty, Starku?“ zvolal. „Pojeď sem. Nikdy jsem se tě nebál živého, nebojím se tě ani mrtvého.“ Brienne se dotkla jeho paže. „Je jich víc.“

Už je spatřil taky. Všichni byli oděni ve zbroji ze sněhu, jak mu alespoň připadalo, a z ramen jim vlály vířící fábory mlhy. Hledí jejich příleb byla zavřená, ale Jaime Lannister jim nepotřeboval vidět do tváří, aby je poznal.

Pět z nich bylo kdysi jeho bratry. Oswell Whent a Jon Darry. Lewyn Martell, princ dornský. Bílý Býk, Gerold Hightower. Ser Arthur Dayne, Meč jitra. A vedle nich, korunovaný mlhou a žalem, s dlouhými vlasy vlajícími za ním, jel Rhaegar Targaryen, princ Dračího kamene a právoplatný dědic Železného trůnu.

„Já z vás nemám strach,“ zvolal, otáčeje se, když se rozdělili, aby ho obstoupili. Nevěděl, ke kterému se postavit čelem. „Budu s vámi bojovat s jedním po druhém nebo se všemi najednou. Který z vás se však utká s děvčetem? Bude se zlobit, když ji z toho vynecháte.“

„Složila jsem přísahu, že ho ochráním,“ řekla Brienne Rhaegarovu stínu. „Složila jsem svatý slib.“

„Všichni jsme odříkali sliby,“ řekl ser Arthur Dayne nekonečně smutným hlasem.

Stínoví muži sesedli ze svých přízračných koní, když tasili meče, nebyl slyšet jediný zvuk. „Aerys chtěl spálit celé město,“ bránil se Jaime. „Chtěl nechat Robertovi jen popel.”

„Byl to tvůj král,“ namítl Darry.

„Přísahal jsi, že ho budeš ochraňovat,“ řekl Whent.

„A jeho děti taky,“ dodal princ Lewyn.

Princ Rhaegar hořel chladným světlem, tu bílým, tam červeným, jinde hnědavým. „Zanechal jsem svou ženu a svoje děti ve tvých rukou.“

„Ani ve snu mě nenapadlo, že jim ublíží.“ Jaimeho meč nyní hořel méně jasně. „Byl jsem s králem…“

„Zabíjel jsi krále,“ řekl ser Arthur.

„Podřezával jsi mu krk,“ dodal princ Lewyn.

„Krále, za něhož jsi měl podle své přísahy položit život,“ řekl Bílý Býk.

Plameny podél jeho čepele pozvolna skomíraly a Jaime si vzpomněl, co řekla Cersei. Ne. Hrůza mu sevřela hrdlo. Pak jeho meč potemněl docela a zůstal hořet jen Briennin. Mlhavé přízraky se na něj vrhly… „Ne,“ hlesl, „ne, ne, ne. Néééééé!“

S bušícím srdcem s trhnutím procitl a zjistil, že se nalézá pod hvězdnatou oblohou uprostřed stromového háje. Cítil žluč v ústech, celý se třásl a měl tělo zbrocené potem, horkým i studeným zároveň, když sklopil zrak a pohlédl na pravou ruku, jeho zápěstí končilo kůží a plátnem, úpravně omotávajícím ohyzdný pahýl. Do očí mu vhrkly slzy. Cítil jsem to, cítil jsem sílu v prstech a hrubou kůži na jílci meče. Moje ruka…

„Můj pane.“ Qyburn klečel vedle něho a otcovský obličej měl zbrázděný starostmi. „Co se stalo? Slyšel jsem tě vykřiknout.“

„Sen… byl to jen sen.“ Jaime zmateně hleděl na tábor kolem sebe. „Byl jsem ve tmě, ale měl jsem zpátky svou ruku.“ Pohlédl na pahýl a náhle se ho znovu zmocnila nevolnost. Pod Skálou žádné takové místo neexistuje, pomyslel si. V žaludku měl kyselo a prázdno a bolela ho hlava v místě, kde ji měl opřenou o pařez.

Qyburn mu sáhl na čelo. „Stále máš trochu horkost.“

„Horečnatý sen.“ Jaime se nadzvedl. „Pomoz mi.“ Holenice jej uchopil za zdravou ruku a vytáhl ho na nohy.

„Ještě jeden pohár snového vína?“ zeptal se Qyburn.

„Ne. Dnes v noci už se mi toho zdálo až dost.“ Říkal si, kolik času zbývá do svítání. Byl si jistý, že kdyby zavřel oči, ocitl by se znovu na tom temném vlhkém místě.

„Pak tedy makové mléko? A něco na horkost? Stále jsi slabý, můj pane. Potřebuješ hodně spát. Odpočívat.“

To je ta poslední věc, co mám teď v úmyslu. Od pařezu, o který se Jaime předtím opíral, se odráželo bledé měsíční světlo. Byl tak hustě porostlý mechem, že si toho Jaime dřív nevšiml, ale teď viděl, že dřevo pod ním je bílé. Ten pohled v něm vyvolal vzpomínku na Zimohrad a na strom srdce Neda Starka. To nebyl on, pomyslel si. Nemohl to být on. Pařez byl mrtvý a stejně tak Stark a všichni ostatní, o kterých se mu zdálo: princ Rhaegar, ser Arthur Dayne i děti. A Aerys. Aerys je mrtvý nejvíc ze všech. „Věříš v duchy, mistře?“ zeptal se Qyburna.

Mužův obličej na sebe vzal zvláštní výraz. „Jednou, bylo to v Citadele, jsem přišel do prázdné místnosti a uviděl jsem prázdnou židli. Přesto jsem věděl, že před pouhým okamžikem tam byla žena. V místě, kde seděla, byl promáčklý polštář, látka byla stále teplá a ve vzduchu prodlévala její vůně. Pokud za sebou necháváme svoje vůně, když opouštíme místnost, jistě zde zůstává i něco z našich duší, když opouštíme tento svět.“ Qyburn rozpřáhl ruce. „Arcimistrům se však podobné uvažování nelíbilo. Nu, Marwynovi ano, jenže ten byl jediný.“

Jaime si prohrábl vlasy prsty. „Waltone,“ řekl, „dej osedlat koně. Chci se vrátit.“

„Vrátit?“ Holenice si ho změřil pochybovačným pohledem.

Myslí si, že jsem se zbláznil. A možná má pravdu. „Něco jsem si v Harrenově zapomněl.”

„Harrenov teď patří lordu Vargovi, jemu a jeho Krvavým drancířům.“

„Máš dvakrát tolik mužů než on.“

„Jestli tě bezpečně nedopravím k tvému otci, lord Bolton ze mě stáhne kůži. Pokračujeme dál směrem na Královo přístaviště.“

Kdysi by Jaime možná odpověděl vědoucím úsměvem a trefnou výhrůžkou, jenže jednoruký mrzák v nikom příliš strachu nezaseje. Říkal si, co by na jeho místě udělal jeho bratr. Tyrion by jistě na něco přišel. „Lannisterové lžou, Holenice. To ti lord Bolton neřekl?“

Muž se podezřívavě zamračil. „A co kdyby řekl?“

„Pokud mě neodvedeš zpátky do Harrenova, možná svému otci zazpívám písničku, která by se lordu z Hrůzova jistě nelíbila. Dokonce bych mu mohl říct, že to byl sám Bolton, kdo nařídil, aby mi usekli ruku, a Holenice Walton, kdo máchl mečem.“

Walton na něj zíral s otevřenými ústy. „To přece není pravda.“

„Jistě, jenže komu podle tebe můj otec uvěří?“ Jaime přiměl sám sebe usmát se, takovým tím úsměvem, jakým se usmíval, když ho ještě nic na světě nedokázalo vystrašit. „Mnohem snazší bude, když se prostě vrátíme. Brzy budeme opět na cestě a já pak zazpívám v Králově přístavišti tak sladkou písničku, že nebudeš věřit vlastním uším. Na výraz vděku dostaneš děvče a tučný měšec zlaťáků.“

„Zlaťáků?“ To se Waltonovi docela zamlouvalo. „Kolik zlaťáků?“

A mám ho. „Inu, kolik budeš chtít.“ A tak byli do té doby, než vyšlo slunce, již napůl cesty zpátky k Harrenovu.

Jaime pobízel svého koně mnohem usilovněji než v den předtím, a Holenice a seveřané byli nuceni udržovat s ním tempo. Přesto bylo již k polednímu, než přijeli k hradu u jezera. Pod šedivou oblohou, která hrozila deštěm, se tyčily obrovité hradby a pět černých, zlověstných věží. Vypadá tak mrtvě. Hradby byly prázdné, brána zamčená a zavřená na petlici. Ale vysoko nad předmostním opevněním visel zplihlý praporec. Černá koza Qohoru, věděl Jaime. Zvedl si ruce k ústům. „Vy tam nahoře! Otevřete bránu, nebo ji rozkopu!“

Teprve když Qyburn a Holenice přidali svoje hlasy k jeho, objevila se na cimbuří nad nimi hlava. Pohlédla dolů, pak zmizela. O chvíli později uslyšeli, jak je vytahována padací mříž. Brána se se zhoupnutím otevřela a Jaime Lannister pobídl svého koně mezi zdmi hradu. Stěží věnoval pozornost vražedným dírám, pod kterými projížděl. Dělal si starosti, že by je koza nemusela vpustit, ale jak se zdálo, Chrabří kumpáni je stále považovali za své spojence. Blázni.

Vnější nádvoří bylo opuštěné; jen z dlouhých maštalí se střechami pokrytými břidlicovými tabulkami se ozývaly nějaké zvuky, avšak koně Jaimeho v tu chvíli nezajímali. Zastavil se a zvedl hlavu. Uslyšel zvuky linoucí se odněkud zpoza Věže duchů a muže pokřikující v polovině tuctu jazyků. Holenice a Qyburn přijeli až k němu a zaujali místa z obou jeho stran. „Vezmi si to, kvůli čemu ses vrátil, a hned zase odjedeme,“ řekl mu Walton. „Nestojím o žádné problémy s Drancíři.”

„Pověz svým mužům, aby měli ruce na jílcích mečů, a Drancíři nebudou stát o problémy s tebou. Nezapomeň, že jsme v převaze, dva na jednoho.“ Jaime prudce otočil hlavu při vzdáleném zaburácení, slabém, ale děsivém. Odráželo se od stěn Harrenova a smích nabýval na hlasitosti jako hukot přílivu. Zčistajasna pochopil, co se děje. Přijeli jsme pozdě? Žaludek se mu zhoupl, ale to již prudce zabodl ostruhy svému koni do slabin a rozjel se přes vnější nádvoří, pod obloukovým kamenným mostem, kolem Věže nářků a Hladkokamenným nádvořím.

Strčili ji do medvědí jámy.

Král Harren Černý si přál, aby dokonce i krmení jeho medvědů probíhalo v okázalém stylu. Jáma měla deset yardů napříč a byla pět yardů hluboká, se stěnami obloženými kamenem, dnem vysypaným pískem a s šesti řadami mramorových lavic uspořádaných do kruhu kolem. Chrabří kumpáni zaplňovali jen čtvrtinu míst, jak si Jaime všiml, když se nemotorně svezl ze sedla. Žoldnéři byli tak uchváceni představením pod sebou, že si jejich příchodu všimli jen ti, kteří seděli proti nim z druhé strany jámy.

Brienne na sobě měla tytéž špatně padnoucí šaty, které si oblékla již tehdy na večeři s Roosem Boltonem. Žádný štít, žádný kyrys, žádnou drátěnou košili, dokonce ani vařenou kůži, jen růžový satén a myrskou krajku. Možná si koza myslela, že je zábavnější, když je oblečená jako žena. Polovinu šatů již měla na cáry a z levé paže jí odkapávala krev z rány, kde po ní medvěd hrábl drápy.

Alespoň že jí dali meč. Děvče jej třímalo jednou rukou. Pohybovalo se bočně, snažilo se udržet co největší vzdálenost mezí sebou a medvědem. To není dobré, jáma je příliš malá. Potřebovala zaútočit, udělat tomu rázný konec. Dobrá ocel byla sokem pro každého medvěda. Zdálo se však, jako by se děvče bálo zaútočit. Drancíři ji častovali urážkami a oplzlými návrhy.

„Nic nám do toho není,“ varoval Holenice Jaimeho. „Lord Bolton řekl, že děvče je jejich, takže si s ní mohou dělat, co se jim zlíbí.“

„Jmenuje se Brienne.“ Jaime sestoupil po schodech, kolem tuctu ohromených žoldnéřů. Vargo Hoat zaujal místo v panské lóži ve spodní řadě. „Lorde Vargo,“ zavolal na něj nad pokřikováním jeho druhů.

Qohořan málem vylil překvapením svoje víno. „Kjálokat?“ Levou stranu hlavy měl neuměle obvázanou, a plátno v místě nad uchem bylo prosáklé krví.

„Vytáhni ji odtamtud.“

„Djž se štjanou, Kjálokate, jestli nechceš mit další pahýl.“ Mávl jeho směrem svým vinným pohárem. „Ta tvoje děfka mi ukousla kuš ucha. Neni divu, že její otec nechce za takovou zrůdu zaplatit.“

Při hlasitém zařvání se Jaime otočil zpátky k jámě. Medvěd stál na zadních a byl osm stop vysoký. Gregor Clegane v kůži, pomyslel si, třebaže pravděpodobně obratnější. Zvíře však alespoň nemělo takový dosah jako Hora s tím svým obludným mečem.

Medvěd zařval vzteky, vycenil tlamu plnou velkých žlutých zubů, pak klesl zpátky na čtyři a rozběhl se přímo proti Brienne. Teď máš šanci, pomyslel si Jaime. Zaútoč! Teď!

Ona po něm místo toho jen neúspěšně bodla hrotem meče. Medvěd se zarazil, pak se po ní s hlasitým mručením vrhl znovu. Brienne uskočila doleva a znovu medvěda bodla, tentokrát do hlavy. Zvedl tlapu a odmrštil meč stranou.

Je opatrný, uvědomil si Jaime. Už útočil proti jiným lidem. Ví, že meče a kopí mu mohou ublížit. Jenže to Brienne moc nepomůže. „Zabij ho!“ křikl na ni, avšak jeho hlas zanikl mezi ostatními výkřiky. Pokud ho Brienne slyšela, nedala to na sobě znát. Pohybovala se podél obvodu jámy, stále zády blízko kamenné zdi. Je příliš blízko. Jestli ji medvěd přimáčkne ke stěně…

Zvíře se nemotorně otočilo, příliš daleko a příliš rychle. Brienne mrštně jako kočka změnila směr. Tohle je děvče, jaké si pamatuju. Vyskočila, a než dopadla na zem, sekla medvěda vší silou přes záda. Zvíře se s řevem opět vztyčilo na zadní. Brienne před ním couvala. Kde je krev? Pak to najednou pochopil. Otočil se k Hoatovi. „Tys jí dal turnajový meč.“

Koza vyprskla smíchy, postříkala ho vínem a slinami. „Šamožžejmě.“

„Já to zatracené výkupné zaplatím. Zlato, safíry, cokoli chceš. Vytáhni ji odtamtud.“

„Ty ji chceš? Tak si jdi pjo ni.“

A tak to udělal.

Položil zdravou ruku na mramorové zábradlí a přeskočil je. Dopadl dolů na písek a překulil se na něm. Medvěd se při hlasitém žuchnuti otočil a obezřetně pohlédl na nového vetřelce. Jaime se zvedl na koleno. Co to u sedmi pekel dělám? Nabral do hrsti písek. „Králokat?“ slyšel Brienne ohromeně hlesnout.

„Jaime.“ Vstal a hodil písek medvědovi do očí. Zvíře začalo mlátit tlapami do vzduchu a řvát jako šílené.

„Co tady děláš!“

„Něco hloupého. Schovej se za mě.“ Pohyboval se v kruhu směrem k ní, aby se dostal mezi ni a medvěda.

„Ty jdi za mě. Já mám meč.”

„Meč bez ostří a hrotu. Jdi za mě!“ Spatřil něco napůl pohřbeného v písku a popadl to zdravou rukou. Ukázalo se, že je to lidská čelist, ke které stále lnulo nazelenalé maso hemžící se larvami. Okouzlující, pomyslel si, a podivil se, čí obličej asi drží v ruce. Medvěd se pohyboval jeho směrem, a tak Jaime švihl rukou a mrskl kostí, masem i larvami po jeho hlavě. Minul ji o dobrý yard. Měl jsem si nechat useknout taky levou ruku, pro všechno dobro, co mi prokazuje.

Brienne se snažila obejít ho a postavit se před něj, ale on jí podkopl nohy. Dopadla na písek, svírajíc svůj bezcenný meč v ruce. Jaime se před ní rozkročil a medvěd se rozběhl proti němu.

Ozvalo se hluboké drrnk a zpod medvědova levého oka najednou vyčníval opeřený šíp. Z otevřené tlamy se mu vyřinula krev smíšená se slinami a další šíp ho zasáhl do nohy. Medvěd zařval, vzepjal se na zadních. Uviděl Jaimeho a Brienne a znovu se na ně vrhl. Vystřelily další kuše, hroty šípů protrhly kožešinu a maso. Na tak krátkou vzdálenost mohli střelci stěží chybit. Šípy dopadaly tvrdě jako palcáty, ale medvěd se stále hýbal. Ubohé hloupé statečné zvíře. Když se na něho medvěd vrhl, s výkřikem odtančil stranou a vykopl jeho směrem písek. Medvěd se otočil, aby následoval svého mučitele, a utržil další dva zásahy do zad. Vydal poslední hluboké zamručení, posadil se, natáhl se do krví zbroceného písku a vypustil duši.

Brienne udýchaně klesla s mečem v ruce na kolena. Holenicovi střelci natahovali kuše a zakládali do nich nové šípy, zatímco Krvaví drancíři na ně křičeli nadávky a hrozby. Rorge a Trojpalec měli tasené meče a Zollo rozmotával svůj bič.

„Vy šte zabili mého medvěda!“ zuřil Vargo Hoat.

„A s tebou udělám totéž, když nám budeš dělat potíže,“ odsekl Holenice. „To děvče bereme s sebou.“

„Jmenuje se Brienne,“ řekl Jaime. „Brienne, panna z Tarthu. Jsi stále panna, doufám?“

Její široký prostoduchý obličej zrudl. „Ano.“

„To je dobře,“ řekl Jaime. „Já zachraňuju jenom panny.“ Hoatovi řekl. „Dostaneš svoje výkupné. Za nás oba. Lannister vždycky splácí svoje dluhy. Teď sežeň nějaké provazy a vytáhni nás odsud.”

„Vykašli se na ně,“ zabručel Rorge. „Zabij je, Hoate. Jinak budeš litovat, žes to neudělal!“

Qohořan váhal. Polovina jeho mužů byla opilá, zatímco seveřané byli všichni do jednoho střízliví, a navíc jich bylo dvakrát tolik. Někteří ze střelců měli již znovu založené šípy v kuších. „Vytáhněte je,“ řekl nakonec a otočil se k Jaimemu: „Jozhodl jsem se, že budu milosrdný, žekni to svému otci.“

„Řeknu, můj pane.“ Ne že by ti to mělo jakkoli pomoci.

Teprve když byli polovinu ligy od Harrenova a mimo dosah lukostřelců na hradbách, popustil Holenice Walton uzdu svému hněvu. „Jsi snad blázen, Králokate? Měl jsi v úmyslu zemřít? Žádný člověk nemůže bojovat proti medvědovi s holýma rukama!“

„S jednou holou rukou a jedním holým pahýlem,“ opravil ho Jaime. „Doufal jsem, že to zvíře zabiješ dřív, než ono zabije mě. Jinak by tě lord Bolton oloupal jako pomeranč, nemám pravdu?“

Holenice mu vynadal do lannisterských bláznů, popohnal svého koně a odcválal do čela kolony.

„Sere Jaime?“ Dokonce i ve špinavém saténu a otrhaných krajkách vypadala Brienne spíš jako muž v ženských šatech než jako žena. „Jsem ti zavázána, ale… byl jsi už kus cesty od Harrenova. Proč ses vrátil?“

Na mysli mu vytanulo na tucet nejapných žertů, jeden krutější než druhý, ale Jaime jen pokrčil rameny. „Zdálo se mi o tobě,“ řekl.

CATELYN

Robb se se svou mladou královnou loučil natřikrát. Jednou v božím háji u stromu srdce, před zraky bohů a lidí. Podruhé pod padací mříží, kde ho Jeyne posílala na cestu dlouhým objetím a ještě delším polibkem. A nakonec hodinu za Rejdivým proudem, když za ním dívka přicválala na zpěněném koni, aby svého mladého krále poprosila, ať ji vezme s sebou.

Catelyn viděla, že to Robba dojalo, ale zároveň byl na rozpacích. Den byl vlhký a šedivý, začalo neúnavně mrholit, a poslední věcí, po které toužil, bylo zastavovat za pochodu, aby mohl stát v dešti a utěšovat mladou ženu v slzách před polovinou své armády. Mluví k ní laskavě, pomyslela si, když je pozorovala spolu, ale pod jeho laskavostí vře hněv.

Po celou dobu, co spolu král a královna hovořili, brousil Šedý vítr kolem, jen občas zastavil, aby si vytřásl vodu z kožichu a vycenil zuby na déšť, když konečně dal Robb své Jeyne poslední políbení, vyčlenil tucet mužů, aby ji doprovodili zpátky do Řekotočí, a znovu nasedl na svého koně, vyrazil zlovlk kupředu jako šíp vystřelený z luku.

„Královna Jeyne má milující srdce, jak vidím,“ poznamenal Chromý Lothar Frey k Catelyn. „Moc se v tom neliší od mých vlastních sester. Vsadil bych se, že dokonce i teď tančí Roslin po Dvojčatech a prozpěvuje si ‚Lady Tully, lady Tully, lady Roslin Tully‘. Zítra si začne přikládat ke tváři pruhy látky v řekotočské rudé a modré, aby měla představu, jak bude vypadat ve svatebním plášti.“ Otočil se v sedle a usmál se na Edmura. „Jsi nějaký zaražený, lorde Tully. Nedá mi to, abych se tě nezeptal, jak se cítíš?“

„Hodně podobně tomu, jak jsem se cítil u Kamenného mlýna těsně předtím, než zazněly válečné rohy,“ odvětil Edmure, jen napůl žertem.

Lothar se tomu srdečně zasmál. „Modleme se, aby tvoje manželství dopadlo stejně šťastně, můj pane.“

Ať nás bohové ochraňují, pokud se tak nestane. Catelyn přitiskla paty ke slabinám svého koně, ponechala svého bratra a Chromého Lothara těšit se ze vzájemné společnosti.

To ona naléhala, aby Jeyne zůstala v Řekotočí, zatímco Robb by si ji byl raději nechal po svém boku. Lord Walder si možná vyloží královninu nepřítomnost na svatbě jako další ústrk, jenže její přítomnost by pro něj byla mnohem horší urážkou, přímo solí na ránu. „Walder Frey má ostrý jazyk a dobrou paměť,“ varovala svého syna. „Nepochybuji o tom, že jsi dost silný, abys protrpěl výtky starého pána jako cenu za jeho spojenectví, ale máš v sobě příliš mnoho ze svého otce, než abys tam nečinně seděl, zatímco by urážel Jeyne přímo do očí.“

Robb nemohl popřít, že to je rozumné. A přesto kvůli tomu cítí vůči mně vzdor, pomyslela si Catelyn znaveně. Jeyne mu už teď chybí a nějaká část v něm viní za její nepřítomnost mne, přestože ví, že jsem mu poradila dobře.

Z šesti Westerlingů, kteří přijeli s jejím synem ze Skaliska, zůstal po jeho boku jen jeden: ser Raynald, Jeynin bratr, královský vlajkonoš. Jeynina strýce Rolfa Kořenáře vyslal Robb společně s mladým Martynem Lannisterem na cestu ke Zlatému zubu ještě v ten den, co obdržel souhlas lorda Tywina k výměně zajatců. Bylo to chytře vymyšleno. Její syn si vydechl úlevou, že je Martyn v bezpečí. Galbart Glover byl rád, když se dozvěděl, že jeho bratra Robetta nalodili na palubu lodi v Šerodolu, ser Rolf měl důležitý a čestný úkol,… a Šedý vítr byl opět po králově boku. Kam vždycky patřil.

Lady Westerlingová zůstala v Řekotočí se svými dětmi - Jeyne, její malou sestrou Eleynou a mladým Rollamem, Robbovým panošem, který si hořce stěžoval, že ho král nechce vzít s sebou. A přesto bylo i tohle moudré. Předtím dělal Robbovi panoše Olyvar Frey, který bude nepochybně přítomen na svatbě své sestry; vpochodovat před něj s jeho náhradníkem by zajisté bylo stejně nemoudré jako nelaskavé. Co se týkalo sera Raynalda, byl to dobrosrdečný mladý rytíř, který přísahal, že ho nemůže vyprovokovat žádná urážka od Waldera Freye. A modleme se, aby urážky byly tím jediným, s čím se tam budeme muset potýkat.

Catelyn si přesto dělala starosti. Její lord otec Walderu Freyovi po Trojzubci už nikdy plně nedůvěřoval, a ona toho byla vždycky pamětliva. Královně Jeyne bude nejlépe za vysokými silnými hradbami Řekotočí, s Černou rybou, který bude dbát na její bezpečí. Robb pro něho dokonce vytvořil nový titul: Strážce Jižních mokřad. Pokud dokáže nějaký smrtelník udržet Trojzubec, pak to zajisté bude právě ser Brynden.

Přesto bude Catelyn drsnou tvář svého strýce postrádat a Robbovi bude chybět dobrý rádce. Ser Brynden sehrál roli v každém vítězství, kterého se jejímu synovi dostalo. Velením nad průzkumníky a výpadovým oddílem byl místo něho pověřen Galbart Glover - dobrý muž, věrný a neochvějný, ale bez brilantnosti typické pro Černou rybu.

Za Gloverovou clonou předeslaných jezdců se táhla linie Robbovy armády v délce několika mil. Velký Jon vedl předvoj. Catelyn cestovala v hlavní koloně, obklopena válečnými oři a muži oděnými v oceli. Jako další následovaly povozy se zavazadly a proviantem, procesí žebřiňáků naložených jídlem, krmivem, táborovými zásobami, svatebními dary a raněnými, příliš slabými, než aby mohli jít sami, pod bedlivým okem sera Wendela Manderlyho a jeho rytířů z Bílého přístavu. Za nimi se táhla stáda ovcí, koz a vychrtlého dobytka, a pak malá skupina táborových ženštin s bolavýma nohama. Na samém konci byl Robin Flint a zadní voj. Po celé stovky lig nebyl vzadu za nimi žádný nepřítel, ale Robb přesto nechtěl ponechat sebemenší šanci náhodě.

Pětatřicet stovek jich bylo, pětatřicet stovek, které byly zakrváceny v Šeptajícím lese, které smáčely své meče krví v Bitvě táborů, u Volského brodu, v Jasanobrodu, Skalisku a ve zlatonosných kopcích lannisterského západu. Stranou od nepočetné družiny přátel jejího bratra Edmura zůstali lordové Trojzubce ve svých domovech, aby bránili říční krajiny, zatímco král bude znovu dobývat sever. Čekala je Edmurova nevěsta a Robbova příští bitva… a na mě čekají dva mrtví synové, prázdné lože a hrad plný duchů. Byla to neradostná vyhlídka. Brienne, kde jsi? Přiveď mi moje dcery, Brienne. Přiveď mi je živé a zdravé…

Mrholení, které je vyprovázelo na cestu, se do poledne změnilo v hustý neúnavný déšť, který pokračoval ještě hodně dlouho po půlnoci. Příštího dne seveřané vůbec neviděli slunce. Jeli pod ocelově šedou oblohou s kápěmi staženými hluboko do čela, aby jim nepadala voda do očí. Byl to prudký lijavec, který měnil cesty v bláto a pole v bažiny, rozvodňoval řeky a strhával listí ze stromů. Při jeho neutuchajícím cupitání šly řeči pro ukrácení chvíle spíš na nervy, než aby člověka pobavily, a tak spolu muži mluvili jen tehdy, když měli něco důležitého na srdci, a to se stávalo zřídkakdy.

„Jsme silnější, než vypadáme, moje paní,“ řekla Maege Mormont, která se zařadila vedle ní. Catelyn si lady Maege a její nejstarší dceru Dacey oblíbila; zjistila, že jsou v záležitosti s Jaimem Lannisterem chápavější než většina ostatních. Dcera byla vysoká a štíhlá, matka malá a statná, ale obě se oblékaly stejně, do kroužkové brně a vařené kůže, s černým medvědem rodu Mormonta na štítu a suknicích. Podle Catelynina názoru to byl pro urozenou dámu podivný druh odění, a přesto jí Dacey i lady Maege připadaly přirozenější, jako válečnice i jako ženy, než kdy byla dívka z Tarthu.

„Bojovala jsem vedle Mladého vlka v každé bitvě,“ řekla Dacey Mormont zvesela. „Ještě neprohrál ani jednu.“

Ne, ale přišel o všechno ostatní, pomyslela si Catelyn, jenže by ničemu neposloužilo, kdyby to řekla nahlas. Seveřané nepostrádali odvahu, ale byli daleko od domova, a kromě jejich víry v mladého krále toho bylo málo, co je ještě drželo nad vodou. Tu víru bylo nutné chránit za každou cenu. Musím být silnější, poručila si. Musím být silná pro Robba. Podlehnu-li zoufalství, žal mne stráví. Na Edmurově svatbě se všechno obrátí. Pokud spolu budou Edmure a Roslin šťastní, pokud lze Zpozdilého lorda Freye uspokojit a znovu spojit jeho armádu s Robbovou… Přesto, jaké šance pak bude mít, polapen mezi Lannisterem a Greyjoyem? Byla to otázka, o které se Catelyn raději ani neodvažovala přemítat, i když Robb stěží uvažoval o něčem jiném. Viděla ho, jak studuje mapy, kdykoli rozbili tábor, jak neustále vymýšlí nějaký plán, který by mu pomohl získat zpátky sever.

Její bratr Edmura měl jiné starosti. „Nepředpokládáte doufám, že všechny dcery lorda Waldera vypadají jako on, že ne?“ přemítal nahlas, když seděl s Catelyn a svými přáteli ve vysokém modročerveném pruhovaném altánu.

„Při takovém množství odlišných matek je tu naděje, že by některé z panen mohly pobrat nějakou tu krásu,“ poznamenal ser Marq Piper, „jenže proč by ti ten starý lišák měl dávat zrovna nějakou pěknou?“

„Nemá k tomu sebemenší důvod,“ odpověděl Edmure ponurým hlasem.

To už bylo víc, než dokázala Catelyn snést. „Krásná je taky Cersei Lannister,“ řekla ostře. „Ty bys byl moudřejší, kdyby ses modlil o to, aby byla Roslin silná a zdravá, s chytrou hlavou a věrným srdcem.“ S těmito slovy se vzdálila.

Edmure si to nevyložil dobře. Příštího dne se jí během pochodu stranil, dával přednost společnosti Marqa Pipera, Lymonda Goodbrooka, Patreka Mallistera mladých Vanceů. Ti ho neurážejí, a když, tak jen žertem, pomyslela si Catelyn, když toho odpoledne projeli kolem ní a stěží přitom utrousili slova. Já na Edmura vždycky byla až příliš tvrdá a nyní má slova navíc přiostřuje žal. Litovala své výtky. Dost bylo na tom, že z šedivé oblohy neúnavně padal déšť, natožpak aby jejich mizérii ještě přiživovala neuváženými slovy. Ostatně co bylo špatného na tom, že toužil po pěkné manželce? Vzpomínala na vlastní dětinské zklamání, když poprvé spatřila Eddarda Starka. Představovala si ho jako mladší verzi jeho bratra Brandona, jenže se mýlila. Ned byl menší postavy, prostší tváře a tak zasmušilého výrazu. Mluvil docela zdvořile, ale pod jeho slovy cítila chlad, který byl naprosto netypický pro Brandona, jenž se dokázal veselit stejně temperamentně, jako býval divoký jeho hněv. Dokonce i když ji připravoval na svatebním loži o panenství, dělal to spíš z povinnosti než s vášní. Té noci jsme ale zplodili Robba, udělali jsme spolu krále. A po válce, tam na Zimohradu jsem měla lásky až dost, jakmile jsem pod Nedovou vážnou tváří našla dobré a laskavé srdce. Není důvod, proč by Edmure neměl se svou Roslin nalézt totéž. Bohové tomu chtěli, že je cesta vedla přes Šeptající les, kde Robb dosáhl svého prvního velkého vítězství. Ubírali se podél koryta křivolakého potoka na dně svírajícího se úzkého údolí, podobně jako to dělali muži Jaimeho Lannistera té osudné noci. Tehdy ale bylo tepleji, vzpomínala Catelyn, stromy byly ještě zelené a voda v potoce se nevylévala z břehů. Nyní se proud dusil spadaným listím, které leželo v mokrých hromadách mezi kameny a kořeny, a stromy, které kdysi ukrývaly Robbovu armádu, vyměnily své zelené odění za matně zlaté listoví poskvrněné hnědí a za červeň, která jí připomínala rez a zaschlou krev. Jen smrky a borovice stále vystavovaly na odiv zelenou, vyrážely vzhůru k břichům mračen jako vysoká tmavá kopí.

Od té doby zemřelo víc než jen stromy, přemítala. V noci, kdy došlo k bitvě v Šeptajícím lese, byl Ned stále ještě naživu v cele pod Aegonovým Vysokým kopcem, Bran a Rickon byli v bezpečí za zdmi Zimohradu. A Theon Greyjoy bojoval po Robbově boku a vychloubal se tím, jak málem zkřížil svůj meč s Králokatovým. Kéž by to tak byl udělal. Kéž by byl Theon zemřel místo synů lorda Karstarka. Kolik zla by zůstalo nedokonáno?

Když projížděli přes bitevní území, Catelyn kolem sebe viděla náznaky krveprolití, ke kterému tam došlo; převrácenou přilbu plnou dešťové vody, rozštípnuté kopí, koňské kosti. Nad některými z mužů, kteří tam padli, byly vztyčeny kamenné mohyly, jenže je rozhrabala zvířata, co se živila zdechlinami. Mezi změtí kamenů zahlédla jasně barevnou látku a kousky lesklého kovu. Jednou spatřila obličej vykukující mezi kameny, bílou lebku začínající vylézat z odpadávajícího hnědého masa.

Nemohla si pomoci, ale musela se v tu chvíli divit, kde asi našly odpočinutí Nedovy kosti. Tiché sestry se s nimi vypravily na sever, provázeny Hallisem Mollenem a malou čestnou stráží. Dosáhl Ned vůbec někdy Zimohradu a byl položen vedle svého bratra Brandona do temných krypt pod hradem? Nebo se dveře v Kailinské držbě zavřely ještě předtím, než Hal a sestry stačili projet?

Třicet pět stovek jezdců se ubíralo cestou po dně údolí přes samotné srdce Šeptajícího lesa, ale Catelyn si zřídkakdy připadala osamělejší. Každá liga, kterou urazila, ji odváděla dál od Řekotočí. V jednu chvíli zjistila, že se diví, zda vůbec ještě někdy hrad spatří. Nebo je pro ni ztracen navěky, tak jako tolik jiných věcí a lidí?

O pět dnů později se vrátili jejich průzkumníci se zprávou, že rozvodněné vody strhly dřevěný most v Dobrotrhu. Galbart Glover a dva z jeho nejstatečnějších mužů se pokusili přeplavat se svými zvířaty rozvodněný Modrý bodec v Beranobrodu. Dva koně byli smeteni pod vodu a utopili se a s nimi i jeden z jezdců; Gloverovi se podařilo držet se kamene, dokud ho z vody nevytáhli. „Takhle vysoko netekla voda v řece už od jara,“ řekl Edmure. „A pokud nepřestane pršet, stoupne voda ještě víc.“

„Vím o jednom mostě o něco výš po proudu, blízko Starokamenů,“ vzpomněla si Catelyn, která často projížděla těmito krajinami se svým otcem. „Je starší a menší, ale pokud stále stojí-“

„Ten je taky pryč, moje paní,“ řekl Galbart Glover. „Voda ho smetla ještě dřív než ten v Dobrotrhu.“

Robb pohlédl na Catelyn. „Jiný most tu není?“

„Ne. A brody budou neprůchodné.“ Pokoušela se rozpomenout. „Pokud se Modrý bodec nedá přejít, budeme muset jít podél něj, přes Sedmipotočí a Bábin močál.”

„Močály a špatné cesty nebo vůbec nic,“ posteskl si Edmure. „Bude to velice zdlouhavá cesta, ale nakonec se tam určitě dostaneme.“

„Jsem si jistý, že lord Walder bude mít strpení,“ řekl Robb. „Lothar mu poslal z Řekotočí ptáka, ví, že už jsme na cestě.“

„Ano, jenže ten muž je ješitné a podezřívavé povahy,“ upozornila je Catelyn. „Mohl by si naše zpoždění vyložit jako úmyslnou urážku.“

„Tak se mu omluvím i za naši nedochvilnost. Budu lítostivý král, co se omlouvá s každým druhým nadechnutím.“ Robb zkřivil tvář. „Doufám, že se Bolton dostal přes Trojzubec, ještě než začaly deště. Královská cesta vede rovně na sever, čeká ho snadný pochod. Dokonce i s pěšáky by se měl dostat do Dvojčat před námi.”

„A co uděláš, až spojíš jeho muže se svými a svatba mého bratra bude odbyta?“ zajímala se Catelyn.

„Vydám se na sever.“ Robb poškrábal Šedého větra za uchem.

„Po hrázní cestě? Rovnou do Kailinské držby?“

Obdařil ji nevyzpytatelným úsměvem. „Je to jediná cesta,“ řekl, a ona podle tónu jeho hlasu poznala, že už jí víc neřekne. Moudrý král si nechává svá rozhodnutí pro sebe, připomněla si v duchu.

Starokamenů dosáhli po dalších osmi dnech vytrvalého deště a rozbili si tábor na kopci přehlížejícím Modrý bodec, mezi ruinami pevnosti prastarých říčních králů. Mezi plevelem byly stále patrné její základy, pozůstatky někdejších hradeb a věží, ale místní obyvatelé již před dlouhým časem použili většinu z kamenů ke stavbě stodol, sept a pevnůstek. A přesto zůstala stát ve středu toho, co kdysi dávno bylo hradním nádvořím, velká kamenná hrobka, napůl skrytá v hnědé trávě po pás vysoké, mezi mladými jasany.

Víko hrobky bylo vytesáno do podoby muže, jehož kosti spočívaly pod ním, ale déšť a vítr na nich odvedly svou práci. Stále bylo vidět, že ten král nosil vous, ale jinak byl jeho obličej ohlazený a bez rysů, s nejasnými náznaky úst, nosu, očí a koruny kolem spánků. Ruce měl složené nad rukojetí válečného kladiva, které mu leželo na hrudi. Kdysi bylo toto kladivo popsané runami, které vypovídaly o jménu a životě mrtvého krále, ale staletí je všechny vymazala. Kámen byl popraskaný a místy zvětralý, tu a tam odbarvený rozlézajícími se bílými skvrnami lišejníků, zatímco od králových chodidel se téměř až k hrudníku plazily šlahouny popínavé růže.

Právě tam nalezla Catelyn Robba, jenž zachmuřeně stál v snášejícím se soumraku, jen s Šedým větrem po boku. Déšť na chvíli ustal a Robb byl prostovlasý. „Má tento hrad nějaké jméno?“ zeptal se tiše, když přišla až k němu.

„Starokameny, když jsem ještě byla děvčátko, říkal mu tak všechen prostý lid, ale v době, kdy byl příbytkem králů, měl nepochybně jiné jméno.“ Kdysi zde tábořila se svým otcem cestou do Mořské stráže. Tehdy s námi jel i Petyr…

„Zpívá se o něm v jedné písni,“ vzpomněl si. „,Jenny ze Starokamenů, s květy ve vlasech’.“

„Na samém konci po nás všech zůstanou jen písně,“ poznamenala smutně. „Když máme štěstí.“ Toho dne si tady hrála na to, že je Jenny, a dokonce si vpletla květiny do vlasů. A Petyr předstíral, že je Vážčím princem. Catelyn nemohlo být víc než dvanáct a Petyr byl taky ještě chlapec. Robb si prohlížel náhrobek. „Čí je to hrob?“

„Leží zde Tristifer, čtvrtý svého jména, Král řek a kopců.“ Její otec jí jednou vyprávěl jeho příběh. „Vládl od Trojzubce až k Šíji, tisíce let předtím, než žila ta Jenny a její princ, ve dnech, kdy království Prvních lidí padala jedno za druhým pod náporem Andalů. Kladivo spravedlnosti, říkal mu lid. Bojoval ve stovce bitev a vyhrál v devadesáti devíti, či to alespoň tvrdí zpěváci, a když postavil tento hrad, byl nejmocnější v celém Západozemí.“ Položila svému synovi ruku na rameno. „Zemřel ve sté bitvě, když proti němu spojilo své síly sedm andalských králů. Pátý Tristifer se mu nevyrovnal, a brzy bylo ztraceno království a posléze i hrad, a nakonec vyhynul celý rod. S Tristiferem Pátým vymřel rod Muddů, kteří vládli říčním krajinám po tisíce let před příchodem Andalů.“

„Zemřel bez dědice.“ Robb přejel rukou po větrem ošlehaném kameni. „Doufal jsem, že obtěžkám Jeyne dítětem…, snažili jsme se dost často, ale nejsem si jistý…“

„Ne vždy to jde hned napoprvé.“ Třebaže u tebe tomu tak bylo. „Dokonce ani posté. Jsi ještě velmi mladý.“

„Mladý a král,“ řekl. „A král musí mít dědice. Kdybych měl ve své příští bitvě padnout, království nesmí zemřít se mnou. Podle práva je další v následnické linii Sansa, takže Zimohrad a sever by přešly do jejích rukou.“ Jeho ústa se zkřivila. „Jejích a jejího manžela, Tyriona Lannistera. To nemohu dovolit. To nedovolím. Trpaslík nikdy nesmí dostat sever.“

„Ne,“ souhlasila Catelyn. „Musíš ustanovit jiného dědice, a to až do doby, než ti Jeyne porodí syna.“ Chvíli přemítala. „Otec tvého otce neměl žádné sourozence, ale jeho otec měl sestru, která se provdala za mladšího syna lorda Raymara Roycea, z mladší větve. Měli spolu tři dcery, z nichž se všechny provdaly za méně významné lordy z Údolí. S jistotou vím, že jedna za Waynwooda a druhá za Corbraye. Ta nejmladší… možná za Templetona, ale…“

„Matko.“ Z Robbova hlasu zaznívalo ostří. „Zapomněla jsi, že můj otec měl čtyři syny.“

Nezapomněla na to; nechtěla tomu čelit, a přesto musela. „Sníh není Stark.”

„Jon je víc Stark než nějací malí lordové z Údolí, kteří nikdy v životě neviděli Zimohrad.“

„Jon je bratr Noční hlídky, který přísahal, že nepojme žádnou ženu za manželku a nebude vlastnit žádné pozemky. Ti, kteří obléknou čerň, slouží na doživotí.“

„Stejně jako rytíři Královské gardy. To Lannisterům nezabránilo strhnout bílé pláště z ramen serům Barristanovi Selmymu a Borosi Blountovi, když už pro ně neměli využití. Vsadil bych se, že když pošlu Hlídce stovku mužů místo Jona, určitě přijdou na nějaký způsob, jak ho zprostit slibů.“

On už je v téhle záležitosti rozhodnutý. Catelyn věděla, jak tvrdohlavý umí její syn být. „Nemanželský syn nemůže dědit.“

„Ne, pokud k tomu není zplnomocněn královským výnosem,“ řekl Robb. „V tomto ohledu existuje víc precedentů než pro zproštění přísahajícího bratra jeho slibů.“

„Precedentů,“ řekla s hořkostí v hlase. „Ano, Aegon Čtvrtý legitimizoval na smrtelném loži všechny svoje bastardy. A kolik bolesti, žalu, válek a vražd z toho vzešlo? Já vím, že Jonovi důvěřuješ. Ale můžeš věřit jeho případným synům? Nebo jejich synům? Uchazeči o trůn z rodu Černohně byli pro Targaryeny zdrojem problémů po pět generací, dokud Barristan Chrabrý nezabil posledního z nich na Kamenoschodech. Kdybys Jona legitimizoval, neexistuje způsob, jak z něj znovu učinit nemanželského potomka. Kdyby se oženil a zplodil potomky, jacíkoli synové, které bys mohl mít s Jeyne, by nikdy nebyli v bezpečí.“

„Jon by mému synovi nikdy neublížil.”

„Stejně jako by Theon Greyjoy neublížil Branovi nebo Rickonovi?“ Šedý vítr vyskočil na vrcholek Tristiferova náhrobku a vycenil zuby. I Robbova tvář byla v tu chvíli chladná jako kámen. „To od tebe bylo stejně kruté jako nespravedlivé, matko. Jon není Theon.“

„Modli se za to. A pomyslel jsi někdy na svoje sestry? Co jejich práva? Souhlasím s tebou, že nesmíme dopustit, aby se sever dostal do rukou Skřetovi, ale co Arya? Podle práva následuje po Sanse. Je to tvoje vlastní sestra, urozené krve…“

„… a mrtvá. Nikdo Aryu neviděl ani o ní neslyšel od té doby, co zkrátili otce o hlavu. Proč lžeš sama sobě? Arya je pryč, stejně jako Bran a Rickon, a zabijí také Sansu, jakmile trpaslíkovi porodí dítě. Jon je jediný bratr, který mi ještě zbývá. Kdybych měl zemřít bez dědice, chci, aby se po mně stal Králem severu. Doufal jsem, že moje rozhodnutí podpoříš.“

„To nemohu,“ řekla. „Ve všem jiném stojím za tebou, Robbe. Ve všem. Ale ne v této… pošetilosti. Nechtěj to po mně.“

„Ani nemusím. Jsem král.“ Robb se od ní odvrátil a odešel. Šedý vítr seskočil z náhrobku a rozběhl se za ním.

Co jsem to udělala? pomyslela si Catelyn znaveně, když zůstala sama stát u Tristiferova kamenného náhrobku. Nejdřív jsem rozčilila Edmura a teď Robba, třebaže jediné, čeho jsem se dopustila, bylo to, že jsem mluvila pravdu. Copak jsou muži tak křehcí, že ji nesnesou? V tu chvíli by se možná sama dala do pláče, kdyby to obloha nezačala dělat za ni. Jediné, co mohla udělat, bylo vrátit se do svého stanu a v tichosti tam sedět.

Ve dnech, které následovaly, byl Robb všude a kdekoli: jel v čele předvoje s Velkým Jonem, byl na průzkumu s Šedým větrem, uháněl podél kolony dozadu za Robinem Flintem a zadním vojem. Muži hrdě říkali, že Mladý vlk je první, kdo každého úsvitu vstává a jako poslední chodívá v noci spát, ale Catelyn se obávala, zda vůbec spí. Je teď stejné hubený a hladový jako ten jeho zlovlk.

„Moje paní,“ řekla jí Maege Mormont jednoho rána, když jeli dál neutuchajícím deštěm, „vypadáš tak sklíčeně. Není snad něco v pořádku?“

Můj manžel je mrtvý a můj otec taky. Dva z mých synů byli zavražděni, moji dceru dali bezvěreckému trpaslíkovi, aby mu porodila jeho ohavné děti, moje druhá dcera je ztracená a pravděpodobně mrtvá a můj poslední syn a jediný bratr se na mne hněvají. Co by mohlo být v nepořádku? Tuhle pravdu by si však zřejmě lady Maege nepřála slyšet. „Pořád jen prší,“ řekla Catelyn místo toho. „Tolik jsme už strádali, a ještě víc nebezpečenství a žalu je před námi. Musíme se tomu postavit statečně, s troubícími rohy a vlajícími praporci. Jenže i déšť je proti nám. Praporce jsou mokré a zplihlé, a muži se choulí pod svými plášti a sotva spolu promluví. Ten zlý déšť zmrazuje naše srdce, když zrovna teď potřebujeme, aby planula jasným žárem.“

Dacey Mormont pohlédla k obloze. „Já jsem raději, když na mě padá voda, než kdyby to byly šípy.“ Catelyn se proti své vůli usmála. „Obávám se, že jsi statečnější než já. To jsou všechny ženy z Medvědího ostrova takové bojovnice?“

„Přesně tak,“ přitakala lady Maege. „Jsme jako medvědice. Musíme takové být. Ve starších dobách na nás pořádali nájezdy železní muži ve svých dlouhých veslicích nebo divocí ze Zamrzlého pobřeží. Muži často bývali na moři na lovu a ženy, které nechali doma, musely bránit samy sebe i svoje děti, jinak by je nájezdníci unesli.“

„Na bráně našeho hradu je v kameni vytesán obraz,“ řekla Dacey. „Žena v medvědí kůži s dítětem u prsu, které drží v jedné ruce. Ve druhé třímá bitevní sekeru. Není to žádná řádná dáma, ale mne se vždycky líbila.“

„Můj synovec Jorah si kdysi přivedl domů řádnou dámu,“ řekla lady Maege. „Vyhrál ji na turnaji. Jak ta nenáviděla ten obraz nad bránou.“

„Ano, a všechno ostatní taky,“ řekla Dacey. „Měla vlasy jako tepané zlato, ta Lynesse. Kůži jako smetanu. Ale její hebké ruce nebyly stvořeny k tomu, aby v nich mohla držet sekeru.“

„Ani její prsa nebyla ke kojení,“ dodala její matka neomaleně.

Catelyn věděla, o kom mluví - Jorah Mormont vodil svou druhou ženu na Zimohrad na hostiny, a jednou je tam hostili celých čtrnáct dní. Vzpomínala si, jak byla mladá lady Lynesse krásná, a jak byla nešťastná. Jednoho večera se po několika pohárech vína svěřila Catelyn, že sever není místem pro dceru z rodu Hightowerů ze Starého města. „Žila byla jedna Tullyjka z Řekotočí, která se kdysi cítila stejně,“ odpověděla jí laskavě, ve snaze poskytnout jí útěchu, „ale časem tady toho našla mnoho, do čeho se zamilovala.“

A nyní ztratila, přemítala. Zimohrad a Neda, Brana a Rickona, Sansu a Aryu. Všichni jsou pryč, jen Robb zůstává, že by v ní koneckonců bylo až příliš mnoho z lady Lynesse a příliš málo ze Starků? Možná kdybych bývala věděla, jak třímat v rukou sekeru, byla bych schopná lépe je ochránit.

Dny míjely a déšť neustával. Jeli stále dál podél Modrého bodce, kolem Sedmipotočí, kde se řeka rozplétala do změti stružek a potoků, pak přes Bábin močál, kde na neopatrné číhala třpytivá zelená jezírka a rozměklá půda sála kopyta jejich koní jako hladové nemluvně matčin prs. Postup vpřed byl nyní horší než pomalý. Polovinu povozů museli zanechat v blátě a zásoby z nich byly přerozděleny mezi muly a tažné koně.

Uprostřed bažin Bábina močálu je dostihl lord Jason Mallister. Zbývala více než hodina denního světla, když k nim dorazil se svým zástupem, ale Robb zavolal, aby okamžitě zastavili a zanedlouho přišel za Catelyn ser Raynald Westerling, aby ji doprovodil do králova stanu. Našla tam svého syna sedícího u železného koše, s mapou rozloženou v klíně. Šedý vítr mu spal u nohou. Byl tam s ním Velký Jon, společně s Galbartem Gloverem, Maege Mormont, Edmurem a mužem, kterého Catelyn neznala, otylým a plešatějícím, s podlézavým výrazem ve tváři. Tenhle není urozeného původu, poznala v okamžiku, kdy na cizinci spočinula pohledem. Dokonce to ani není válečník.

Jason Mallister vstal, aby jí nabídl místo. Jeho vlasy v sobě měly již téměř stejně běli jako hnědi, ale jinak byl lord z Mořské stráže stále pohledný muž: vysoký a štíhlý, s jemně řezaným hladce oholeným obličejem, vysokými lícními kostmi a živýma modrošedýma očima. „Lady Stark, je mi vždy potěšením setkat se s tebou. Přináším dobré zprávy, jak doufám.“

„Bolestně prahneme nějaké dobré zprávy slyšet, můj pane.“ Posadila se, naslouchajíc neúnavnému hlasitému bušení deště do plátna stanu nad jejich hlavami.

Robb počkal, dokud ser Raynald nespustil plentu vchodu. „Bohové vyslyšeli naše modlitby, moji lordi. Lord Jason nám přivedl kapitána lodi Myraham, kupce ze Starého města. Kapitáne, pověz jim, co jsi řekl mně.“

„Ano, Tvoje Výsosti.“ Muž si nervózně olízl rty. „Posledním přístavem, do kterého jsem zavítal před Mořskou stráží, byl Panský přístav na Štítu, železní muži mě tam drželi déle než rok, jen považte, na příkaz samého krále Balona. Jenže teď, inu, zkrátka a jasně, je mrtvý.“

„Balon Greyjoy?“ Catelyn zapomnělo zabušit srdce. „Říkáš, že Balon Greyjoy je mrtvý?“

Ošuntělý malý kapitán přikývl. „Víte, jak je Štít vystavený na mysu, částečně na kamenech a ostrůvcích mimo pobřeží, s mosty mezi jednotlivými věžemi? Podle toho, co jsem slyšel v Panském přístavu, přišel hrozný vichr od západu, déšť a hromobití, a starý král Balon zrovna přecházel po jednom z těch mostů, když se ho zmocnil vítr a roztrhal ho na kusy. Vyplavilo ho to o dva dny později, celého napuchlého a rozlámaného. Slyšel jsem, že mu krabi vyžrali oči.“

Velký Jon se dal do smíchu. „Doufám, že to byli ti velcí královští krabi a že si na té urozené želatině pochutnali!“

Kapitán naklonil hlavu na stranu. „Ano, jenže to není všechno, to tedy ne!“ Naklonil se dopředu a zvedl prst. „Bratr se vrátil.”

„Viktarion?“ zeptal se Galbart Glover překvapeně.

„Euron. Říkají mu Vraní oko a je to ten nejčernější pirát, co kdy zvedl plachty. Byl pryč celé roky, ale lord Balon ještě ani nevychladnul, a on se zčistajasna objevil, vplul do Panského přístavu na své Tichosti. Černé plachty, rudý trup a posádka ze samých němých. Slyšel jsem, že byl až v Ašaji. Ať byl kdekoli, teď je zpátky, a napařil si to přímo na hrad, kde posadil tu svou zadnici na Mořskokamenný trůn. Lorda Botleyho, který proti tomu měl námitky, utopil v sudu mořské vody. Tehdy jsem se rozběhl zpátky k Myraham a vytáhl kotvu v naději, že se mi podaří upláchnout, zatímco tam panuje zmatek. A taky že se mi to podařilo, a teď jsem tady.“

„Kapitáne,“ řekl Robb, když muž skončil, „máš moje díky a neodejdeš odsud bez odměny. Lord Jason tě pak doprovodí zpátky ke tvé lodi. Nyní prosím počkej venku.“

„Počkám, Tvoje Výsosti. To víš, že počkám.“

Ještě ani nevyšel z královského altánu a Velký Jon se dal do smíchu, ale Robb ho umlčel pohledem. „Pokud je pravdou jen polovina z toho, co mi říkal Theon, pak Euron Greyjoy rozhodně neodpovídá ničí představě krále. To Theon je právoplatným dědicem, pokud ovšem není mrtvý…, ale Viktarion velí železné flotile. Nevěřím, že zůstane v Kailinské držbě, zatímco Euron Vraní oko okupuje Trůn z mořského kamene. Určitě se vrátí na Štít.“

„Ještě je tam dcera,“ připomněl mu Galbart Glover. „Ta, co drží Pahorek v hlubokém lese a Robettovu ženu s dítětem.“

„Pokud zůstane v Pahorku, je to to jediné, co se jí zřejmě podaří udržet,“ řekl Robb. „Co je pravda o bratrech, platí dvojnásob pro ni. Jestli chce vypudit Eurona a uplatnit svůj nárok na trůn, bude muset odplout domů.“ Její syn se otočil k lordu Jasonu Mallisterovi. „Máš flotilu v Mořské stráži?“

„Flotilu, Tvoje Výsosti? Polovinu tuctu veslic a dvě válečné galéry. Dost k tomu, abych ubránil svoje břehy proti nájezdníkům, ale rozhodně nemohu doufat, že bych se mohl utkat v bitvě s železnou flotilou.“

„To bych po tobě ani nežádal. Předpokládám, že železní muži se nyní budou plavit ke Štítu. Theon mi řekl, jak tihle lidé uvažují. Každý kapitán je na své lodi králem. Všichni budou chtít mít v otázce následnictví svoje slovo. Můj pane, potřebuju dvě z tvých veslic, aby vypluly kolem Mysu orlů a pak vzhůru po Šíji k Šedé stráži.“

Lord Jason zaváhal. „Z mokřin odtéká voda tuctem řek, všech mělkých, naplavených a nezmapovaných. Dokonce bych jim ani neříkal řeky. Tyto kanály se neustále odchylují a mění. Jsou tam nekonečné mělčiny, pasti a změti tlejících kořenů. A Šedá stráž se hýbe. Jak ji mají moje lodě najít?“

„Pluj po řece pod mou zástavou. Bažináři si tě sami najdou. Potřebuju dvě lodě, abych zdvojnásobil šanci, že se moje zpráva dostane k Howlandu Reedovi. Na jedné popluje lady Maege, na druhé Galbart.“ Otočil se ke dvěma, které právě jmenoval. „Ponesete dopisy pro ty z mých lordů, kteří zůstávají na severu, ale všechny příkazy v nich budou falešné, pro případ, že byste měli tu smůlu a chytili vás. Kdyby se tak stalo, musíte říct, že jste se plavili na sever. Na Medvědí ostrov nebo ke Kamenitému pobřeží.“ Poklepal prstem na mapu. „Klíčem je teď Kailinská držba. Lord Balon to věděl, proto tam poslal svého bratra Viktariona s tvrdým srdcem greyjoyské armády.“

„Ať už se hádají o následnictví nebo ne, železní muži nejsou takoví blázni, aby opouštěli Kailinskou držbu,“ namítla lady Maege.

„To ne,“ připustil Robb. „Hádám, že Viktarion tam ponechá nejlepší část své armády. Avšak s každým mužem, kterého odvede s sebou, ubude těch, se kterými budeme muset bojovat. A vezme s sebou svoje kapitány, na to můžete vzít jed. Velitele. Bude potřebovat takové muže, kteří promluví v jeho prospěch, pokud chce doufat, že usedne na Trůn z mořského kamene.“

„Snad nemáš v úmyslu zaútočit na ně odněkud z hrázní cesty, Tvoje Výsosti?“ otázal se Galbart Glover. „Přístupové cesty jsou příliš úzké a neexistuje způsob, jak tam rozvinout šik. Držbu ještě nikdy nikdo nedobyl.”

„Od jihu,“ řekl Robb. „Jenže pokud budeme moci zaútočit ze severu a současně od západu a napadnout železné muže do týla, zatímco budou na hrázní cestě odrážet to, co budou považovat za moji hlavní sílu, pak máme šanci. Jakmile se spojím s lordem Boltonem a Freyi, budu mít přes dvanáct tisíc mužů. Mám v úmyslu rozdělit je na tři části a vydat se s nimi na sever po hrázní cestě v půldenních časových odstupech. Pokud Greyjoyové hlídají území jižně od Šíje, uvidí, jak se na Kailinskou držbu bezhlavě řítí celá moje armáda.

Roose Bolton bude mít zadní voj, zatímco já budu velet středu. Velký Jone, ty povedeš předvoj. Tvůj útok na Kailinskou držbu musí být tak zuřivý, že železní muži nebudou mít ani chvilku času na to, aby mohli přemýšlej zda se k nim někdo neplíží od severu.“

Velký Jon se zachechtal. „Ti tvoji plížiči by si měli pospíšit, jinak moji muži zdolají hradby a dobijí Kailinskou držbu dřív, než se tam ukážeš. Dostaneš ji ode mě darem, až se tam přiloudáš.“

„Takový dar bych dostal vskutku rád,“ řekl Robb.

Edmure se zamračil. „Mluvíš o tom, že napadneš železné muže do týla, pane, jenže jak máš v úmyslu dostat se na sever od nich?“

„Přes Šíji vedou cesty, které nejsou zakreslené na žádné mapě, strýče. Cesty, které znají jen bažináři - úzké stezky mezi močály a vodní cesty vedoucí rákosím, kudy mohou jen čluny.“ Otočil se ke svým dvěma poslům. „Povězte Howlandu Reedovi, že mi má za dva dny poté, co se vydám vzhůru po hrázní cestě, poslat průvodce. Musí jít ke střední armádě, kde budou plápolat moje vlastní praporce. Z Dvojčat odejdou tři armády, ale jen dvě dosáhnou Kailinské držby. Moje vlastní armáda se před Šíjí rozpustí a znovu se vynoří a zformuje na Horkosti. Pokud se vydáme na cestu ihned, jakmile bude odbyta svatba mého strýce, mohli bychom být na pozicích do konce roku. Zaútočíme na Držbu ze tří stran prvního dne nového století, když se budou železní muži probouzet s kladivy bušícími jim v hlavách od medoviny, kterou vypijí v noci předtím.”

„Mně se ten plán líbí,“ přikývl Velký Jon. „Moc se mi líbí.“

Galbart Glover si zamnul ústa. „Je to riskantní. Kdyby tě bažináři měli zklamat…“

„Nebudeme na tom o nic hůř než předtím. Oni ale nezklamou. Můj otec věděl, jakou pro něj má Howland Reed cenu.“ Robb sroloval mapu a teprve pak pohlédl na Catelyn. „Matko.“

Ztuhla. „Počítáš v tomto plánu s nějakou úlohou pro mne?“

„Tvou úlohou je zůstat v bezpečí. Naše cesta přes Šíji bude nebezpečná a na severu nás nečeká nic než bitva. Avšak lord Mallister se laskavě nabídl, že se postará o tvoje bezpečí v Mořské stráži, dokud válka neskončí. Jsem si jistý, že ti tam bude dobře.“

Je tohle trest za to, že jsem mu oponovala ohledně Jona Sněha? Nebo za to, že jsem žena, ba co hůř, matka? Okamžik trvalo, než si uvědomila, že na ní spočívají oči všech přítomných. Oni to věděli, uvědomila si. Neměla by být překvapená. Tím, že propustila na svobodu Králokata, si žádné přátele nezískala a nejednou slyšela, jak Velký Jon říká, že ženy nemají na bitevním poli co pohledávat.

Hněv, který cítila, se jí zřejmě mihl tváří, protože Galbart Glover promluvil, než stačila říct slovo: „Moje paní. Jeho Výsost je moudrá. Bude pro tebe nejlepší, když s námi nepojedeš.“

„Mořská stráž se tvou přítomností rozzáří, lady Catelyn,“ ujistil ji lord Jason Mallister.

„Učiníš ze mne vězně,“ řekla.

„Váženého hosta,“ trval na svém lord Jason.

Catelyn se otočila ke svému synovi. „Nechtěla bych se lorda Jasona dotknout,“ řekla škrobeně, „ale pokud nemohu pokračovat dál s tebou, raději bych se vrátila do Řekotočí.“

„V Řekotočí jsem nechal svoji ženu. Svou matku chci mít jinde. Ponecháváš-li všechno své bohatství v jednom měšci, usnadňuješ to těm, kteří tě chtějí okrást. Po svatbě se odebereš do Mořské stráže, takový je můj královský rozkaz.“ Robb vstal, a tím byl její osud zpečetěn. Sebral arch pergamenu. „Ještě jedna věc. Lord Balon po sobě zanechal jen chaos, jak jsme se doslechli. Nic podobného nedopustím. Přesto zatím nemám syna, moji bratři Bran a Rickon jsou mrtví a moje sestra je provdaná za Lannistera. Přemýšlel jsem dlouho a usilovně o tom, kdo by mohl být mým nástupcem. Nařizuji vám, jako svým pravověrným a loajálním vazalům, abyste jako svědkové mého rozhodnutí otiskli svoje pečetě na tento dokument.“

Vskutku král, pomyslela si Catelyn rezignovaně. Mohla jen doufat, že past, kterou naplánoval pro Kailinskou držbu, vyjde stejně dobře jako ta, do jejíchž tenat ji právě lapil.

SAMWELL

Bílý strom, pomyslel si Sam zoufale. Prosím, ať je to Bílý strom. Vzpomínal si na tu vesnici. Bílý strom byl na mapách, které kreslil, když putoval s Noční hlídkou na sever. Pokud ta vesnice byla Bílý strom, věděl, kde se nalézají. Prosím, musí to být ona. Toužil po tom tak hrozně, že na chvíli dokonce zapomněl na svá rozbolavělá chodidla i na bolest v lýtkách a kříži a na ztuhlé zmrzlé prsty, které už stěží cítil. Dokonce zapomněl na lorda Mormonta a Krastera i na nemrtvé a Jiné. Ať je to Bílý strom, modlil se k jakémukoli bohu, který by zrovna mohl naslouchat.

Všechny vesnice divokých však vypadaly stejně. Uprostřed této vyrůstal rozložitý čarostrom…, jenže bílý čarostrom nemusel nevyhnutelně znamenat Bílý strom. Nebyl náhodou čarostrom v Bílém stromu větší než tento? Zas tak dobře si jej nepamatoval. Obličej vyřezaný do kmene bledého jako kost byl protáhlý a smutný; z očí mu stékaly rudé slzy zaschlé smůly. Vypadala takto tvář na stromě v Bílém stromu, když jsme se ubírali na sever? Nepamatoval si to.

Kolem stromu se do všech stran roztahoval spletenec jednomístných chatrčí s drnovými střechami, dlouhá síň postavená z klád a celá porostlá mechem, kamenná studna, ovčinec…, ale nebyly tam žádné ovce, a nebyli tam ani lidé. Divocí ze své vesnice odešli, aby se připojili k Mancemu Nájezdníkovi v Mrazoklech, a na odchodu s sebou pobrali všechen svůj světský majetek kromě příbytků. Sam za to byl vděčný. Snášel se soumrak a bude dobré vyspat se zase jednou pod střechou. Byl tak unavený, tak strašně unavený, že měl pocit, jako by šel snad už polovinu života. Boty se mu rozpadaly a všechny puchýře na chodidlech mu popraskaly a změnily se v mozoly, jenže teď měl nové puchýře pod mozoly a prsty u nohou mu omrzaly.

Sam však věděl, že buď musí jít, nebo zemře. Fialka byla stále ještě zesláblá po porodu a taky od toho, jak nosila v náručí své dítě; potřebovala koně víc než on. Jejich druhý kůň pošel po třech dnech jízdy od Krasterovy pevnosti. I tak byl zázrak, že vydržel tak dlouho, ubohý, napůl vyhladovělý tvor. Samova váha ho pravděpodobně dorazila. Mohli se pokusit jet dva na jednom koni, ale Sam měl obavy, že takto by brzy vyřídili i druhé zvíře. Je lepší, když jdu pěšky.

Nechal Fialku v dlouhé síni, aby tam rozdělala oheň, zatímco sám zůstal venku a nahlížel do jednotlivých chatrčí. Uměla rozdělávat oheň lépe než on; zdálo se, že on nikdy není schopen přimět třísky, aby chytly plamenem, a když se posledně pokoušel vykřesat jiskru za pomoci pazourku a oceli, podařilo se mu říznout se do prstu. Fialka mu ránu obvázala, ale pořád ještě měl ruku ztuhlou a bolavou, nešikovnější, než byla předtím. Věděl, že by si měl ránu často omývat a měnit obvazy, ale měl strach vůbec se na ni podívat. Krom toho byla taková zima, že mu bylo proti mysli pouhé pomyšlení, že by si měl stáhnout rukavice.

Nedělal si přílišné naděje, že v prázdných chatrčích něco najde, ale říkal si, že tam po sobě divocí přece jen možná nechali nějaké jídlo. Musel se zkrátka podívat. Jon prohledával chatrče v Bílém stromu cestou na sever. Uvnitř jedné z chatrčí uslyšel Sam šramotit krysy v temném koutě, ale jinak v nich nebylo nic než stará sláma, staré pachy a opuštěné hromádky popela pod kouřovými otvory.

Otočil se zpátky k čarostromů a chvíli si prohlížel tvář vyřezanou v jeho kmeni. To není obličej, který jsme viděli cestou na sever, musel připustit. Tento strom není ani z poloviny tak velký jako ten v Bílém stromu. Rudé oči plakaly krev, a na to si z Bílého stromu taky nepamatoval. Nemotorně klesl na kolena. „Staří bohové, vyslyšte moji modlitbu. Sedm bylo bohy mého otce, ale já jsem odříkal slova k vám, když jsem se dal k Hlídce. Pomozte nám teď, prosím. Mám strach, že jsme zabloudili. Taky máme hlad a je nám strašná zima. Nevím, ve které bohy teď věřím, ale… prosím, jestli tam jste, pomozte nám. Fialka má maličkého syna.“ To bylo všechno, co ho napadlo. Šero se prohlubovalo a listy čarostromů tiše ševelily, mávaly ve větru jako tisíce droboučkých zakrvácených ruček. Sam nebyl schopen říci, zda ho Jonovi bohové slyšeli, nebo ne.

Než se vrátil do síně, Fialka již měla rozdělaný oheň. Seděla u něj s rozhalenými kožešinami, děťátko u prsu. Je stejně hladový jako my, pomyslel si Sam. Staré ženy jim propašovaly nějaké jídlo z Krasterových zásob, jenže většinu již snědli. Sam byl beznadějným lovcem dokonce i na Parožnatém vrchu, kde se lesy zvěří přímo hemžily a kde měl psy a lovce, kteří mu zvěř nadháněli; zde v tomto nekonečném prázdném hvozdu byly jeho šance na to, že něco uloví, mizivé. Jeho pokusy rybařit v jezerech a napůl zmrzlých potocích byly také naprosto bezúspěšné.

„Jak ještě dlouho, Same?“ zeptala se ho Fialka. „Je to ještě daleko?“

„Už ne tak daleko. Ne tak daleko, jako to bylo předtím.“ Sam složil na zem svůj vak, nemotorně se posadil a pokusil se zkřížit ztuhlé nohy. Záda ho strašlivě bolela od toho, jak pořád šel, a rád by se opřel o jeden z vyřezávaných dřevěných sloupů, které podpíraly střechu, ale oheň byl uprostřed síně pod kouřovým otvorem a Sam toužil víc po teple než po pohodlí. „Ještě dalších pár dní a jsme tam.“

Měl svoje mapy, ale pokud tohle nebyl Bílý strom, pak mu nebyly moc platné. Zašli jsme příliš daleko na východ, když jsme obcházeli to jezero, přemítal v duchu, nebo jsme možná zašli příliš daleko na západ, když jsme se pak pokoušeli vrátit kus cesty nazpět. Začínal nenávidět jezera a řeky. Tady nahoře nikdy nebyl žádný přívoz či most, což znamenalo, že museli jezera obcházet a na řekách hledat místa, kde by se daly přebrodit. Bylo snazší sledovat stezku vyšlapanou zvěří než se prodírat podrostem, méně namáhavé obejít pahorek než na něj vyšplhat. Kdyby s námi byl Bannen nebo Dywen, už bychom byli v Černém hradu, ohřívali bychom si nohy u ohně v jídelně. Jenže Bannen byl mrtvý a Dywen odešel s Grennem, Bolestínským Eddem a dalšími.

Zeď je tři sta mil dlouhá a sedm set stop vysoká, připomněl sám sobě, když budou pokračovat stále dál na jih, musejí ji dříve nebo později najít. A Sam si byl jistý, že jdou na jih. Ve dne určoval směr podle slunce a za jasných nocí sledovali ocas Ledového draka, třebaže od té doby, co jim pošel druhý kůň, v noci příliš necestovali. Dokonce i s měsícem v úplňku byla pod stromy černočerná tma, ve které by si Sam nebo jejich zbývající kůň mohli až příliš snadno zlomit nohu. Teď už musíme být hodný kus cesty na jih, musíme být.

Nebyl si však jistý tím, jak daleko na východ či západ mohli zabloudit. Nakonec ke Zdi dojdou, to ano… Za den nebo za čtrnáct dní, dál jistě být nemůže, to určitě ne…, jenže na kterém místě k ní dojdou? Potřebovali najít bránu v Černém hradu - jedinou možnou cestu přes Zeď po stovku líg.

„Je Zeď tak velká, jak Kraster vždycky říkal?“ zeptala se Fialka.

„Větší.“ Sam se snažil, aby jeho hlas zněl povzbudivě. „Tak velká, že dokonce ani nejsou vidět hrady, co stojí za ní. Jenže tam jsou, uvidíš. Zeď je celá z ledu, ale hrady jsou z kamene a ze dřeva. Černý hrad má vysoké věže a hluboká sklepaní a obrovitou síň, kde v krbu hoří ve dne v noci velký oheň. Nevěřila bys, jaké je tam horko, Fialko.“

„Budu si k tomu ohni moct jít stoupnout? Já a můj chlapeček? Ne na dlouho, jen na chvilku, než se hezky ohřejeme.“

„Můžeš tam stát, jak dlouho budeš chtít. Dostaneš jídlo a taky pití. Horké kořeněné víno a misku srnčí dušeniny s cibulí a Hobbův chléb rovnou z trouby, tak horký, že si o něj popálíš prsty.“ Sam si stáhl rukavici, aby si rozhýbal ztuhlé prsty nad plameny, ale brzy toho zalitoval. Měl je znecitlivělé chladem, ale jakmile se mu do nich začal vracet život, rozbolely ho tak strašlivě, že se málem rozplakal. „Občas nám některý z bratrů zpívá,“ řekl, aby odpoutal svou mysl od bolesti. „Nejlépe ze všech zpíval Dareon, jenže toho poslali do Východní hlídky. Pořád tam ale máme Haldera. A Žábu. Ve skutečnosti se jmenuje Todder, ale vypadá jako žába, proto mu tak říkáme. Moc rád zpívá, i když má příšerný hlas.“

„Ty umíš taky zpívat?“ Fialka si upravila kožešiny a přendala si dítě k druhému prsu.

Sam se zapýřil. „Já… znám pár písní, když jsem byl malý, tak jsem zpíval rád. Taky jsem tančil, ale mému panu otci se to nelíbilo. Říkal, že když chci poskakovat, mám to dělat na nádvoří a mít přitom v ruce meč.“

„Mohl bys zazpívat nějakou jižanskou píseň? Pro děťátko?”

„Když chceš.“ Sam se na okamžik zamyslel. „Znám jednu píseň, kterou náš septon zpíval mně a mým sestrám, když jsme byli malí a byl čas jít spát. Jmenuje se Píseň Sedmi.“ Odkašlal si a začal tiše zpívat:

Otec má tvář silnou, co na nás přísné hledí,

soudí dobro od zla a na nebi sedí.

Váží naše životy, dlouhé i ty kratší,

a miluje malé děti.

Matka každému život daruje,

o všechny ženy s láskou pečuje.

Její něžný úsměv ukončí každý svár,

a miluje svoje malé děti.

Válečník před nepřítelem stojí zas,

kamkoli se vydáme, ochraňuje nás.

S mečem a štítem, kopím a lukem,

střeží všechny malé děti.

Stařena velmi moudrá a stará je,

každého osud vidí, jak se odvine.

Svou lampu z lesklého zlata pozvedá,

a vede svoje malé děti.

Kovář, ten pracuje ve dne v noci,

snaží se nám živáčkům jak může pomoci.

S kladivem, pluhem a jasným ohněm,

staví pro svoje malé děti.

Panna si po obloze tancuje,

dlí v povzdechu každého, kdo miluje.

Její úsměv učí ptáky létat

a dává sny malým dětem.

Sedm bohů, kteří nás všechny stvořili,

naslouchá, kdybychom se k nim modlili.

Tak zavřete očka, oni vás ochrání,

protože jste jejich malé děti.

Jen zavřete očka, oni vás ochrání,

protože jste jejich malé dětí.

Sam si vzpomněl na poslední příležitost, kdy zpíval tuto píseň se svou matkou, aby společně ukolébali děťátko Rickona ke spánku. Otec je uslyšel a vrazil dovnitř, celý rozezlený. „Už tady nechci nikdy nic takového slyšet,“ řekl lord Randyll nevlídně své ženě. „Nestačí, žes těmi měkkými septonovými písněmi zkazila jednoho chlapce? Máš snad v úmyslu udělat totéž s druhým?“ Pak se zamračil na Sama a řekl: „Jdi zpívat svým sestrám, když už musíš. Vedle svého syna tě nechci vidět.“

Fialčino děťátko usnulo. Bylo to takové droboučké stvoření a tak tiché, že o ně měl Sam strach. Chlapeček dokonce neměl žádné jméno. Ptal se na to Fialky, jenže ta řekla, že by to přineslo smůlu, kdyby dítě pojmenovala dřív, než dosáhne věku dvou let. Tolik jich umíralo.

Zastrčila prs zpátky pod kožešiny. „To bylo pěkné, Same. Zpíváš moc hezky.“

„Měla bys slyšet Dareona. Má hlas sladký jako medovina.“

„Já pila tu nejsladší medovinu na světě v den, kdy mě Kraster udělal svou ženou. Tehdy bylo léto, ne taková zima.“ Fialka ho najednou obdařila udiveným pohledem. „Tys ale zpíval jen o šesti bozích. Kraster nám vždycky říkal, že vy jižané jich máte sedm.“

„Je jich sedm,“ přitakal, „jenže o Cizinci nikdo nikdy nezpívá.“ Tvář Cizince byla tváří smrti. Sam měl nepříjemný pocit, jen když o něm mluvil. „Měli bychom něco pojíst. Sousto či dvě.“

Už jim nezbývalo nic než několik černých klobás, tvrdých jako dřevo. Sam z nich uřízl pár tenkých plátků pro každého. Z námahy ho brzy začalo bolet zápěstí, ale měl takový hlad, že to vydržel, když jste plátky žvýkali dostatečně dlouho, změkly a docela chutnaly. Krasterovy manželky je ochutily česnekem.

Když dojedli, Sam se jí omluvil a šel si ven ulevit a podívat se na koně. Od severu vanul kousavý vítr a listy stromů na něj ševelily, když šel kolem. Musel rozbít tenký škraloup ledu na hladině potoka, aby z něj mohl kůň pít. Asi bych ho měl raději vzít dovnitř. Nechtěl se za svítání probudit, jen aby zjistil, že jejich kůň během noci zmrzl. Fialka by pokračovala v cestě, i kdyby k tomu došlo. To děvče bylo na rozdíl od něho velice statečné. Přál si, kéž by tak věděl, co s ní bude dělat, až se dostanou do Černého hradu. Ona mu pořád opakovala, že se stane jeho ženou, když bude chtít, jenže černí bratři přece nemohli mít ženy; kromě toho pocházel z rodu Tarlyů z Parožnatého vrchu a nikdy by se nemohl oženit s divokou ženou. Budu muset něco vymyslet. Hlavně abychom se dostali ke Zdi živí a zdraví, na ničem jiném teď nezáleží, ani trochu na tom nezáleží.

Přivést koně k síni bylo poměrně jednoduché. Provést jej dveřmi už tak snadné nebylo, ale Sam byl vytrvalý. Než ho však dostal dovnitř, Fialka už dřímala. Dobelhal se se zvířetem do kouta, přihodil čerstvé dříví na oheň, sundal si těžký plášť a vsoukal se pod kožešinu vedle divoké ženy. Jeho plášť byl dost velký, aby je přikryl všechny tři a aby uvnitř udržel teplo jejich těl.

Fialka byla cítit mlékem, česnekem a zatuchlou starou kožešinou, ale Sam už si na to zvykl. Co se jeho týkalo, byly to dobré pachy. Rád vedle ní spal. Probouzelo to v něm vzpomínky na dávno minulé časy, kdy se dělil o velkou postel na Parožnatém vrchu se svými dvěma sestrami. To skončilo v okamžiku, když lord Randyll usoudil, že ho to změkčuje jako děvče. Spaní o samotě v mé vlastní chladné komnatě mě ale stejně neučinilo o nic tvrdším nebo statečnějším. Přemýšlel, co by jeho otec asi řekl, kdyby ho viděl teď. Zabil jsem jednoho z Jiných, můj pane, představoval si, jak mu říká. Probodl jsem ho obsidiánovou dýkou, a moji bratři v přísaze mi teď říkají Sam Zabiják. Avšak i v jeho fantaziích se na něj lord Randyll jen mračil a nevěřil mu ani slovo.

Té noci se mu zdály podivné sny. Byl zpátky na Parožnatém vrchu, v otcově hradu, ale jeho otec tam nebyl. Teď to byl Samův hrad. Byl tam s ním Jon Sníh. Taky lord Mormont, Starý medvěd, Grenn, Bolestínský Edd, Pyp, Žába a všichni jeho ostatní bratři z Hlídky, ale byli odění v jasných barvách místo v černé. Sam seděl ve vysokém křesle u stolu a všechny je hostil, krájel silné plátky pečeně velkým mečem svého otce Srdcomorem. Byly tam sladké koláče a medem slazené víno, zpívalo se tam a tančilo a všem bylo teplo, když hostina skončila, odebral se nahoru ke spánku; ne do panské ložnice, kde spávali jeho otec s matkou, ale do komnaty, kterou kdysi sdílel se svými sestrami. Jenže místo jeho sester na něho ve velké měkké posteli čekala Fialka, která na sobě neměla nic než velkou chundelatou kožešinu a z prsou jí odkapávalo mléko.

Probudil se náhle, rozechvělý chladem a vystrašený.

Oheň dohořel na doutnající rudé uhlíky. Vzduch jako by byl zamrzlý, taková byla zima. Kůň přivázaný v koutě nepokojně ržál a kopal zadníma nohama do klád stěny. Fialka seděla vedle ohniště, tiskla k sobě dítě. Sam se otupěle posadil. U otevřených úst se mu v bledých obláčcích srážel dech. Síň byla temná stíny, černými a ještě černějšími, Sam cítil, jak se mu ježí chlupy na rukou.

To nic není, uklidňoval se v duchu. Je mi prostě zima, to je všechno.

Pak, tam u dveří, se jeden ze stínů pohnul. Byl to velký stín.

To se mi pořád jen zdá, modlil se Sam. Och, bohové, zařiďte to tak, abych stále ještě spal, udělejte z toho jen noční můru. On je přece mrtvý, je mrtvý, viděl jsem ho umřít. „Přišel si pro dítě,” plakala Fialka. „Cítí ho. Novorozené dítě je cítit životem. Přišel si pro život.“

Velký temný tvar se ohnul pod překladem dveří, vešel do síně a začal se kolébat jejich směrem. V šeré záři skomírajících uhlíků se z něj stal Malý Pavka.

„Jdi pryč,“ zachroptěl Sam. „My tě tu nechceme.“

Pavkovy ruce byly černé jako uhel, tvář měl bledou jako mléko a oči mu zářily pronikavou modří. Vous mu pokrývala stříbřitá jinovatka a na rameni mu seděl havran, který mu ozobával tvář a požíral mrtvé bílé maso. Samovi povolil svěrač močového měchýře. Ucítil teplo stékající mu po noze. „Fialko, uklidni koně a vyveď ho ven. Udělej to.“

„Ty -“ začala.

„Já mám nůž. Dýku z dračího skla.“ Zašmátral po ní, když se škrábal na nohy. Dýku, co měl předtím, dal Grennovi, ale naštěstí měl tolik duchapřítomnosti, že vzal dýku mrtvému lordu Mormontovi, než s Fialkou utekli z Krasterovy pevnosti. Pevně ji sevřel v ruce a začal couvat od ohně, od Fialky a dítěte. „Pavko?“ Měl v úmyslu říct to statečně, ale vyšlo z něj jen zakvičení. „Malý Pavko. Znáš mě? Jsem Sam, tlustý Sam, Sam Strašpytel, zachránil jsi mě v lese. Nesl jsi mě, když už jsem nebyl schopný udělat ani krok. Nikdo jiný by to pro mě neudělal, ale tys byl tak hodný.“ Stále couval, nůž v ruce, a fňukal. Jsem takový zbabělec. „Neubližuj nám, Pavko. Prosím. Proč bys nám měl ubližovat?“

Fialka se pozpátku šourala přes tvrdě udusanou hliněnou podlahu směrem ke koni. Nemrtvý otočil hlavu a podíval se na ni, ale Sam vykřikl: „NE!“ a on se obrátil zpátky k němu. Havran sedící na jeho rameni si utrhl cár masa z bledé rozervané tváře. Sam držel dýku před sebou, stále couval a funěl přitom jako kovářský měch. Fialka na druhé straně síně mezitím přišla až ke koni. Bohové, dejte mi odvahu, modlil se Sam. Alespoň pro jednou, dejte mi trochu odvahy. Jen na tak dlouho, abych ji odsud stačil dostat.

Malý Pavka se dál kolébal jeho směrem. Sam před ním ustupoval, dokud nenarazil zády do hrubě otesaných klád zdi. Pevně sevřel dýku oběma rukama. Zdálo se, že nemrtvý nemá z dračího skla strach. Možná ani nevěděl, co to je. Pohyboval se pomalu, ale Malý Pavka nikdy nebyl rychlý, ani když ještě žil. Fialka za ním tichými slůvky uklidňovala koně a snažila se dostat ho ke dveřím. Jenže kůň nepochybně zachytil závan podivného chladného pachu mrtvoly. Najednou se splašil, vzepjal se na zadních, zahrabal kopyty v mrazivém vzduchu. Pavka se zvrtl po zvuku a zdálo se, že o Sama ztratil zájem.

Nebyl čas přemýšlet nebo se modlit ani mít strach. Samwell Tarly se vrhl dopředu a zabodl Malému Pavkovi dýku do zad. Nemrtvý od něj byl napůl odvrácený a vůbec neviděl, že se k němu blíží. Havran hlasitě zakrákal a vznesl se do vzduchu. „Jsi mrtvý!“ křičel Sam, když bodal. „Jsi mrtvý, mrtvý.“ Bodal a křičel, zas a znovu, trhal velké díry do Pavkova těžkého černého pláště. Pak čepel z dračího skla narazila do kroužkového pletiva drátěné brně pod vlnou, rozštípla se a střepiny se rozlétly do všech stran.

Sam hlasitě zakvílel a vydechl do černého vzduchu bílou mlhu. Pustil neužitečný jílec dýky a spěšně o krok couvl. To už se Malý Pavka otáčel a než Sam stačil vytáhnout svůj druhý nůž, ocelový, který u sebe nosil každý bratr, černé ruce nemrtvého se sevřely pod podbradky jeho krku. Pavkovy prsty byly tak ledově studené, že se zdálo, jako by pálily. Zabořily se hluboko do měkkého masa Samova hrdla. Utíkej, Fialko, utíkej, chtěl vykřiknout, ale když otevřel ústa, vyšlo z nich jen přidušené zachroptění.

Jeho tápající prsty konečně nalezly dýku, ale když jí bodl po břiše mrtvoly, hrot sklouzl po železných kroužcích a čepel vylétla Samovi z ruky. Prsty Malého Pavky se nemilosrdně sevřely a začaly mu kroutit krkem. Chce mi utrhnout hlavu, pomyslel si Sam zoufale. Měl pocit, jako by měl zamrzlé celé hrdlo a plíce měl v jednom ohni. Bušil nemrtvému po rukou a tahal za ně, ale nebylo to nic platné. Kopl Pavku mezi nohy, také zbytečně. Svět se mu scvrkl na dvě modré hvězdy, strašlivou drtivou bolest a chlad tak hrozný, že mu zamrzly slzy před očima. Zoufale sebou mlátil a svíjel se v jeho tisku… a pak se vší silou vrhl dopředu.

Malý Pavka byl velký a silný, jenže Sam ho převážil, a nemrtví byli nemotorní, to viděl už na Pěsti. Pavka se při náhlém posunu těžiště zapotácel, udělal krok dozadu, a pak se již mrtvý muž spolu s živým řítili k zemi. Při nárazu odpadla jedna z rukou mrtvoly ze Samova hrdla, na tak dlouho, aby byl schopen rychle se nadechnout, než se ledové černé prsty vrátily. Ústa mu zaplnila chuť krve. Pátraje po svém noži, natočil hlavu stranou a spatřil mdlou oranžovou záři. Oheň! Zůstaly z něj už jen žhavé uhlíky, a přesto…, nebyl schopen dýchat ani přemýšlet… Sam se v sevření Pavkových prstů kroutil po zemi, Pavku táhl s sebou…, šmátral rukama po hliněné podlaze, tápal, natahoval se, rozhrabával uhlíky, dokud konečně nenašel něco horkého…, kus ohořelého dřeva doutnajícího rudě a oranžově uvnitř černi…, sevřel jej do prstů a vrazil dřevo Pavkovi do úst, tak prudce, až ucítil, jak se mu tříští zuby.

Avšak dokonce ani pak stisk prstů nemrtvého nepovolil, Samovy poslední myšlenky patřily jeho matce, která ho milovala, a otci, kterého zklamal. Síň se kolem něho otáčela dokola, když tu uviděl pramínek kouře deroucí se mezi Pavkovými rozbitými zuby. Pak tvář mrtvého muže vyšlehla plamenem a ruce byly pryč.

Sam se nadechl a zchváceně se odkulil stranou. Mrtvola hořela, jinovatka jí odkapávala z vousu a maso pod ní černalo. Sam slyšel krákat havrana, ale Pavka nevydal jediný zvuk, když otevřel ústa, vyšly z nich jen plameny. A jeho oči… Je to pryč, ta modrá záře je pryč.

Odplížil se ke dveřím. Vzduch byl tak chladný, že to bolelo, když jej měl dýchat, ale byla to příjemná bolest. Sklonil se pod překladem dveří a vyklopýtal ze síně. „Fialko?“ zvolal. „Fialko, zabil jsem to. Fial-!“

Stála tam opřená zády o čarostrom, s chlapcem v náručí. Nemrtví byli všude kolem. Byla jich tam desítka, tucet, ještě víc…, někteří z nich byli kdysi divocí a stále na sobě měli kůže a kožešiny…, ale víc jich bývalo jeho bratry. Sam uviděl Larka ze Sester, Tichošlápka, Rylese. Vole na Chettově krku bylo celé černé a jeho nežity byly pokryté tenkým škraloupem ledu. A tamten jeden vypadal jako Hake, třebaže bylo obtížné být si tím jistý, když mu chyběla polovina hlavy. Jejich nebohého koně už roztrhali na kusy a teď mu rvali útroby z těla černýma rukama, ze kterých odkapávala rudá krev. Z koňského břicha stoupala bledá pára.

Sam vydal kňouravý zvuk. „To není spravedlivé…“

„Sprravedlivé.“ Na rameni mu přistál havran. „Sprravedlivé, sprravedlivé, sprravedlivé.“ Zamával křídly a vykřikl společně s Fialkou. Nemrtví už byli téměř u ní. Sam slyšel, jak tmavorudé listy čarostromů ševelí, jak si šeptají mezi sebou jazykem, který neznal. V tu chvíli jako by se pohnulo světlo hvězd, stromy všude kolem nich zasténaly a zapraskaly. Tvář Sama Tarlyho na sebe vzala barvu sraženého mléka a oči měl velké jako talíře. Havrani! Byli v čarostromu, a byly jich tam stovky, tisíce, usazení na větvích bílých jako kost, vykukující mezi listovím. Viděl, jak se jim otvírají zobáky, když začali krákat, jak rozevírají černé perutě. S křikem a pleskáním křídel se v hněvivých mračnech snesli na nemrtvé. Rojili se kolem Chettovy hlavy a zobali do jeho modrých očí, pak pokryli Larka ze Sester jako mouchy a tahali kusy mozku z Hakeovy rozbité hlavy. Bylo jich tam tolik, že když Sam vzhlédl, neviděl přes ně měsíc.

„Jdi,“ řekl pták na jeho rameni. „Jdi, jdi, jdi.“

Sam běžel, z úst mu vyrážely bílé obláčky dechu. Všude kolem něco vrávorali nemrtví pod náporem černých křídel a ostrých zobanů, které se na ně snesly, padali k zemi v přízračném tichu bez jediného stenu či výkřiku. Sama však havrani ignorovali. Vzal Fialku za ruku a odtáhl ji od čarostromu. „Musíme jít.“

„Ale kam?“ Fialka pospíchala za ním, svoje dítě v náručí. „Zabili našeho koně, jak se dosta-“

„Bratře!“ Ten výkřik prořízl noc, přehlušil skřehotání tisíců havranů. Pod stromy seděl obkročmo na losovi muž zachumlaný od hlavy až k patě v skvrnité černi a šedi. „Sem,“ zvolal jezdec. Obličej měl zakrytý kápí.

Má na sobě čerň. Sam pobídl Fialku jeho směrem. Los byl velký, obrovitý, deset stop vysoký v kohoutku, s parožím téměř stejného rozpětí. Zvíře kleslo na kolena, aby mohli nasednout. „Sem,“ řekl jezdec znovu a natáhl dolů ruku v černé rukavici, aby pomohl vytáhnout Fialku za sebe. Pak byla řada na Samovi. „Děkuju ti,“ vydechl. Jenže když sáhl po nabídnuté ruce, uvědomil si, že jezdec na ní žádnou rukavici nemá. Ta ruka byla černá a chladná a její prsty byly tvrdé jako kámen.

ARYA

Jakmile vyjeli na hřeben kopce a spatřili řeku před sebou, Sandor Clegane prudce zastavil a zaklel. Z železnatě černé oblohy padal déšť, probodával zelený a hnědý proud desetitisíci droboučkých mečů. Ta je určitě míli široká, pomyslela si Arya. Nad hladinu vířících vod vyčnívaly vrcholky poloviny stovky stromů, jejichž větve se natahovaly k obloze jako paže tonoucích. Břehy se dusily hustými koberci mokrých listů a o kus dál v proudu zahlédla cosi bledého a napuchlého, možná jelena nebo mrtvého koně, rychle unášeného dolů po proudu. Také slyšela jakýsi zvuk, tichý rachot na samém okraji slyšitelnosti, něco jako zvuk, který vydává pes těsně předtím, než zavrčí.

Zavrtěla se v sedle a ucítila, jak se jí do zad zarývají kroužky Ohařovy zbroje. Jeho ruce ji obepínaly; na spálenou levou ruku si kvůli ochraně navlékl ocelovou náloketnici, ale Arya se dívala, když si měnil obvazy, a všimla si, že maso pod nimi je stále živé a mokvá. Pokud ho však popáleniny bolely, Sandor Clegane to na sobě nedal v nejmenším znát.

„To je Černovodý proud?“ Jeli tak daleko v dešti a ve tmě, přes lesy bez cest a vesnice beze jmen, že Arya naprosto ztratila ponětí, kde se nacházejí.

„Je to řeka, přes kterou se potřebujeme dostat na druhou stranu, to je všechno, co potřebuješ vědět.“ Clegane jí čas od času odpověděl, ale varoval ji, že mu nemá odmlouvat. Toho prvního dne jí vůbec uštědřil spoustu varování. „Jestli mě ještě jednou udeříš, spoutám ti ruce za zády,“ řekl. „Až se příště pokusíš utéct, svážu ti k sobě nohy. Ještě jednou vykřikni nebo zaječ nebo mě kousni a dám ti roubík přes pusu. Buď můžeme jet oba v sedle, nebo tě přehodím koni přes zadek jako svini připravenou na porážku. Záleží jen na tobě.“

Rozhodla se, že raději pojede vedle něho, ale když poprvé zastavili, aby se utábořili na noc, čekala, dokud si nemyslela, že už spí, pak našla velký ostrý kámen a chtěla mu jím rozbít tu jeho ošklivou hlavu. Tichá jako stín, říkala si, když se k němu plížila, jenže vůbec nebyla dost zticha. Ohař ve skutečnosti nespal. Nebo možná spal a probudil se. Ať to bylo jakkoli, otevřel oči, jeho ústa sebou cukla, a pak jí kámen vzal, jako by byla malé dítě. Jediné, na co se zmohla, bylo kopnout do něj. „Tohle ti odpustím,“ řekl, když odhodil kámen do křoví. „Ale jestli budeš tak hloupá, že se o to pokusíš znovu, ublížím ti.“

„Proč mě prostě rovnou nezabiješ, tak jako jsi to udělal Mycahovi?“ křikla na něj. Tehdy byla stále ještě plná vzdoru, cítila spíš vztek než strach.

Odpověděl jí tím, že ji popadl za předek tuniky a vytáhl ji vzhůru, na palec od své spálené tváře. „Ještě jednou řekni to jméno a zbiju tě tak strašlivě, že si budeš přát, abych tě byl zabil.”

Po tomhle výstupu ji každou noc před spaním zabalil do koňské houně a pevně jí utáhl provazy kolem hrudníku a kotníků, takže byla znehybněná jako miminko v zavinovačce.

Určitě to bude Černovodý proud, usoudila, když se dívala, jak déšť bičuje řeku. Ohař byl Joffreyho pes; jistě ji odváží zpátky do Rudé bašty, aby ji předal Joffreymu a královně. Přála si, aby už konečně vyšlo slunce, podle něhož by poznala, kterým směrem se ubírají. Čím víc se dívala na mech rostoucí na stromech, tím byla zmatenější. Černovoda nebyla tak široká ani v Králově přístavišti, jenže to bylo předtím, než začaly deště.

„Všechny brody jsou jistě neprůchodné,“ zabručel Sandor Clegane, „a přeplavat na druhou stranu bych raději ani nezkoušel.”

Neexistuje způsob, jak se tam dostat, pomyslela si. Lord Berik nás určitě dohoní. Clegane svého velkého černého koně neúnavně hnal stále dál, třikrát se obloukem vrátil, aby setřásl případné pronásledovatele, jednou dokonce zajel půl míle do středu rozvodněné řeky…, ale Arya přesto při každém pohledu dozadu očekávala, že uvidí psance uhánějící za nimi. Pokoušela se usnadnit jim to tím, že vyrývala své jméno do kůry stromů, když si šla do křoví ulevit, jenže když to udělala počtvrté, přistihl ji a to byl konec veškerému jejímu snažení. Na tom nezáleží, utěšovala sama sebe, Thoros zjistí, kde jsem, vyčte to ze svých plamenů. Zřejmě to ale nezjistil. Alespoň zatím ne, a jakmile se dostanou přes řeku…

„Nedaleko odsud by mělo být městečko Braniště,“ řekl Ohař. „Lord Roote tam má ustájeného dvouhlavého vodního koně starého krále Andahara. Možná se právě tam budeme moci dostat přes vodu.“

Arya o starém králi Andaharovi v životě neslyšela. Taky nikdy neviděla koně se dvěma hlavami, obzvlášť ne takového, co umí běhat po vodě, ale raději se na nic neptala. Držela jazyk za zuby a strnule seděla, zatímco Ohař otočil koně a rozcválal se podél hřebene dolů po proudu řeky, když jeli takto, alespoň jim déšť bušil do zad. Už měla až po krk toho, jak ji neustále štípal do poloslepých očí a stékal jí po tvářích, jako by plakala. Vlci nepláčou, připomněla si v duchu.

Nemohlo být dlouho po poledni, ale obloha byla temná jako za soumraku. Neviděli slunce už víc dní, než by dokázala spočítat. Arya byla promáčená na kost, rozedřená od sedla, usmrkaná a celá bolavá. Taky měla horkost a někdy se jí zmocnil neovladatelný třes, ale když řekla Ohařovi, že je nemocná, jen na ni zavrčel. „Utři si nos a drž hubu,“ utrhl se na ni. Polovinu času teď spal v sedle, důvěřoval svému koni, že se bude ubírat po jakékoli cestě vyježděné sedláckými povozy nebo stezce vyšlapané zvěří, kudy zrovna jeli. Jeho kůň byl mohutný vraník, velký téměř jako válečný oř, ale mnohem rychlejší. Ohař mu říkal Cizinec. Jednou se Arya pokoušela ukrást mu ho, když se Clegane odešel vymočit ke stromu. Myslela si, že mu ujede, než ji stačí chytit. Cizinec jí tehdy málem ukousl půlku hlavy. Svého pána poslouchal na slovo a byl na něj hodný jako starý kleštěnec, ale jinak měl povahu stejně černou, jako byl sám. Nikdy neviděla koně, který by dokázal tak rychle kousnout nebo kopnout. Jeli podél řeky celé hodiny a přebrodili dva bahnité vedlejší toky, než konečně dosáhli místa, o kterém Sandor Clegane hovořil. „Braniště,“ řekl, ale pak je uviděl a zaklel: „U sedmi pekel!“ Městečko bylo zatopené a opuštěné. Stoupající voda se vylila z říčních břehů. Jediné, co z městečka zbylo nad vodou, bylo horní podlaží hostince z proutí a mazaniny, sedmistěnný dóm potopeného septa, dvě třetiny kulaté kamenné věže, pár zplesnivělých doškových střech a les komínů.

Z věže však stoupal kouř a pod jedním z lomených oken byl přivázaný široký člun s plochým dnem. Člun měl tucet veslových vidlic a pár velkých vyřezávaných koňských hlav umístěných na přídi a na zádi, Dvouhlavý kůň, uvědomila si. Uprostřed paluby vyrůstala dřevěná bouda s drnovou střechou, a když si Ohař zvedl ruce k ústům a vykřikl, vynořili se z ní dva muži. Třetí se objevil v okně kulaté věže. Svíral v rukou nabitou kuš. „Co chcete?“ zavolal na ně přes vířící hnědé vody.

„Převezte nás na druhou stranu,“ křikl na ně Ohař v odpověď.

Muži ve člunu se chvíli radili mezi sebou. Pak jeden z nich, ten s šedivými vlasy, silnýma rukama a shrbenými zády, přistoupil k zábradlí. „Bude tě to něco stát.“

„Zaplatím.“

Čím? divila se Arya v duchu. Psanci si vzali Cleganovo zlato, ale možná mu lord Berik nechal nějaké stříbrňáky a měďáky. Převoz na pramici by neměl stát víc než pár měďáků…

Převozníci se opět domlouvali mezi sebou. Nakonec se ten shrbený otočil stranou a vykřikl. Objevilo se dalších šest mužů, zvedajících si na hlavy kápě plášťů, aby se ochránili před deštěm. Další se vysoukali oknem věže a vyskákali dolů na palubu. Polovina z nich se tolik podobala shrbenému muži, že to zřejmě byli jeho příbuzní. Někteří z nich odvázali řetězy a chopili se dlouhých bidel, zatímco jiní zasunuli do vidlic vesla s širokými lopatkami. Pramice se zhoupla a začala se pomalu plazit směrem k mělčině, s vesly hladce zabírajícími z obou stran. Sandor Clegane si to namířil dolů z kopce, pramici v ústrety.

Když narazil konec plavidla na mělčinu, převozníci otevřeli široká dvířka pod vyřezávanou koňskou hlavou a vystrčili z lodi těžké dubové prkno. Cizinec se na kraji vody zarazil, ale Ohař mu zabodl paty do slabin a pobídl ho po lávce. Shrbený muž na ně čekal na palubě. „Není tu na tebe moc mokro, pane?“ zeptal se s úsměvem.

Ohařova ústa sebou cukla. „Potřebuju tvůj člun, ne tvoje zatracené rozumy.“ Sesedl a stáhl Aryu k sobě. Jeden z převozníků sáhl po Cizincově ohlávce. „To bych raději nedělal,“ řekl Clegane, ještě než kůň kopl. Muž uskočil, uklouzl na deštěm kluzké palubě a s klením dopadl na zadek.

Převozník se shrbenými zády se už neusmíval. „Převezeme tě na druhou stranu,“ řekl nevrle. „Bude tě to stát zlaťák. Další za koně. Třetí za chlapce.“

„Tři zlaťáky?“ Clegane vyštěkl smíchy. „Za tři zlaťáky bych si koupil celou proklatou pramici.“

„Minulý rok bys snad mohl. Jenže když je řeka takhle rozvodněná, potřebuju další ruce na bidlech a veslech, aby nás to nesmetlo stovku mil do moře. Záleží jen na tobě. Tři zlaťáky, nebo budeš muset naučit toho svého pekelného koně chodit po vodě.“

„Mám rád poctivé zbojníky. Ať je po tvém. Tři zlaťáky…, až nás bezpečně vysadíš na severním břehu.“

„Dostanu je hned, nebo nikam nepoplujeme.“ Muž před sebe natáhl silnou mozolnatou dlaň.

Clegane zalomozil svým velkým mečem, aby uvolnil jeho čepel v pochvě. „Tady jsou tvoje možnosti. Zlato na severním břehu, nebo ocel na jižním.“

Převozník pohlédl Ohařovi do tváře. Arya poznala, že se mu nelíbí, co tam vidí. Měl za sebou tucet mužů, silných, s vesly a bidly z tvrdého dřeva v rukou, ale žádný z nich se mu nehrnul na pomoc. Společně by Sandora Clegana přemohli, třebaže by pravděpodobně zabil tři nebo čtyři z nich, než by ho vyřídili. „Jak poznám, že dostojíš svému slovu?“ otázal se shrbený muž po chvíli.

Nedostojí, chtělo se jí vykřiknout. Místo toho se jen kousla do rtu.

„Na mou rytířskou čest,“ řekl Ohař bez úsměvu.

Vždyť to není dokonce ani rytíř. Ani to však neřekla nahlas.

„Beru tě za slovo.“ Převozník si odplivl. „Pak tedy pojeďme, ať vás dostaneme na druhou stranu ještě před setměním. Přivaž si toho koně, nechci, aby se cestou splašil. V kajutě je železný koš, kdybyste se ty a tvůj syn chtěli ohřát.”

„Já nejsem jeho zatracený syn!“ vyhrkla Arya nahněvaně. To bylo ještě horší, než když si ji jen pletli s chlapcem. Tak ji to rozzuřilo, že by jim možná i řekla, kdo je ve skutečnosti, jenže Sandor Clegane ji popadl vzadu za límec a jednou rukou ji přenesl na palubu. „Kolikrát ti mám říkat, abys držel zavřenou tu svoji upovídanou dršťku?“ Zatřásl jí tak prudce, až jí zacvakaly zuby o sebe, a pak ji upustil a nechal spadnout na palubu. „Jdi tam a usuš se, jak říkal staroch.“

Arya udělala, co jí poručil. Velký železný koš rudě žhnul, plnil místnost dusivým horkem. Byl to příjemný pocit, když mohla stát vedle něj, ohřívat si ruce a usychat v jeho teple, ale jakmile ucítila, že se jí paluba zhoupla pod nohama, vyklouzla dveřmi vedoucími na příď.

Dvouhlavý kůň pomalu vyplouval z mělčin, opatrně se proplétal mezi komíny a vrcholky střech potopeného Braniště. Tucet mužů zabíral u vesel, zatímco čtyři další třímali v rukou dlouhá bidla, kterými je odstrkovali, kdykoli se pramice dostala příliš blízko ke skále, stromu či potopenému domu. Shrbený muž třímal páku kormidla. Déšť bubnoval do hladkých prken paluby a bičoval vyřezávané koňské hlavy na zádi i na přídi. Arya byla brzy opět promočená na kost, ale nestarala se o to. Chtěla vidět, co se kolem děje. Všimla si, že muž s kuší stále stojí u okna kulaté věže. Sledoval jí očima, když pramice proplouvala pod ním. Říkala si, jestli je to ten lord Roote, o kterém se Ohař zmínil. Na urozeného pána moc nevypadá. Ona sama ale taky moc nevypadala jako urozená paní.

Jakmile se dostali za městečko a na řeku samu, proud o hodně zesílil. Skrz šedivou mlhu deště rozlišila Arya vysoký kamenný sloup na vzdáleném břehu, který jistě značil přístaviště pro pramici, ale sotva si ho stačila všimnout, uvědomila si, že jsou unášeni pryč od něj, dolů po proudu. Veslaři nyní veslovali usilovněji, bojovali proti dravé síle řeky. Listy a zlámané větve vířily kolem nich tak rychle, jako by byly metány ze škorpionu. Muži s bidly se vykláněli z lodi a odstrkovali je od čehokoli, co se ocitlo příliš blízko. Také tam bylo mnohem větrněji. Kdykoli se otočila, aby se podívala vzhůru po proudu, šlehl ji do tváře nápor deště. Cizinec řičel a kopal strachy, jak se mu paluba houpala pod nohama. Kdybych přeskočila přes bok pramice, řeka by mě odnesla dřív, než by si Ohař uvědomil, že jsem pryč. Ohlédla se přes rameno a uviděla Sandora Clegana, který zápolil se svým vystrašeným koněm a snažil se ho uklidnit. Nikdy nebude mít lepší šanci utéct mu. Jenže bych se mohla utopit. Jon sice říkával, že umí plavat jako ryba, ale v tak rozvodněné řece by mohly mít problémy i ryby. Utonout by přesto možná bylo lepší než se vrátit do Králova přístaviště. S myšlenkami na Joffreyho se pokradmu odplížila k přídi. Řeka byla kalně hnědá blátem a bičovaná deštěm, vypadala spíš jako polévka než jako voda. Arya si říkala, jak je asi studená. Stejně bych nemohla být ještě mokřejší, než už jsem. Položila ruku na zábradlí.

Náhlý výkřik ji přiměl otočit hlavu, ještě než stačila skočit. Převozníci se hrnuli dopředu, bidla v rukou. Na okamžik nechápala, co se děje. Pak to uviděla: z kořenů vyvrácený strom, obrovitý a tmavý, řítící se rovnou na ně. Z vody vyčnívala černá změť kořenů a větví, připomínala natahující se chapadla velké krakatice. Veslaři zběsile veslovali zpátky, snažili se vyhnout srážce, která by je mohla převrhnout nebo rozbít trup jejich lodi. Starý muž zatočil kormidlem a kůň na přídi se již stáčel dolů po proudu, jenže příliš pomalu. Lesknoucí se černohnědý strom se řítil přímo na ně jako rozježené beranidlo.

Nemohl být dál než deset stop od nich, když se dvěma z veslařů nějak podařilo zachytit ho svými bidly. Jedno se přelomilo vpůli a dlouhé štípavé praaask znělo, jako by se pod nimi lámala celá pramice. Druhému muži se však podařilo prudce do stromu strčit, právě včas, aby jej odchýlil od pramice. Strom proplul pouhé palce od nich, jeho větve zaškrábaly jako krabí klepeta o dřevěnou koňskou hlavu, když už se zdálo, že jsou bezpečně za ním, narazila do nich jedna z větví monstra. Celá pramice se otřásla. Arya uklouzla a bolestivě přistála na koleni. Muž se zlomeným bidlem takové štěstí neměl. Uslyšela ho vykřiknout, ale to už padal přes bok pramice do řeky. Pak se nad ním rozbouřená hnědá voda zavřela, a než se Arya stačila vyškrábat zpátky na nohy, byl pryč. Jeden z dalších převozníků popadl konopný provaz, ale nad hladinou už nebyl nikdo, komu by ho mohl hodit.

Možná ho to vyplaví na nějakém místě o kus dál po proudu, pokoušela se Arya namluvit sama sobě, i když jí to připadalo nepravděpodobné. Veškerá touha jít si zaplavat ji přešla, když na ni Sandor Clegane křikl, aby šla zpátky do boudy, než ji zbije do krve, pokorně ho poslechla. Do té doby se již muži snažili obrátit pramici stejným směrem jako předtím, proti řece, která naopak nechtěla nic jiného než odnést ji dolů k moři.

Když konečně narazili na druhé straně na mělčinu, bylo to dobré dvě míle po proudu od jejich obvyklého přístaviště. Pramice narazila do břehu tak prudce, až se přelomilo další ráhno a Arya znovu málem upadla. Sandor Clegane ji vytáhl do Cizincova sedla, jako by nevážila víc než pírko. Převozníci na ně hleděli otupělýma, vyčerpanýma očima, všichni kromě shrbeného muže, který natáhl ruku. „Šest zlaťáků,“ požadoval. „Tři za cestu a další tři za muže, o kterého jsem přišel.“

Sandor Clegane zašmátral ve svém měšci a strčil převozníkovi do dlaně zmačkaný smotek pergamenu. „Tady. Vezmi si jich deset.“

„Deset?“ Převozník byl zmatený. „A co v tom případě znamená tohle?“

„Úpis mrtvého muže, v ceně zhruba devíti tisíc zlaťáků.“ Ohař se vyhoupl do sedla za Aryu a ošklivě se na muže pod sebou usmál. „Deset z nich patří tobě. Pro zbytek si jednoho dne přijedu, tak mi je neutrať.“

Muž nevěřícně zíral na pergamen. „Psaní. K čemu je dobré psaní? Slíbil jsi zlato. Řekl jsi na rytířskou čest.“

„Rytíři žádnou zatracenou čest nemají. Je načase, abys to konečně pochopil, starče.“ Pobídl Cizince ostruhami a odcválal deštěm pryč. Převozníci jim metali nadávky do zad a jeden či dva po nich hodili kameny. Clegane ignoroval kameny i slova a zanedlouho se ztratili v šeru stromů, s řekou utichající za nimi. „Pramice nepopluje na druhou stranu až do rána druhého dne,“ řekl, „a ta sebranka už určitě nevezme papírové sliby od žádných dalších bláznů, co budou chtít převézt. Jestli nás tvoji přátelé chtějí dohonit, musí to být zatraceně dobří plavci.”

Arya se choulila v sedle a držela jazyk za zuby. Valar morghulis, pomyslela si zachmuřeně. Ser Hyn, ser Meryn, král Joffrey, královna Cersei. Dunsen, Polliver, Sladký Raff, ser Gregor a Lechtač. A Ohař, Ohař, Ohař. Než ustal déšť a mraky se protrhaly, celá se třásla a kýchala tak hrozně, že Clegane na polovinu noci zastavil a dokonce se pokusil rozdělat oheň. Dříví, které nasbírali, však bylo příliš vlhké. Veškeré jeho snahy nestačily ani k tomu, aby vykřesal jen jiskru. Nakonec všechno znechuceně rozkopal. „U sedmi proklatých pekel,“ nadával, „jak já nenávidím oheň.“

Seděli na vlhkých kamenech pod dubem, naslouchali pomalému ťukání deště odkapávajícího z listů, a jedli studenou večeři z tvrdého chleba, ještě tvrdšího sýra a uzené klobásy. Ohař, který krájel maso svou dýkou, přimhouřil oči, když zachytil Aryin pohled sledující čepel. „Něco takového ať tě ani nenapadne.“

„Nenapadlo,“ zalhala.

Odfrkl si, aby jí dal najevo, co si o tom myslí, ale podal jí silný kus klobásy. Arya jej trhala zuby a po celou dobu z něho přitom nespouštěla oči. „Tvoji sestru jsem nikdy nezbil,“ řekl Ohař. „Ale tebe zbiju, když mě k tomu donutíš. Přestaň se už konečně snažit přijít na způsob jak mě zabít. Neprokáže ti to nic dobrého.“

Nevěděla, co by mu na to řekla, a tak jen dál žvýkala klobásu a měřila si ho chladným pohledem. Tvrdá jako kámen, pomyslela si.

„Alespoň se mi dokážeš dívat do tváře. To ti musím uznat, malá vlčice. Jak se ti líbí?“

„Nelíbí. Je celá spálená a ošklivá.“

Clegane jí podal na hrotu své dýky kus sýra. „Jsi blázínek. K čemu by ti to bylo, i kdybys mi utekla? Chytil by tě někdo ještě horší.“

„Nechytil,“ odbyla ho. „Nikdo horší neexistuje.“

„Nikdy jsi nepoznala mého bratra. Gregor jednou zabil muže jen za to, že hlasitě chrápal. Svého vlastního muže.“ Když se ušklíbl, spálená strana jeho obličeje se napjala a ošklivým, na pohled velice nepříjemným způsobem mu zkřivila ústa. Neměl na té straně žádné rty a jen pahýl ucha.

„Tvého bratra jsem poznala.“ Možná že Hora byl horší, když o tom tak přemýšlela. „Jeho a taky Dunsena, Pollivera, Sladkého Raffa a Lechtače.“

Zdálo se, že to Ohaře překvapilo. „A jak je možné, že se drahá dceruška Neda Starka seznámila s takovými jako oni? Gregor přece svoje milované krysy ke dvoru nevodí.“

„Znám je z jedné vesnice.“ Snědla sýr a natáhla se pro kus tvrdého chleba. „Z vesnice, kde zajali Gendryho, mě a Horkého koláče. Taky chytili Zelenorukého Lommyho, jenže Sladký Raff ho zabil, protože měl zraněnou nohu.“

Cleganova ústa sebou cukla. „On tě chytil? Můj bratr tě chytil?“ To ho přimělo dát se do smíchu, podivným skřípavým zvukem, částečně rachocením, částečně vrčením. „Gregor vůbec netušil, co má, že ne? Nemohl, jinak by tě přitáhl s kopáním a jekem zpátky do Králova přístaviště a hodil by tě Cersei do klína. Och, to je sladké. Určitě mu to jednou řeknu, než mu podříznu krk.“

Nebylo to poprvé, co mluvil o tom, že Horu zabije. „Je to přece tvůj bratr,“ namítla Arya pochybovačně.

„Copak tys nikdy neměla bratra, kterého bys chtěla zabít?“ Znovu se drsně zasmál. „Nebo možná sestru?“ Tehdy určitě spatřil něco v její tváři, protože se k ní naklonil blíž. „Sansu. Je to tak, že ano? Vlčice by ráda zabila roztomilého ptáčka.“

„Ne,“ odsekla Arya v odpověď. „Já bych ráda zabila tebe.“

„Protože jsem rozsekl tvého malého kamaráda vpůli? Ujišťuju tě, že jsem zabil mnohem víc lidí než jen jeho. Ty si myslíš, že to ze mě dělá zrůdu. Nu, možná i dělá, jenže jsem taky zachránil tvé sestře život. V den, kdy ji lůza stáhla z koně, prosekal jsem se jimi a přivedl jsem ji zpátky do hradu, jinak by se s ní stalo totéž co s Lollys. A pak mi zpívala. To jsi nevěděla, co? Tvoje sestra mi zazpívala sladkou písničku.“

„Lžeš,“ vyhrkla okamžitě.

„Nevíš ani polovinu toho, co si myslíš, že víš. Černovoda? Kde si u sedmi pekel myslíš, že jsme? Kam podle tebe jedeme?“

Pohrdavý tón v jeho hlase ji přiměl zaváhat. „Zpátky do Králova přístaviště,“ řekla. „Vezeš mé k Joffreymu a královně.“ To není pravda, pochopila najednou, jen podle způsobu, jakým se jí zeptal. Musela však něco říct.

„Hloupá slepá malá vlčice.“ Hlas měl drsný a tvrdý jako železný pilník. „Ďas aby spral Joffreyho, ďas aby spral královnu a ďas aby spral toho malého pokrouceného netvora, kterého nazývá svým bratrem. S jejich městem jsem jednou provždy skoncoval a skoncoval jsem taky s tou jejich Královskou gardou a s Lannistery. Proč by se měl pes spolčit se lvy, ptám se tě?“ Sáhl po svém měchu s vodou a zhluboka se napil. Otřel si ústa, nabídl měch Arye a řekl: „Ta řeka je Trojzubec, děvče. Trojzubec, ne Černovoda. Namaluj si mapu v hlavě, jestli to dokážeš. Zítra bychom měli dorazit ke královské cestě. Pak už nám bude cesta rychle ubíhat, rovnou k Dvojčatům. Budu to já, kdo tě předá tvojí matce. Žádný vznešený bleskurychlý lord nebo ten podvodný plamenný kněz.“ Při pohledu na výraz v její tváři se ušklíbl. „Myslíš si snad, že ti tvoji přátelé psanci jsou jediní, kdo dokáže vyčenichat tučné výkupné? Dondarrion mi vzal moje zlato a já mu vzal tebe. Řekl bych, že stojíš za dvakrát tolik, než mi ukradli. Možná dokonce za víc, kdybych tě prodal Lannisterům, jak se obáváš, jenže to neudělám. Dokonce i psa jednou unaví, když do něho pořád kopou. Pokud má Mladý vlk alespoň tolik rozumu, kolik ho bohové nadělili žábě, udělá mě lordem a poprosí mě, abych vstoupil do jeho služeb. On mě totiž potřebuje, i když to možná ještě neví. Možná pro něho dokonce zabiju Gregora, to by se mu určitě líbilo.”

„Nikdy tě nepřijme,“ odsekla mu v odpověď. „Ne tebe.”

„V tom případě si vezmu tolik zlata, kolik poberu, vysměju se mu do tváře a ujedu, když mě nepřijme do svých služeb, měl by být natolik chytrý, aby mě raději zabil, jenže to on neudělá. Je až příliš synem svého otce, podle toho, co jsem slyšel. Mně to nevadí. V každém případě mám vystaráno. A ty taky, vlčice. Tak mi tu přestaň kňourat a chňapat po mně, už je mi z toho nanic. Drž pěkně zavřenou pusu, dělej, co ti říkám, a možná tam dokonce přijedeme včas na tu zatracenou svatbu tvého strýce.“

JON

Klisna již byla uřícená, ale Jon si nemohl dovolit zvolnit tempo. Musel se dostat ke Zdi před magnarem. Spal by v sedle, kdyby nějaké měl; jenže ho postrádal, a i v bdělém stavu bylo velmi obtížné udržet se na koni. Zraněná noha ho bolela stále víc. Neodvažoval se odpočívat tak dlouho, aby jí dal čas hojit se, a tak se mu rána nanovo roztrhla pokaždé, když nasedl na koně.

Jakmile dosáhl hřebene pahorku a spatřil hnědou stuhu královské cesty vinoucí se severním směrem mezi kopci a planinami, popleskal klisnu po šíji a řekl: „Teď už nám zbývá jen jet stále dál po cestě, děvče. Brzy budeme u Zdi.“ Noha mu do té doby ztuhla jako kus dřeva a z horkosti měl tak lehkou hlavu, že podvakrát zjistil, že se ubírá zcela špatným směrem.

Brzy budeme u Zdi. Představil si svoje přátele popíjející svařené víno v jídelně. Hobb bude u svých kotlů, Donal Noye v kovárně, mistr Aemon ve svých komnatách pod ptačincem. Ale Starý medvěd, Sam, Grenn, Bolestínský Edd, Dywen s jeho dřevěnými zuby… Jon se mohl jen modlit, aby alespoň někteří z nich byli unikli jatkám na Pěsti.

Taky hodně myslel na Ygritte. Vzpomínal na vůni jejích vlasů, na teplo jejího těla… a na výraz v její tváři, když podřízla krk tomu starci. Pochybil jsi, žes ji miloval, našeptával mu hlas. Pochybil jsi, žes ji opustil, oponoval jiný. Říkal si, zda byl jeho otec také tak rván vpůli, když opustil jeho matku, aby se vrátil k lady Catelyn. Byl zaslíbený lady Stark a já jsem zaslíbený Noční hlídce.

Málem projel rovnou Moleovým městečkem, tak zmítán horkostí, že ani nepoznal, kde se nachází. Většina z vesnice byla ukrytá pod zemí a ve svitu ubývajícího měsíce byla vidět jen hrstka malých chatrčí. Nevěstinec byl kolnou ne větší než latrína, jeho červená lucerna se komíhala ve větru jako krví podlité oko vykukující černí noci. U přilehlé stáje Jon sesedl, či spíš spadl z klisnina hřbetu, a voláním probudil dva chlapce. „Potřebuju čerstvého koně se sedlem a uzdou,“ řekl jim tónem, který nepřipouštěl žádné námitky. Opatřili mu to; taky měch vína a polovinu bochníku tmavého chleba. „Probuďte vesnici,“ řekl jim. „Varujte je. Na jih od Zdi jsou divocí. Posbírejte svoje věci a odeberte se do Černého hradu.“ Vytáhl se do sedla černého valacha, kterého mu dali, zaťal zuby při bolesti, jež mu projela nohou, a bez chvíle odpočinku ujížděl dál na sever.

Když hvězdy na východní obloze začínaly blednout, objevila se před ním Zeď, vyčnívající nad stromy a ranní mlhu. Měsíční světlo se bledě odráželo od ledu. Pobízel svého valacha stále dál a dál po kluzké blátivé cestě, dokud nespatřil kamenné věže a dřevěné síně Černého hradu choulící se jako rozbité hračky pod velkým ledovým srázem. Do té doby již Zeď zářila růžově a purpurově v prvním světle úsvitu.

Žádné hlídky ho nezastavily, když ujížděl kolem předsunutých budov. Nikdo nevyšel ven, aby mu zahradil cestu. Černý hrad připomínal stejnou ruinu, jakou byla Šedá stráž. Mezi prasklinami v kamenech nádvoří prorůstala hnědá ostřice a starý sníh pokrýval střechu Pazourkových kasáren a ležel navátý proti severní straně Hardinovy věže, kde Jon spával předtím, než ho jmenovali majordomem Starého medvěda. Vzhůru po Věži lorda velitele, tam kde se kdysi valil kouř z oken, se plazily černé prsty. Mormont se po požáru přestěhoval do Královy věže, ale ani tam se nesvítilo. Ze země Jon neviděl, zda nahoře na Zdi ve výšce sedmi set stop chodí nějaké hlídky, ale na rozměrném schodišti, které jako obří dřevěný blesk cikcakovitě šplhalo po jižní tváři ledu, nespatřil nikoho.

Všiml si ale kouře stoupajícího z komína zbrojnice; jen prst, téměř neviditelný proti šedivé severní obloze, ale stačilo to. Jon sesedl a s kulháním se vydal jeho směrem. Z otevřených dveří sálal žár, připomínal horký dech léta, a uvnitř obsluhoval jednoruký Donal Noye měchy u ohniště. Při zvuku kroků vzhlédl. „Jon Sníh?“

„Nikdo jiný.“ Navzdory horkosti, vyčerpání, bolesti v noze, magnarovi, mrtvému starci, Ygritte, Mancemu, navzdory všemu se musel Jon usmát. Bylo dobré být zpátky, dobré vidět Noyeho s jeho velkým břichem, přišpendleným rukávem a rozježeným černým strništěm na bradě.

Kovář pustil svoje měchy. „Tvoje tvář…“

Na svou tvář málem zapomněl. „Měnič se pokoušel vyrvat mi oko.“

Noye se zamračil. „Zjizvená či hladká, je to tvář, o které jsem už ani nedoufal, že ji ještě spatřím. Slyšeli jsme, že ses dal k Mancemu Nájezdníkovi.”

Jon musel sevřít veřeje, aby se udržel vestoje. „Kdo vám to řekl?“

„Jarman Buckwell. Vrátil se před čtrnácti dny. Jeho průzkumníci tvrdí, že tě viděli na vlastní oči, jak jedeš v koloně s divokými a máš na sobě plášť z ovčích kůží.“ Noye si ho změřil pohledem. „Vidím, že ta poslední část byla pravdivá.“

„Všechno je to pravda,“ připustil Jon. „Pokud se to tak dá říct.“

„Mám v tom případě tasit meč a vykuchat tě?“

„Ne. Jen jsem plnil rozkaz. Poslední rozkaz Qhorina Půlrukého. Kde je posádka, Noye?“

„Brání Zeď proti tvým divokým přátelům.“

„Ano, jenže kde?“

„Všude. V Lesostráži u jezera viděli Harmu Psí hlavu, v Dlouhé brázdě Chřestivou košili, u Ledobodu Plakače. Všude podél Zdi…, jsou tady a tamhle, přelézají Zeď blízko Královniny brány, prosekávají si tunely v Šedé stráži, shromažďují se u Východní hlídky…, ale stačí, aby zahlédli černý plášť, a jsou pryč. Příštího dne se objeví někde jinde.“

Jon potlačil zasténání. „Úskoky. Mance chce, abychom se rozptýlili, copak to nechápete?“ A Bowen Marsh mu na to skočil. „Brána je v Černém hradu. Útok bude veden tudy.“

Noye přešel místnost. „Máš nohu zbrocenou krví.“

Jon otupěle pohlédl dolů. Byla to pravda. Rána na noze se opět otevřela. „Zranění od šípu…”

„Od šípu divokého.“ To nebyla otázka. Noye měl jen jednu ruku, ale ta byla samý sval a šlacha. Chytil jí Jona kolem ramen, aby se mohl opřít. „Jsi bledý jako mléko a celý hoříš. Odvedu tě k Aemonovi.”

„Na to teď není čas. Divocí jsou jižně od Zdi. Míří sem od Královniny koruny. Chtějí nás pozabíjet a otevřít bránu pro ostatní divoké.“

„Kolik jich je?“

„Stovka a dvacet. Na divoké jsou velice dobře vyzbrojení. Bronzová zbroj, nějaká ta ocel. Kolik mužů tu zůstalo?“

„Něco přes čtyřicet,“ odpověděl Donal Noye. „Zmrzačení a neduživí, a nějací nezkušení chlapci, co jsou stále ještě ve výcviku.“

„Pokud je Marsh pryč, koho jmenoval kastelánem?“

Zbrojíř se zasmál. „Sera Wyntona, bohové, chraňte nás. Poslední rytíř v hradu a vůbec. Potíž je v tom, že se zdá, že Statný na své jmenování lordem velitelem zapomněl, a nikdo se zrovna nehrne, aby mu to připomněl. A tak se snažím velet jim já, jak jen to jde. Ten nejubožejší z nuzáků.“

To bylo dobré, alespoň tohle bylo dobré. Jednoruký zbrojíř měl tvrdou hlavu, byl houževnatý a měl válečné zkušenosti. Ser Wynton Statný na druhé straně…, inu, kdysi to byl dobrý rytíř, v tom se všichni shodli, jenže byl průzkumníkem už osmdesát let, a jak síla, tak rozum ho pozvolna opustily. Jednou usnul u večeře a málem se utopil v misce hrachové polévky.

„Kde máš svého vlka?“ zeptal se Noye, když přecházeli nádvoří.

„Ducha? Musel jsem ho tam nechat, když jsme přelézali Zeď. Doufal jsem, že se mu podaří najít cestu zpátky.“

„Je mi líto, chlapče. Nikde po něm není ani stopy.“ Belhali se nahoru k mistrovu příbytku v dlouhé dřevěné síni pod ptačincem. Zbrojíř do nich kopl. „Clydasi!“

Netrvalo dlouho a ze dveří vyhlédl malý ohnutý mužik se shrbenými rameny, oblečený v černém. Jeho malá růžová očka se při pohledu na Jona rozšířila. „Ulož chlapce na zem, zavolám mistra.“

V krbu hořel oheň a v místnosti bylo téměř dusno. Teplo Jona uspávalo. Jakmile ho Noye položil na záda, zavřel oči, aby zastavil svět otáčející se kolem dokola. Z ptačince nad sebou slyšet krákat a reptat havrany. „Sníh,“ říkal jeden pták. „Sníh, sníh, sníh.“ Jon si vzpomněl, že je to Samovo dílo. V duchu se ptal, zda se Samwellovi Tarlymu podařilo dostat bezpečně domů. Nebo se vrátili jen ptáci?

Mistru Aemonovi trvalo dlouho, než přišel. Pohyboval se pomalu. Opřený skvrnitou rukou o Clydasovo rámě se šoural kupředu malými opatrnými krůčky. Kolem krku mu visel těžký řetěz, zlaté a stříbrné články lesknoucí se mezi železem, olovem, cínem a dalšími hlavními kovy. „Jon Sníh,“ řekl. „Až nabereš sil, musíš mi vylíčit, co všechno jsi viděl a zažil. Donale, postav na oheň kotlík s vínem a taky nažhav moje železa. Chci je mít doruda rozpálená. Clydasi, budu potřebovat ten tvůj dobrý ostrý nůž.“ Mistr byl již přes sto let stár - scvrklý, křehký, bezvlasý a zcela slepý. Ale i když jeho mléčně bílé oči nic neviděly, rozum měl stále bystrý, jako býval vždycky.

„Jdou na nás divocí,“ řekl mu Jon, zatímco Clydas jel čepelí vzhůru po nohavici jeho kamaší a rozřezával silnou černou látku ztvrdlou škraloupy staré zaschlé krve a prosáklou čerstvou. „Od jihu. Přelezli jsme Zeď…“

Clydas odřízl Jonův provizorní obvaz a mistr Aemon k němu přičichl. „My?“

„Byl jsem s nimi. Qhorin Půlruký mi nařídil, abych se k nim přidal.“ Jon sebou škubl, když se mistr rány dotkl, aby ji prohmatal. „Magnar z Thennu - áááách, to bolí.“ Zaťal zuby. „Kde je Starý medvěd?“

„Jone… rmoutí mne, že ti to musím říci, ale lord velitel Mormont byl zavražděn v Krasterově pevnosti, rukama svých vlastních bratrů v přísaze.“

„Bra… našich vlastních lidí?“ Aemonova slova mu ubližovala stokrát víc než starcovy prsty, Jon si vzpomněl na Starého medvěda, jak ho viděl naposledy, když stál před stanem se svým havranem na rameni, krákajícím o obilí. Mormont je mrtvý? Obával se toho od chvíle, kdy viděl následky bitvy na Pěsti, a přesto to pro něj nebyla o nic menší rána. „Kdo to byl? Kdo na něho vztáhl ruku?“

„Garth ze Starého města, Ollo Jednoruký, Dýka…, zloději, zbabělci a vrazi, ta nejhorší sebranka. Měli jsme to předvídat. Hlídka už není tím, čím bývala kdysi. Máme příliš málo čestných mužů, aby udrželi zločince v šachu.“ Donal Noye otáčel mistrova železa v ohni. „Tuctu věrných mužů se podařilo vrátit do Černého hradu. Bolestínskému Eddovi, Obrovi, tvému příteli Praturovi. Dozvěděli jsme se to od nich.“

Jenom tuctu? Z Černého hradu odjely na výpravu s lordem velitelem Mormontem dvě stovky mužů, dvě stovky těch nejlepších z Hlídky. „Znamená to, že teď je lordem velitelem Marsh?“ Staré granátové jablko byl přátelský muž a přičinlivý první majordomus, ale žalostně se nehodil k tomu, aby stanul tváří v tvář armádě divokých.

„Prozatím, dokud nenajdeme někoho vhodnějšího,“ řekl mistr Aemon. „Clydasi, přines mi láhev.“

Vhodnějšího. Qhorin Půlruký a ser Jaremy Rykerr byli oba mrtví. Ben Stark stále nezvěstný, tak kdo ještě zbývá? Rozhodně ne Bowen Marsh ani ser Winton Statný, to muselo být každému jasné. Přežil masakr na Pěsti Thoren Smallwood nebo ser Ottyn Wythers? Ne, bude to Cotter Pyke nebo ser Denys Mallister. Jenže který? Velitelé Stínové věže a Východní hlídky byli dobří muži, ale velmi odlišného ražení - ser Denys byl uhlazený a opatrný, rytířského chování a jíž postarší, zatímco Pyke byl muž mladší, nemanželského původu a drsné mluvy, který neuměl odpouštět. Ba co hůř, oba muži sebou navzájem pohrdali. Starý medvěd je vždycky držel co nejdál od sebe, na opačných koncích Zdi, Jon věděl, že Mallisterové chovají vůči železným mužům hluboko zakořeněnou nedůvěru.

Osten bolesti mu připomněl jeho vlastní útrapy. Mistr mu stiskl ruku. „Clydas přinese makové mléko.“

Jon se pokusil nadzvednout. „Já nepotřebuju -“

„Potřebuješ,“ namítl Aemon. „Bude to bolet.“

Donal Noye přešel místnost a stlačil Jona zpátky na záda. „Nehýbej se, nebo tě přivážu.“ Dokonce i jednoruký kovář s ním zacházel jako s malým dítětem. Clydas se vrátil se zelenou lahví a kamenným pohárem. Mistr Aemon jej naplnil. „Vypij to.“

Jon se ve svém úsilí kousl do rtu, a když pil, cítil krev mísící se s hustým nápojem křídové chuti. Jediné, co mohl dělat, bylo snažit se ihned ho nevyzvrátit.

Clydas přinesl mísu horké vody a mistr Aemon omyl hnis a krev z rány. Přestože to dělal velice něžně a opatrně, Jon měl co dělat, aby se i při sebelehčím doteku nedal do křiku. „Magnarovi muži jsou disciplinovaní a mají bronzovou zbroj,“ řekl jim. Mluvení mu pomáhalo odvádět mysl od bolesti.

„Magnar je pánem na Skagosu,“ řekl Noye. „Ve Východní hlídce byli nějací Skagosané, když jsem poprvé přišel na Zeď, a pamatuju si, že jsem slyšel, jak o něm mluví.“

„Já myslím, že Jon používá to slovo ve starším smyslu,“ řekl mistr Aemon, „ne jako rodové jméno, ale jako titul. Pochází ze starého jazyka.“

„Znamená to pán,“ souhlasil Jon. „Styr je magnarem nějakého místa nazývaného Thenn, na dalekém severu Mrazoklů. Má stovku vlastních mužů a dvacítku nájezdníků, kteří znají Dar téměř stejně dobře jako my. Důležité je ale to, že Mance nikdy nenašel roh, který hledal. Roh Zimy. Snažil se ho najít v údolí Mléčné vody.“

Mistr Aemon se s klůckem v ruce zarazil. „Roh Zimy je prastará legenda. Copak Král za Zdí skutečně věří, že taková věc existuje?“

„Všichni tomu věří.“ odpověděl Jon. „Ygritte říkala, že otevřeli na stovku hrobů… hrobů králů a hrdinů, po celém údolí Mléčné vody, ale nikde…“

„Kdo je to Ygritte!“ zeptal se Donal Noye kousavě.

„Žena ze svobodného lidu.“ Jak jim mohl vysvětlit, kdo je to Ygritte? Je vřelá, chytrá a zábavná a umí muže políbit nebo mu podříznout hrdlo. „Je se Styrem, ale není… je ještě mladá, ve skutečnosti teprve děvče, ale…“ Zabila starce jen za to, že si rozdělal oheň. Jazyk mu najednou připadal tlustý a neobratný. Makové mléko mu zatemňovalo mysl. „Porušil jsem s ní svou přísahu. Nechtěl jsem, ale…“ Bylo to špatné. Bylo špatné milovat ji, špatné opustit ji. „Nebyl jsem dost silný. Půlruký mi poručil, jeď s nimi, pozoruj je, nesmíš couvnout před ničím, já…“ Měl pocit, jako by měl v hlavě nacpanou vlnu.

Mistr Aemon znovu přičichl k jeho ráně. Pak odložil zakrvácený plátěný klůcek zpátky do mísy a řekl: „Donale, horký nůž, když budeš tak laskav. Potřebuju, abys ho pevně držel.”

Nebudu křičet, řekl si Jon v duchu, když uviděl doruda rozžhavenou čepel. Jenže porušil i tento slib. Donal Noye ho držel na zemi, zatímco Clydas pomáhal vést mistrovu ruku. Jon se nehýbal, až na to, že bušil pěstí do stolu, znovu a znovu a znovu. Bolest byla tak strašlivá, že se proti ní cítil malý, slabý a bezmocný, jako dítě naříkající ve tmě. Ygritte, říkal si, když mu zápach pálícího se masa plnil chřípí a v uších mu zněl ozvěnou jeho vlastní křik. Ygritte, musel jsem. Na polovinu zabušení srdce začala agónie odeznívat. Jenže pak se ho žhavé železo dotklo znovu a Jon ztratil vědomí.

Když se jeho oční víčka s třepetáním otevřela, byl zabalený v silné vrstvě vlny a vznášel se. Měl pocit, že se nemůže hýbat, ale na tom nezáleželo. Na chvíli snil o tom, že je tam s ním Ygritte, že o něho pečuje něžnýma rukama. Po chvíli zavřel oči a znovu usnul.

Další probuzení již nebylo tak něžné. V místnosti byla tma, ale pod pokrývky se k němu opět vkradla bolest, ostré škubání, které se při sebemenším pohybu měnilo ve žhavý nůž. Jon na to velice krutým způsobem přišel, když se snažil přesvědčit, zda má stále ještě nohu. Lapaje po dechu spolkl výkřik a sevřel ruce v pěst.

„Jone?“ Objevila se nad ním svíce a za ní povědomá tvář s velkýma ušima. „Neměl by ses hýbat.“

„Pyp?“ Jon se natáhl vzhůru a druhý chlapec ho uchopil za ruku a zmáčkl ji. „Myslel jsem, žes odešel…“

„… se Starým granátovým jablkem? Ne, ten mě považuje za moc malého a moc zeleného. Grenn je tu taky.“

„Já jsem tu taky,“ Grenn přistoupil k druhé straně postele. „Usnul jsem.“

Jon měl vyschlé hrdlo. „Vodu,“ zalapal po dechu. Grenn mu ji přinesl a přidržel u rtů. „Viděl jsem Pěst,“ řekl po dlouhém doušku. „Krev a mrtvé koně… Noye řekl, že tuctu se podařilo dostat zpátky…, komu?“

„Dywenovi se to podařilo. Taky Obrovi, Bolestínskému Eddovi, sladkému Donnelovi Kopci, Ulmerovi, Levorukému Lewovi, Garthovi Šedopírkovi, čtyřem či pěti dalším. Mně.“

„A Sam?“

Grenn odvrátil pohled. „Zabil jednoho z Jiných, Jone. Viděl jsem to na vlastní oči. Bodl ho dýkou z dračího skla, cos mu dal, a my mu pak začali říkat Sam Zabiják. Nenáviděl to.“ Sam Zabiják. Jon si stěží dovedl představit méně pravděpodobného válečníka, než byl právě Sam Tarly. „Co se s ním stalo?“

„Opustili jsme ho,“ odpověděl Grenn žalostně. „Třásl jsem jím a křičel jsem na něho, dokonce jsem ho uhodil do tváře. Obr se snažil vytáhnout ho na nohy, jenže byl příliš těžký. Pamatuješ si, jak se při výcviku vždycky schoulil do klubíčka na zemi a pak tam jen ležel a kňoural? U Krastera dokonce ani nekňoural. Dýka a Ollo strhávali stěny a hledali jídlo, Garth a Garth se spolu prali, někteří znásilňovali Krasterovy manželky. Bolestínský Edd počítal, že Dýkova skupina pozabíjí všechny loajální muže, aby nám zabránili promluvit někde o tom, co udělali, a bylo jich dvakrát tolik co nás. Nechali jsme tam Sama se Starým medvědem. Nechtěl prostě jít, Jone.“

Byl jsi jeho bratr, řekl málem. Jak jsi ho tam mohl nechat mezi divokými a vrahy?

„Možná je stále naživu,“ řekl Pyp. „Třeba nás překvapí a přijde sem už zítra.“

„Jo, i s hlavou Manceho Nájezdníka.“ Grenn se snažil znít vesele. „Sam Zabiják!“

Jon se pokusil vstát. Byla to stejná chyba jako tehdy napoprvé. Nahlas vykřikl a zaklel.

„Grenne, jdi probudit mistra Aemona,“ řekl Pyp. „Pověz mu, že Jon potřebuje další makové mléko.“

Ano, pomyslel si Jon. „Ne,“ řekl. „Magnar…“

„My to víme,“ řekl Pyp. „Hlídky na Zdi dostaly rozkaz, aby střežily i jižní stranu a Donal Noye poslal nějaké muže do Větrné hůrky, aby hlídali královskou cestu. Navíc mistr Aemon vyslal havrany do Východní hlídky a Stínové věže.“

Mistr Aemon se přišoural k Jonovu lůžku, s rukou na Grennově rameni. „Jone, buď na sebe hodný. Je dobře, že ses probudil, ale musíš svému zranění poskytnout čas, aby se mohlo hojit. Prolili jsme ránu vařícím vínem a přiložili na ni obklad z kopřiv, hořčičného semínka a chlebového těsta, ale když nebudeš odpočívat…“

„Já nemohu.“ Jon se navzdory bolesti snažil posadit. „Už brzy sem dorazí Mance… tisíce mužů, obři, mamuti… poslali jste vzkaz do Zimohradu? Králi?“ Z čela mu odkapával pot. Na okamžik zavřel v agónii oči. Grenn obdařil Pypa udiveným pohledem. „On to neví.“

„Jone,“ řekl mistr Aemon, „za tu dobu, cos byl pryč, se toho přihodilo hodně a ještě víc a jen málo toho bylo dobrého. Balon Greyjoy znovu korunoval sám sebe králem a vytáhl se svými veslicemi na válečné tažení proti severu. Poslední dobou bují králové jako plevel po dešti a my jsme poslali prosbu každému z nich, ale žádný nám neposlal nikoho na pomoc. Mají pro svoje meče naléhavější úkoly, a my jsme tady daleko a zapomenutí. A Zimohrad… Buď silný, Jone… Zimohrad už není…“

„Už není?“ Jon hleděl na Aemonovy slepé bílé oči a zvrásněnou tvář. „Na Zimohradu jsou moji bratři. Bran a Rickon…“

Mistr mu položil ruku na čelo. „Je mi to velice líto, Jone. Tvoji bratři zemřeli na rozkaz Theona Greyjoye, poté co se zmocnil Zimohradu ve jménu svého otce, když se vazalové tvého otce pokoušeli dobýt hrad nazpět, podpálil jej.“

„Tvoji bratři byli pomstěni,“ řekl Grenn. „Železné muže pozabíjel Boltonův syn a říká se, že stahuje Theona Greyjoye za jeho činy palec po palci z kůže.“

„Je mi to líto, Jone.“ Pyp mu stiskl rameno. „Všem je nám to moc líto.“

Jon nikdy neměl Theona Greyjoye v lásce, ale byl to svěřenec jejich otce. Nohou mu projel nový křečovitý záchvěv nesnesitelné bolesti a další, co si uvědomoval, bylo, že opět leží na zádech. „Určitě se mýlíte,“ nedal se přesvědčit. „V Královnině koruně jsem viděl zlovlka, šedého zlovlka… šedého… znal mě.“ Jestliže je Bran mrtvý, je možné, že nějaká část z něho žije dál v jeho vlkovi, tak jako Orell přežíval ve svém orlovi?

„Vypij to.“ Grenn mu přitiskl pohár ke rtům. Jon pil. Hlavu měl plnou vlků a orlů, zvuku smíchu svých bratrů. Obličeje nad ním se začaly rozplývat a blednout. Oni přece nemohou být mrtví. Něco takového by Theon nikdy neudělal. A Zimohrad… šedivá žula, dub a železo, vrány kroužící kolem věží, pára stoupající z horkých jezírek v božím háji, kamenní králové sedící na svých trůnech… Jak by mohl být Zimohrad pryč?

Když ho navštívily sny, zjistil, že je zpátky doma, cáká se v horkých jezírkách pod velkým bílým čarostromem, který měl na kmeni tvář jeho otce. Byla tam s ním Ygritte, smála se na něho, odhazovala kožešiny, dokud nebyla nahá jako v den, kdy přišla na svět. Snažila se ho políbit, ale on nechtěl, nemohl, když se na ně díval jeho otec. Byl krví Zimohradu, mužem Noční hlídky. Já žádného bastarda nezplodím, řekl. Nezplodím. Neudělám to. „Ty nevíš nic, Jone Sněhu,“ pošeptala mu, ale to už se její kůže rozpouštěla v horké vodě a maso pod ní odpadávalo až na kost, dokud nezbyla jen lebka a kostra a voda v jezírku se neproměnila v bublající hustou rudou tekutinu.

CATELYN

Uslyšeli Zelený bodec dlouho předtím, než ho uviděli, neutuchající tichý hukot, který připomínal mručení podivného velkého zvířete. Řeka byla kolotajícím proudem, o polovinu širším než v loňském roce, kdy tady Robb rozdělil svou armádu a přísahal, že pojme za manželku dceru z rodu Freyů jako cenu za to, že mu pán Dvojčat umožní přejít po mostě mezi svými hrady. Tehdy lorda Waldera a svou nevěstu potřeboval, a teď je potřebuje ještě víc. Catelyn sledovala kalné zelené vody valící se kolem nich se srdcem plným obav. Je zhola nemožné přebrodit řeku nebo ji přeplavat, a mohlo by trvat celý obrat měsíce, než vody opět opadnou.

Když už nebyli daleko od Dvojčat, Robb si nasadil korunu a zavolal Catelyn a Edmura, aby jeli vedle něho. Ser Raynald Westerling nesl jeho korouhev, zlovlka Starků na ledově bílém poli.

Věže strážnice se vynořily z deště jako duchové, mlhavé šedavé přízraky, které nabývaly se zkracující se vzdáleností stále pevnějších obrysů. Sídlo Freyů nebylo jedním hradem, ale dvěma: zrcadlově stejnými stavbami z vlhkého kamene stojícími na protilehlých stranách řeky, spojenými velkým klenutým mostem. Ze středu jeho oblouku se zvedala Vodní věž, a dravá řeka tekla přímo pod ní. Na březích kolem hradů byly vykopány hluboké příkopy, které činily každé hradní dvojče ostrovem. Deště proměnily příkopy v mělká jezera. Za zuřivým přívalem vod spatřila Catelyn několik tisíc mužů tábořících kolem východního hradu, jejichž praporce visely jako utopené kočky z žerdí zabodaných před stany. V dešti bylo nemožné rozlišit barvy a znaky na nich. Připadalo jí, že většina je šedivá, třebaže pod takovou oblohou vypadal šedivě celý svět.

„Jednej s rozvahou, Robbe,“ upozornila svého syna. „Lord Walder má tenkou kůži a ostrý jazyk a někteří z jeho synů se nepochybně vyvedli po svém otci. Nesmíš se nechat ničím vyprovokovat.“

„Já Freye znám, matko. Vím, jaké křivdy jsem se na nich dopustil, a vím, jak hodně je potřebuju. Budu mluvit sladce jak septon sám.“

Catelyn se nepohodlně zavrtěla ve svém sedle. „Pokud nám po příjezdu nabídnou občerstvení, v žádném případě je neodmítej. Vezmi, co ti bude nabízeno, a pojez a popij všem na očích. Jestliže ti nenabídnou nic, požádej o chléb, sýr a pohár vína.“

„Jsem spíš promočený než hladový…“

„Robbe, poslouchej mě. Jakmile pojíš z jeho chleba a soli, máš právo hosta a zákony pohostinnosti tě chrání pod jeho střechou.“

Robb se tvářil spíš pobaveně než vystrašeně. „Mám celou armádu, která mne bude ochraňovat, matko, a nepotřebuju vkládat důvěru v chléb a sůl. Ale pokud lorda Waldera potěší předložit mi vránu dušenou s larvami, sním ji a požádám o další misku.“

Ze západní strážnice jim vyjeli v ústrety čtyři Freyové zahalení v těžkých pláštích ze silného šedivého sukna. Catelyn mezi nimi poznala sera Rymana, syna zesnulého sera Stevrona, který byl prvorozeným synem lorda Waldera. Po smrti svého otce se ser Ryman stal dědicem Dvojčat. Obličej, který viděla pod jeho kápí, byl masitý, široký a stupidní. Ti ostatní byli zřejmě jeho synové, pravnuci lorda Waldera.

Edmure jí to potvrdil. „Edwyn je nejstarší. Je to ten bledý štíhlý muž, co se tváří, jako by měl zácpu. Ten šlachovitý s vousem je Černý Walder. Umí být velice nepříjemný. Ten chlapec s nešťastným výrazem, co sedí na hnědákovi, je Petyr. Jeho bratři mu říkají Petyr Uher. Je jen o rok či dva starší než Robb, ale lord Walder ho již v deseti letech oženil se ženou třikrát starší než on. Bohové, doufám, že se Roslin nevyvedla po něm.“ Zastavili, aby nechali své hostitele přijet až k nim. Robbova korouhev visela na žerdi zplihlá jako hadr a neutuchající zvuk deště se mísil s hukotem rozvodněného Zeleného bodce po jejich pravici. Šedý vítr se rozběhl kupředu. Měl ocas nahoře a měřil si Freye přimhouřenýma očima z tmavého zlata, když od nich nebyli dál než půl tuctu yardů, Catelyn ho uslyšela zavrčet, hlubokým hrdelním zvukem, který jako by téměř splýval s hukotem řeky. Robb se zatvářil udiveně. „Šedý větře, ke mně. Ke mně!“

Zlovlk místo toho skočil a vycenil zuby.

Oř sera Rymana s vystrašeným zaržáním uskočil a kůň Petyra Uhera se vzepjal na zadních a shodil svého jezdce na zem. Jen Černý Walder dokázal své zvíře ovládnout. Sáhl po jílci meče. „Ne!“ vykřikl Robb. „Šedý větře, sem. Sem!“ Catelyn popohnala své zvíře a vjela mezi zlovlka a koně. Zlovlk uskočil stranou a teprve tehdy jako by uslyšel Robbovo volání.

„Takto napravují Starkové své prohřešky?“ křikl na ně Černý Walder s taseným mečem v ruce. „Já považuji za ubohý způsob pozdravu poslat na nás vlka. Proto jste sem přijeli?“

Ser Ryman sesedl, aby pomohl Petyru Uhrovi vstát. Hoch byl celý zablácený, ale jinak se mu nic nestalo.

„Přijel jsem, abych se omluvil za křivdu, které jsem se dopustil na tvém rodu, a abych se zúčastnil svatebního obřadu svého strýče.“ Robb se zhoupl dolů ze sedla. „Petyre, vezmi si mého koně. Tvůj už je skoro zpátky ve stáji.“

Petyr pohlédl na svého otce a řekl: „Mohu jet za některým ze svých bratrů.“

Freyové svým chováním nedávali najevo sebemenší známky úcty ke králi. „Přijel jsi pozdě,“ prohlásil ser Ryman.

„Zdržely nás deště,“ odvětil Robb. „Poslal jsem havrana se vzkazem.“

„Nevidím tady tu ženu.“

Všichni věděli, že výrazem tu ženu míní ser Ryman Jeyne Westerling. Lady Catelyn se omluvně usmála. „Královna Jeyne byla po dlouhém cestování unavená, pane. Nepochybně bude potěšena, bude-li vás moci navštívit někdy v klidnějších časech.“

„Můj děd z toho nebude mít radost.“ Třebaže Černý Walder zasunul svůj meč zpátky do pochvy, jeho tón nebyl o nic vřelejší. „Tolik jsem mu toho o té dámě vyprávěl a on dychtil spatřit ji na vlastní oči.“

Edwyn si odkašlal. „Máme pro tebe připravené komnaty ve Vodní věži, Tvoje Výsosti,“ řekl Robbovi s opatrnou zdvořilostí, „jakož i pro lorda Tullyho a lady Stark. Tvoji lordi vazalové jsou rovněž vítáni pod naší střechou a samozřejmě je srdečně zveme na svatební hostinu.“

„A moji muži?“ zeptal se Robb.

„Můj pan děd lituje, že nemůže nakrmit ani pohostit tak početnou armádu. Je pro nás svízelné shánět proviant a krmivo pro naše vlastní vojáky. Nicméně tvoji muži nebudou přehlíženi. Přejdou-li řeku a zřídí si svůj tábor vedle našeho, vyvalíme dost sudů vína a piva pro všechny, aby mohli připít na zdraví lorda Edmura a jeho nevěsty. Na opačném břehu jsme vztyčili tři velké hodovní stany, abychom jim poskytli útočiště před deštěm.“

„Tvůj otec je nanejvýš laskavý. Moji muži mu budou vděční. Mají za sebou dlouhou deštivou cestu.“

Edmure Tully pobídl svého koně. „Kdy se setkám se svou nevěstou?“

„Již tě očekává v hradu,“ ujistil ho Edwyn Frey. „Vím, že jí odpustíš, bude-li ti připadat příliš plachá. Velmi se na tento den a na setkání s tebou těšila. Ale snad bychom měli pokračovat v cestě, pryč z deště?“

„Jistě.“ Ser Ryman opět vysedl na koně a vytáhl Petyra Uhera do sedla za sebe. „Následujte mne, budete-li tak laskaví. Můj otec nás již očekává.“ Otočil svého koně zpátky směrem k Dvojčatům.

Edmure se zařadil vedle Catelyn. „Zpozdilý lord Frey se mohl alespoň obtěžovat přijet nás uvítat osobně,“ stěžoval si. „Jsem jeho lenní pán, a taky budoucí zeť, a Robb je jeho král.”

„Až ti bude jednadevadesát, bratře, uvidíme, jak dychtivý budeš ty jet hostům v ústrety v dešti.“ Přesto si říkala, zda je za tím opravdu jen tohle. Lord Walder obvykle vyjížděl z hradu v krytých nosítkách, která by ho i dnes ochránila před tím největším deštěm. Úmyslná urážka? Pokud ano, možná je to jen první z celé řady, které teprve přijdou.

Další potíže je očekávaly ve strážnici. Šedý vítr se zarazil uprostřed padacího mostu, vytřásl si kapky deště z kožichu a začal výt na padací mříž. Robb netrpělivě zapískal. „Šedý větře! Co je? Šedý větře, ke mně.“ Ale zlovlk jen vycenil zuby. Tohle místo se mu nelíbí, pomyslela si Catelyn. Robb si musel dřepnout na most a tiše ke svému vlkovi mluvit, než bylo zvíře ochotno projít pod bodci padací mříže. Do té doby jim už vyšli v ústrety Chromý Lothar a Walder Řeka. „Obává se zvuku vody,“ řekl Řeka. „Zvířata vědí, že se mají rozvodněným tokům vyhýbat.“

„Stačí suchý kotec v psinci a skopové stehno a bude zase v pořádku,“ řekl Lothar zvesela. „Mám přivolat našeho vrchního psovoda?“

„Je to zlovlk, pane, ne pes,“ namítl Robb, „a pro lidi, kterým nedůvěřuje, je nebezpečný. Sere Raynalde, zůstaň s ním. V tak rozrušeném stavu ho s sebou nemohu vzít do síně lorda Waldera.“

Chytře vymyšleno, usoudila Catelyn. Takto Robb udrží z očí lorda Waldera také mladého Westerlinga.

Dna a křehké kosti si již vybraly na starém lordu Walderovi svou daň. Nalezli ho usazeného ve vysokém křesle, s polštářem pod zadkem a hermelínovým pláštěm přes klín. Jeho křeslo bylo z černého dubu, zádová opěrka byla vyřezána do podoby dvou mocných věží spojených klenutým mostem a byla tak masivní, že lord Walder se v křesle měnil ze starce v groteskní dítě. Na lordu Walderovi bylo něco ze supa, a ještě víc z lasičky. Z vychrtlých ramen mu vyrůstala plešatá hlava plná stařeckých skvrn. Pod ustupující bradou mu visela volná kůže, oči měl vodnaté a zakalené a jeho bezzubá ústa se bez ustání pohybovala dozadu a dopředu, nasávala prázdný vzduch, tak jako saje dítě mléko z matčina prsu.

Vedle vysokého křesla lorda Waldera stála osmá lady Frey. U nohou mu seděla o něco mladší verze jeho samého, ohnutý hubený muž kolem padesáti, jehož nákladná róba z modré vlny a šedého saténu podivně kontrastovala s korunou a límcem zdobenými drobnými mosaznými zvonečky. Podoba mezi ním a jeho pánem byla zarážející, až na jejich oči; lord Frey je měl malé, zakalené a podezřívavé, ten druhý velké, přátelské a bezduché. Catelyn si vzpomněla, že jeden z potomků lorda Waldera zplodil před dlouhými lety syna polovičního rozumu. Během minulých návštěv dbal lord Přechodu vždycky na to, aby ho před očima svých hostí ukrýval. Nosil tu bláznovskou korunu vždycky, nebo je to míněno jako výsměch Robbovi? Raději nad tou otázkou nepřemýšlela.

Zbytek síně zaplňovali Freyovi synové, dcery, děti, vnuci, jejich manželé a manželky a služebnictvo. Jako první však promluvil starý muž. „Vím, že mi odpustíš, když před tebou nepokleknu. Nohy mi už neslouží tak jako kdysi, třebaže to, co mi visí mezi nimi, je pořád schopné až dost, he.“ Přeměřil si pohledem Robbovu korunu a jeho ústa se rozevřela v bezzubém úsměvu. „Někteří by řekli, že to je ubohý král, kdo sám sebe korunuje bronzem, Tvoje Výsosti.”

„Bronz a železo jsou pevnější než zlato a stříbro,“ odvětil Robb. „I staří Králové Zimy nosili takovou korunu z mečů.“

„Málo dobra jim prokázaly, když na ně přišli draci, he.“ Zdálo se, že to jeho he se líbí prostoduchému muži, který trhavě nakláněl hlavu ze strany na stranu a zvonil přitom korunou a límcem. „Pane,“ řekl lord Walder, „promiň mému Aegonovi ten hluk. Má méně rozumu než bažinář a nikdy předtím neviděl krále. Je to jeden ze Stevronových hochů. Říkáme mu Zvoníček.“

„Ser Stevron se o něm zmínil, můj pane.“ Robb se na prosťáčka usmál. „Zdravím tě, Aegone. Tvůj otec byl statečný muž.“

Zvoníček zacinkal svými zvonečky, když se usmál, z koutku úst mu vytekla tenká stružka slin.

„Šetři si svůj královský dech. Je to totéž, jako bys hovořil k nočníku.“ Lord Walder přesunul pohled k ostatním. „Nu, lady Catelyn, vidím, že ses k nám vrátila. A mladý ser Edmure, vítěz od Kamenného mlýna. Nyní vlastně lord Tully, na to nesmím zapomínat. Jsi pátý lord Tully, kterého jsem v životě poznal. Přežil jsem i toho čtvrtého, he. Tvoje nevěsta je někde tady. Předpokládám, že by ses na ni chtěl podívat.“

„Rád bych, můj pane.“

„Pak to tedy udělej. Ale na oblečenou. Je to ostýchavá dívka, a panna. Neuvidíš ji nahou až do svatební noci.“ Lord Walder se uchechtl. „He. Už brzy, už brzy.“ Stočil hlavu na stranu. „Benfrey, jdi přivést svou sestru. A pospěš si, lord Tully kvůli ní přijel celou cestu až z Řekotočí.“ Mladý rytíř v suknici rozdělené na čtvrtě se uklonil a odešel a stařec se otočil zpátky k Robbovi. „A kde je tvoje nevěsta, Tvoje Výsosti? Krásná královna Jeyne? Z rodu Westerlingů ze Skaliska, jak jsem slyšel, he.“

„Zanechal jsem ji v Řekotočí, můj pane. Byla příliš unavená na další cestování, jak jsme již sdělili seru Rymanovi.“

„Tím jsi mne ovšem žalostně zarmoutil. Chtěl jsem ji spatřit na svoje vlastní slabé oči. Všichni jsme chtěli, he. Není-liž pravda, moje paní?“

Bledá, věchýtkovitá lady Frey se zatvářila ohromeně, když byla vyzvána, aby promluvila. „A-ano, můj pane. Všichni jsme chtěli odříkat královně Jeyne slib věrnosti. Soudíme, že musí být velmi půvabného vzezření.“

„Je krásná, moje paní.“ Z Robbova hlasu zazníval ledový klid, který Catelyn připomněl jeho otce.

Starý muž to buď neslyšel, nebo odmítl věnovat tomu pozornost. „Krásnější než nevěsta, kterou jsem ti nabízel já, he? Jak jinak by mohly její tvář a tělo přimět Královskou Výsost zapomenout na svůj svatý slib?“

Robb jeho výtku přetrpěl s důstojnou vážností. „Vím, že můj čin nemohou napravit žádná slova, ale přišel jsem, abych ti nabídl svou omluvu za bezpráví, kterého jsem se dopustil vůči tvému rodu, a abych poprosil o tvoje odpuštění, můj pane.“

„Omluvy, he. Ano, slíbil jsi mi omluvu, pokud si vzpomínám. Jsem již stár, ale na takové věci nezapomínám. Na rozdíl od některých králů, jak se zdá. Mladí vidí pěknou tvářičku a dva půvabné cecíky, a rázem zapomenou na všechny sliby i přísahy, nemám pravdu? Já byl stejný. Někteří by mohli říct, že to o mně platí stále, he, he. Ačkoli by se mýlili, tak jako ses pomýlil ty. A teď jsi tu, abys své pomýlené konání odčinil. Jenže to byla moje děvčata, která jsi zavrhl. Možná bys měl požádat o odpuštění spíš je, Tvoje Výsosti, moje panenské dcery. Jen se na ně podívej.“ Mávl prsty a hejno žen různého věku opustilo svoje místa podél stěn a postavilo se do řady pod stupínkem. Zvoníček začal taky vstávat, doprovázen veselým cinkáním svých zvonečků, ale lady Frey popadla prosťáčka za rameno a stlačila ho zpátky na zem.

Lord Walder je začal jednu po druhé představovat. „Moje dcera Arwyn,“ řekl o čtrnáctileté dívce. „Shirei, moje nejmladší manželská dcera. Ami a Marianne jsou vnučky. Ami jsem provdal za sera Patea ze Sedmipotočí, ale Hora toho tupce zabil, a tak jsem ji dostal zpátky. Tohle je Cersei, ale všichni jí říkáme Včelička, protože její matka pochází z Včelínova. Další vnučky. Jedna je Walda, a ty druhé… Nu, určitě mají taky nějaká jména, ať je to kdokoli…“

„Já jsem Veselinda, můj lorde dědečku,“ řekla jedna z dívek.

„No, hlučná jsi až dost, abych pravdu řekl. Vedle Hlučnice je moje dcera Tyta. Pak další Walda. Alyx, Marissa…, jsi ty vůbec Marissa? Já myslel, že jsi. Není pořád takto holohlavá, to jen mistr jí oholil vlasy, ale přísahá, že jí zase brzy dorostou. Ta dvojčata jsou Serra a Sarra.“ Přimhouřil ze svého trůnu oči na jednu z mladších dívek. „He, ty jsi další Walda?“

Dívce nemohly být víc než čtyři. „Jsem Walda sera Aemona Řeky, lorde pradědečku.“ Udělala pukrle.

„Jak dlouho už mluvíš? Ne, že bys mi zřejmě mohla říct něco rozumného, to tvůj otec nedokázal nikdy. Kromě toho je nemanželským synem, he. Jdi pryč, já tu chtěl jen pravou krev Freyů. Krále severu jistě nezajímá nemanželský potěr.“ Lord Walder pohlédl na Robba, zatímco Zvoníček naklonil hlavu na stranu a zacinkal. „Tak tady jsou, samé panny. Mohl jsi mít kteroukoli z nich.“

„Byla by to nesmírně těžká volba, můj pane,“ řekl Robb s opatrnou zdvořilostí. „Všechny jsou velmi půvabné.“

Lord Walder si odfrkl. „A to říkají, že já mám špatné oči. Některé docela ujdou, to musím uznat. Jiné… nu, na tom už nesejde. Pro Krále severu nebyla dost dobrá ani jedna z nich, he. Co jim na to teď řekneš?“

„Mé paní.“ Robb se tvářil zoufale, ale musel tušit, že k tomuto okamžiku dojde, a nyní mu čelil bez jakýchkoli vytáček. „Všichni muži by měli dodržovat své slovo, král především. Slíbil jsem, že se ožením s jednou z vás, a svůj slib jsem porušil. Vina není na vaší straně. To, co jsem udělal, nebylo míněno jako urážka vůči vám. Udělal jsem to proto, že jsem se zamiloval do jiné. Vím, že žádná slova nemohou můj čin napravit, a přesto jsem přišel, abych požádal o odpuštění, tak aby Freyové z Přechodu a Starkové ze Zimohradu mohli být opět přáteli.”

Mladší děvčátka se neklidně ošívala. Jejich starší sestry čekaly, co na to řekne lord Walder na černém dubovém trůnu. Zvoníček se kolébal dozadu a dopředu a zvonečky na jeho koruně a límci tiše cinkaly.

„Dobře,“ řekl lord Přechodu. „To bylo velmi výstižné, Tvoje Výsosti. ‚Žádná slova nemohou ten čin napravit‘, he. Dobře řečeno, velmi dobře řečeno. Doufám, že alespoň neodmítneš zatančit si na svatební hostině s mými dcerami. Moje staré srdce by to potěšilo, he.“ Kýval svojí svraskalou růžovou hlavou nahoru a dolů, podobně jako to dělal jeho prostoduchý vnuk, třebaže lord Walder na sobě alespoň neměl zvonečky. „Á, tady ji máme, lorde Edmure. Moje dcera Roslin, můj nejvzácnější kvíteček, he.“

Ser Benfrey ji přivedl do síně. Tolik se navzájem podobali, že bylo na první pohled patrné, že jde o sourozence. Soudě podle jejich věku byli oba dětmi šesté lady Frey - z rodu pánů z Růženína, jak si Catelyn vybavovala.

Roslin byla na svůj věk malá a pleť měla tak bílou, jako by se právě byla vykoupala v mléce. Tvář měla pohlednou, s malou bradou, jemně tvarovaným nosem a velkýma hnědýma očima. Husté kaštanově hnědé vlasy jí spadaly ve volných vlnách k pasu tak útlému, že by jej Edmure mohl sevřít do dlaní. Její ňadra vypadala pod krajkovým živůtkem bleděmodrých šatů malá, ale byla pěkně tvarovaná.

„Tvoje Výsosti.“ Dívka padla na kolena. „Lorde Edmure, doufám, že pohled na mne pro tebe není zklamáním.“

To ani zdaleka, pomyslela si Catelyn. Tvář jejího bratra se při pohledu na jeho nastávající přímo rozzářila. „Jsem pohledem na tebe nesmírně potěšen,“ řekl Edmure s úsměvem. „A jsem si jistý, že tomu tak bude navždy.“

Roslin měla mezi předními zuby malou mezírku, takže její úsměvy byly poněkud ostýchavé, ale tato malá chybička byla téměř roztomilá a rozhodně jí na kráse neubírala. Je hezká, pomyslela si Catelyn, ale tak malá, a pochází z rodu pánů z Růženína. Ti nikdy nebyli pevně stavění. Catelyn se mnohem víc zamlouvaly postavy některých ze starších dívek v síni; nebyla si jistá, které jsou dcery a které vnučky. Měly vzhled pánů z rodu Crakehallů - z téhož rodu pocházela třetí manželka lorda Waldera. Široké boky, aby mohly dobře rodit děti, velké prsy, aby je mohly kojit, silné ruce, aby je mohly nosit. Crakehallové vždycky byli rodem s velkými kostmi, a silným.

„Můj pán je laskavý,“ řekla lady Roslin Edmurovi.

„Moje paní je krásná.“ Edmure ji vzal za ruku a pomohl jí vstát. „Ale proč pláčeš?“

„To jen radostí,“ odpověděla Roslin. „Pláču radostí, můj pane.“

„Dost,“ vložil se mezi ně lord Walder. „Plakat a cukrovat můžeš, až budeš provdaná, he. Benfrey, odveď svou sestru zpátky do jejích komnat, musí se připravovat na svatbu. A na uvedení do manželského lože, he, tu nejsladší část. Nejsladší ze všech, ach ano, ze všech.“ Vtahoval ústa dovnitř a špulil je ven. „Budeme mít hudbu, tak sladkou hudbu, a víno, he, rudé víno poteče proudem, a napravíme zla, která byla napáchána. Ale nyní jste unavení a taky promočení, voda z vás jen crčí na podlahu mé síně. Čekají na vás ohně v krbech, horké svařené víno a taky lázně, jestli o ně stojíte. Lothare, doprovoď naše hosty do jejich komnat.“

„Musím odvést svoje muže za řeku, můj pane,“ řekl Robb.

„Však oni se neztratí,“ odsekl lord Walder. „Už jednou přes ni přece přecházeli, ne? Když jsi k nám přišel ze severu. Chtěl jsi přejít a já ti to dovolil, za tvůj královský slib, he. Ale konej, jak myslíš. Klidně si je převeď jednoho po druhém za ruku, mně je to jedno.“

„Můj pane!“ Catelyn by málem zapomněla. „Velmi bychom uvítali nějaké občerstvení. Ujeli jsme mnoho líg v dešti.”

Ústa Waldera Freye se pohybovala dozadu a dopředu. „Jídlo, he. Bochník chleba, kus sýra, možná klobásu.“

„Nějaké víno na spláchnutí,“ dodal Robb. „A sůl.“

„Chléb a sůl, he. Samozřejmě, samozřejmě.“ Starý muž zatleskal a do síně vešlo služebnictvo, nesoucí džbány vína a tácy s chlebem, sýrem a máslem. Lord Walder sám si vzal pohár červeného a zvedl jej skvrnitou rukou do výše. „Moji hosté,“ řekl. „Moji vážení hosté. Buďte vítáni pod mou střechou a u mého stolu.“

„Děkujeme ti za tvou pohostinnost, můj pane,“ odpověděl Robb. Edmure po něm tato slova v ozvěně opakoval, společně s Velkým Jonem, serem Marquem Piperem a dalšími. Pili jeho víno a jedli z jeho chleba a másla. Catelyn ochutnala víno a uštípla si sousto chleba se solí. Hned měla lepší pocit. Nyní bychom měli být zde ve Dvojčatech v bezpečí, pomyslela si.

Protože věděla, jak pomstychtivý umí starý lord Frey být, očekávala, že jejich komnaty budou holé a bezútěšné. S překvapením zjistila, že se v tomto ohledu mýlila. Komnata ženicha byla velká a bohatě vystrojená, dominovala jí rozměrná péřová postel s rohovými sloupky vyřezanými do tvaru hradních věží. Nebesa měla červená a modrá, což bylo u Freyů výrazem zdvořilosti. Prkennou podlahu pokrývaly sladce vonící rohože a vysoké okno s okenicemi se otvíralo na jih. Catelynina komnata byla menší, ale hezky zařízená a útulná, s ohněm hořícím v krbu. Chromý Lothar je ujistil, že Robb bude mít celou řadu komnat, jak přísluší králi. „Pokud budete cokoli potřebovat, stačí říct některému ze strážných.“ Uklonil se a ztěžka kulhaje se odebral dolů po točitých schodech.

„Měli bychom si sem postavit svoje vlastní strážné,“ řekla Catelyn svému bratrovi. S muži Starků a Tullyů přede dveřmi komnaty by se jí spalo klidněji. Audience u lorda Waldera nebyla zas tak bolestná, jak se obávala, a přesto si říkala, jak bude ráda, až to všechno budou mít za sebou. Ještě pár dní a Robb vyrazí do bitvy, zatímco já odjedu do pohodlného zajetí v Mořské stráži. Nepochybovala o tom, že lord Jason se k ní bude chovat nanejvýš zdvořile, a přesto ji vyhlídka na pobyt v Mořské stráži plnila chmurami.

Slyšela zvuky koní zdola, kde se vinula dlouhá kolona jezdců přes most od hradu k hradu. Těžce naložené povozy hlasitě rachotily po kamenné dlažbě. Catelyn přešla k oknu a vyhlédla, aby se podívala, jak Robbova armáda vyjíždí z východního hradu. „Zdá se, že déšť již polevuje.“

„Ano, teď když jsme uvnitř.“ Edmura stál před ohněm, nechával se zalévat jeho teplem. „Pověz mi, jakým dojmem na tebe zapůsobila Roslin?“

Příliš malá a křehká. Bude rodit velmi obtížně. Ale zdálo se, že její bratr je dívkou nadšen, a tak řekla jen: „Je milá.“

„Věřím, že jsem se jí líbil. Proč asi plakala, co myslíš?“

„Je to panna v předvečer svého svatebního dne. Pár slz se dalo jen očekávat.“ Lysa vyplakala ráno v den jejich vlastní svatby celá jezera, třebaže se jí podařilo mít suché oči a usmívat se, když jí Jon Arryn přehodil kolem ramen svůj béžovomodrý plášť.

„Je pohlednější, než jsem se odvažoval doufat.“ Edmure zvedl ruku, ještě než stačila promluvit. „Já vím, že jsou důležitější věci než krása, ušetři mne kázání, septo. Přesto… všimla sis některých z těch ostatních panen, které před nás lord Frey nahnal? Třeba té jedné, co sebou pořád cukala? Měla snad třesavku? A ta dvojčata měla na tvářích víc jizev a boláčků než Petyr Uher, když jsem je viděl před sebou, obával jsem se, že Roslin bude holohlavá a jednooká, se Zvoníčkovým rozumem a povahou Černého Waldera. Ale vypadá nejenom půvabně, ale také něžně.“ Najednou se zatvářil zmateně. „Proč by mi ten starý lišák nedopřál možnost vybrat si sám, pokud by neměl v úmyslu podstrčit mi něco ošklivého?“

„Tvoje záliba v hezkých tvářičkách je všeobecně známá,“ připomněla mu Catelyn. „Možná lord Walder opravdu chce, abys byl se svou nevěstou šťastný.“ Nebo spíš nechtěl, abys na poslední chvíli couvl a zhatil mu jeho plány. „Nebo je možná Roslin jeho oblíbenkyní. Sňatek s pánem Řekotočí je mnohem lepší partií, než v jakou může doufat většina jeho dcer.“

„Pravda.“ Její bratr se však nadále tvářil nejistě. „Je možné, že by ta dívka byla neplodná?“

„Lord Walder jistě chce, aby jeho vnuk podědil Řekotočí. Jak by mu posloužilo, kdyby ti měl dát neplodnou ženu?“

„Zbavil by se dcery, kterou by si nikdo jiný nevzal.”

„Málo dobra by mu to prokázalo. Walder Frey je nepřívětivý muž, ne hloupý.“

„Přesto… je to možné?“

„Ano,“ připustila Catelyn neochotně. „Jsou nemoci, které mohou dívku postihnout v dětství a způsobit u ní neplodnost. Ty však nemáš důvod obávat se, že by lady Roslin byla takto postižená.“ Rozhlédla se kolem sebe po místnosti. „Mám-li být upřímná, musím připustit, že Freyové nás přijali laskavěji, než jsem očekávala.“

Edmure se dal do smíchu. „Pár kousavých slov a nemístné škodolibé potěšení. Od něho to lze považovat za zdvořilost. Očekával jsem, že stará lasička se nám vymočí do vína a přiměje nás chválit jeho vinice.“ Catelyn zůstala po jeho vtipu podivně zamlklá. „Kdybys mne omluvil, ráda bych se převlékla z mokrých šatů.“

„Jak si přeješ.“ Edmure zívl. „Asi si na hodinku zdřímnu.“

Odešla do své komnaty. Truhlice s šatstvem, kterou si přivezla z Řekotočí, byla již vynesena nahoru a položena k nohám její postele. Svlékla se a pověsila si mokré šaty k ohni, pak se oblékla do teplého vlněného oděvu v barvách Tullyů, umyla, vykartáčovala a nechala si proschnout vlasy a poté šla vyhledat Freye.

Když vstoupila do síně, černý dubový trůn lorda Waldera byl osiřelý, ale někteří z jeho synů popíjeli u ohně. Chromý Lothar neobratně vstal, když ji spatřil. „Lady Catelyn, myslel jsem, že odpočíváš. Čím ti mohu posloužit?“

„Tohle jsou tvoji bratři?“ zeptala se.

„Bratři, nevlastní bratři, synovci. Raymund a já jsme měli společnou matku. Lord Luclas Vypren je manžel mé nevlastní sestry Lythene a ser Damon je jejich syn. Mého nevlastního bratra Hosteena znáš, jak se domnívám. A toto je ser Leslyn Haigh a jeho synové, ser Harys a ser Donnel.”

„Ráda vás poznávám, pánové. Je tady někde ser Perwyn? Pomáhal mne doprovodit do Bouřlivého konce a nazpět, když mne Robb poslal na vyjednávání s lordem Renlym. Těšila jsem se, že ho znovu uvidím.“

„Perwyn je pryč,“ řekl Chromý Lothar. „Vyřídím mu tvoje pozdravení. Jsem si jistý, že bude litovat, že zmeškal tvou návštěvu.“

„Určitě se vrátí včas na Roslininu svatbu, že?“

„Doufal v to,“ odpověděl Chromý Lothar, „ale s těmi dešti… Sama jsi viděla, jak jsou řeky rozvodněné, moje paní.“

„To jsem vskutku viděla,“ přitakala Catelyn. „Říkám si, zda bys byl tak laskav a ukázal mi cestu k vašemu mistrovi?“

„Není ti snad dobře, moje paní?“ zeptal se ser Hosteen, statný muž se silnou hranatou bradou.

„Ženské potíže. Nic, s čím by sis měl dělat starosti, pane.“

Lothar, galantní jako vždy, ji doprovodil ze síně nahoru po schodech a přes krytý most do další věže. „Mistra Brenetta najdeš ve vížce na samém vršku, moje paní.“

Catelyn napolo očekávala, že mistr bude dalším synem lorda Waldera, ale Brennet na Freye nevypadal. Byl to velký otylý muž, plešatý a s dvojitou bradou, a nepříliš čistotný, soudě podle havraního trusu, kterým měl potřísněné rukávy své róby, ale přesto jí připadal docela přívětivý, když mu vylíčila Edmurovy obavy ohledně plodnosti lady Roslin, uchechtl se. „Tvůj pan bratr si nemusí dělat starosti, moje paní. Je malá, to jistě, a úzká v bocích, ale její matka lady Bethany byla taky taková, a přitom dala lordu Walderovi dítě každý rok.“

„Kolik jich přežilo dětský věk?“ zeptala se bez okolků.

„Pět.“ Vyčíslil je na prstech silných jako klobásky. „Ser Perwyn. Ser Benfrey, mistr Willamen, který minulý rok složil mistrovský slib a nyní slouží lordu Hunterovi v Údolí. Olyvar, který dělal panoše tvému synovi. A lady Roslin, nejmladší. Čtyři chlapci na jedno děvče. Lord Edmure bude mít tolik synů, že nebude vědět, co si s nimi počít.“

„Jsem si jistá, že ho to potěší.“ Takže dívka by měla být nejenom pěkné tváře, ale také plodná. To by mělo uklidnit Edmurovu mysl. Lord Walder nezavdal jejímu bratrovi jediný důvod ke stížnostem, jak se alespoň zdálo.

Po odchodu od mistra se Catelyn ještě nevrátila do své komnaty, ale místo toho šla k Robbovi. Našla u něho Robina Flinta a sera Wendela Manderlyho společně s Velkým Jonem a jeho synem, kterému stále říkali Malý Jon, třebaže hrozilo, že svého otce přeroste. Všichni byli mokří. Další muž, ještě mokřejší, stál před nimi v bledě růžovém plášti olemovaném bílou kožešinou. „Lorde Boltone,“ řekla.

„Lady Catelyn,“ odpověděl tichým hlasem, „těší mne, že tě opět vidím, dokonce i v těchto nelehkých časech.“

„Jsi laskavý, že to říkáš.“ Catelyn cítila ponurost panující v místnosti. Dokonce i Velký Jon jí připadal zasmušilý a podivně zaražený. Pohlédla na jejich zamračené tváře a zeptala se: „Co se stalo?“

„Lannisterové jsou na Trojzubci,“ odpověděl jí ser Wendel nešťastně. „Mého bratra opět zajali.“

„A lord Bolton nám přinesl další zprávy o Zimohradu,“ dodal Robb. „Ser Rodrik nebyl jediným dobrým mužem, který padl. Byli zabiti i Cley Cerwyn a Leobald Tallhart.“

„Cley Cerwyn byl ještě chlapec,“ řekla smutně. „Takže je to pravda? Všichni jsou mrtví a Zimohrad je vypálený?“ Boltonovy bledé oči se setkaly s jejími. „Železní muži vypálili jak hrad, tak zimní městečko. Některé z tvých lidí odvedl do Hrůzova můj syn Ramsay.“

„Tvůj nevlastní syn byl obviněn z ohavných zločinů,“ připomněla mu Catelyn ostře. „Z vraždy, znásilnění a ještě horších věcí.“

„Ano,“ připustil Roose Bolton. „Jeho krev je zkažená, to nelze popřít. Přesto je to dobrý bojovník a je stejně chytrý jako nebojácný, když železní muži zabili sera Rodrika a zakrátko poté Leobalda Tallharta, připadlo Ramsaymu, aby vedl bitvu a on to udělal. Přísahá, že nezasune meč do pochvy, dokud na severu zůstane jediný železný muž. Možná by taková služba mohla alespoň do malé míry odčinit jakékoli zločiny, k jejichž spáchání ho vedla jeho bastardí krev.“ Pokrčil rameny. „Nebo taky ne. Až bude po válce, Jeho Výsost to sama bude muset zvážit a rozsoudit. Doufám, že do té doby již budu mít manželského syna od lady Waldy.“

To je ale chladnokrevný muž, uvědomila si Catelyn, a nebylo to poprvé.

„Zmínil se Ramsay o Theonu Greyjoyovi?“ dožadoval se Robb. „Byl také zabit, nebo se mu podařilo utéct?“

Roose Bolton vyndal z měšce u svého pasu otrhaný cár kůže. „Můj syn poslal se svým dopisem tohle.“

Ser Wendel odvrátil otylou tvář. Robin Flint a Malý Jon Umber si vyměnili pohledy a Velký Jon zafuněl jako býk. „To je… kůže?“ řekl Robb.

„Kůže z malíčku levé ruky Theona Greyjoye. Můj syn je krutý, to přiznávám. A přesto… co je kousek kůže proti životům dvou mladých princů? Tys byla jejich matka, moje paní. Mohu ti nabídnout tento… malý symbol odplaty za jejich smrt?“

Část lady Catelyn chtěla přitisknout si tu hrůznou trofej k srdci, ale nakonec přiměla sama sebe odolat své touze. „Dej to pryč, prosím.“

„Stažení Theona Greyjoye z kůže nevrátí život mým bratrům,“ řekl Robb. „Já chci jeho hlavu, ne kůži.“

„Je to jediný živý syn Balona Greyjoye,“ řekl lord Bolton tiše, jako by na to byli zapomněli, „a nyní právoplatný dědic Železných ostrovů. Zajatý král má velkou cenu jako rukojmí.”

„Rukojmí?“ To slovo uvízlo Catelyn v krku. Rukojmí byla často vyměňována. „Lorde Boltone, doufám, že nenavrhuješ, abychom propustili muže, který zabil moje syny.“

„Kdokoli získá Trůn z mořského kamene, bude chtít mít Theona Greyjoye mrtvého,“ poukázal Bolton. „Dokonce i v řetězech na něj má větší nárok než kterýkoli z jeho strýců. Držte ho v zajetí, říkám já, a požadujte od železných mužů ústupky jako cenu za jeho popravu.“

Robb o tom neochotně uvažoval, ale nakonec přikývl. „Ano. Myslím, že to je moudré rozhodnutí. Nechte ho tedy naživu. Prozatím. Držte ho v bezpečí na Hrůzově, dokud opět nedobudeme sever.“

Catelyn se otočila zpátky k Rooseu Boltonovi. „Ser Wendel říkal cosi o Lannisterech na Trojzubci?“

„Říkal, moje paní. Dávám to za vinu sám sobě. Příliš dlouho jsem otálel s odjezdem z Harrenova. Aenys Frey vyrazil pár dnů přede mnou a přešel Trojzubec na rubínovém brodu, i když ne bez potíží. Jenže než jsme tam dorazili my, řeka se proměnila v dravý proud. Neměl jsem jinou možnost než přepravit svoje muže na druhou stranou v malých člunech, kterých ale bylo příliš málo. Dvě třetiny mé síly již byly na severu, když lannisterští zaútočili na ty, kteří stále čekali na převoz. Většinou to byli muži Norreyho, Lockea a Burleyho, se serem Wylisem Manderlym a jeho rytíři z Bílého přístavu jako zadním vojem. Já byl na druhé straně Trojzubce a nemohl jsem jim nijak pomoci. Ser Wyllis vedl naše muže, jak nejlépe mohl, ale Gregor Clegane na ně zaútočil s těžkooděnci a zahnal je do řeky. Hodně se jich utopilo a stejné množství bylo pozabíjeno. Další se rozprchli a zbytek padl do zajetí.“

Jméno Gregora Clegana vždycky znamená špatné zprávy, přemítala Catelyn. Bude Robb muset odtáhnout zpátky na jih, aby se s ním vypořádal? Nebo Hora přijede až sem? „To znamená, že Clegane je teď za řekou?“

„Ne.“ Boltonův hlas byl tichý, ale jistý. „Nechal jsem u brodu šest stovek mužů. Kopiníky od pramínků, z hor, a od Bílého nože, stovku hornwoodských lučištníků, nějaké svobodné jezdce a potulné rytíře, a početnou sílu mužů lordů Statného a Cerwyna. Velení jsem svěřil Ronnelovi Statnému a seru Kylemu Condonovi. Ser Kyle byl pravou rukou zesnulého lorda Cerwyna, jak jistě víš, moje paní. Lvi neplavou o nic lépe než vlci. Dokud bude řeka vylitá z břehů, ser Gregor na druhou stranu nepřejde.“

„Poslední věcí, kterou potřebujeme, je Hora v našich zádech, až vytáhneme na pochod na sever po hrázní cestě,“ řekl Robb. „Vedl sis dobře, můj pane.“

„Tvoje Výsost je až příliš laskavá. Utrpěl jsem strašlivé ztráty na Zeleném bodci a Glover s Tallhartem dopadli ještě hůře u Šerodolu.“

„Šerodol.“ Robb to slovo vyslovil jako nadávku. „Ujišťuji tě, že Robett Glover se mi z toho bude zodpovídat, až ho uvidím.“

„Byla to pošetilost,“ souhlasil lord Bolton. „Glover se zachoval neopatrně, ale to jen proto, že se doslechl o dobytí Pahorku v Hlubokém lese. Tohle někdy zármutek a strach s muži dělávají.“

Nemělo smysl myslet na Šerodol; byly bitvy, které teprve měly přijít, a právě ty dělaly Catelyn největší starosti. „Kolik mužů jsi přivedl mému synovi?“ zeptala se Roosea Boltona zostra.

Než odpověděl, jeho podivné bezbarvé oči chvíli pozorovaly její tvář. „Zhruba pět stovek těžkooděnců a tři tisíce pěšáků, moje paní. Většinou muže z Hrůzova a nějaké z Karské bašty. Říkal jsem si, že při tak pochybné loajalitě Karstarků bude nyní nejlépe držet si je nablízku. Lituji, že jich není víc.“

„To by mělo stačit,“ řekl Robb. „Svěřím ti velení mého zadního voje, lorde Boltone. Mám v úmyslu vyrazit na pochod směrem k Šíji ihned, jakmile se můj strýc ožení. Vracíme se domů.“

ARYA

Průzkumníci na ně narazili hodinu jízdy od Zeleného bodce, kde jejich povoz kodrcal po rozježděné blátivé cestě. „Drž hlavu skloněnou nízko k zemi a neodvažuj se otevřít pusu,“ varoval ji Ohař, když ti tři popohnali koně jejich směrem - rytíř a dva panošové v lehké zbroji, sedící na rychlých jezdeckých koních. Clegane zapráskal bičem nad hlavami jejich spřežení, páru pivovarských tahounů, kteří již zažili lepší dny. Povoz skřípal, kymácel se a jeho dvě obrovitá dřevěná kola vymačkávala v každé zatáčce bláto z hlubokých kolejí vyježděných v cestě. Cizinec šel za nimi, přivázaný k povozu.

Velký, ustavičně špatně naložený kůň na sobě neměl zbroj, čabraku ani postroj a Ohař sám byl oděný v záplatovaném zeleném oděvu z hrubého sukna a šedozeleném plášti s kápí, která mu zakrývala hlavu. Pokud upíral oči na cestu, nebylo mu vidět do tváře, jen občas se zablesklo bělmo jeho očí. Vypadal jako nějaký životem unavený sedlák. A že to byl velký sedlák! Pod hrubě tkaným suknem na sobě však měl vařenou kůži a naolejovanou kroužkovou brni. Arya vypadala jako sedlákův syn, nebo možná jako pasáček vepřů. A ve voze za nimi dřepěly čtyři sudy s nasoleným vepřovým masem a bečka nakládaných prasečích nožiček.

Ještě než k nim jezdci dorazili, rozdělili se a objeli je, aby se na ně podívali ze všech stran. Clegane s povozem zastavil a trpělivě čekal, co po něm budou chtít. Rytíř měl kopí a meč, zatímco jeho panošové třímali v rukou luky. Odznaky na jejich kabátcích byly menšími verzemi znaku vyšitého na suknici jejich pána - černých vidlí v zlatě pruhované levé půli štítu na rezavém poli, Arya si už dlouho říkala, že prozradí svou totožnost prvním jezdcům, na které narazí, ale vždycky si představovala, že to budou muži se zlovlkem na prsou. Možná by to riskovala dokonce i v případě, kdyby měli ve znaku obra Umberů nebo pěst Gloverů, ale rytíře s vidlemi neznala ani nevěděla, komu slouží. Věcí nejpodobnější vidlím, kterou kdy viděla na Zimohradu, byl trojzubec v ruce mořského muže lorda Manderlyho.

„Máte ve Dvojčatech nějaké řízení?“ zajímal se rytíř.

„Vezeme nasolené vepřové na svatební hostinu, nechť se ti zlíbí, pane.“ Ohař svou odpověď sotva srozumitelně zamumlal, oči přitom měl sklopené a obličej schovaný pod kápí.

„Pche, mně by ses nasoleným vepřovým sotva zavděčil,“ rytíř s vidlemi obdařil Clegana tím nejzběžnějším z pohledů a Arye nevěnoval vůbec žádnou pozornost, zato se dlouze a přísně zadíval na Cizince. Na první pohled bylo patrné, že to není žádný tažný kůň. Jeden z panošů málem skončil v blátě, když velký černý oř chňapl po jeho vlastním koni. „Jak jsi přišel k tomu zvířeti?“ zeptal se Clegana rytíř s vidlemi.

„Moje paní mi poručila, abych ho sem přivedl, pane,“ odpověděl Clegane pokorně. „Je to svatební dar pro mladého lorda Tullyho.“

„Jaká paní? Komu vůbec sloužíš?“

„Staré lady Whent, pane.“

„Myslí si snad, že si za koně koupí zpátky Harrenov?“ ušklíbl se rytíř. „Bohové, je na světě většího blázna než starý blázen?“ Přesto mávl rukou a poslal je dál. „Jeďte.“

„Ano, můj pane.“ Ohař znovu práskl bičem a staří tažní koně se vydali na další únavnou pouť. Kola se během zastávky zabořila hluboko do bláta a chvíli trvalo, než se spřežení podařilo povoz vyprostit. To již jezdci ujížděli pryč. Clegane se na ně ještě naposledy podíval a odfrkl si. „Ser Donnel Haigh,“ řekl. „Tomu jsem sebral víc koní, než by spočítal. Taky zbroje. Jednou při pranici jsem ho málem zabil.“

„Jak je v tom případě možné, že tě nepoznal?“ divila se Arya. „Protože rytíři jsou blázni a bylo by pod jeho úroveň, kdyby se měl dvakrát podívat na nějakého od neštovic poďobaného sedláka.“ Uštědřil koním olíznutí bičem. „Drž oči sklopené k zemi, mluv pokorným hlasem, říkej často pane a většina rytířů si tě ani nevšimne. Věnují větší pozornost koním než obyčejným lidem. Možná by poznal Cizince, kdyby mě na něm někdy viděl jet.“

Tvou tvář by taky poznal. Arya o tom neměla pochyb. Na popáleniny Sandora Clegana nebylo možné jen tak zapomenout, jakmile je člověk jednou uviděl. Nemohl se schovat ani pod přilbou - každý totiž znal jeho přilbu ve tvaru psí hlavy s vyceněnými zuby.

Proto potřebovali povoz a naložené prasečí nožičky. „Nechci, aby mě přivlekli před tvého bratra v okovech,“ řekl jí Ohař, „a také bych si nerad prosekával cestu jeho muži, abych se k němu dostal. A tak si zahrajeme malou hru.“

Povoz, koně, oděv i sudy jim poskytl sedlák, kterého náhodou potkali na královské cestě, třebaže ne zrovna ochotně. Ohař si je vzal za pomoci meče, jehož hrot přiložil muži k hrdlu, když mu sedlák začal nadávat do zlodějů, řekl mu: „Ne, jsem pícník a sháním potravu pro jiné. Buď mi vděčný, že ti nechám spodky. A teď si sundej škorně, nebo ti je useknu i s nohama. Záleží jen na tobě.“ Sedlák byl stejně velký jako Clegane, ale přesto se raději rozhodl, že se vzdá bot a ponechá si nohy.

Večerní soumrak je zastihl stále se plahočící směrem k Zelenému bodci a dvěma hradům lorda Freye. Už jsme skoro na místě, pomyslela si Arya. Věděla, že by měla být vzrušená a rozradostněná, ale spíš měla pocit, jako by měla místo útrob těsně zauzlované provazy. Možná to bylo jen horkostí, která jí stále lomcovala, ale možná taky ne. Předešlé noci se jí zdál ošklivý sen, strašlivý sen. Teď už si nepamatovala, co se jí zdálo, ale ten pocit ji opanovával celý den a dokonce byl čím dál tím horší. Strach seká hlouběji než meče. Věděla, že musí být silná, tak jak ji to kdysi učil její otec. Mezi ní a její matkou teď už nebylo nic než jen hradní brána, řeka a armáda… a byla to Robbova armáda, takže jí už nehrozilo žádné skutečné nebezpečí. Nebo se mýlí?

Věděla, že jedním z Robbových vazalů je Roose Bolton. Lord Pijavice, jak mu říkali psanci. Měla z toho nedobrý pocit. Z Harrenova utekla proto, aby se dostala od Boltona a Krvavých drancířů, a musela přitom podříznout krk jednomu z jeho strážných. Ví lord Bolton, že to udělala? Nebo to dával za vinu Gendrymu či Horkému koláči? Řekl by to její matce? Co udělá, až ji uvidí? Pravděpodobně mě vůbec nepozná. Vypadala teď spíš jako promočená krysa než jako panský šenk. Promočená klučicí krysa. Před necelými dvěma dny jí Ohař odsekal dýkou plné hrsti vlasů. Byl to dokonce ještě horší holič než Yoren a na jedné straně jí udělal málem pleš. Vsadím se, že Robb mě taky nepozná. A dokonce ani matka, když je viděla naposledy, byla malá holčička. Bylo to v den, kdy lord Eddard Stark odjížděl ze Zimohradu do Králova přístaviště.

Ještě než spatřili hrady, uslyšeli hudbu; vzdálený hlomoz bubnů, řvavý zvuk trumpet, tenké kvičení dud, slabé pod hukotem řeky a zvukem deště, který jim neúnavně bušil do hlav. „Svatební obřad jsme zmeškali,“ zabručel Ohař, „ale zdá se, že hostina je v plném proudu. Už brzy se tě zbavím.“

Ne, já se zbavím tebe, pomyslela si Arya.

Cesta dosud vedla většinou severozápadním směrem, ale nyní se stáčela na západ mezi rozlehlý jabloňový sad a lán obilí stlačeného k zemi prudkými lijáky. Jakmile projeli kolem posledních jabloňových stromů a vyjeli na hřeben nevysokého pahorku, všechno se před nimi objevilo jako na dlani: hrady, řeka i tábor. Viděli stovky koní a tisíce mužů, z nichž se většina zdržovala kolem tří obrovitých hodovních stanů, které stály jeden vedle druhého s vchody obrácenými k hradním bránám. Vypadaly jako tři velké plátěné hradní síně. Robb nechal postavit svůj tábor poměrně daleko od hradeb, na vyšším, sušším území, ale Zelený bodec se vylil z břehů a nyní si činil nárok dokonce i na pár ledabyle umístěných stanů.

Hudba z hradů tady zaznívala hlasitěji. Přes tábor se valil zvuk bubnů a trumpet. Hudebníci v bližším z hradů však vyhrávali odlišnou píseň než ti v druhém hradu na vzdáleném břehu, a tak to znělo spíš jako bitva jednotlivých nástrojů než jako píseň. „Moc jim to nejde,“ poznamenala Arya.

Ohař vydal zvuk, který snad mohl být smíchem. „Vsadil bych se, že si na ten hluk stěžují i staré hluché ženské až v Lannisportu. Slyšel jsem, že Walderu Freyovi už moc dobře neslouží oči, ale nikdo nic neříkal o jeho proklatých uších.“

Arya zjistila, že si přeje, kéž by tak byl den. Kdyby na obloze svítilo slunce a foukal vítr, byla by schopná lépe rozpoznat praporce. Hledala by zlovlka Starků nebo možná bitevní sekeru Cerwynů či pěst Gloverů. Jenže v šeru noci vypadaly všechny barvy šedé. Déšť ustal v jemné mrholení, téměř mlhu, ale praporce byly po předchozím lijáku vlhké jako hadry na nádobí, nasáklé vodou a nerozpoznatelné.

Kolem obvodu tábora byla rozestavěna řada povozů a vozíků, které vytvářely hrubou dřevěnou hradbu proti jakýmkoli útočníkům. Právě tam je zastavily stráže. Lucerna, kterou nesl jejich seržant, vydávala dost světla na to, aby si Arya všimla, že jeho plášť je bledě růžový, potřísněný rudými slzami. Muži pod jeho velením měli na hrudích vyšitý znak lorda Pijavice, staženého muže z Hrůzova. Sandor Clegane jim pověděl stejný příběh, který řekl průzkumníkům, ale s Boltonovým seržantem bylo těžší pořízení než s rytířem Donnelem Haighem. „Nasolené vepřové není vhodnou krmí na svatební hostinu urozeného pána,“ řekl opovržlivě.

„Taky vezu nakládané prasečí nožičky, sere.“

„Na hostinu nic takového nepovezeš. Hostina je již způli odbytá. A dávej si pozor, jak se mnou mluvíš, já jsem seveřan, ne nějaký jižanský rytíř, co mu ještě teče mléko po bradě.“

„Nařídili mi, abych šel za majordomem nebo za kuchařem…“

„Hrady jsou zavřené. Urozené panstvo si nepřeje, aby je někdo vyrušoval.“ Seržant chvíli přemýšlel. „Můžeš svůj náklad vyložit vedle hodovních stanů, tamhle.“ Ukázal rukou v železné rukavici. „Po pivu mužům rychle vyhládne, a starému Freyovi určitě nebude pár prasečích nožiček chybět. Stejně na takové jídlo už nemá zuby. Ptej se po Sečohlavovi, ten už bude vědět, co si s tebou počít.“ Vyštěkl rozkaz a jeho muži odtlačili jeden z povozů stranou, aby jim umožnili projet.

Ohařův bič popoháněl spřežení směrem ke stanům. Zdálo se, že jim nikdo nevěnuje pozornost. Projížděli loužemi kolem řady jasně barevných altánů, jejichž stěny z mokrého hedvábí byly zevnitř osvětleny jako kouzelné lucerny lampami a železnými koši: byly růžové, zlaté a zelené, pruhované, mřížované i kostkované, zdobené ptáky, zvířaty, krokvicemi a hvězdami, koly a zbraněmi. Arya spatřila žlutý altán se šesti žaludy na jednotlivých dílech, tři, dva a jeden nad sebou. Pán z Malolesa, věděla ihned, vzpomínajíc na vzdálený Žaludohrad a na urozenou paní, která o ní řekla, že je milá.

Na každý zářivě barevný svítící altán tam byly dva tucty plstěných nebo plátěných stanů, tmavých a neprůhledných. Stály tam také kasárenské stany, tak velké, že v nich mohly nocovat dvě dvacítky pěšáků najednou, třebaže i ty byly trpaslíky ve srovnání se třemi hodovními stany. Zdálo se, že hodování je v proudu už celé hodiny. Arya slyšela provolávání přípitků a třeskot pohárů mísící se s obvyklými táborovými zvuky, ržáním koní a štěkotem psů, rachotem povozů projíždějících tmou, smíchem a nadávkami, třeskotem a řinčením oceli a dřeva. Jak se blížili k hradu, hudba nabývala na hlasitosti, ale pod ní zazníval hlubší, temnější zvuk: řeka, rozvodněný Zelený bodec řvoucí jako lev ve svém doupěti.

Arya si mohla hlavu ukroutit, jak se otáčela a snažila se vidět do všech stran najednou v naději, že někde spatří zlovlka na praporci, stan v barvách šedi a běli nebo tvář, kterou znala ze Zimohradu. Všude kolem však viděla cizince. Její pozornost upoutal muž, který si šel ulevit do rákosí, ale nebyl to Pivní břich. Uviděla napolo oblečenou dívku, jak se smíchem vyrazila ze stanu, ale ten stan byl světlemodrý, ne šedivý, jak zpočátku doufala, a muž, který se za ní rozběhl, měl na kabátci stromovou kočku, ne vlka. Pod stromem voskovali čtyři lučištníci tětivy svých dlouhých luků, ale nebyli to muži jejího otce. Před jejich vozem přešel mistr, ale byl příliš mladý a hubený, než aby to mohl být Luwin. Arya pohlédla vzhůru na Dvojčata, na jejich vysoká věžní okna měkce zářící do noci odevšad, kde uvnitř hořelo světlo. Přes mlhu deště vypadaly hrady strašidelně a tajuplně, jako by se byly vylouply rovnou z příběhů staré chůvy. Nebyly však Zimohradem…

U hodovních stanů byla tlačenice ještě hustější. Široké plenty byly odhrnuté a uvázané ke sloupkům a dovnitř i ven se tlačili muži s pijáckými rohy a korbeli v rukou, někteří ve společnosti táborových nevěstek. Když Ohař projížděl kolem prvního z nich, Arya nahlédla dovnitř a uviděla stovky mužů natěsnaných na lavicích a strkajících se kolem sudů s medovinou, pivem a vínem. Sotva se tam uvnitř mohli hýbat, ale zdálo se, že to nikomu nevadí. Alespoň byli v teple a v suchu. Prochladlá, promočená Arya jim záviděla. Někteří dokonce zpívali. Teplo unikající zevnitř se ve studeném mživém dešti kolem vchodu sráželo v páru. „Na zdraví lorda Edmura a lady Roslin,“ slyšela vykřiknout čísi hlas. Všichni připili a pak někdo zvolal: „A na zdraví Mladého vlka a královny Jeyne.“

Kdo je ta královna Jeyne? podivila se Arya krátce. Jedinou královnou, kterou znala, byla Cersei.

Venku před hodovními stany byla v zemi vykopána ohniště, krytá hrubými přístřešky z propletených větví a kůží, které je chránily před deštěm, pokud by ovšem padal kolmo dolů. Vítr však vanul od řeky, takže voda stejně vnikala dovnitř a ohně syčely a škvířily. Byli tam sluhové, kteří nad plameny otáčeli kusy masa nabodané na rožních. Arye se z těch vůní začaly sbíhat sliny. „Neměli bychom zastavit?“ zeptala se Sandora Clegana. „V těch stanech jsou seveřané.“ Poznala je podle vousů, podle tváří, podle plášťů z kůží medvědů a tuleňů, podle hlasitých přípitků a podle písní, které zpívali: byli to Karstarkové, Umberové a muži z horských klanů. „Vsadila bych se, že tam jsou i vojáci ze Zimohradu.“ Muži jejího otce, muži Mladého vlka, zlovlci Starků.

„Tvůj bratr bude v hradu,“ namítl. „Tvoje matka taky. Chceš přece za nimi, ne?“

„Ano,“ odpověděla. „Ale co ten Sečohlav?“ Seržant jim přece řekl, že se mají ptát na něho.

„Sečohlav ať ošuká sám sebe rozžhaveným pohrabáčem.“ Clegane rozvinul svůj bič a šlehl jím přes mrholivý déšť, až se zakousl koni do slabiny. „Já nepotřebuju mluvit s nikým jiným než s tím tvým zatraceným bratrem.“

CATELYN

Bubny duněly, duněly a duněly a její hlava s nimi. Z galerie pro hudebníky na zadním konci síně kvílely dudy, trylkovaly flétny, vrzaly skřipky, troubily trumpety a měchy mekotaly živou melodii, ale bubny je všechny přehlušily. Zvuky se odrážely od krokví, zatímco hosté jedli, pili a překřikovali se. Walder Frey je určitě hluchý jako poleno, když tomuhle říká hudba. Catelyn polkla doušek vína z poháru a podívala se na Zvoníčka, který přeskakoval z nohy na nohu na tóny písně „Alysanne“. Alespoň si říkala, že by to měla být „Alysanne“. S hudebníky jako tihle to však mohla docela dobře být píseň „O medvědovi a krásné panně“.

Venku stále padal déšť, ale uvnitř hradu bylo horko a dusno. V obrovitém krbu burácel oheň a v železných držácích na zdech hořely čadivým plamenem řady pochodní. Přesto však pocházela většina tepla z těl svatebních hostí, natěsnaných na lavicích tak hustě vedle sebe, že každý, kdo se pokusil zvednout číši, šťouchl svého souseda do žeber.

Dokonce i nahoře na stupínku se tísnili mnohem víc, než by se Catelyn bylo líbilo. Posadili ji mezi sera Rymana Freye a Roosea Boltona, ale aby pravdu řekla, už jich měla po krk. Ser Ryman pil, jako by v Západozemí měl zakrátko nastat všeobecný nedostatek vína, a záhy všechno zase vypotil. Ten se snad vykoupal v citrónové vodě, usoudila, ale žádný citrón nemohl zamaskovat nakyslý pach jeho potu. Roose Bolton vydával sladší vůni, ale o nic příjemnější. Popíjel kořeněné víno místo obyčejného vína či medoviny a jedl jen málo.

Catelyn ho nemohla vinit z nedostatku chuti. Svatební hostina začala řídkou perkovou polévkou následovanou salátem ze zelených fazolek, cibulek a řípy, říční štikou dušenou na mandlovém mléce, horami šťouchaných tuřínů, které byly vychladlé, než se dostaly na stůl, telecími mozečky v rosolu a kusy tuhého vláknitého masa. Byla to ubohá krmě k uctění krále a z telecích mozečků se Catelyn obracel žaludek. Přesto Robb vše ochutnal bez jediné stížnosti a její bratr byl až příliš uchvácen svou půvabnou nevěstou, než aby věnoval přílišnou pozornost jídlu.

Člověk by nevěřil jak si Edmure na Roslin celou cestu z Řekotočí do Dvojčat stěžoval. Manžel a manželka jedli z jednoho talíře, pili z jednoho poháru a mezi doušky si vyměňovali kradmé polibky. Na většinu sluhů s pokrmy mávl Edmure rukou a poslal je pryč. Nemohla ho obviňovat. Sama si pamatovala málo z jídel podávaných na vlastní svatební hostině. Ochutnala jsem je vůbec? Nebo jsem strávila celý ten čas zíráním do Nedovy tváře, přemýšlením, jaký asi je?

Chudinka Roslin měla na tváři úsměv, který jako by jí tam byli přišili. Nu, panna je provdaná a brzy nastane čas, aby se odebrali na manželské lože. Nepochybně je stejně vystrašená, jako jsem kdysi byla já. Robba usadili mezi Alyx Frey a Krásnou Waldu, dvě z pohlednějších Freyových panen. „Doufám, že alespoň neodmítneš zatančit si na svatební hostině s mými dcerami,“ řekl Walder Frey. „Moje staré srdce by to potěšilo.“ Jeho srdce by v tom případě mělo být docela potěšeno; Robb dostál své královské povinnosti. Tančil popořadě s jednou dcerou či vnučkou za druhou: s Edmurovou nevěstou a osmou lady Frey, s vdovou Ami a Tlustou Waldou Roosea Boltona, s uhrovitými dvojčaty Serrou a Sarrou, dokonce i s Širei, nejmladší dcerou lorda Waldera, které nemohlo být víc než šest. Catelyn si říkala, zda to stačí pánovi Přechodu ke spokojenosti, nebo zda si najde důvod ke stížnostem ve skutečnosti, že v tanci s Jeho Veličenstvem se nevystřídaly zdaleka všechny jeho dcery a vnučky. „Tvoje sestry umí velmi dobře tančit,“ řekla seru Rymanu Freyovi ve snaze být milá. „Jsou to moje tety a sestřenice.“ Ser Ryman polkl doušek vína. Dolů po tvářích mu do vousu stékal pot.

Nevrlý muž, a navíc již pořádně opilý, pomyslela si Catelyn. Zpozdilý lord Frey byl sice možná lakotný, co se týkalo pohoštění jeho svatebních hostí jídlem, ale pitím rozhodně neskrblil. Pivo, víno a medovina tekly proudem, stejně rychle jako řeka venku. Velký Jon již byl také notně zpitý. Merret, syn lorda Waldera, se mu co do počtu číší vyrovnal, ale ser Whalen Frey, který se snažil udržet s těmi dvěma tempo, již odpadl. Catelyn by byla raději, kdyby lord Umber zůstal ve střízlivém stavu, ale požádat Velkého Jona, aby nepil, bylo totéž jako říci mu, aby pár hodin nedýchal.

Malý Jon Umber a Robin Flint seděli blízko Robba, jeden po boku Krásné Waldy, druhý vedle Alyx. Žádný z nich nepil; společně s Patrekem Mallisterem a Dacey Mormont byli v dnešní večer osobní stráží jejího syna. Svatební hostina sice nebyla bitva, ale tam kde jsou všichni opilí, vždycky číhá nějaké nebezpečí, a navíc by král neměl nikdy zůstat nestřežen. Catelyn tomu byla ráda a ještě raději byla kvůli opaskům s meči visícím na kolíčcích podél stěn. K tomu, aby si poradili s telecími mozečky v rosolu, tu žádný muž meč nepotřebuje.

„Každý si myslel, že si můj pán vybere Krásnou Waldu,“ křičela lady Walda Bolton na sera Wendela nad tóny hudby. Tlustá Walda byla dívka, či spíš kulatá růžová koule, s vodnatýma modrýma očima, zplihlými žlutými vlasy a rozložitým hrudníkem, a přesto byl její hlas nervózním pištěním. Bylo obtížné představit si ji v šatech z růžové krajky a pláštíku z popelčiny na Hrůzově. „Můj pan otec ale nabídl Rooseovi věnem váhu jeho nevěsty ve stříbře, a tak si lord Bolton vybral mě.“ Dívka se dala do smíchu, až se jí roztřepaly podbradky. „Vážím o šest kamenů víc než krásná Walda, a tohle bylo poprvé v životě, kdy jsem kvůli tomu byla ráda. Teď jsem lady Boltonová a moje sestřenice je stále ještě panna, a to jí už bude co nevidět devatenáct, chudince malé.“

Catelyn si všimla, že lord z Hrůzova nevěnuje rozhovorům kolem sebe pozornost. Tu a tam ochutnal sousto z nějakého pokrmu, utrhl si krátkými silnými prsty kus chleba z bochníku, ale jinak ho jídlo nedokázalo zaujmout, když začala svatební hostina, vyslovil přípitek vnukům lorda Waldera a kousavě poznamenal, že Walder a Walder jsou nyní v péči jeho nevlastního syna. Ze způsobu, jakým na něj starý muž přimhouřil oči a nasál vzduch do vrásčitých úst, Catelyn poznala, že slyšel Boltonovu nevyslovenou vyhrůžku.

Konala se někdy někde ponuřejší svatba než tahle? říkala si, dokud si nevzpomněla na ubohou Sansu a její sňatek se Skřetem. Matko, smiluj se nad ní. Má tak něžnou duši. Z horka, kouře a hluku se jí málem udělalo nevolno. Hudebníků na galerii sice bylo hodně a hráli ostošest, ale nebyli nijak zvlášť nadaní. Catelyn polkla další doušek vína a dovolila pážeti dolít jí pohár. Ještě dalších pár hodin a to nejhorší bude za námi. Zítra v tuto dobu bude již Robb pryč, vytáhne do další bitvy, tentokrát aby se utkal s železnými muži v Kailinské držbě. Bylo to zvláštní, ale ta vyhlídka jí připadala téměř úlevná. On svou bitvu vyhraje. Vyhrává všechny bitvy a železní muži jsou navíc bez krále. Kromě toho, Ned ho učil dobře. Bubny nepřestávaly dunět. Zvoníček znovu prohopkal kolem, ale hudba byla tak hlasitá, že cinkot jeho zvonečků stěží slyšela.

Nad hlomozem nástrojů najednou zaznělo vrčení. Dva psi se začali rvát o kus masa. Váleli se po podlaze, chňapali po sobě a kousali, povzbuzováni svatebními hosty. Pak na ně někdo vychrstl korbel piva a psi se od sebe odtrhli. Jeden odkulhal směrem ke stupínku. Bezzubá ústa lorda Waldera se otevřela ve vyštěknutí smíchu, když si mokrý pes vytřásl pivo a chlupy na tři z jeho vnuků.

Catelyn při pohledu na psy opět zalitovala, že tam s nimi není Šedý vítr, ale lord Walder odmítl povolit mu vstup do hodovní síně. „Slyšel jsem, že to tvoje zvíře má zálusk na lidské maso, he,“ řekl starý muž. „Prokousává lidem hrdla, ano. Já žádné takové zvíře na Roslinině hostině nechci, mezi ženami, malými dětmi a všemi mými sladkými neviňátky.“

„Šedý vítr pro ně nepředstavuje žádné nebezpečí, můj pane,“ protestoval Robb. „Ne, pokud jsem s ním já.“

„Byl jsi snad i u mé brány, ne? Když tvůj vlk napadl vnuky, které jsem ti poslal v ústrety? Slyšel jsem o všem, co se tam seběhlo, nemysli si, že neslyšel, he.“

„Nikomu se nic nestalo -”

„Nikomu se nic nestalo, praví král? Nic nestalo? Petyr spadl z koně. Spadl. Já takto přišel o jednu z manželek, když spadla z koně.“ Když mluvil, jeho ústa se pohybovala dozadu a dopředu. „Nebo to byla jen nějaká coura? Matka bastarda Waldera, ano, už si vzpomínám. Spadla ze svého koně a rozbila si hlavu. Co by Jeho Výsost dělala, kdyby si můj Petyr zlomil vaz, he? Nabídla by mi další omluvu místo vnuka? Ne, ne, ne. Možná jsi králem, já netvrdím, že jím nejsi, králem na severu, he, ale pod mou střechou platí moje zákony. Buď budeš mít svého vlka, nebo budeš mít svou svatbu, pane. Obojí mít nemůžeš.“

Catelyn poznala, že její syn ve skrytu duše zuří, ale zvládl situaci s takovou zdvořilostí, jaké jen byl v tu chvíli schopen. Pokud lorda Waldera potěší předložit mi vránu dušenou s larvami, řekl jí, sním ji a požádám o další misku. A tak se i stalo.

Velký Jon opil dalšího z vrhu lorda Waldera tak, že spadl pod stůl, tentokrát Petyra Uhera. Ten hoch má třetinu jeho výdrže, co mohl očekávat? Lord Umber si otřel ústa, vstal a dal se do zpěvu. „Medvěd tam byl, medvěd, MEDVĚD! Celý černý a hnědý, co všechno sněd!“ Měl docela příjemný hlas, třebaže mírně zastřený pitím. Hudci, bubeníci a flétnisté nahoře na galerii však naneštěstí zrovna hráli „Květiny jara“, což se hodilo ke slovům písně „O medvědovi a krásné panně“ asi tak, jako by se hodili pečení hlemýždi k misce sladké ovesné kaše. Dokonce i chudák Zvoníček si při té kakofonii zacpával uši.

Roose Bolton cosi zamumlal, příliš tiše, než aby mu bylo rozumět, a odešel hledat místnůstku, kde by si ulevil. Přeplněná síň byla neutuchající vřavou hostí a přicházejícího i odcházejícího služebnictva. Catelyn věděla, že společně s touto hostinou probíhá v druhém hradu další, pro rytíře a lordy poněkud méně vznešeného původu. Lord Walder vyhnal na opačnou stranu řeky všechny svoje nemanželské děti a jejich ratolesti, a tak o ní Robbovi seveřané začali mluvit jako o „hostině bastardů“. Někteří hosté se nenápadně vytráceli, aby se podívali, zda se náhodou bastardi nebaví lépe než oni. A někteří se přitom zatoulali ještě dál, až do táborů. Freyové tam nechali odvézt povozy plné vína, piva a medoviny, aby i obyčejní vojáci mohli připíjet na sňatek mezi Řekotočím a Dvojčaty.

Robb se posadil na uvolněné místo po Boltonovi. „Ještě pár hodin a tahle fraška skončí, matko,“ řekl jí tichým hlasem, zatímco Velký Jon zpíval o panně s medem ve vlasech. „Černý Walder je pro tentokrát mírný jako beránek. A zdá se, že strýc Edmure je se svou nevěstou nanejvýš spokojený.“ Naklonil se přes ni. „Sere Rymane?“

Ser Ryman Frey zamrkal a řekl: „Ano, pane?“

„Doufal jsem, že požádám Olyvara, aby mi dělal panoše, až vyrazíme na sever,“ řekl Robb, „ale nikde ho tu nevidím, že by byl na druhé hostině?“

„Olyvar?“ Ser Ryman zavrtěl hlavou. „Ne. Olyvar tu není. Odjel… odjel z Dvojčat. Povinnosti.“

„Rozumím.“ Robbův tón naznačoval cosi jiného, když mu ser Ryman už neměl co říct, král opět vstal. „Nechceš si zatančit, matko?“

„Děkuji, nechci.“ Tanec byl tou poslední věcí, po které toužila, už tak jí dunělo v hlavě. „Dcery lorda Waldera budou jistě potěšeny, budou-li ti moci dělat partnerky.“

„Och, to jistě.“ Obdařil ji rezignovaným úsměvem.

Hudebníci již mezitím začali hrát „Železná kopí“, zatímco Velký Jon zpíval „Bujarého hocha“. Někdo by je měl navzájem představit, možná by jim to pak docela šlo. Catelyn se otočila zpátky k seru Rymanovi. „Slyšela jsem, že jeden z tvých bratranců je zpěvák.“

„Alesander. Symondin syn. Alyx je jeho sestra.“ Zvedl svůj pohár směrem k místu, kde dívka toho jména tančila s Robinem Flintem.

„Bude pro nás Alesander dnes večer zpívat a hrát?“

Ser Ryman na ni zamžoural. „Och ne. Je pryč.“ Otřel si pot z čela a vrávoravě vstal. „Omluv mne, moje paní. Omluv mne, prosím.“ Catelyn se dívala, jak se potácí ke dveřím.

Edmure líbal Roslin a mačkal jí ruku. Jinde v síni hráli ser Marq Piper a ser Danwell Frey pijáckou hru, Chromý Lothar vyprávěl cosi zábavného seru Hosteenovi, jeden z mladších Freyů žongloval třemi dýkami pro skupinu pýřících se dívek a Zvoníček seděl na podlaze a olizoval si víno z prstů. Služebníci přinášeli velké stříbrné tácy vysoko navršené kousky šťavnatého růžového jehněčího, což byla ta nejchutnější krmě, jakou viděli za celý večer. A Robb vedl Dacey Mormont do tance, když na sobě měla dámské šaty místo hauberku, vypadala nejstarší dcera lady Maege docela k světu: vysoká a štíhlá, s plachým úsměvem, při kterém jako by se její protáhlý obličej vždycky přímo rozzářil. Bylo příjemné vidět, že dokáže být na tanečním parketu stejně půvabná jako na cvičebním nádvoří. Catelyn si říkala, zda už lady Maege dosáhla Šíje. Ostatní dcery si odvedla s sebou, ale Dacey se jako jedna z Robbových bitevních společnic rozhodla, že zůstane po boku svého krále. Má v sobě Nedův dar probouzet v lidech kolem sebe loajalitu. Olyvar Frey byl jejímu synovi také vroucně oddán. Neříkal Robb, že s ním snažil Olyvar zůstat dokonce i poté, co se oženil s Jeyne?

Pán Přechodu, usazený mezi svými černými dubovými věžemi, tleskl skvrnitýma rukama. Zvuk, který přitom vydal, byl tak slabý, že jej stěží slyšeli, dokonce i ti na stupínku, ale ser Aenys a ser Hosteen to viděli a začali bušit poháry do stolu. Záhy se k nim přidal Chromý Lothar, pak Marq Piper, ser Danwell a ser Raymund. Brzy již takto bušila polovina hostí. Nakonec si toho všiml dokonce i shluk muzikantů na galerii. Pištění, bubnování a vrzání skřipek odeznělo do ticha.

„Tvoje Výsosti,“ zavolal lord Walder na Robba, „septon odříkal svoje modlitby, byly vyřčeny sliby a lord Edmure zahalil moji drahou Roslin do rybího pláště, ale stále ještě nejsou mužem a ženou. Meč potřebuje pochvu, he, a svatba si žádá svatební noc. Co na to říká můj pán a král? Zlíbilo by se Jeho Výsosti, kdybychom je nyní vyprovodili do manželského lože?“

Zhruba dvacet či víc synů a vnuků Waldera Freye opět začalo bušit poháry do stolů a volat: „Na lože! Na lože! Na lože s nimi!“ Roslin celá zbělela. Catelyn si říkala, zda dívku tak vyděsila vyhlídka na ztrátu panenství, nebo sám obřad uvedení na lože. Měla tolik sourozenců, že tento zvyk pro ni jistě nebyl ničím neznámým, jenže něco jiného je, když na lože odnášejí vás. Při Catelynině vlastní svatbě na ní Jory Cassel roztrhal šaty, jak spěchal dostat je z ní, a opilý Desmond Grell se jí omlouval za každý oplzlý vtip, který pronesl, jen aby vzápětí přišel s dalším, když ji lord Dustin spatřil nahou, řekl Nedovi, že její ňadra v něm probouzejí lítost, že byl vůbec kdy odstaven. Ubohý muž, povzdechla si. Odjel na jih s Nedem a už se nevrátil. Catelyn si pomyslela, kolik z mužů, kteří jsou dnes v hodovní síni lorda Waldera, bude mrtvých, než se rok obrátí. Obávám se, že až příliš mnoho.

Robb zvedl ruku. „Myslím, že je načase, aby bylo tomuto zvyku vyhověno, lorde Waldere, a proto je nyní společně uveďme na manželské lože.“

Jeho prohlášení bylo přivítáno souhlasným pokřikem. Hudebníci nahoře na galerii se opět chopili svých dud, trumpet a skřipek a začali vyhrávat píseň „Královna si sundala sandál a král si sňal korunu“. Zvoníček přeskakoval z nohy na nohu a jeho vlastní koruna hlasitě cinkala. „Slyšela jsem, že muži z rodu Tullyů mají mezi nohama pstruhy místo údů,“ zvolala Alyx Frey troufale. „Je zapotřebí červa, aby jim vstaly?“ Na což ser Marq Piper opáčil: „To já zas slyšel, že ženy z rodu Freyů mají dvě branky místo jedné!“ a Alyx řekla: „Ano, ale obě jsou pro takové malé věci, jako máte vy, zavřené na petlici!“ Následoval výbuch smíchu, dokud Patrek Mallister nevylezl na stůl, aby pronesl přípitek Edmurově jednooké rybě. „A že je to pěkně velká štika!“ prohlásil. „Ne, já bych se vsadila, že je to střevle.“ vykřikla Tlustá Walda z Catelyniny strany. Pak se znovu zvedl všeobecný pokřik: „Na lože! Na lože s nimi!“

Hosté se hrnuli na stupínek, ti nejopilejší jako vždycky mezi prvními. Muži a chlapci obklopili Roslin a zvedli ji do výše, zatímco dívky a ženy v síni vytáhly na nohy Edmura a začaly ho tahat za šaty. On se na ně jen usmíval a vykřikoval chlípné vtipy, třebaže hudba hrála příliš hlasitě, než aby Catelyn rozuměla, co říká. Slyšela však Velkého Jona: „Dejte mi tu nevěstinku,“ zaburácel, když se prodral mezi ostatními muži a přehodil si Roslin přes rameno. „Jen se na tu malou věc podívejte! Vždyť na sobě nemá žádné maso!“

Catelyn bylo dívky líto. Většina nevěst se při tomto obřadu pokoušela oplácet škádlení nebo alespoň předstírat, že se jim to líbí, ale Roslin byla ztuhlá hrůzou a křečovitě se držela Velkého Jona, jako by měla strach, že by ji mohl upustit. Taky pláče, uvědomila si Catelyn, když se dívala, jak ser Marq Píper stáhl nevěstě jeden z pantoflíčků. Doufám, že Edmure bude na to ubohé dítě něžný. Z galerie se stále linula veselá, košilatá hudba; královna si nyní sundávala kytlici a král tuniku.

Věděla, že by se měla připojit ke srocení žen kolem svého bratra, ale jen by jim kazila zábavu. Tím posledním, co teď cítila, byla nálada na chlípné vtipkování. Nepochybovala, že Edmure jí její nepřítomnost odpustí; je mnohem zábavnější být odnášen do postele shlukem chlípných, rozesmátých Freyek než svou zatrpklou, sklíčenou sestrou.

Když byli muž a panna odnášeni ze síně, s šňůrou svlečeného ošacení táhnoucí se za nimi, Catelyn si všimla, že Robb taky zůstal. Věděla, že Walder Frey je dostatečně ješitný, aby i v tomhle viděl urážku. Měl se připojit k mužům kolem Roslin, ale přísluší mi vůbec, abych mu něco takového říkala? Seděla tam celá napjatá, dokud si neuvědomila, že zůstali i jiní. Petyr Uher a ser Whalen Frey spali dál, s hlavami na stole. Merrett Frey si nalil další pohár vína, zatímco Zvoníček bloumal kolem a bral si kousky pokrmů z talířů těch, co odešli. Ser Wendel Manderly se mlsně zakousl do jehněčího stehna. A samozřejmě lord Walder sám byl až příliš slabý, než aby mohl opustit svůj trůn bez pomoci. Jistě však od Robba očekává, že půjde taky. Téměř starého muže slyšela, jak se ptá, proč Jeho Výsost nechtěla vidět jeho dceru nahou. A bubny zase duněly, duněly a duněly a duněly.

Dacey Mormont, která, jak se zdálo, byla jedinou ženou kromě Catelyn, co zůstala v síni, přistoupila k Edwynu Freyovi, zlehka se dotkla jeho ramene, sklonila se k němu a řekla mu něco do ucha. Edwyn se jí však zcela nepřístojně vyškubl. „Ne,“ řekl, až příliš nahlas. „Já už jsem s tančením jednou provždy skončil.“ Dacey zbledla a odvrátila se. Catelyn pomalu vstala. Co se to tam děje? Tam kde před chvílí byla jen únava, začaly na její srdce útočit pochybnosti. To nic není, pokoušela se namluvit sama sobě, hledáš měchohubce v hromadě dříví, stala se z tebe stará hloupá ženská chorobně trpící žalem a strachem. Ve tváři se jí však zřejmě muselo něco zračit. Dokonce i ser Wendel Manderly si toho všiml. „Něco není v pořádku, moje paní?“ zeptal se, s jehněčí kýtou v rukou.

Neodpověděla mu. Místo toho zamířila k Edwynu Freyovi. Hudebníci na galerii konečně skončili s králem a královnou, kteří už na sobě neměli víc ošacení než v den, kdy přišli na svět. Sotva si chviličku vydechli a začali hrát jinou píseň, velmi odlišného druhu. Nikdo sice nezpíval její slova, ale Catelyn v ní ihned poznala „Deště Kastameru“. Edwyn pospíchal ke dveřím. Ona pospíchala ještě rychleji za ním, poháněna hudbou. Šest rychlých kroků a dostihla ho. A kdo jsi ty, otázal se hrdý lord, že musím sklonit se tak nízko k zemi? Popadla Edwyna za paži, aby ho otočila, když tu ji náhle celou polil chlad, protože ucítila pod hedvábným rukávem jeho oděvu železné kroužky.

Catelyn mu vyťala tak prudký políček, že mu rozbila ret. Olyvar, pomyslela si, a Perwyn. Alesander, všichni jsou pryč. A Roslin plakala…

Edwyn Frey ji odstrčil stranou. Hudba přehlušila všechny ostatní zvuky, odrážela se od stěn, jako by vyhrávaly kameny samy. Robb si Edwyna změřil hněvivým pohledem a zamířil k němu, aby mu zastoupil cestu…, a najednou se zapotácel, když se mu do boku, hned pod žebro, zabodl šíp vystřelený z kuše. Pokud i vykřikl, ten zvuk byl pohlcen hlomozem dud, trumpet a skřipek. Catelyn viděla, jak mu hrot druhého šípu probodává nohu, viděla ho upadnout. Polovina z hudebníků nahoře na galerii nyní třímala v rukou kuše místo bubnů a louten. Rozběhla se ke svému synovi, ale vtom ji něco udeřilo do zad v kříži a Catelyn se zhroutila na tvrdou kamennou podlahu. „Robbe!“ vykřikla. Uviděla Malého Jona Umbera, jak zvedá desku stolu položenou na kozách. Do dřeva se s drnčením zabodávaly šípy, jeden, dva, tři, ale to už Malý Jon hodil desku stolu dolů na svého krále. Robin Flint byl obstoupen Freyi, jejichž dýky se zuřivě zvedaly a klesaly. Ser Wendel Manderly váhavě vstal, s jehněčí kýtou stále v rukou. Šíp mu vlétl do otevřených úst a vyjel ven krkem. Ser Wendel se zhroutil dopředu, převrhl desku stolu. Poháry, číše, tácy, talíře, tuříny, řepa a víno, to vše padalo, převrhávalo se a klouzalo po desce na podlahu.

Catelyn měla záda v jednom ohni. Musím se k němu dostat. Malý Jon uhodil sera Raymunda Freye přes tvář jehněčí kýtou, když však sáhl po svém opasku s mečem, šíp vystřelený z kuše ho srazil na kolena. V kožiše ze zlata neb kožiše rudém, lev má drápy své. Uviděla Lucase Blackwooda, kterého poslala k zemi sekera Hosteena Freye. Jednomu z Vanceů, který zápasil se serem Harysem Haighem, přesekl Černý Walder podkolenní šlachy. Ale mé jsou dlouhé a ostré, pane můj, dlouhé a ostré jako tvé. Šípy z kuší zasáhly Donnela Lockea, Owena Norreyho a půl tuctu dalších. Mladý ser Benfrey popadl za paži Dacey Mormont, ale Catelyn viděla, jak dívka uchopila do druhé ruky džbán s vínem, uhodila ho naplno do tváře a rozběhla se ke dveřím. Rozletěly se dokořán, ještě než k nim stačila přiběhnout, a do síně vrazil ser Ryman Frey, oděný v oceli od přilby až k patě. Dveře za ním utěsnil na tucet freyovských zbrojnošů s těžkými sekerami v rukou.

„Milost!“ křičela Catelyn, ale rohy, bubny a třeskot oceli její prosby přehlušily. Ser Ryman zabořil hlavici své sekery Dacey Mormont do břicha. To se již hrnuli muži z dalších dveří, muži ve zbroji, odění v chundelatých kožešinových pláštích a s ocelí v rukou. Seveřané! Na polovinu zabušení srdce je považovala za zachránce, dokud jeden z nich neusekl Malému Jonovi hlavu dvěma mocnými údery své sekery. Naděje pohasla jako plamen svíce v bouři.

Uprostřed těch jatek seděl pán Přechodu na svém vyřezávaném dubovém trůnu a pozoroval dění kolem sebe lesknoucíma se očkama.

Na podlaze, jen pár stop od ní, ležela dýka. Možná tam sklouzla ze stolu, který převrhl Malý Jon. Nebo snad vypadla z ruky nějakému umírajícímu. Catelyn se začala plazit jejím směrem. Končetiny měla jako z olova a v ústech cítila krev. Zabiju Waldera Freye, říkala si. Kousek od dýky byl Zvoníček, schovával se pod stolem, ale když popadla její čepel, jen se ještě víc přikrčil. Zabiju toho starce, alespoň tohle ještě udělám.

Pak se deska stolu, kterou hodil Malý Jon přes Robba, pohnula a její syn se zvedl na kolena. Měl šíp v boku, druhý v noze a třetí proklál hrudník. Lord Walder zvedl ruku a nástroje přestaly hrát, všechny kromě bubnu. Catelyn slyšela třeskot vzdálené bitvy a o něco blíž divoké vytí vlka. Šedý vítr, uvědomila si, příliš pozdě. „He,“ uchechtl se lord Walder na Robba. „Král severu vstává. Zdá se, že jsme pozabíjeli některé z tvých mužů, Tvoje Výsosti. Och, já se ti ale omluvím a všechno bude zase v pořádku, he.“

Catelyn popadla plnou hrst dlouhých šedivých Zvoníčkových vlasů a vytáhla ho z místa, kde se schovával. „Lorde Waldere!“ vykřikla. „LORDE WALDERE!“ Dunění bubnu bylo pomalé a hlasité, bum, bum, bum. „Dost,“ zvolala Catelyn. „Dost, říkám. Oplatil jsi zradu zradou. Už to zastav.“ Když přitiskla dýku Zvoníčkovi ke krku, hlavou jí bleskla vzpomínka na komnatu, kde ležel nemocný Bran. Na dotek oceli na jejím vlastním hrdle. Buben duněl dál, bum, bum, bum, bum, bum. „Prosím,“ řekla. „Je to můj syn. Můj první syn, a můj poslední. Nech ho jít. Nech ho jít a já přísahám, že zapomeneme na toto… zapomeneme na všechno, co se tady stalo… Přísahám při starých bozích a nových, my… nepomstíme se ti…“

Lord Walder na ni nedůvěřivě přimhouřil oči. „Jen blázen by uvěřil tak nestoudné lži. Považuješ mne snad za blázna, moje paní?“

„Považuji tě za otce. Ponech si mne zde jako svoje rukojmí, Edmura taky, jestli jsi ho ještě nezabil. Ale Robba nech jít.“

„Ne.“ Robbův hlas byl stěží šeptem. „Matko, ne…“

„Ano. Robbe, vstaň. Vstaň a odejdi odsud, prosím, prosím. Zachraň si život…, když ne kvůli mně, tak kvůli Jeyne.“

„Jeyne?“ Robb sevřel okraj stolu a přinutil se vstát. „Matko,“ řekl, „Šedý vítr…“

„Jdi za ním. Hned. Robbe, odejdi odsud.“

Lord Walder si odfrkl. „A proč bych mu to měl dovolit?“

Přitiskla čepel těsněji ke Zvoníčkovu hrdlu. Blázen na ni obrátil oči v němé prosbě. Na její chřípí zaútočil odporný puch, ale Catelyn mu nevěnovala o nic větší pozornost než ponurému neutuchajícímu dunění bubnu, bum, bum, bum, bum, bum, bum. Ser Ryman a Černý Walder se k ní pomalu přibližovali zezadu, ale Catelyn se o ně nestarala. Ať si s ní udělají, co chtějí - uvězní ji, znásilní, zabijí, nezáleželo jí na tom. Žila už příliš dlouho a Ned na ni čekal. Měla strach jen o Robba. „Na mou čest Tullye,“ řekla lordu Walderovi, „na mou čest Starka, vyměním život tvého chlapce za Robbův. Syna za syna.“ Ruka se jí tak třásla, že nechtíc rozcinkala Zvoníčkovy zvonky.

Bum, duněl buben, bum, bum, bum, bum, bum. Rty starého muže se pohybovaly dozadu a dopředu. Nůž se jí chvěl v ruce, kluzký potem. „Syna za syna, he“ opakoval. „Jenže tohle je vnuk… a nikdy mi nebyl k užitku.“

K Robbovi přistoupil muž v tmavé zbroji a bleděrůžovém plášti potřísněném krví. „Jaime Lannister ti posílá pozdravení.“ Vrazil svůj meč jejímu synovi hluboko do srdce a otočil čepelí. Robb porušil slovo, ale Catelyn své dodržela. Prudce sevřela Aegonovy vlasy a řezala do jeho krku, dokud čepel nenarazila na kost. Přes prsty jí stékala teplá krev, Zvoníčkovy drobné zvonky cinkaly, cinkaly, cinkaly, a buben dál duněl, bum, bum, bum.

Konečně jí kdosi vzal dýku z ruky. Slzy, co jí stékaly z očí, pálily jako ocet a deset vzteklých havranů jí drásalo tváře ostrými drápy, odtrhávalo kusy masa a zanechávalo po nich hluboké rýhy, které se plnily rudou tekutinou. Cítila na rtech vlastní krev.

Tolik to bolí, pomyslela si. Naše děti. Nede, všechna naše sladká děťátka. Rickon, Bran, Arya, Sansa, Robb… Robb… Prosím, Nede, prosím, ukonči to, ukonči tu bolest… Bílé a rudé slzy se stékaly dohromady, dokud neměla obličej rozedraný na cáry, obličej, který Ned tolik miloval. Catelyn Stark zvedla ruce a dívala se, jak jí krev stéká po štíhlých prstech, po zápěstích a pod rukávy oděvu. Pomalí rudí červi se jí plazili po pažích pod šaty. Šimrá to. To ji přimělo začít se bláznivě smát a křičet najednou. „Blázen,“ řekl někdo, „zešílela,“ a někdo jiný řekl: „Skoncujme to s ní.“ Čísi ruka ji popadla za vlasy, přesně tak jak to ona udělala Zvoníčkovi, a Catelyn si pomyslela: Ne, ne, neřežte mi vlasy, Ned je má tak rád. To už ale ucítila na krku ocel a její kousnutí, které bylo rudé a chladné.

ARYA

Hodovní stany již byly za nimi. Povoz skřípal přes vlhký jíl a zdupanou trávu, pryč ze světla a zpátky do tmy. Před nimi se rýsovala vysoká hradní brána. Arya viděla pochodně míhající se nahoře na hradbách, plameny tančící a plápolající ve větru. Světlo se matně odráželo od vlhké zbroje a přilbic. Další pochodně byly vidět na temném kamenném mostě, který spojoval Dvojčata. Celý dlouhý průvod jich nyní mířil ze západního břehu na východní.

„Hrad není zavřený,“ vyhrkla Arya najednou. Seržant jim řekl, že bude, ale mýlil se. Mříž vyjížděla nahoru a přes rozbouřené vody již byl sklápěn padací most. Přesto měla strach, že strážní lorda Freye odmítnou vpustit je dovnitř. Na polovinu zabušení srdce se kousla do rtu, příliš nervózní, než aby se dokázala usmát radostí, že už je tak blízko.

Ohař zastavil tak prudce, že málem spadla z vozu na zem. „U sedmi podělaných pekel,“ slyšela ho zaklít, když se levé kolo povozu zabořilo do rozbředlého bláta. Povoz se začal povážlivě naklánět. „Slez!“ houkl na ni Ohař a praštil ji plochou dlaně do ramene, aby ji shodil dolů. Přistála na boku, zlehka, tak jak ji to učil Syrio Forel, a téměř vzápětí byla opět na nohou, i když s obličejem potřísněným blátem. „Proč jsi to udělal?“ vyjekla. Ohař už také seskočil. Škubnutím strhl sedátko vpředu na voze a sáhl dovnitř pro opasek s mečem, který měl ukrytý pod ním.

Teprve tehdy uslyšela jezdce řinoucí se z hradní brány v řece oceli a ohně. Dusot kopyt jejich ořů přejíždějících po padacím mostě téměř zanikl v hlasitém dunění bubnu z obou hradů. Muži a koně na sobě měli plátovou zbroj a každý desátý třímal v ruce pochodeň. Ostatní měli sekery, široké bradatice s ostny a těžké, kosti drtící a zbroj promačkávající meče.

Někde z dálky slyšela vlčí vytí. Nebylo příliš hlasité v porovnání s vřavou panující v táboře, hudbou a nízkým zlověstným hukotem divoce tekoucí řeky, ale ona je přesto slyšela. Ten zvuk však možná ani neslyšela ušima. Spíš se jí zařízl hluboko do duše jako nůž, ostrý zuřivostí a žalem. Z hradu vyjížděli další a další jezdci, zástup po čtyřech mužích vedle sebe, zástup bez konce, rytíři, panošové a svobodní jezdci, pochodně, sekery a meče. A hlomoz se ozýval také z dáli za nimi, z druhé strany řeky.

Když se rozhlédla, uviděla, že na místě, kde předtím stály tři hodovní stany, jsou nyní už jen dva. Ten prostřední se zřítil. Na okamžik nechápala, co se to kolem děje. Pak vyšlehly plameny doposud olizující spadlý stan a to už se hroutily k zemi druhé dva, těžké voskované plátno se řítilo na muže pod ním. Vzduchem prolétla letka zápalných šípů. Druhý stan chytil plamenem, pak třetí. Výkřiky nyní byly tak hlasité, že slyšela jednotlivá slova nad hudbou. Před plameny se míhaly temné tvary, ocel jejich zbroje oranžově zářila.

Bitva, pochopila Arya. To je bitva. A ti jezdci…

To už ale neměla čas, aby mohla pozorovat stany. S řekou vylitou z břehů sahala temná vířící voda na konci padacího mostu koním až po břicha, ale jezdci se skrz ni řítili, poháněni hudbou. Tentokrát se z obou hradů linula stejná píseň. Já ji znám, uvědomila si Arya najednou. Tom Sedmistruna ji pro ně zpíval té deštivé noci, kdy si psanci nalezli úkryt v pivovaru hnědých bratří. A kdos ty, otázal se hrdý pán, že musím sklonit se tak nízko k zemi?

Freyovští jezdci si probojovávali cestu bahnem a rákosím, když tu někteří z nich spatřili jejich povoz. Viděla, jak se tři oddělili od hlavního zástupu, jak kopyta jejich koní rozstřikují vodu na mělčinách. Jen kočka v jiném kožiše, toť všechno, co o tobě známo je mi.

Clegane jediným pohybem přesekl provaz poutající Cizince k povozu a vyskočil mu na záda. Kůň věděl, co se po něm žádá. Našpicoval uši a natočil se směrem ke třem přibližujícím se jezdcům. V kožiše ze zlata a kožiše rudém, lev sice má drápy svoje, ale mé dlouhé a ostré jsou, pane můj, dlouhé a ostré jako tvoje. Arya se modlila stokrát stovku modliteb za to, aby Ohař zemřel, ale teď… měla v ruce kámen slizký bahnem a ani si nepamatovala, jak se jí tam dostal. Po kom ho hodím?

Vyskočila při hlasitém třesknutí oceli, když Clegane odrazil první bradatici. Zatímco byl Ohař zaneprázdněn prvním mužem, druhý ho objel a zaútočil na něj zezadu. Cizinec se bleskurychle otočil, takže Ohař utržil jen letmý zásah, dostačující k tomu, aby prorval velkou trhlinu v jeho pytlovité sedlácké haleně a odhalil ocel pod ní. Je jeden proti třem. Arya stále svírala svůj kámen. Určitě ho zabijí. Vzpomněla si na Mycaha, řeznického chlapce, který byl tak krátce jejím kamarádem.

Pak uviděla třetího jezdce řítícího se jejím směrem. Přesunula se za povoz. Strach seká hlouběji než meče. Slyšela bubny, válečné rohy a dudy, řičící oře, třeskot oceli o ocel, ale všechny zvuky jí najednou připadaly vzdálené. Zůstal jen přibližující se muž na koni a sekera v jeho ruce. Přes zbroj měl oblečenu bojovou suknici se dvěma věžemi, podle kterých to měl být Frey. Nechápala to. Její strýc si přece bral dceru lorda Freye a Freyové byli přátelé jejího bratra. „Ne!“ vykřikla, zatímco muž objížděl povoz, ale bylo to zbytečné.

Když vyrazil proti ní, Arya po něm hodila kámen, tak jako kdysi hodila plané jablko po Gendrym. Gendryho tehdy zasáhla rovnou mezi oči, jenže tentokrát cíl minula a kámen se neškodně odrazil od mužova spánku. Stačilo to k tomu, aby na chvíli odvrátila jeho útok, ale na nic víc. Uskočila a na bříšcích chodidel přeběhla po rozbahněné zemi, aby se znovu ukryla za povoz. Rytíř na koni ji následoval. Za průzorem jeho hledí byla jen čerň. Dokonce mu svým kamenem ani nepromáčkla přilbu. Kroužili kolem povozu, jednou, dvakrát, potřetí. Rytíř ji proklínal. „Nemůžeš utíkat věč-“

Hlavice sekery ho zasáhla přímo do zadní části hlavy, rozdrtila mu přilbu i lebku pod ní a shodila ho tváří dolů ze sedla. Za ním byl Ohař, stále sedící na Cizinci. Kdes vzal tu sekeru? zeptala se ho málem, než si uvědomila, co se stalo. Jeden z dalších Freyů byl polapený pod svým umírajícím koněm, topil se ve stopě vody. Třetí muž ležel na zemi roztažený na zádech a nehýbal se. Neměl na sobě okruží a zpod brady mu vyčníval stopu dlouhý kus zlomeného meče.

„Přines mi mou přilbu,“ zavrčel na ni Clegane.

Byla nacpaná na dně pytle se suchými jablky v zadní části povozu, za nakládanými prasečími nožičkami. Arya rozvázala pytel, vytáhla ji a hodila mu ji. Chytil ji v letu jednou rukou a nasadil si ji na hlavu, a tam kde před chvílí seděl muž, zůstal jen ocelový pes, cenící zuby na plameny.

„Můj bratr…“

„Mrtvý,“ křikl na ni. „Ty si myslíš, že by pozabíjeli jeho muže a jeho nechali žít?“ Otočil hlavu zpátky k táboru. „Podívej se. Jen se sakra podívej.“

Tábor se stal bitevním polem. Ne, řeznickými jatkami. Plameny z hodovních stanů šlehaly vysoko k obloze. Některé z kasárenských stanů již také hořely, a s nimi polovina stovky hedvábných altánů. Všude zpívaly meče. Aj aj, deště smáčí jeho síň a živáček ho neslyší. Viděla dva rytíře, jak přejeli běžícího muže. Na jeden z již hořících stanů dopadl dřevěný sud, rozprskl se a plameny vyšlehly dvakrát tak vysoko. Katapult, uvědomila si. Z hradu metali na tábor olej či smůlu nebo něco podobného.

„Pojď se mnou.“ Sandor Clegane k ní natáhl ruku. „Musíme se dostat odsud, okamžitě.“ Cizinec netrpělivě házel hlavou, roztahoval nozdry při pachu krve. Píseň byla u konce. Teď duněl jen jeden osamocený buben, jehož pomalé monotónní bušení se odráželo nad řekou jako bití obřího srdce. Černá obloha plakala, řeka hučela a muži kolem kleli a umírali. Arya měla v zubech bláto a tvář měla mokrou. Déšť. Je to jen déšť. To je všechno. „Vždyť už jsme tady,“ vykřikla. Její hlas zněl tence a vystrašeně jako hlásek malého děvčátka. „Robb je jen kousek od nás, tamhle v tom hradu, a moje matka taky. Dokonce je otevřená brána.“ Žádní Freyové už z ní nevyjížděli. Ušla jsem tak dalekou cestu. „Musíme jet pro mou matku!“

„Ty hloupá malá krávo.“ Ohně se odrážely od čenichu jeho psí helmy a vyceněné ocelové zuby se přízračně leskly. „Jestli tam půjdeš, už nevyjdeš. Možná ti Frey dovolí políbit matčinu mrtvolu.”

„Snad bychom ji mohli zachránit…''

„Snad bys mohla. Já ještě hodlám žít.“ Rozjel se jejím směrem, hnal ji zpátky k povozu. „Zůstaň, nebo jdi, vlčice. Žij, nebo zemři. Tvoje -“

Arya před ním uskočila a rozběhla se k bráně. Padací mříž pomalu klesala. Musím běžet rychleji. Nejdřív ji však zpomalovalo bláto, pak voda. Utíkej rychle jako vlk. Padací most se začínal zvedat, voda z něj crčela v zácloně, bláto odpadávalo v těžkých chuchvalcích. Rychleji. Uslyšela hlasité šplouchání, a když se otočila, uviděla Cizince běžícího za ní, čeřícího vodu při každém kroku. Také viděla sekeru, stále vlhkou krví a kusy mozku. Utíkala. Teď už ne kvůli svému bratrovi, dokonce ani kvůli své matce, ale kvůli sobě. Utíkala rychleji, než běžela kdy předtím, s hlavou skloněnou k zemi a nohama vířícíma vodu, utíkala tak, jak musel kdysi utíkat Mycah.

Jeho sekera ji zasáhla do zadní části hlavy.

TYRION

Večeřeli sami, tak jak tomu bývalo často. „Ten hrášek je rozvařený,“ odvážila se v jednom okamžiku podotknout jeho žena.

„Na tom nesejde,“ řekl. „Vždyť to skopové taky.“ Byl to vtip, ale Sansa si to samozřejmě vyložila jako výtku. „Omlouvám se, můj pane.“

„Proč? Sanso, to kuchař by se měl omluvit, ne ty. Ty za ten hrášek přece nemůžeš.“

„Já… je mi líto, že můj pan manžel není šťastný.”

„Jakákoli nelibost, kterou nyní cítím, nemá nic do činění s hráškem. Nelibost mi způsobuje Joffrey a moje sestra a taky můj pan otec, a teď navíc tři stovky Dornů.“ Ubytoval prince Oberyna a jeho doprovod v rohové pevnosti obrácené k městu, tak daleko od Tyrellů, jak jen to šlo, aniž by je naprosto vykázal z Rudé bašty. Ani zdaleka to nestačilo. Již došlo k potyčce ve varném krámku v Bleším zadku, jejímž výsledkem byl jeden mrtví Tyrellův zbrojnoš a dva opaření muži lorda Gargalena, a k ošklivé konfrontaci na nádvoří, kde scvrklá stará matka Maceho Tyrella nazvala Ellariu Písek „hadovou děvkou“. Pokaždé když narazil na Oberyna Martella, se ho princ ptal, kdy už bude konečně servírována spravedlnost. Rozvařený hrášek byl ve srovnání se všemi ostatními potížemi tou nejmenší z Tyrionových starostí, ale věděl, že nemá smysl zatěžovat čímkoli z toho svou mladou ženu. Sansa měla dost vlastního trápení. „Hrášek ujde,“ řekl jí stroze. „Je zelený a kulatý, co víc by mohl člověk od hrášku chtít? Jen se podívej, klidně si nandám další porci, když to mou paní potěší.“ Kývl hlavou a Podrick Payne mu nahrnul lžící na talíř tolik hrášku, že pod ním zcela zmizelo Tyrionovo skopové. To bylo nerozumné, pokáral sám sebe v duchu. Teď ho budu muset všechen sníst, jinak jí to zase bude líto a rozpláče se mi tu.

Večeře skončila v napjatém tichu, tak jako ostatně končívaly skoro všechny jejich večeře, když pak Pod sklízel ze stolu číše a talíře, Sansa požádala Tyriona o svolení navštívit boží háj.

„Jak si přeješ.“ Už si na pravidelné večerní projevy náboženského cítění své ženy zvykl. Modlila se také v královském septu a často zapalovala svíce Matce, Panně a Stařeně. Měl-li být Tyrion upřímný, považoval její zbožnost za přehnanou, ale na jejím místě by možná také prosil bohy o pomoc. „Přiznávám, že o starých bozích toho vím málo,“ řekl, ve snaze být na ni milý. „Možná bys mne měla jednoho dne trochu poučit. Snad bych tě dokonce mohl do božího háje doprovodit.“

„Ne,“ vyhrkla Sansa. „Jsi… jsi laskavý, že mi to nabízíš, ale… tam se žádné obřady nekonají, můj pane. Nejsou tam žádní knězi ani písně nebo svíce. Jenom stromy, ke kterým se tiše modlím. Nudilo by tě to.“

„Nepochybně máš pravdu.“ Zná mě lépe, než jsem si myslel. „I když zvuk ševelícího listoví by možná byl příjemnou změnou po septonech drmolících o sedmi aspektech milosrdenství.“ Tyrion ji mávnutím ruky propustil. „Nebudu tě zdržovat. Obleč se teple, moje paní, venku fouká studený vítr.“ Byl v pokušení zeptat se jí, za co se modlí, ale Sansa byla tak poslušná, že by mu to možná řekla, a Tyrion si nemyslel, že to ve skutečnosti chce vědět.

Jakmile odešla, vrátil se ke své práci, což obnášelo snahu vypátrat nějaké zlaté dragony v labyrintu Malíčkových účetních knih. Velmi brzy zjistil princip Malíčkova hospodaření s penězi; Petyr Baeliš vyznával zásadu, že se zlato nesmí nechat odpočívat a zapadat prachem, jenže čím víc se Tyrion snažil dát nějaký smysl jeho účetnictví, tím víc jej z toho bolela hlava. Bylo sice ušlechtilé spíš zlaťáky množit než je zavírat do pokladnice, ale některé z těch podniků smrděly hůř než týden stará ryba. Nebyl bych tak ochotně souhlasil s tím, aby Joffrey svrhl z hradeb Muže s parožím, kdybych věděl, kolik těch zatracených bídáků si vzalo půjčky od koruny. Byl by poslal Bronna, aby vyhledal jejich dědice, ale obával se, že jeho úsilí by bylo zhruba stejně plodné jako snaha vyždímat stříbro ze stříbrné rybky.

Když mu bylo vyřízeno předvolání od jeho otce, aby se k němu neprodleně dostavil, bylo to vůbec poprvé, co si Tyrion dokázal vybavit, že byl potěšen při pohledu na sera Borose Blounta. Vděčně zavřel účetní knihy, sfoukl olejovou lampu, připevnil si plášť kolem ramen a odkolébal se přes hrad do Pobočníkovy věže. Vítr byl studený, přesně jak Sansu varoval, a ve vzduchu byl cítit déšť. Možná až s ním bude lord Tywin hotov, měl by zajít do božího háje a odvést Sansu domů, než tam promokne na kost.

Na všechno ale rázem zapomněl, jakmile vstoupil do pobočníkova soláru a našel tam Cersei, sera Kevana a velmistra Pycelleho shromážděné kolem lorda Tywina a krále. Joffrey málem poskakoval radostí a Cersei měla na tváři samolibý úsměv, třebaže lord Tywin se tvářil stejně zachmuřeně jako vždy. Říkám si, zda by se vůbec dokázal usmát, i kdyby chtěl. „Co se stalo?“ zeptal se Tyrion.

Jeho otec mu podal ruličku pergamenu, který již někdo srovnal, a přesto se stále kroutil. „Roslin chytila pěkně tučného pstruha,“ stálo ve vzkazu. „Její bratři jí dali svatebním darem pár vlčích kožešin.“ Tyrion pergamen otočil, aby si prohlédl rozlomenou pečeť. Vosk byl stříbrošedý a byla do něj otisknutá dvojitá věž rodu Freyů. „Snažil se snad lord Frey o báseň? Nebo je účelem tohoto vzkazu vysmívat se nám?“ odfrkl si Tyrion. „Ten pstruh je zajisté Edmure Tully, ale ty kožešiny…“

„Je mrtvý!“ zvolal Joffrey tak hrdě a šťastně, až by si člověk myslel, že Robba Starka osobně stáhl z kůže.

Nejdřív Greyjoy, teď Stark. Tyrion pomyslel na svou mladičkou ženu, modlící se v tu chvíli v božím háji. Nepochybně se modlí k bohům svého otce, aby přinesli jejímu bratrovi vítězství a ochránili její matku. Jak se zdálo, staří bohové nevěnovali modlitbám smrtelníků o nic větší pozornost než ti noví. Možná by v tom měl nalézt útěchu. „Tenhle podzim padají králové jako listí ze stromů,“ poznamenal. „Zdá se, že naše malá válka se vyhrává sama od sebe.“

„Války se samy nevyhrávají, Tyrione,“ opáčila Cersei jedovatým hlasem. „To náš lord otec vyhrál tuto válku.“

„Nic není vyhráno, dokud jsou nepřátele v poli,“ upozornil je lord Tywin.

„Říční lordi nejsou hloupí,“ namítla královna. „Bez seveřanů nemohou doufat, že by se mohli postavit proti spojené moci Vysoké zahrady, Casterlyovy skály a Dornu. Jistě si vyberou spíš podřízení než zkázu.“

„Většinou,“ souhlasil lord Tywin. „Řekotočí samo bude pokračovat v odboji, jenže dokud bude Walder Frey držet Edmura Tullyho jako rukojmí, Černá ryba se proti němu neodváží bojovat. Jason Mallister a Tytos Blackwood budou bojovat dál v zájmu své cti, ale Mallistery dokáží Freyové udržet v Mořské stráži, a Jonose Brackena lze správným přístupem přesvědčit, aby změnil svoje spojenectví a zaútočil na Blackwoody. Nakonec stejně všichni ohnou koleno. Mám v úmyslu nabídnout jim velkorysé podmínky. Každý hrad, který se vzdá, bude ušetřen, s výjimkou jediného.“

„Harrenova?“ zeptal se Tyrion, který znal svého otce.

„Říše jen prospěje, když se Chrabrých kumpánů zbaví. Nařídil jsem seru Gregorovi, aby vzal hrad útokem a všechny pobil.“

Gregor Clegane. Vypadalo to, jako by jeho otec měl v úmyslu vydolovat z Hory i tu poslední zlatou nugetu, než ho vydá dornské spravedlnosti. Chrabří kumpáni skončí s hlavami nabodnutými na kůlech a Malíček vejde do Harrenova bez jediné kapky krve na těch svých pěkných šatech. Říkal si, zda Petyr Baeliš už dorazil do Údolí. Pokud jsou bohové dobří, vplul na moři do bouře a utopil se. Jenže kdy byli bohové naposledy tak výjimečně dobří?

„Měli bychom je pozabíjet všechny do jednoho,“ prohlásil Joffrey náhle. „Mallistery, Blackwoody i Brackeny… všechny. Jsou to zrádci. Chci je mít mrtvé, dědečku. Já jim žádné velkorysé podmínky nabízet nebudu.“ Král se otočil k velmistru Pycellemu. „A taky chci hlavu Robba Starka. Napiš lordu Freyovi, že to král poroučí. Naservíruji ji Sanse na své svatební hostině.”

„Veličenstvo,“ řekl ser Kevan šokovaným hlasem, „ta dáma se nedávno stala tvou tetou.“

„Byl to jen vtip.“ Cersei se škrobeně usmála. „Joffrey to nemyslel vážně.“

„Ale ano, myslel,“ trval Joffrey na svém. „Byl to zrádce a já chci tu jeho hnusnou hlavu. Přinutím Sansu, aby ji přede všemi políbila.“

„Ne!“ vyhrkl Tyrion ochraptělým hlasem. „Sansa už není tvoje, abys ji mohl týrat. Pochop to konečně, ty zrůdo.“

Joffrey se naježil. „To ty jsi zrůda.“

„Opravdu?“ Tyrion naklonil hlavu na stranu. „Možná bys se mnou v tom případě měl mluvit opatrněji. Zrůdy jsou nebezpečné, a zdá se, že králové poslední dobou umírají jako mouchy.“

„Za to, cos teď řekl, bych ti mohl nechat vytrhnout jazyk,“ řekl chlapecký král s rudnoucím obličejem. „Já jsem král.“

Cersei v ochranitelském gestu položila svému synovi ruku na rameno. „Ať si trpaslík vyhrožuje, jak chce, Joffe. Je jen dobře, když můj otec a strýc vidí, jaký ve skutečnosti je.“

Lord Tywin ji ignoroval. Otočil se k Joffreymu. „Aerys také cítil potřebu připomínat lidem, že je král. A tuze rád nechával vytrhávat jazyky. Mohl by ses na to zeptat sera Ilyna Paynea, ačkoli by ses od něj sotva dočkal odpovědi.“

„Ser Ilyn se nikdy neodvážil provokovat Aeryse způsobem, jakým tvůj Skřet provokuje Joffa,“ řekla Cersei. „Slyšel jsi ho. Řekl zrůda, královské Výsosti. A vyhrožoval mu…“

„Mlč, Cersei. Pokud se ti nepřátelé staví na odpor, musíš jim posloužit ocelí a ohněm, když však před tebou padnou na kolena, musíš jim pomoci vstát. Jinak před tebou žádný člověk víckrát nepoklekne. A jakýkoli muž, který musí druhým připomínat ‚Já jsem král’, ve skutečnosti králem není. Tohle Aerys nikdy nepochopil, ale ty to pochopíš. Ještě než pro tebe vyhraji tvou válku, obnovím královský mír a královu spravedlnost. Jedinou trofejí, která by ti teď měla dělat starosti, je panenský věneček Margaery Tyrell.“

Joffrey měl na tváři vzpurný, umíněný výraz, který pro něho byl tak typický. Cersei ho držela pevně za rameno, ale možná ho měla chytit spíš pod krkem. Chlapec jim všem vyrazil dech. Místo aby si zalezl do bezpečí své ulity, vzdorovitě se narovnal a řekl: „Ty mluvíš o Aerysovi, dědo, ale ve skutečnosti jsi z něho měl strach.“

No panečku, tohle začíná být zajímavé, pomyslel si Tyrion.

Lord Tywin tiše pozoroval svého vnuka a ve světle zelených očích mu svítily zlaté tečky. „Joffrey, omluv se svému dědečkovi,“ nařídila mu Cersei.

Vykroutil se z jejího sevření. „Proč bych měl? Každý ví, že je to pravda. Všechny bitvy vyhrál můj otec. Zabil prince Rhaegara a sebral králi korunu, zatímco tvůj otec se schovával pod Casterlyovou skálou.“ Chlapec si změřil svého děda vyzývavým pohledem. „Silný král musí jednat směle, a ne pouze mluvit.“

„Děkuji ti za tu moudrost, Tvoje Výsosti,“ řekl lord Tywin se zdvořilostí tak chladnou, že jim z ní málem umrzly uši. „Sere Kevane, vidím, že král je unavený. Doprovoď ho prosím zpátky do jeho komnat. Pycelle, snad by nějaký nápoj pomohl Jeho Výsosti klidně usnout?“

„Snové víno, můj pane?“

„Já žádné snové víno nechci,“ odporoval Joffrey.

Lord Tywin mu nevěnoval větší pozornost než myši pištící v koutě. „Snové víno postačí. Cersei, Tyrione, vy tu ještě zůstaňte.“

Ser Kevan uchopil Joffreyho pevně za paži a vypochodoval s ním ze dveří, za kterými čekali dva rytíři Královské gardy. Velmistr Pycelle pospíchal za nimi tak rychle, jak mu to jeho roztřesené staré nohy dovolovaly. Tyrion zůstal stát tam, kde byl.

„Otče, je mi to líto,“ spustila Cersei, když se za nimi zavřely dveře. „Joffrey byl vždycky svéhlavý, já tě na to upozorňovala…“

„Mezi svéhlavostí a hloupostí je rozdíl rovnající nejméně jedné líze. ‚Silný král musí jednat směle.‘ Od koho to má?“

„Ujišťuji tě, že ode mě ne,“ řekla Cersei. „Nejspíš to bylo něco, co slyšel od Roberta…“

„Ta část o tom, jak ses schovával pod Casterlyovou skálou, opravdu zní jako od Roberta.“ Tyrion nechtěl, aby lord Tywin obzvlášť na tohle zapomněl.

„Ano, už si vzpomínám,“ řekla Cersei. „Robert často říkal Joffovi, že král musí být smělý.”

„A cos jsi říkala ty? Nebojoval jsem v této válce, abych na trůn posadil Roberta Druhého. Tvrdila jsi mi přece, že chlapci na svém otci pranic nezáleželo.“

„Proč by taky mělo? Robert ho ignoroval. Bil by ho, kdybych mu to dovolila. To zvíře, za které jsi mne přinutil provdat se, jednou uhodilo chlapce tak prudce, že mu vyrazilo dva z mléčných zubů, a to jen kvůli rozmíšce s kočkou. Řekla jsem mu, že ho zabiju ve spaní, jestli to ještě někdy udělá, ale on přesto někdy říkával takové věci…“

„Zdá se, že to byly věci, které bylo zapotřebí říkat.“ Lord Tywin na ni mávl dvěma prsty a příkře ji propustil. „Jdi.“

Odešla plná vzteku.

„Ne Roberta Druhého,“ řekl Tyrion. „Aeryse Třetího.“

„Tomu chlapci je třináct. Stále je ještě čas.“ Lord Tywin přešel k oknu. Ale jako by nebyl zcela sám sebou - byl znepokojený víc, než hodlal dát najevo. „Potřebuje důraznou lekci.“

Tyrion dostal svou vlastní důraznou lekci ve třinácti. V tu chvíli mu málem bylo svého synovce líto. Na druhé straně si nic jiného nezasluhoval. „Dost bylo Joffreyho,“ řekl. „Války jsou vyhrávány brky a havrany, neříkal jsi to takhle? Musím ti poblahopřát. Jak dlouho už s Walderem Freyem kujete pikle?“

„Tenhle výraz nesnáším,“ opáčil lord Tywin škrobeně.

„A já nesnáším, když jsem ponechán v nevědomosti.“

„Nebyl důvod říkat ti to. Nehrál jsi v tom žádnou roli.“

„Cersei jsi to řekl?“ chtěl vědět Tyrion.

„Neřekl jsem to nikomu vyjma těch, kteří se na tom nějak podíleli. A i ti se dozvěděli jen tolik, kolik potřebovali znát. Měl bys vědět, že jiný způsob, jak udržet tajemství, neexistuje – především ne tady. Snažil jsem se zbavit nás nebezpečného nepřítele tak levně, jak jen je možné, nevzbudit tvou zvědavost ani pocit důležitosti u tvé sestry.“ Zamračeně zavřel okenice. „Oplýváš jistým stupněm chytrosti, Tyrione, ale pravda je taková, že příliš mluvíš. Ten tvůj upovídaný jazyk jednou bude tvou zkázou.“

„Měl jsi nechat Joffreye, aby mi ho vytrhl,“ navrhl Tyrion.

„Raději mě nepokoušej,“ řekl lord Tywin. „Už o tom nechci slyšet. Přemýšlel jsem, jak nejlépe uchlácholit Oberyna Martella a jeho doprovod.”

„Tak? Že by tohle bylo něco, co mi laskavě dovolíš vědět, nebo mám odejít, abys to mohl probrat sám se sebou?“

Lord Tywin jeho protiútok ignoroval. „Přítomnost prince Oberyna v Rudé baště je neblahá. Jeho bratr je opatrný muž, rozumný muž, poddajný, rozvážný, dokonce do jisté míry lhostejný. Je to muž, který zvažuje důsledky každého slova a každého činu. Jenže Oberyn byl vždycky napůl šílenec.“

„Je pravda, že se pokoušel povstat s Dorny za Viseryse?“

„Nemluví se o tom, ale je to pravda. Vylétli havrani a vyjeli jezdci s tajnými vzkazy, jejichž obsah jsem neznal. Jon Arryn odplul do Slunečního oštěpu, aby vrátil kosti prince Lewyna, promluvil s princem Doranem a ukončil všechny řeči o válce. Ale Robert do Dorne nikdy nezavítal a princ Oberyn je zřídkakdy opustil.“

„Nu, teď je tady, s polovinou dornské šlechty v zádech, a jeho netrpělivost narůstá každým dnem,“ řekl Tyrion. „Snad bych ho mohl provést po nevěstincích Králova přístaviště, to by možná odvedlo jeho pozornost. Nářadí pro každý úkol, neříkal jsi to tak? Moje nářadí je tvé, otče. Ať nikdo nemůže tvrdit, že rod Lannisterů troubil na poplach a můj meč nepovstal.“

Lord Tywin stáhl ústa. „Velmi zábavné. Mám ti nechat ušít strakatý šaškovský háv a čepici s rolničkami?“

„Když ho budu nosit, budu mít svolení říkat, cokoli budu chtít o Jeho Výsosti králi Joffreym?“

Lord Tywin se opět posadil a řekl: „Byl jsem nucen trpět pošetilosti svého otce. Tvoje trpět nebudu. Už dost.“

„Tak dobře, když mě žádáš tak mile. Rudá zmije nebude příjemná, jak se obávám…, ani se nespokojí s pouhou hlavou sera Gregora.“

„O to větší důvod nedávat mu ji.“

„Nedávat…“ Tyrion byl šokován. „Já myslel, že jsme se shodli v tom, že lesy jsou plné zvířat.“

„Menších zvířat.“ Lord Tywin si spletl prsty pod bradou. „Ser Gregor nám dobře slouží. Žádný jiný rytíř v říši nebudí v srcích našich nepřátel takový strach.“

„Oberyn přece ví, že Gregor je tím, kdo…“

„Oberyn neví nic. Slyšel něco šeptat. Stájové klepy a kuchyňské pomluvy. Nemá ani ten nejmenší důkaz a ser Gregor se mu rozhodně nepřizná. Mám v úmyslu držet ho co nejdál odsud, dokud budou Dornové pobývat v Králově přístavišti.“

„A když bude Oberyn požadovat spravedlnost, kvůli které přijel?“

„Povím mu, že Eliu a její děti zabil ser Amory Lorch,“ odpověděl lord Tywin nevzrušeně. „A to uděláš i ty, pokud se tě zeptá.“

„Ser Amory Lorch je mrtvý,“ řekl Tyrion prázdně.

„Přesně tak. Vargo Hoat předhodil sera Amoryho po pádu Harrenova medvědovi a nechal ho roztrhat na kusy. Byla to tak ponurá smrt, že by měla uspokojit dokonce i Oberyna Martella.“

„Ty tomu možná říkáš spravedlnost…“

„Je to spravedlnost. Právě ser Amory mi přinesl tělo té dívky, když už to musíš vědět. Našel ji, jak se schovává pod postelí svého otce, jako by věřila, že ji Rhaegar ještě může zachránit. Princezna Elia s dítětem byla v dětském pokoji o podlaží níž.“

„Nu, ser Amory rozhodně není ve stavu, kdy by byl schopen popřít to. Ovšem co řekneš Oberynovi, až se tě zeptá, kdo vydal Lorchovi příkazy?“

„Ser Amory jednal o své vlastní vůli, v naději, že si tím získá přízeň nového krále. Robertova nenávist vůči Rhaegarovi je všeobecně známá.“

Mohlo by to vyjít, musel Tyrion připustit, jenže had tím dvakrát nadšený nebude. „Sotva mi přísluší pochybovat o tvé moudrosti, otče, ale věřím, že na tvém místě bych raději byl nechal Roberta Baratheona, aby si sám zakrvácel ruce.“

Lord Tywin na něho hleděl, jako by se pominul. „V tom případě si ten šaškovský háv zasluhuješ. My jsme se za Robertovu věc postavili pozdě a bylo tedy nezbytné dokázat patřičnou loajalitu, když jsem položil ta těla před trůn, nikdo nemohl pochybovat o tom, že jsme se navždy zřekli rodu Targaryenů. A Robertova úleva byla přímo hmatatelná. Bez ohledu na to, jak byl hloupý, dokonce i on věděl, že Rhaegarovy děti musí zemřít, má-li být trůn jednou provždy bezpečný. Přesto viděl sám sebe jako hrdinu, a hrdina děti nezabíjí.“ Jeho otec pokrčil rameny. „Jistě, připouštím, že se to stalo až příliš brutálně. A Elie vůbec nebylo třeba ubližovat, to bylo čiré šílenství. Sama o sobě nic neznamenala.“

„Proč ji Hora v tom případě zabil?”

„Protože jsem mu neřekl, aby ji ušetřil. Pochybuji, že jsem se o ní vůbec zmínil. Měl jsem naléhavější starosti. Předvoj Neda Starka se tlačil na jih od Trojzubce a já se obával, že by mezi námi mohlo dojít ke střetu. A měl jsem strach, že by Aerys mohl zavraždit Jaimeho, když pro nic jiného, tak třeba jen ze zášti. Právě toho jsem se obával nejvíc. A také toho, co by mohl udělat sám Jaime.“ Sevřel ruku v pěst. „Tehdy jsem ještě netušil, co je Gregor Clegan zač, věděl jsem jen, že je vysoký a neohrožený v bitvě. To znásilnění… dokonce ani ty mne nemůžeš podezřívat, že bych vydal takový příkaz. Ser Amory se zachoval téměř stejně bestiálně k Rhaenys. Ptal jsem se ho, proč bylo zapotřebí půl stovky bodných ran, aby usmrtily holčičku… dvouletou? Tříletou? On řekl, že ho kopala a nechtěla přestat křičet. Kdyby měl Lorch polovinu rozumu, který bohové nadělili řepě, utišil by ji několika sladkými slovy a použil by měkký hedvábný polštář.“ Jeho ústa se zkřivila odporem. „Ta krev byla prostě v něm.“

Ale ne v tobě, otče. V Tywinu Lannisterovi nikdy nebyla žádná krev. „A co sprovodilo ze světa Robba Starka? Měkký polštář?“

„Měl to být šíp na svatební hostině Edmura Tullyho. Ten chlapec byl v poli příliš ostražitý. Své muže měl dobře zorganizované a obklopoval se průzkumníky a tělesnými strážci.“

„A tak ho lord Walder zabil pod svou střechou, u svého vlastního stolu?“ Tyrion sevřel ruku v pěst. „A co lady Catelyn?“

„Řekl bych, že tu zabil taky. Pár vlčích kůží. Frey měl v úmyslu vzít ji do zajetí, ale zřejmě něco nevyšlo.“

„Tolik k právům hosta.“

„Krev je na rukou Waldera Freye, ne na mých.“

„Walder Frey je zapšklý stařec, který žije proto, aby se mohl miliskovat se svou mladou ženou a dumat nad všemi křivdami, kterých se mu v životě dostalo. Nepochybuji o tom, že tohle ošklivé kuře vyseděl on, ale nikdy by se takové věci neodvážil bez příslibu ochrany.“

„Předpokládám, že tobě by bylo toho chlapce líto a řekl bys lordu Freyovi, že o jeho služby nestojíš? To by vehnalo toho starého blázna rovnou zpátky do Starkovy náruče a zajistilo další roky války. Vysvětli mi, proč je lepší zabít deset tisíc mužů v bitvě než tucet při večeře.“ Když na to Tyrion neměl odpověď, jeho otec pokračoval. „Cena byla podle jakýchkoli měřítek nízká. Jakmile se Černá ryba vzdá, ser Emmon Frey dostane od krále Řekotočí. Lancel a Devan se ožení s Freyovymi dcerami, Joy se má provdat za jednoho z nemanželských synů lorda Waldera, až bude ve věku na vdávání, a Roose Bolton se stane Strážcem severu a odveze si Aryu Stark.“

„Aryu Stark?“ Tyrion naklonil hlavu na stranu. „A Bolton? Mohlo mně napadnout, že Frey nemá žaludek na to, aby takový čin spáchal sám. Ale Arya… Varys a ser Jacelyn ji hledali přes půl roku. Arya Stark je určitě mrtvá.“

„To byl i Renly, až do Černovody.“

„Co to znamená?“

„Možná Malíček uspěl tam, kde jste ty a Varys selhali. Lord Bolton provdá to děvče za svého nemanželského syna. Pár let necháme lorda z Hrůzova bojovat proti železným mužům a uvidíme, zda dokáže přimět ostatní Starkovy vazaly, aby ho následovali. Až přijde jaro, všichni by měli být se silami u konce a připraveni ohnout koleno. Sever připadne tvému synovi od Sansy Stark…, jestli v sobě do té doby najdeš dostatek mužnosti, abys nějakého zplodil. Pokud jsi nezapomněl, Joffrey není jediný, kdo musí někoho připravit o věneček.“

Já na to nezapomněl i když jsem doufal, že ty ano. „A kdy bude podle tebe Sansa nejplodnější?“ zeptal se Tyrion svého otce tónem, ze kterého odkapávala kyselina. „Předtím, nebo potom, co jí řeknu, jak jsme zavraždili její matku a bratra?“

DAVOS

Na okamžik se zdálo, jako by to král vůbec neslyšel. Stannis neprojevil nad tou zprávou žádnou radost, žádný hněv, překvapení, ba dokonce ani úlevu. Jen s pevně zaťatými zuby hleděl na svůj Malovaný stůl. „Jsi si tím jistý?“

„Tělo jsem neviděl, to ne, Tvoje Královská Výsosti,“ řekl Salladhor Saan. „A přesto lvi ve městě tančí a křepčí. Krvavá svatba, říká tomu prostý lid. Říkají, že lord Frey nechal chlapci useknout hlavu, přišil na její místo hlavu jeho zlovlka a hřeby mu přibil kolem uší korunu. Jeho matku zabili taky a nahou ji hodili do řeky.“

Na svatbě, pomyslel si Davos. Seděl u stolu svého vraha, jako host pod jeho střechou. Freyové za to budou prokleti. Opět cítil pálící se krev a slyšel pijavici syčící a pukající na žhavém uhlí v železném koši.

„To hněv Pána ho zabil,“ prohlásil ser Axell Florent. „Byla to ruka R‘hllora!“

„Chvalte Pána světla!“ zazpívala královna Selyse, vyzáblá kostnatá žena s velkýma ušima a knírem nad horním rtem.

„Je snad ruka R‘hllora posetá stařeckými skvrnami a napůl chromá?“ opáčil Stannis. „Tohle vypadá spíš na dílo Waldera Freye než kteréhokoli z bohů.“

„R‘hllor si vybírá takové nástroje, jakých je třeba.“ Rubín na Melisandřině hrdle rudě zasvítil. „Jeho způsoby jsou tajuplné, ale žádný člověk neobstojí proti jeho ohnivé vůli.”

„Žádný člověk před ním neobstojí!“ zvolala královna.

„Buď zticha, ženo. Nejsi u nočního ohně.“ Stannis dál hleděl do desky Malovaného stolu. „Vlk nezanechal žádného dědice, krakatice až příliš mnoho. Lvi je pohltí, pokud… Saane, budu požadovat tvoje nejrychlejší lodě, aby dopravily vyslance na Železné ostrovy a do Bílého přístavu. Nabídnu jim omilostnění.“ Podle způsobu, jakým scvakl zuby, bylo vidět, jak málo se mu to slovo zamlouvá. „Plné omilostnění pro ty, kdo budou litovat své zrady a odpřisáhnou věrnost svému právoplatnému králi. Musejí přece pochopit…“

„Nepochopí to,“ řekla Melisandra tiše. „Je mi líto, Tvoje Výsosti. Tohle ještě není konec. Brzy povstanou další samozvaní králové a seberou koruny těm, kteří zemřeli.“

„Další?“ Stannis vypadal, jako by ji v tu chvíli nejraději zaškrtil. „Další uchvatitelé? Další zrádci?“

„Viděla jsem to v plamenech.“

Královna Selyse přešla ke králi. „Pán světla seslal Melisandru, aby tě přivedla ke slávě. Dbej na její slova, prosím tě. R’hllorovy svaté plameny nelžou.“

„Jsou lži a lži, ženo. Přestože plameny možná mluví pravdu, jsou plné klamů, jak se zdá.“

„Mravenec, který slyší slova krále, nemusí porozumět, co král říká,“ poznamenala Melisandra, „a všichni lidé jsou před ohnivou tváří boha pouhými mravenci. Pokud jsem si někdy i zmýlila varování s proroctvím nebo proroctví s varováním, pak chyba spočívá ve vykladači, nikoli v knize. Ale toto vím s naprostou jistotou: vyslanci a omilostnění ti nyní nepomohou, o nic víc než pijavice. Ty musíš ukázat říši znamení. Znamení, které prokáže tvou moc!“

„Moc?“ odvětil král. „Mám na Dračím kameni třináct stovek mužů a další tři stovky v Bouřlivém konci.“ Vzletně mávl rukou nad Malovaným stolem. „Zbytek Západozemí je v rukou mých nepřátel. Nemám žádnou flotilu kromě té, co patří Salladhoru Saanovi. Žádné peníze, abych mohl najmout žoldáky. Žádné vyhlídky na drancování nebo slávu, abych pro svou věc získal svobodné jezdce.“

„Můj pane manželi,“ řekla královna Selyse, „máš víc mužů, než měl Aegon před třemi stovkami let. Jediné, co postrádáš, jsou draci.“ Pohled, kterým ji Stannis obdařil, byl temný. „Devět mágů přeplulo moře, aby přivedli na svět draky z líhně Aegona Třetího. Baelor Požehnaný se kvůli tomu postil a modlil půl roku. Aegon Čtvrtý postavil draky ze dřeva a železa. Aerion Jasný plamen vypil divoký oheň, aby se proměnil v draka. Mágové selhali, modlitby krále Baelora zůstaly nevyslyšeny, dřevění draci shořeli a princ Aerion zemřel s křikem ve strašlivých mukách.“

Královnu Selyse to neodradilo. „Žádný z nich nebyl vyvolencem R‘hllora. Tehdy nezářila na nebesích rudá kometa, aby zvěstovala jejich příchod. Žádný netřímal v ruce Světlonoš, rudý meč hrdinů. A žádný nezaplatil cenu. Lady Melisandra ti to poví, můj pane. Jen smrt může zaplatit za život.“

„Chlapcova?“ Král to slovo téměř vyplivl.

„Chlapcova,“ přitakala královna.

„Chlapcova,“ řekl v ozvěně ser Axell.

„Byl jsem z toho chlapce na smrt nemocný ještě před jeho narozením,“ stěžoval si král. „Samo jeho jméno je burácením v mých uších a temným mrakem na mé duši.“

„Dej chlapce mně a už nikdy jeho jméno neuslyšíš,“ ujistila ho Melisandra.

Ne, ale uslyšíš ho křičet, až ho bude upalovat. Davos raději držel jazyk za zuby. Bylo moudřejší nemluvit, dokud ho král nevyzval.

„Dej mi chlapce pro R’hllora,“ řekla rudá žena, „a prastaré proroctví se naplní. Tvůj drak se probudí a roztáhne kamenná křídla. Království bude tvoje.“

Ser Axell padl na koleno. „Vkleče tě pokorně prosím, Veličenstvo. Probuď kamenného draka a zasej hrůzu ve všech zrádcích. Stejně jako Aegon zahájíš své tažení jako pán Dračího kamene. Jako Aegon dobudeš říši. Ať všichni falešní a přelétaví pocítí plamen tvého hněvu.“

„I tvoje vlastní manželka tě o to prosí, můj pane choti.“ Královna Selyse poklekla před králem na kolena a sepjala ruce jako v modlitbě. „Robert a Delena znesvětili naše svatební lože a uvalili kletbu na naše spojení. Ten chlapec je zkaženým ovocem jejich smilstva. Odstraň tento stín z mého lůna a já ti porodím mnoho královských synů. Vím to.“ Objala mu rukama nohy. „Je to jen chlapec narozený z chtíče tvého bratra a hanby mé sestřenice.“

„Je to moje vlastní krev. Přestaň mě mačkat, ženo.“ Král Stannis jí položil ruku na rameno a neohrabaně se vyprostil z jejího sevření. „Možná Robert znesvětil naše manželské lože, ale přísahal mi, že nikdy neměl v úmyslu zostudit mě, řekl, že byl opilý a vůbec nevěděl, do jaké ložnice tehdy v noci vpadl. Ale záleží na tom? Chlapec za nic nemůže, ať je pravda jakákoliv.“

Melisandra položila králi ruku na paži. „Pán světla má v lásce nevinné. Žádná oběť pro něho není cennější. Z jeho královské krve a jeho nezkaženého ohně se zrodí drak.“

Stannis se před Melisandřiným dotekem neodtáhl, tak jako se před chvíli vyprostil ze sevření své královny. Rudá žena byla vším, čím Selyse nebyla: mladá, s vyvinutým tělem a neskutečně krásná - s obličejem ve tvaru srdce, bohatými měděnými kadeřemi a nadpozemskýma rudýma očima. „Bylo by úžasné vidět, jak kámen přichází k životu,“ připustil neochotně. „A nasednout na draka… Vzpomínám si na první příležitost, kdy mne můj otec vzal s sebou ke dvoru. Robert mě tehdy musel držet za ruku. Nemohly mi být víc než čtyři, což znamenalo, že on byl pětiletý či šestiletý. Potom jsme se shodli v tom, že král byl stejně vznešený, jako byli jeho draci děsiví.“ Stannis si odfrkl. „O celé roky později nám otec řekl, že Aerys se toho rána pořezal o svůj trůn, takže jeho místo zaujal jeho pobočník. Byl to lord Tywin Lannister, kdo na nás dva tehdy tak zapůsobil.“ Dotkl se prsty povrchu stolu, zlehka přejel přes malované kopce. „Robert ty lebky dal sundat, když si nasadil korunu, ale neměl to srdce, aby je nechal zničit. Dračí křídla nad Západozemím… To by bylo…“

„Tvoje Výsosti!“ Davos se protlačil kupředu. „Mohu promluvit?“

Stannis zavřel ústa tak prudce, že mu cvakly zuby o sebe. „Můj lorde z Dešťolesa. Proč si myslíš, že jsem tě učinil svým pobočníkem, když ne proto, abys mluvil?“ Král mávl rukou. „Pověz, co máš na srdci.“

Válečníku, dodej mi odvahu. „Vím toho málo o dracích a ještě méně o bozích…, ale královna mluvila o kletbách. Žádný člověk není prokletý víc než vrah příbuzného, a to v očích bohů i lidí.“

„Nejsou žádní jiní bohové kromě R’hllora a Jiného, jehož jméno nesmí být vysloveno.“ Melisandřina ústa se stáhla do tvrdé rudé čáry. „A obyčejní malí lidé často proklínají to, co sami nejsou schopni pochopit.“

„Já jsem prostý člověk,“ připustil Davos, „tak mi pověz, proč potřebuješ malého chlapce Edrika Bouři, abys probudila svého velkého kamenného draka, moje paní.“ Byl odhodlaný vyslovovat chlapcovo jméno, jak nejčastěji mohl.

„Jen smrt může zaplatit za život, můj pane. Velký dar si žádá velkou oběť.“

„Co za velikost je v dítěti nemanželského původu?“

„V jeho žilách koluje královská krev. Sám jsi viděl, co dokázala malá kapka té krve -“

„Viděl jsem tě pálit pijavice.“

„A dva falešní králové jsou mrtví.“

„Robba Starka zavraždil lord Walder ve Dvojčatech a slyšel jsem, že Balon Greyjoy spadl z mostu. Koho zabily ty tvoje pijavice?“

„Pochybuješ snad o R’hllorově moci?“

Ne. Davos si až příliš dobře pamatoval živý stín, který se vykroutil z jejího lůna té noci pod Bouřlivým koncem, černé ruce odstrkávajíce se od jejích stehen. Teď musím postupovat opatrně, nebo i mě přijde vyhledat nějaký temný stín. „Dokonce i pašerák cibulí rozezná dvě cibule od tří. Jeden král ti stále chybí, moje paní.“

Stannis se pohrdavě uchechtl. „Teď tě dostal, moje paní. Dva nejsou tři.“

„To jistě, Tvoje Výsosti. Jeden král mohl zemřít náhodou, dokonce i dva…, ale tři? Ale kdyby měl Joffrey zemřít uprostřed vší své moci, obklopen svými armádami a Královskou gardou, nebylo by to důkazem moci Pána světla a jeho konání?“

„Možná ano.“ Král promluvil, jako by každým slovem skrblil.

„Nebo taky ne.“ Davos se snažil ze všech sil zamaskovat strach, který cítil.

„Joffrey zemře,“ prohlásila královna Selyse, vznešená ve své jistotě.

„Je docela možné, že již zemřel,“ dodal ser Axell.

Stannis na ně pohlédl s podrážděním v očích. „Jste cvičené vrány, abyste na mě krákali jedna po druhé? Dost.”

„Manželi, vyslyš mne -“ odvážila se královna.

„Proč? Dva nejsou tři. Králové umí počítat stejně dobře jako pašeráci. Můžete jít.“ Stannis se k nim otočil zády.

Melisandra pomohla královně vstát. Selyse škrobeně odchvátala z komnaty a rudá žena vyšla pomalu za ní. Ser Axell se zdržel ještě tak dlouho, aby stačil obdařit Davose dlouhým pohledem. Ošklivý pohled na ošklivé tváři, pomyslel si Davos, když se mu podíval do očí.

Jakmile ostatní odešli, Davos si odkašlal. Král vzhlédl. „Proč jsi ještě tady?“

„Pane, ohledně Edrika Bouře…“

Stannis prudce mávl rukou. „Ušetři mne.“

Davos mluvil dál. „Tvoje dcera se s ním učí a každý den si spolu hrají v Aegonově zahradě.“

„Já vím.“

„Možná by jí to zlomilo srdce, kdyby se mu mělo přihodit cokoli zlého.“

„To vím taky.“

„Kdybys ho jen viděl -“

„Já ho viděl. Vypadá jako Robert. Ano, a taky ho zbožňuje. Mám ti povědět, jak často mu jeho milovaný otec věnoval byť jen myšlenku? Můj bratr nadevše rád děti dělal, ale po jejich narození se pro něho stávaly pouhou přítěží.“

„Ptá se po tobě každý den a -“

„Rozčiluješ mne těmi řečmi, Davosi. Už o tom nemanželském dítěti nechci slyšet ani slovo.“

„Jmenuje se Edrik Bouře, Výsosti.“

„Já jeho jméno znám. Slyšel jsi někdy příhodnější? Hlásá jeho nemanželské početí, jeho urozený původ a nepokoj, který všude vyvolává. Edrik Bouře. Vidíš, řekl jsem to. Jsi spokojen, můj lorde pobočníku?“

„Edrik-“ začal.

„- je jen jeden chlapec! I kdyby to byl ten nejlepší chlapec, jaký se kdy na tomto světě narodil, nezáleželo by na tom. Já mám povinnost vůči říši.“ Mávl rukou nad malovaným stolem. „Kolik chlapců žije v Západozemí? Kolik děvčátek? Kolik mužů a kolik žen? Ona říká, že temnota je všechny pohltí. Noc, která nikdy nekončí. Ona mluví o proroctvích… hrdina znovuzrozený na moři, živí draci vylíhnutí z mrtvého kamene… Mluví o znameních a přísahá, že všechna ukazují na mne. Já o to nikdy nežádal, o nic víc, než jsem chtěl být králem. A přesto, mám se odvážit neuposlechnout ji?“ Zaskřípal zuby. „Svoje osudy si nevybíráme. A přece musíme… musíme konat svou povinnost, že ano? Velcí či malí, musíme konat svou povinnost. Melisandra přísahá, že mne viděla ve svých plamenech, jak čelím tmě se Světlonošem zvednutým do výše. Světlonošem!“ Král si pohrdavě odfrkl. „Hezky se leskne, to jistě, ale na Černovodě mi ten kouzelný meč neposloužil o nic lépe než obyčejná ocel. Drak by průběh bitvy zvrátil. Aegon kdysi stál na stejném místě, jako teď stojím já, díval se na tento stůl. Myslíš si, že bychom ho dnes zvali Aegonem Dobyvatelem, kdyby tehdy neměl svoje draky?“

„Tvoje Výsosti,“ začal Davos, „cena…“

„Já cenu znám! Minulou noc, když jsem hleděl do krbu, viděl jsem v plamenech věci. Viděl jsem krále, korunu z ohně na jeho čele, hořícího… hořícího, Davosi. Jeho vlastní koruna stravovala jeho tělo a měnila ho v popel. Myslíš, že potřebuju Melisandru, aby mi vyložila, co to znamená? Nebo tebe?“ Král se pohnul a jeho stín padl na Královo přístaviště. „Pokud Joffrey zemře… čím je život jednoho nemanželského chlapce proti celému království?“

„Vším,“ odpověděl Davos tiše.

Stannis na něj pohlédl s pevně zaťatými čelistmi. „Jdi,“ řekl král nakonec, „než těmi svými řečmi přivedeš sám sebe zpátky do žaláře.“

Někdy vanou bouřlivé větry tak silně, že člověk nemá na výběr jinou možnost než svinout plachty. „Jak Tvoje Výsost poroučí.“ Davos se uklonil, ale Stannis jako by na něho již stejně zapomněl.

Když vyšel z Kamenného bubnu, na nádvoří bylo mrazivo. Vanul prudký vítr od východu, hlučně pleskal a mrskal praporci podél stěn. Davos cítil ve vzduchu sůl. Moře. Miloval tu vůni. Probouzela v něm touhu opět cítit pod nohama palubu, zvednout plachty a vyplout na jih k Marye a svým dvěma malým. Poslední dobou na ně myslíval každý den a ještě víc za noci. Část z něho netoužila po ničem jiném než sebrat Devana a vrátit se domů. Nemohu. Ještě ne. Teď jsem lord, a navíc králův pobočník, nesmím ho zklamat.

Zvedl oči a zahleděl se k hradbám. Místo zubů cimbuří na něho z výšky shlížel tisíc obludných chrličů, každý jiný; z hradeb vyrůstali okřídlení draci, ptáci nohové, démoni, mantikoři, minotauři, baziliškové, pekelní psi a kohouti a tisíc ještě podivnějších tvorů, kteří jako by tam byli sami narostli. A všude kolem byli draci. Velká síň sama byla drakem ležícím na břiše. Lidé do ní vstupovali otevřenou tlamou. Kuchyně byly drakem stočeným do klubíčka, odkud byly kouř a pára z pecí odváděny přes jeho nozdry. Věže byly draky skrčenými nad hradbami nebo připravenými k letu; Větrodrak jako by vzdorovitě řval, zatímco Věž Mořského draka se vznešeně rozhlížela nad vodami. Menší draci lemovali bránu. Dračí spáry vyčnívaly ze zdí a třímaly pochodně, velká kamenná křídla objímala kovárnu a zbrojnici a ocasy tvořily klenby, mosty a venkovní schodiště.

Davos často slyšel říkat, že čarodějové staré Valyrie nesekali a netesali jako obyčejní kameníci, ale opracovávali kámen ohněm a kouzly, tak jako hrnčíř pracuje s jílem. Teď si ale říkal: co když jsou tohle opravdoví draci, nějak zakletí do kamene?

„Pokud je rudá žena přivede k životu, myslím, že se celý hrad rozpadne. Draci tu tvoří místnosti, schody i nábytek. Taky okna, komíny a latríny.“

Davos se otočil a zjistil, že vedle něho stojí Salladhor Saan. „Znamená to, že jsi mi mou zradu odpustil, Sallo?“

Starý pirát mu pohrozil prstem. „Ano, odpustil. Ale nezapomněl. Všechno to dobré zlato na ostrově Klepeto teď mohlo být moje, a já se hněvám, jen na to pomyslím. Až zemřu v chudobě, moje manželky a milenky tě proklejí, Cibulový pane. Lord Celtigar měl mnoho jemných vín, jež teď neochutnám, mořského orla, kterého si vycvičil tak, aby mu létal ze zápěstí, kouzelný roh přivolávající krakatice z hlubin. Takový roh by byl velmi užitečný, stáhl by pod vodu Tyrošany a další otravná stvoření. Jenže mám já teď ten roh, abych na něj mohl zatroubit? Ne, protože král jmenoval mého starého přítele svým pobočníkem.“ Zavěsil se do Davose a řekl: „Královnini muži tě nemají v lásce, starý příteli. Slyšel jsem, že jistý pobočník si tu dělá své vlastní přátele. Je to pravda?“

Slyšel jsi až příliš mnoho, starý piráte. Pašerák by měl znát lidi stejně dobře jako přílivy, jinak by moc dlouho pašovat nemohl. Královnini muži možná sice zůstávali zanícenými vyznavači Pána světla, ale prostší lidé z Dračího kamene se pozvolna navraceli k bohům, které znali po celé své životy. Říkali, že Stannis byl očarován, že ho Melisandra odvrátila od Sedmi, aby se klaněl jakémusi démonovi vyčarovanému ze stínu, a - což byl nejhorší hřích ze všech - že ona a její bůh ho zklamali. A byli mezi nimi rytíři a lordové, kteří uvažovali stejně. Davos je vyhledával, vybíral si je se stejnou péčí, s jakou si kdysi vybíral posádky pro svoje lodě. Ser Gerald Gower bojoval statečně na Černovodě, ale poté se nechal slyšet, že R’hllor musí být slabý nebo hloupý bůh, když dopustil, aby jeho vyznavače zahnal trpaslík a mrtvý muž. Ser Andrew Estermont byl králův bratranec a před lety sloužil jako jeho panoš. Bastard z Noční písně velel zadnímu voji, který umožnil Stannisovi dostat se do bezpečí galér Salladhora Saana, ale vyznával Válečníka s vírou tak zanícenou, jako byl sám. Královi muži, ne královnini. Ale neposloužilo by to ničemu, kdyby se jimi vychloubal.

„Jistý lysénský pirát mi jednou řekl, že dobry pašerák zůstává skrytý před lidskými zraky,“ odpověděl Davos opatrně. „Černé plachty, tichá vesla, a posádka, která umí držet jazyk za zuby.“

Lyséňan se zasmál. „Posádka bez jazyků je ještě lepší. Velká silná zvířata, která neumějí číst ani psát.“ Jenže pak jeho výraz i tón zvážněly. „Jsem jen rád, že ti někdo hlídá záda, starý příteli. Co myslíš, dá král toho chlapce rudé kněžce? Jeden malý drak by mohl tuhle dlouhou válku ukončit.“

Starý zvyk ho přiměl sáhnout po amuletu, jenže prstní kůstky mu kolem krku už dávno nevisely. „Neudělá to,“ řekl Davos přesvědčeně. „Nedokázal by ublížit své vlastní krvi.“

„Lord Renly by byl rád, kdyby tvá slova slyšel.“

„Renly byl zrádcem ve zbrani. Edrik Bouře se žádným zločinem neprovinil. Jeho Výsost je spravedlivý člověk.“

Salla pokrčil rameny. „Uvidíme. Nebo spíš ty uvidíš. Co se mě týče, vracím se na moře. Dokonce i teď se možná plaví přes Černovodý záliv proradní pašeráci, v naději, že se vyhnou placení zákonných daní svého lorda.“ Poplácal Davose po zádech. „Opatruj se. Ty i tvoji němí přátelé. Teď je z tebe moc velký pán, jenže čím výš člověk vyšplhá, tím delší a bolestnější je potom pád.“

Davos uvažoval o jeho slovech, když vystupoval po schodech Věže Mořského draka, do mistrových komnat pod ptačincem. Nepotřeboval Sallu, aby mu pověděl, že se pozvedl příliš vysoko. Neumím číst, neumím psát, urození páni mnou opovrhují. Nevím nic o tom, jak vládnout, tak jak mohu být pobočníkem krále? Patřím na palubu lodí, ne do hradní věže.

Přesně tohle řekl i mistru Pylosovi. „Jsi zkušený kapitán,“ odpověděl mistr. „Kapitán velí svým lodím, není tomu tak? Musí umět navigovat zrádnými vodami, kasat plachty, aby do nich zachytil zvedající se vítr, rozpoznat, kdy se blíží bouře a jak jí nejlépe čelit. Tohle se tomu hodně podobá.“

Pylos to myslel dobře, ale jeho ujišťování vyznělo naprázdno. „Je to něco úplně jiného!“ protestoval Davos. „Království není loď… a to je dobře, jinak by se toto království potápělo. Znám dřevo, lana a vodu, to ano, jenže jak mi teď poslouží? Kde najdu vítr, který by vyfoukl Stannise na jeho trůn?“

Mistr se zasmál. „Právě tady ho máš, můj pane. Slova jsou větrem, a ty jsi svou chytrostí odfoukl ta moje. Já myslím, že Jeho Veličenstvo si dobře uvědomuje, co v tobě má.“

„Cibule,“ odpověděl Davos ponurým hlasem. „Tohle ve mně má. Králův pobočník by měl být urozeného původu, někdo moudrý a vzdělaný, vojenský velitel nebo velký rytíř…“

„Ser Ryam Redwyne byl tím největším rytířem své doby a jedním z nejhorších pobočníků, který kdy sloužil králi. Modlitby septona Murmisona dokázaly zázraky, ale stal se pobočníkem, a záhy se celé království modlilo za jeho smrt. Lord Butterwell byl známý svou chytrostí, Myles Smallwood odvahou, ser Otto Hightower sečtělostí, a přesto jako pobočníci selhali všichni do jednoho. Co se týče původu, dračí králové si často vybírali pobočníky z vlastní krve, což mělo tak odlišné výsledky jako Baelor Kopílam nebo Maegor Krutý. Naproti tomu stojí septon Barth, kovářův syn, kterého Starý král vytáhl z knihovny Rudé baště a který pak dal říši čtyřicet let míru a hojnosti.“ Pylos se usmál. „Čti si v historii, lorde Davosi, a uvidíš, že tvoje pochybnosti jsou bezdůvodné.“

„Jak to mohu udělat, když ani neumím číst?”

„Každý člověk se může naučit číst, můj pane,“ řekl mistr Pylos. „Není k tomu zapotřebí žádných čar ani urozeného původu. Právě teď vyučuji tomuto umění tvého syna, na králův příkaz. Dovol mi učit také tebe.“

Byla to laskavá nabídka, taková, kterou Davos nemohl odmítnout. A tak se každého dne vypravil do mistrových komnat vysoko na vrcholku Věže mořského draka, aby se tam mračil nad svitky, pergameny a velkými, v kůži vázanými svazky a snažil se rozluštit dalších pár slov. Jeho úsilí mu často přivodilo bolesti hlavy a kromě toho mu navozovalo pocit, že je stejně velký blázen jako Strakoš. Jeho synovi Devanovi nebylo ještě ani dvanáct, a přesto už byl o hodně daleko před svým otcem, a princezně Shireen i Edrikovi Bouři již připadalo čtení stejně přirozenou činností jako dýchání. Co se týkalo čtení knih, byl Davos víc dítětem než kterýkoli z nich. Přesto vytrvával. Byl nyní pobočníkem krále, a králův pobočník by měl umět číst.

Úzké točité schodiště ve Věži mořského draka bývalo zdrojem bolestných útrap pro mistra Cressena, poté co si zlomil nohu v krčku. Davos zjistil, že mu starý muž pořád ještě chybí. Pomyslel si, že Stannisovi určitě také. Pylos mu připadal chytrý, pilný a svědomitý, ale byl příliš mladý a král se mu nesvěřoval tolik jako předtím Cressenovi. Starý muž byl se Stannisem tak dlouho… Dokud si neznepřátelil Melisandru a nezemřel za to.

Na vrcholu schodiště uslyšel Davos tiché cinkání zvonečků, které nemohlo oznamovat nikoho jiného než Strakoše. Princeznin blázen čekal na svou paní před mistrovými dveřmi jako věrný pes. Byl rozbředlý jako koblihové těsto a se svěšenými rameny, širokou tvář měl potetovanou červenozelenými čtverci a na hlavě nosil přilbu vyrobenou z jeleního paroží připevněného k cínovému kbelíku. Z výrůstků paroží visel na tucet zvonečků, které cinkaly, kdykoli se pohnul…, což znamenalo bez ustání, protože blázen zřídkakdy vydržel v klidu. Zvonil a cinkal všude, kamkoli šel; nebylo divu, že ho Pylos vykázal z hodin Shireeniny výuky. „Tam pod mořem žerou staré ryby mladé ryby,“ zamumlal blázen na Davose. Naklonil hlavu na stranu, až jeho zvonečky zacinkaly, a zazpíval: „Och, já to vím, já to vím, achich ouvej.“

„A tady nahoře učí mladá ryba starou rybu,“ řekl Davos, který si nikdy nepřipadal tak stár, jako když se posadil, aby se snažil číst. Možná by to bylo jiné, kdyby byl jeho učitelem starý mistr Cressen, jenže Pylos byl tak mladý, že by mohl být jeho synem.

Našel mistra usazeného u dlouhého dřevěného stolu pokrytého knihami a svitky a přes desku proti němu tři děti. Princezna Shireen seděla mezi chlapci. Davose těšilo, když viděl svou krev pobývající ve společnosti princezny a královského bastarda. Devan bude jednou lordem, ne pouhým rytířem. Lordem Deštolesa. Davose to pomyšlení naplňovalo větší pýchou než skutečnost, že se tím titulem honosil sám. Taky umí číst. Čte a píše, jako by se k tomu byl narodil. Pylos ho za jeho píli jen chválil a zbrojmistr říkal, že Devan je velmi slibný také v zacházení s mečem a kopím. A navíc je to hodný chlapec. „Moji bratři vstoupili do Síně světla, kde budou sedět po boku Pána,“ řekl Devan, když mu jeho otec pověděl, jak zemřeli jeho starší bratři. „Budu se za ně modlit u nočních ohňů. A za tebe taky, otče, abys mohl kráčet ve světle Pána až do konce svých dnů.“

„Dobré ráno, otče,“ přivítal ho chlapec nyní. Vypadá jako Dale v jeho věku, pomyslel si Davos. Jeho nejstarší syn se sice nikdy neoblékal tak vytříbeně jako Devan v jeho panošském odění, ale jinak měli stejný hranatý obličej, stejné upřímné hnědé oči, stejné neposlušné hnědé vlasy. Devanovy tváře a brada byly poprášeny světlým chmýřím, za které by se styděla každá pořádná broskev, třebaže chlapec byl na svůj „vous“ nesmírně hrdý. Stejně jako byl Dale kdysi hrdý na svůj. Devan byl nejstarší ze tří dětí sedících u stolu.

A přesto byl Edrik Bouře o tři palce vyšší a širší v hrudníku i ramenou. V tomto ohledu byl synem svého otce; také se nikdy nedostavil na dopolední vyučování bez svého meče a štítu. Ti, co byli dost staří, aby pamatovali Roberta a Renlyho jako děti, říkali, že chlapec má víc z jejich vzhledu, než měl kdy Stannis: uhlově černé vlasy, hluboké modré oči, ústa, bradu, lícní kosti. Jen uši připomínaly, že jeho matka byla z rodu Florentů.

„Ano, dobré ráno, můj pane,“ řekl v ozvěně Edrik. Chlapec možná byl divoký a hrdý, ale mistři, kasteláni a zbrojmistři, kteří ho vychovávali, ho velmi dobře vycvičili ve zdvořilosti. „Přicházíš od mého strýce? Jak se vede Jeho Výsosti?“

„Dobře,“ zalhal Davos. Mě-li být upřímný, král měl už hodně dlouho ztrhaný, usoužený vzhled, ale Davos nepovažoval za nutné zatěžovat chlapce svými obavami. „Doufám, že jsem vás nevyrušil v učení.“

„Právě jsme skončili, můj pane,“ uklidnil ho Pylos.

„Četli jsme si o králi Daeronovi Prvním.“ Princezna Shireen byla smutné, sladké, něžné dítě, které mělo daleko do krásy. Po Stannisovi podědila hranatou bradu, po Selyse její florentské uši, a bohové v jejich kruté moudrosti shledali vhodným ozvláštnit její obyčejnost tím, že jí už v kolébce nadělili šedý lupus. Nemoc postihla její tvář a polovinu krku, zanechala je šedivé, zkrabatělé a tvrdé na dotek, třebaže alespoň ušetřila její život a zrak. „Vyjel do války a dobyl Dorne. Říkali mu Mladý drak.“

„Vyznával sice falešné bohy,“ řekl Devan, „ale jinak to byl velký král a velmi statečný v bitvě.“

„To byl,“ souhlasil Edrik Bouře, „ale můj otec byl statečnější. Mladý drak nikdy nevyhrál tři bitvy za jediný den.“

Princezna na něho pohlédla rozšířenýma očima. „Strýc Robert vyhrál tři bitvy v jediný den?“

Bastard přikývl. „Bylo to tehdy, když přijel domů, aby povolal svoje vazaly. Lordi Grandison, Cafferen a Fell plánovali, že sjednotí své síly v Letohradu a vytáhnou na Bouřlivý konec, ale on se dozvěděl o jejich plánech od informátora a okamžitě vyjel se všemi svými rytíři a panoši. Jak zrádci přijížděli jeden po druhém k Letohradu, porazil popořadě každého z nich, než mohli spojit síly s ostatními. Lorda Fella zabil v souboji muže proti muži a zajal jeho syna Stříbrosekeru.“

Devan pohlédl na Pylose. „Stalo se to tak?“

„Vždyť jsem to říkal, ne?“ vyhrkl Edrik Bouře, než stačil mistr odpovědět. „Porazil je všechny tři a bojoval tak statečně, že lordi Grandison a Cafferen se potom stali jeho muži, a Stříbrosekera taky. Mého otce nikdy nikdo neporazil.“

„Edriku, neměl by ses vychloubat,“ pokáral ho mistr Pylos. „Král Robert utrpěl porážky jako kterýkoli jiný muž. Lord Tyrell ho porazil v Jasanobrodu, a také mnohokrát prohrál v klání na turnaji.“

„Přesto víckrát vyhrál, než prohrál. A na Trojzubci zabil prince Rhaegara.“

„To ano,“ souhlasil mistr. „Ale já se nyní musím věnovat lordu Davosovi, který zde tak trpělivě čeká. Další četbě z Dobytí Dorne od krále Daerona se budeme věnovat zítra.“

Princezna Shireen a chlapci se zdvořile rozloučili, když odešli, mistr Pylos se přemístil blíž k Davosovi. „Můj pane, snad by ses také mohl pokusit přečíst kousek z Dobytí Dorne?“ Přesunul k němu po desce stolu útlý, v kůži vázaný svazek. „Král Daeron psal s elegantní prostotou a jeho historie je bohatá krví, bitvami a chrabrostí. Tvého syna dočista uchvátila.“

„Mému synovi není ještě ani dvanáct. Já jsem pobočník krále. Dej mi nějaký dopis, jestli můžeš.“

„Jak si přeješ, můj pane.“ Mistr Pylos chvíli hledal na stole, rozmotával a odhazoval různé kousky pergamenu. „Žádné nové dopisy tu nemám. Možná nějaký ze starších…“

Davos miloval dobré příběhy stejně jako kterýkoli jiný člověk, ale měl pocit, že Stannis ho nejmenoval pobočníkem kvůli zábavě. Jeho prvořadou povinností bylo pomáhat jeho králi vládnout, a z toho důvodu bylo zapotřebí, aby porozuměl slovům, která přinášejí havrani. Zjistil, že tím nejlepším způsobem, jak se nějakou věc naučit, je dělat ji - plachty či písmena, na tom nezáleželo.

„Tenhle by mohl posloužit našemu účelu.“ Pylos mu podal dopis.

Davos uhladil pergamen dlaní. Velmi brzy pochopil, že čtení je obtížné pro oči. Někdy si říkal, zda Citadela náhodou nenabízí měšec šampióna pro toho mistra, který dokáže psát nejmenším rukopisem. Pylos se té myšlence smál, a přesto…

„Pě… pěti králům,“ začal Davos, který krátce zaváhal nad pěti, protože to neviděl tak často napsáno. „Král… král… ze?“

„Za,“ opravil ho mistr.

Davos se zamračil. „Král za Zdí mí… míří na jih. Vede… vede… mělkou…“

„Velkou.“

„… velkou armádu di… div… divokých. Lord M… mmmor… Mormont poslal… havrana ze za… za…“

„Začarovaného. Začarovaný hvozd“ Pylos podtrhl slova špičkou prstu.

,,… začarovaného hvozdu. Za… za… zaútočili… na něho?“

„Ano.“ Potěšeně se snažil dál. „Dal… další ptáci přiletěli od té doby, beze vzkazů. Oba… obáváme se.., že Mormont je mrtvý se vší svou vílou… ne, silou. Obáváme se, že Mormont je mrtvý se vší svou silou…“ Davos si náhle uvědomil, co to čte. Obrátil dopis a uviděl, že vosk, kterým byl původně zapečetěn, má černou barvu. „To je od Noční hlídky. Mistře, viděl král Stannis tento dopis?“

„Odnesl jsem jej lordu Alesterovi, když s ním havran přiletěl. On byl tehdy pobočníkem. Věřil jsem, že o něm hovořil s královnou, když jsem se ho ptal, zda si přeje poslat odpověď, řekl mi, abych nebyl blázen. Jeho Výsost postrádá muže, aby bojovali jeho vlastní bitvy, a nemůže žádnými mrhat proti divokým, vysvětlil mi.“

To byla pravda. A ty řeči o pěti králích by Stannise jistě rozčilily. „Jen hladovějící člověk žebrá chléb od žebráka,“ zamumlal.

„Promiň, pane?“

„Něco, co mi jednou řekla moje žena.“ Davos zabubnoval zkrácenými prsty do desky stolu. Když poprvé spatřil Zeď, byl mladší než Devan, sloužil na palubě Kočkohlavy pod velením Rora Uhorise, Tyrošana známého křížem krážem po úzkém moři jako Slepý bastard, byť nebyl ani slepý, ani nemanželského původu. Roro se plavil kolem Skagosu do Chvějivého moře, navštívil stovku malých zátok, kde nikdy předtím neviděli obchodní loď. Vezl s sebou ocel; meče, sekery, přilby, drátěné hauberky, které měnil za kožešiny, kly, jantar a obsidián, když se Kočkohlava obrátila na zpáteční cestu, její palubní prostory byly plně napěchované, ale v Zálivu tuleňů se objevily tři černé galéry a nahnaly ji do Východní hlídky. Přišli o svůj náklad a Bastard přišel o hlavu za zločin, že prodával zbraně divokým.

Davos sám měl v životě období, kdy obchodoval s Východní hlídkou. Černí bratři byli tvrdí nepřátelé, ale vděční zákazníci, pokud pašerácká loď přivezla správný náklad. A třebaže od nich bral peníze, nikdy nezapomněl na to, jak se hlava Slepého bastarda kutálela po palubě Kočkohlavy. „Setkal jsem se s divokými ještě jako mladý hoch,“ řekl mistru Pylosovi. „Byli to dobří zloději, ale neuměli handrkovat o zboží. Jeden nám unesl naši lodní posluhovačku. Celkově mně připadali stejní jako jacíkoli jiní lidé, někteří dobří, jiní špatní.”

„Lidé jsou lidé,“ souhlasil mistr Pylos. „Vrátíme se k našemu čtení, můj lorde pobočníku?“

Jsem pobočník krále, ano. Stannis je možná jmenovitě králem Západozemí, ale ve skutečnosti je pouze králem Malovaného stolu. Držel Dračí kámen a Bouřlivý konec a měl stále nejistější spojenectví se Salladhorem Saanem, ale to bylo všechno. Jak k němu mohla Noční hlídka vzhlížet o pomoc? Možná ani nevědí, jak je slabý, jak prohrál svou věc. „Jsi si zcela jistý, že král Stannis tento dopis nikdy neviděl? Ani Melisandra?“

„Ne. Mám jim ho doručit? Dokonce i teď?“

„Ne,“ vyhrkl Davos. „Vykonal jsi svou povinnost, když jsi jej odnesl lordu Alesterovi.“ Kdyby Melisandra o tomto dopisu věděla… Co to říkala? Ten jehož jméno nesmí být vysloveno, šikuje svou armádu, Davosi Mořský. Brzy přijde chlad a noc, která nikdy nekončí… A Stannis viděl věci v plamenech, kruh pochodní ve sněhu a hrůzu všude kolem.

„Můj pane, je ti dobře?“ zeptal se Pylos.

Jsem vyděšený, mistře, mohl by odpovědět. Davos si vzpomínal na příběh, který mu vyprávěl Salladhor Saan, o tom, jak Azor Ahai zakalil svůj Světlonoš tím, že jej vrazil do srdce milované ženy. Zavraždil svou ženu, aby mohl bojovat proti temnotě. Pokud je Stannis znovuzrozený Azor Ahai, znamená to, že Edrik Bouře musí sehrát roli Nissy Nissy? „Přemýšlel jsem, mistře. Omlouvám se.“ Jaká z toho může vzejít škoda, jestli nějaký divoký král dobude sever? Na tom, jestli bude sever držet Stannis, přece nezáleželo. Od Jeho Výsosti lze těžko očekávat, že bude bránit lid, který ho odmítal uznat za krále. „Dej mi nějaký jiný dopis,“ řekl příkře. „Tento je příliš…“

„… obtížný?“ navrhl Pylos.

Brzy přijde chlad, šeptala Melisandra, a noc, která nikdy nekončí. „Znepokojivý,“ řekl Davos. „Příliš… znepokojivý. Dej mi jiný, prosím.“

JON

Probudili se do zvuků hořícího městečka v podhradí. Jon Sníh se na vrcholu Královy věže opíral o berli omotanou hadry, kterou mu dal mistr Aemon, a díval se, jak k nebi stoupá šedý chochol kouře. S Jonovým únikem ztratil Styr veškerou naději, že se zmocní Černého hradu nepozorovaně, ale přesto nemusel upozorňovat na svůj příchod tak neomaleným a krutým způsobem. Můžeš nás pozabíjet, přemítal Jon, ale nikoho nepovraždíš v postelích. Alespoň tohle jsem dokázal zařídit.

Kdykoli přenesl váhu na zraněnou nohu, stále ho bolela, jako by mu do ní zabodávali nože. Toho rána potřeboval Clydase, aby mu pomohl obléknout si čerstvě vypranou čerň a zašněrovat si boty, a než s tím byli hotovi, netoužil po ničem jiném než doslova utonout v makovém mléce. Místo toho se spokojil s polovinou poháru snového vína, žvancem vrbové kůry a berlí. Na Větrné hůrce plápolal maják a Noční hlídka zoufale potřebovala každého muže.

„Mohu bojovat,“ trval na svém, když se mu to pokoušeli vymluvit.

„Chceš říct, že noha už se ti zahojila?“ ušklíbl se na něho Noye. „V tom případě ti nebude vadit, když tě do ní kopnu, co?“

„Byl bych raději, kdybys to nedělal. Mám ji ztuhlou, ale klidně se můžu belhat kolem nebo stát a bojovat tam, kde mě bude zapotřebí.”

„Já potřebuju každého muže, co ví, který konec oštěpu bodnout do divokého.“

„Ten ostrý.“ Jon si pamatoval, že totéž kdysi říkal své sestřičce Arye.

Noye si zamnul strniště na bradě. „Tak dobrá, snad to zvládneš. Postavíme tě na věž s lukem v ruce, ale jestli z ní spadneš, nechoď si mi pak stěžovat.“

Viděl královskou cestu vinoucí se jižním směrem mezi kamenitými hnědými poli a větrem ošlehanými kopci. Než skončí den, přijde po té cestě k Černému hradu magnar se svými Thenny, pochodujícími za ním se sekerami a oštěpy v rukou, se štíty z bronzu a kůže na zádech. Grigg Koza, Quort, Velký vřed a ostatní přijdou taky. A Ygritte. Divocí nikdy nebyli jeho přáteli, nedovolil jim, aby se jimi stali, ale ona…

Cítil bolestivé škubání v místě, kde mu její šíp prolétl masem a svalem stehna. Také vzpomínal na oči toho starce a na černou krev řinoucí se mu z hrdla, zatímco jim nad hlavami burácela bouře. Ale pamatoval si také na jeskyni, ze všeho nejvíc právě na ni, na nahou Ygritte ve světle pochodně, na chuť jejích úst, když se otevřela pro jeho. Ygritte, nechoď sem. Odejdi na jih a přepadej si tam, co hrdlo ráčí, nebo se jdi schovat do některé z těch kulatých věží, co se ti tak líbily. Tady nenajdeš nic než smrt.

Jeden z lučištníků na střeše starých Pazourkových kasáren za nádvořím si rozšněroval kalhoty a vymočil se dolů mezi zuby cimbuří. Muloš, poznal ho okamžitě podle umaštěných oranžových vlasů. Muži v černých pláštích byli vidět také na dalších střechách a vrcholcích věží, třebaže devět z každých deseti bylo ze slámy. „Hastrošské hlídky,“ pojmenoval je Donal Noye. Jenže my jsme vrány, přemítal Jon, a většina z nás je vystrašená i bez strašáků.

Ať jste jim říkali jakkoli, slamění vojáci byli nápadem mistra Aemona. Ve skladišti měli mnohem víc kalhot, kabátců a tunik, než měli mužů, kteří by je oblékli, tak proč některé z nich nevycpat slámou, nenařasit jim pláště kolem ramen a neposlat je na hlídku? Noye je rozmístil na každou věž a do poloviny oken. Někteří z nich dokonce třímali kopí nebo měli do podpaždí zastrčené kuše. Černí bratři si dělali naděje, že je Thennové uvidí už z dálky a usoudí, že Černý hrad je až příliš dobře bráněn, než aby bylo moudré zaútočit na něj.

Jon měl kolem sebe šest strašáků, kteří se s ním dělili o střechu Královy věže, společně se dvěma skutečnými živými bratry. Hluchý Dick Follard seděl v mezizubí, metodicky čistil a olejoval otočný mechanismus své kuše, aby si zajistil, že se ořech bude hladce otáčet, zatímco Chlapec ze Starého města chodil nepokojně sem a tam po hradbách a upravoval šaty slaměným panákům. Možná si myslí, že budou bojovat lépe, když budou dobře oblečení a rozestavení. Nebo mu to čekání brnká na nervy stejně jako mně.

Chlapec tvrdil, že je mu osmnáct, že je starší než Jon, a přesto byl zelený jako letní tráva. Říkali mu Satén, dokonce i ve vlně, kroužkové zbroji a vařené kůži Noční hlídky, jménem, které dostal v nevěstinci, kde se narodil a vyrůstal. Se svýma tmavýma očima, hebkou pletí a kadeřemi havraních vlasů byl pěkný jako děvče. Po půl roce v Černém hradu mu však ztvrdly ruce jak se patří a Noye o něm prohlásil, že umí docela obstojně zacházet s kuší. Zda však bude mít odvahu postavit se tomu, co se k nim blížilo…

Jon za pomoci berle překulhal po vrcholku věže. Králova věž nebyla v hradu ta nejvyšší - ta čest náležela vysokému, štíhlému, drolícímu se Kopí, třebaže Othell Yarwyck se dal slyšet, že by se mohlo každým dnem zhroutit. A nebyla ani nejmocnější - Strážní věž vedle královské cesty by byla mnohem tvrdším oříškem. Byla však dostatečně vysoká, dostatečně silná a stála u Zdi, v blízkosti jak brány do tunelu, který vedl na druhou stranu, tak úpatí dřevěného schodiště.

Když Jon poprvé spatřil Černý hrad na vlastní oči, říkal si, proč by měl být kdokoli takový blázen, aby stavěl hrad bez hradeb. Jak by bylo možné bránit jej?

„Nebylo by to možné,“ odpověděl mu jeho strýc. „A právě tak to má být. Noční hlídka se zavázala k tomu, že se nezúčastní žádných válek probíhajících v říši. Přesto se v průběhu staletí našli jistí lordi velitelé, spíš hrdí než moudří, kteří na přísahy zapomněli a málem nás všechny svými ambicemi zničili. Lord velitel Runcel Hightower se pokusil odkázat v závěti Noční hlídku svému nemanželskému synovi. Lord velitel Rodrik Flint si myslel, že učiní sám sebe Králem za Zdí. Tristan Mudd, Šílený Marq Rankefell, Robin Kopec… Věděl jsi, že před šesti stovkami let zaútočili velitelé Sněžné brány a Noční pevnosti proti sobě navzájem? A když se lord velitel snažil zabránit jim v tom, spojili své síly, aby ho zavraždili? Nakonec musel zasáhnout Stark ze Zimohradu… a sťal jim za to oběma hlavy. Což bylo snadné, protože jejich pevnosti nebyly obrany schopné. Noční hlídka měla před Jeorem Mormontem už devět set devadesát šest lordů velitelů, přičemž většina z nich byli muži odvahy a cti…, ale měli jsme také zbabělce a blázny, naše tyrany a naše šílence. Přežíváme jen proto, že lordi a králové Sedmi království vědí, že pro ně nepředstavujeme hrozbu, bez ohledu na to, kdo nás vede. Naši jediní nepřátelé jsou na severu, a ze severní strany máme Zeď.“

Jenže teď se nepřítel dostal přes Zeď, aby na nás zaútočil od jihu, přemítal Jon, a lordi a králové Sedmi království na nás zapomněli. Jsme polapeni mezi kladivem a kovadlinou. Bez hradeb nebylo možné Černý hrad bránit; Donal Noye to věděl stejně dobře jako kdokoli jiný. „Hrad jim bude k ničemu,“ řekl zbrojíř své malé posádce. „Kuchyně, jídelna, stáje, dokonce i věže… Nechme jim je, ať si je vezmou. Vyprázdníme zbrojnici a přestěhujeme všechny zásoby, které budeme moci, na vrchol Zdi. Taky rozestavíme muže kolem brány.“

A tak měl Černý hrad alespoň určitý druh hradby, půlměsícovitě tvarovanou, deset stop vysokou barikádu navršenou ze zásob: beden s hřebíky a sudů s nasoleným skopovým, košů, balíků černého sukna, na sobě naskládaných klád, nařezaných prken, v ohni zpevněných špičatých kůlů a pytlů s obilím. Toto hrubé opevnění mělo chránit dvě věci, na kterých Noční hlídce záleželo nejvíc ze všech - bránu vedoucí na sever a úpatí velkého dřevěného schodiště, které cikcakovitě šplhalo vzhůru po tváři Zdi jako opilý blesk, podepíráno dřevěnými nosníky velikosti kmenů, zaraženými hluboko do ledu.

Po schodišti stále ještě vystupovala poslední hrstka obyvatel městečka, poháněná jeho bratry. Grenn nesl v náručí malého chlapce, zatímco Pyp, o dvě řady schodů pod ním, vedl starce, který se mu opíral o rameno. Ti nejstarší čekali dole pod klecí, která k nim klesala z vrcholu Zdi. Jon viděl matku táhnoucí za sebou dvě děti, jedno v každé ruce, zatímco jakýsi starší chlapec proběhl kolem ní nahoru. Dvě stovky stop nad nimi stály na podestě Nebesky modrá Su a lady Meliana (která nebyla žádnou lady, jak se shodovali všichni její přátelé) a dívaly se k jihu. Nepochybně odtamtud měly lepší výhled na hořící městečko, než měl on. Jon myslel na ty, kteří se rozhodli, že svoje příbytky neopustí. Vždycky se našlo pár takových, příliš tvrdohlavých nebo příliš hloupých nebo příliš statečných, než aby utekli, pár takových, kteří se rozhodli, že budou bojovat nebo se ukryjí nebo ohnou koleno. Možná je Thennové ušetří.

Tím nejlepším, co bychom mohli udělat, by bylo zaútočit na ně jako první, pomyslel si. S padesáti průzkumníky na koních bychom je dokázali rozprášit ještě na cestě. Potíž byla v tom, že neměli padesát průzkumníků a ani z poloviny tolik koní. Posádka se dosud nevrátila a neexistoval způsob, jak se dozvědět, kde se právě nacházejí nebo zda se k nim vůbec dostali jezdci, které za nimi poslal Noye.

Jsme jediná posádka, která tu zbyla, řekl si Jon v duchu, a pohleďte na nás. Bratři, které nechal Bowen Marsh v Černém hradu, byli starci, mrzáci a zelení chlapci, přesně jak ho Donal Noye varoval. Viděl jich pár nahoře na schodech, jiné na barikádě: statného starého Suda, pomalého jako vždycky, Dřevohnáta svižně hopkajícího na své vyřezávané dřevěné noze, pološíleného Kliďase, který si o sobě myslel, že je znovuzrozeným Florianem Bláznem, Dorna Moulu, Rudého Alyna z Růžolesa, Mladého Henlyho (hodně po padesátce), Starého Henlyho (hodně po sedmdesátce), Vlasatého Hala, Strakatého Patea z Panenského jezírka. Pár z nich si všimlo, jak se na ně Jon dívá z vrcholu Královy věže, a zamávali mu. Jiní se odvrátili. Stále mne považují za zrádce. Byl to hořký nápoj, ale Jon je nemohl z ničeho vinit. Byl koneckonců bastard. Každý věděl, že nemanželské děti jsou zlovolné, zrádné povahy, protože se narodily z chtíče a smilstva. A v Černém hradu si nadělal stejné množství přátel jako nepřátel…, mezi nimi i Rasta. Jon mu jednou vyhrožoval, že nechá Ducha, aby mu vyrval hrdlo, pokud nepřestane týrat Samwella Tarlyho, a Rast na takové věci nezapomínal. Právě shraboval suché listí do hromad pod schodištěm, ale každou chvíli se zastavil na dost dlouho, aby si stačil změřit Jona ošklivým pohledem. „Ne!“ zaburácel Donal Noye na tři muže z městečka, kteří stáli dole pod ním. „Smůla patří k rumpálu, olej nahoru na schody, kuše na čtvrtou, pátou a šestou podestu, kopí na první a druhou. To sádlo nacpěte pod schody, ano, tam za prkna. Sudy s masem patří na barikádu. Dělejte, vy od neštovic poďobaní burani, DĚLEJTE!“

Má hlas jako lord, pomyslel si Jon. Jeho otec jim vždycky zdůrazňoval, že v bitvě jsou velitelovy plíce stejně důležité jako ruka, ve které třímá meč. „Nezáleží na tom, jak statečný nebo skvělý muž je, pokud nejsou jeho rozkazy slyšet,“ říkával lord Eddard svým synům, a tak společně s Robbem šplhávali na věže Zimohradu a křičeli na sebe nad nádvořími. Donal Noye by je svým hlasem přehlušil oba. Obyvatelé městečka z něho měli hrůzu a měli ji mít, protože jim pořád vyhrožoval, že jim utrhne hlavy.

Tři čtvrtiny si jich vzaly k srdci Jonovo varování a přišly hledat útočiště do Černého hradu. Noye rozhodl, že každý muž dostatečně silný k tomu, aby mohl držet meč nebo máchnout sekerou, půjde pomáhat bránit barikádu, jinak se mohou u sedmi pekel vrátit domů a zkusit svoje šance proti Thennům tam. Vyprázdnil zbrojnici a vložil jim do rukou dobrou ocel: velké dvojsečné sekery, dýky ostré jako břitva, meče, palcáty, ostnaté bijáky, když byli oděni v kožených kabátcích s cvočky a drátěných haubercích, s holenicemi na nohou a ocelovým okružím, aby jim udrželo hlavy na krku, pár jich dokonce vypadalo jako vojáci. Ve špatném světle, když člověk přimhouřil oči.

Noye popohnal do práce také ženy a děti. Ti, kteří byli příliš mladí, než aby mohli bojovat, měli nosit vodu a udržovat ohně, porodní bába z městečka měla pomáhat Clydasovi a mistru Aemonovi s jakýmikoli případnými zraněnými a Tříprstý Hobb měl najednou víc pomocníků k otáčení rožňů, míchání polévky a krájení cibule, než aby věděl, co si s nimi počít. Dvě z nevěstek se dokonce nabídly, že budou bojovat, a projevily takový um v zacházení s kuší, že jim byla přidělena místa na schodišti ve výšce čtyřiceti stop.

„Je zima.“ Satén tam stál s rukama vraženýma do podpaždí pod svým pláštěm. Tváře měl jasně rudé.

Jon se přiměl usmát. „V Mrazoklech je zima. Tohle je svěží podzimní den.”

„V tom případě doufám, že Mrazokly nikdy neuvidím. Ve Starém městě jsem znal jednu dívku, která si ráda dávala do vína led. Právě tam podle mě led patří. Do vína.“ Satén pohlédl k jihu a zamračil se. „Myslíš, že je ti slamění strážní odradili, můj pane?“

„Můžeme v to jen doufat.“ Jon předpokládal, že je to možné…, ale pravděpodobněji se divocí jednoduše jen zastavili v městečku kvůli troše toho plundrování a znásilňování. Nebo možná Styr čeká, až padne noc, aby se ke Zdi připlížili pod příkrovem tmy.

Poledne přišlo a odešlo, a na královské cestě stále nebylo po Thennech ani stopy. Jon uslyšel kroky uvnitř věže, a po chvíli vystrčil hlavu z padacích dvířek Gwen Tupec, celý zrůžovělý po výstupu. Pod jednou paží svíral košík chlebových bochánků, pod druhou kolo sýra a v ruce mu visel pytlík s cibulí. „Hobb řekl, abychom vás nakrmili, pro případ, že tu na nějaký čas uvíznete.“

Buď kvůli tomuhle, nebo abychom se naposledy v životě najedli. „Poděkuj mu za nás, Owene.“

Dick Follard byl hluchý jako poleno, ale čich měl dobrý. Bochánky byly ještě teplé z trouby, když začal dolovat v košíku a tahat je ven. Taky tam našel hliněný hrneček s máslem a namazal si jeden z bochánků svou dýkou. „Rozinky,“ vydechl blaženě. „A ořechy.“ Mluvil huhňavým hlasem, ale poměrně srozumitelně, jakmile si na to člověk jednou zvykl.

„Můžeš si vzít i moje,“ řekl Satén. „Nemám hlad.“

„Jen se najez,“ řekl mu Jon. „Nemůžeš vědět, kdy k tomu budeš mít další příležitost.“ Sám si vzal dva bochánky. Opravdu v nich byly oříšky a kromě rozinek našel zapečené také kousky sušených jablek.

„Přijdou sem divocí už dnes, lorde Sněhu?“ zeptal se Gwen.

„Sám poznáš, jestli přijdou,“ řekl Jon. „Dávej pozor na troubení rohů.“

„Ano. Dvakrát. Dvě zatroubení znamenají divoké.“ Gwen byl vysoký přátelský chlapík s vlasy jako koudel, neúnavný dělník, překvapivě šikovný na veškeré práce se dřevem a na opravování katapultů a podobných věcí, ale jak každému rád vyprávěl, jeho matka ho upustila na hlavičku, když byl miminko, a polovina rozumu mu vytekla uchem. „Pamatuješ si, kam máš jít?“ zeptal se ho Jon.

„Donal Noye říkal, že mám jít na schody. Mám jít nahoru na třetí podestu a střílet z kuše na divoké, co se budou snažit dostat přes barikádu. Třetí podesta, jedna, dvě, tři.“ Pokyvoval přitom hlavou. „Jestli divocí zaútočí, přijede sem král a pomůže nám, že jo? Je to mocný válečník, ten král Robert. Určitě sem přijde. Mistr Aemon k němu poslal ptáka.“

Nemělo smysl vysvětlovat mu, že Robert Baratheon je mrtvý. Zapomněl by na to, stejně jako to zapomněl nesčetněkrát předtím. „Mistr Aemon k němu poslal ptáka,“ přitakal Jon. Zdálo se, že Gwen z toho má radost.

Mistr Aemon poslal hodně ptáků… ne pouze jednomu králi, ale čtyřem. Divocí u brány, zněl vzkaz. Říše je v nebezpečí. Pošlete všechny, co můžete, do Černého hradu. Havrani letěli až do dalekého Starého města a Citadely a k půl stovce mocných pánů v jejich hradech. K seveřanským lordům upínali černí bratři své největší naděje, a tak jim Aemon poslal rovnou po dvou ptácích. Umberům a Boltonům, do hradu Cerwyn a Torrhenova dvora, do Karské bašty a Pahorku v Hlubokém lese, na Medvědí ostrov, Starohrad, Vdovinu stráž, Bílý přístav, Mohylov, do Potůčků, do horských pevností Liddleů, Burleyů, Norreyů, Harclayů a Wullů, těm všem černí ptáci odnesli jejich prosbu. Divocí u Zdi. Říše je v nebezpečí. Přijeďte se vší svou silou.

Nu, havrani sice měli křídla, ale lordi a králové nikoli. Pokud pomoc i byla na cestě, rozhodně tu nebude dnes, kdy by ji tolik potřebovali.

Jak se dopoledne měnilo v odpoledne, kouř z hořícího městečka byl postupně odvanut větrem a jižní obloha se pročistila. Nikde žádné mraky, pomyslel si Jon. Možná to bylo dobře. Déšť nebo sníh by mohly znamenat jejich zkázu.

Clydas a mistr Aemon vyjeli v kleci do bezpečí na vrchol Zdi a většina žen z městečka taky. Muži v černých pláštích nepokojně přecházeli sem a tam po vrcholcích věží a pokřikovali na sebe přes prázdná nádvoří. Septon Cellador odvedl muže na barikádu s modlitbou na rtech, vzývaje Válečníka, aby jim všem dal sílu. Hluchý Dick Follard se schoulil pod svým pláštěm a usnul. Satén ušel snad stovku líg v kruzích, stále dokola a dokola podél věžního cimbuří. Zeď plakala a slunce se pomalu plazilo přes modrou oblohu. Nedlouho před setměním přišel Gwen Tupec znovu, tentokrát s bochníkem černého chleba a hrncem Hobbova nejlepšího skopového, dušeného na pivě a cibuli. Dokonce i Dicka ta vůně probudila. Snědli vše do posledního sousta, a ještě vytřeli kousky chleba dno hrnce. Než dojedli, slunce již bylo nízko nad západním obzorem a hradní věže vrhaly ostře vykreslené černé stíny. „Zapal oheň,“ řekl Jon Saténovi, „a naplň kotel olejem.“

Sám sešel po schodech zabarikádovat dveře, aby si trochu rozhýbal ztuhlou nohu. Brzy si uvědomil, že to byla chyba, přesto sevřel berli a splnil svůj úkol. Dveře do Královy věže byly z dubu pobitého železem. Možná Thenny zdrží, ale rozhodně je nezastaví, budou-li se chtít dostat dovnitř. Jon zasunul břevno do drážek, zašel si na latrínu - možná to byla jeho vůbec poslední příležitost - a s obličejem zkřiveným bolestí vykulhal zpátky na střechu.

Západ na sebe vzal barvu krvavé podlitiny, ale obloha nad ní byla kobaltově modrá, pozvolna přecházející do purpurova, a již začaly vycházet hvězdy. Jon se posadil do mezizubí, se slaměným panákem jako jediným společníkem, a díval se, jak Hřebec cválá po obloze. Nebo to byl Rohatý pán? Říkal si, kde je asi Duch. Taky myslel na Ygritte, i když to považoval za čiré bláznovství.

Přišli v noci, samozřejmě. Jako zloději, pomyslel si Jon. Jako vrazi.

Satén se pomočil strachy, když dvakrát zazněl roh, ale Jon předstíral, že si toho nevšiml. „Jdi probudit Dicka,“ řekl Chlapci ze Starého města, „jinak nám celou bitvu prospí.“

„Já mám strach.“ Saténův obličej byl bílý jako křída.

„Oni ho mají taky.“ Jon opřel svou berli o zub cimbuří, vzal si luk a natočil zbraň z hladkého, silného dornského tisu tak, aby mohl prostrčit lučiště mezi zuby. „Neplýtvej šípy, dokud si nebudeš jistý čistou trefou,“ řekl, když se Satén vrátil od Dicka, kterého probudil. „Máme tu nahoře docela slušnou zásobu, jenže slušná neznamená nevyčerpatelná. A vždycky ustup za zub, když budeš chtít znovu nabít, a neschovávej se za záda strašákovi. Jsou jen ze slámy a šíp jimi proletí.“ Nenamáhal se říkat cokoli Dicku Follardovi, Dick dokázal za světla odezírat ze rtů, a dával pozor, co mu člověk řekl, jenže teď byla tma a on už beztak všechno potřebné věděl.

Všichni tři zaujali pozice na třech stranách kulaté věže. Jon si pověsil toulec k pasu a vyndal z něj šíp. Dřík byl černý, opeření šedivé, když jej přikládal k tětivě, vzpomněl si na něco, co mu řekl jednou po lovu Theon Greyjoy: „Aťsi má kanec svoje kly a medvěd drápy,“ prohlásil s tím svým typickým úsměvem na rtech. „Neexistuje nic ani z poloviny tak vražedného jako šedivé husí peří.“

Jon nikdy nebyl tak dobrým lovcem jako Theon, ale luk pro něj rozhodně nebyl neznámou věcí. Spatřil temné tvary klouzající kolem zbrojnice, zády ke kameni, ale nebyly vidět dost dobře, aby na ně plýtval šípy. Uslyšel vzdálené výkřiky a uviděl lučištníky na Strážní věži, jak vypouštějí šípy z vrcholku věže k zemi. Byli ještě příliš daleko, než aby si Jon dělal starosti, když ale zahlédl tři stíny, jak se oddělily od starých stájí padesát yardů vzdálených, přistoupil k cimbuří, zvedl luk a natáhl tětivu. Stíny běžely, a tak je nechal, a čekal, čekal…

V okamžiku, kdy pustil tětivu, šíp tiše zasyčel. O chvíli později se ozvalo bolestné zamručení a ze tří stínů běžících přes nádvoří zbyly jen dva. Nyní utíkaly o to rychleji, ale Jon již vytáhl z toulce druhý šíp. Tentokrát však výstřel příliš uspěchal a minul. Než stačil nabít potřetí, divocí byli pryč. Pátral po dalším cíli a našel čtyři temné tvary pospíchající kolem prázdné skořepiny Věže lorda velitele. Měsíční světlo se odráželo od jejich oštěpů, seker a ponurých předmětů na kožených štítech: lebek a kostí, hadů, medvědích drápů, pokroucených démonických tváří. Svobodní lidé, poznal, Thennové nosili štíty z vařené černé kůže s bronzovými okraji a výčnělky, ale jinak byly holé a nezdobené. Tohle byly lehčí proutěné štíty nájezdníků.

Jon si přitáhl husí pero k uchu, zamířil a vypustil šíp, pak založil další, natáhl a znovu vystřelil. První šíp proděravěl štít s medvědími drápy, druhý čísi hrdlo. Divoký vykřikl a klesl k zemi. Jon uslyšel hluboké drnk kuše Hluchého Dicka po své levici a Saténovu o chvíli později. „Dostal jsem ho!“ vykřikl chlapec ochraptělým hlasem. „Zasáhl jsem jednoho z nich do hrudníku!“

„Tak zasáhni dalšího,“ zavolal na něj Jon v odpověď. Nyní už nemusel pátrat po cílech - jenom si je vybíral. Zasáhl lučištníka divokých, zrovna když si muž zakládal šíp do luku, pak vyslal šíp na sekerníka snažícího se rozštípat dveře Hardinovy věže. Tentokrát minul, ale šíp chvějící se v dubu zahnal divokého na útěk. Teprve když prchal od věže, poznal v něm Jon Velkého vředa. O okamžik později mu starý Muloš prostřelil ze střechy Pazourkových kasáren nohu a Velký vřed se s krvácením odbelhal. Alespoň přestane pořád žvanit o tom svém vředu, pomyslel si Jon.

Když měl prázdný toulec, šel si vzít druhý a přesunul se k jinému mezizubí, bok po boku vedle Hluchého Dicka Follarda. Jon vystřelil tři šípy na každý, co vypustil Hluchý Dick, ale to už byla výhoda luku proti kuši. Někteří trvali na tom, že šíp z kuše lépe proděraví, jenže celkově byla kuš pomalá a obtížněji se nabíjela. Jon slyšel divoké, jak ve tmě volají jeden na druhého, a někde na západě zazněl válečný roh. Svět byl měsíčním svitem a stínem a čas se stal nekonečným sledem zakládání, natahování a vypouštění šípů. Krkem slaměného strážného vedle něho projel šíp, ale Jon Sníh si toho stěží všiml. Darujte mi jeden čistý výstřel na magnara z Thennu, modlil se k bohům svého otce. Alespoň magnar byl nepřítelem, kterého mohl nenávidět. Dejte mi Styra.

Prsty už mu dřevěněly a palec krvácel, ale Jon stále zakládal, natahoval a vypouštěl. V koutku zorného pole spatřil zášleh plamene, a když se otočil, uviděl, že dveře do jídelny jsou v ohni. Trvalo jen pár chvil, než začala hořet celá dřevěná síň. Tříprstý Hobb a jeho pomocníci z městečka byli v bezpečí na vrcholu Zdi, ale i tak to bylo cítit jako úder do břicha. „JONE!“ houkl na něho Hluchý Dick huhňavým hlasem, „zbrojnice!“ Viděl, že jsou na střeše. Jeden z nich měl pochodeň. Dick vyskočil do mezizubí, aby se mu lépe mířilo, zvedl si kuši k rameni a s drnčením vyslal šíp směrem k muži s pochodní. Minul ho.

Lučištník dole pod ním trefil.

Follard nevydal jediný zvuk, jen se zvrátil hlavou dolů z cimbuří. Nádvoří bylo stovku stop pod nimi. Jon uslyšel hlasité žuchnutí. Vyhlédl kolem slaměného panáka a snažil se dohlédnout, odkud šíp, který zasáhl Dicka, přiletěl. Ani ne deset stop od Dickova těla zahlédl kožený štít, otrhaný plášť a houštinu rezavých vlasů. Políbená ohněm, pomyslel si, šťastná. Zvedl luk, ale než stačil vystřelit, zmizela stejně rychle, jako se objevila. Se zaklením se otočil a vypustil šíp na muže na střeše zbrojnice, ale minul ho.

Do té doby již byly v ohni také východní stáje. Stoupal z nich černý kouř a vyletovaly chuchvalce hořícího sena, když se zřítila střecha, plameny vyšlehly k obloze s tak hlasitým hukotem, že málem přehlušily zvuk válečných rohů Thennů. Padesát jich pochodovalo po královské cestě v těsně sevřeném šiku, se štíty zvednutými nad hlavy. Další se rojili zeleninovou zahradou, přes dlážděné nádvoří, kolem staré vyschlé studny. Tři si prosekali cestu přes dveře komnat mistra Aemona v dřevěné věži pod ptačincem a zoufalý boj probíhal na vrcholu Tiché věže, kde se utkaly meče s bronzovými sekerami. Tanec pokračuje, pomyslel si Jon.

Přebelhal po vrcholu věže k Saténovi a popadl ho za rameno. „Za mnou!“ vykřikl. Společně se přesunuli na severní stranu, odkud byl z Královy věže výhled dolů na bránu a Noyeovu nouzovou barikádu z klád, sudů a pytlů s obilím. Thennové už byli i tam. Měli na sobě polopřilby a dlouhé kožené košile pošité tenkými bronzovými destičkami. Mnozí třímali v rukou bronzové sekery, třebaže pár jich mělo jen otesané kameny. Mnohem víc jich bylo vyzbrojeno krátkými bodacími oštěpy s listovitě tvarovanými hroty, které se rudě leskly ve světle hořících stájí. S výkřiky ve starém jazyce vzali barikádu útokem, bodali oštěpy, mávali bronzovými sekerami, rozsypávali kolem sebe obilí a se stejnou lhostejností prolévali krev, a po celou dobu na ně přitom pršel déšť šípů z kuší a luků od střelců, které rozmístil Donal Noye na schodech.

„Co budeme dělat?“ vykřikl Satén.

„Pozabíjíme je,“ vykřikl na něho Jon v odpověď, černý luk v ruce.

Žádný lučištník by si nemohl přát snadnější cíl, Thennové útočící na půlměsícovitou barikádu byli otočeni zády ke Králově věži, šplhali přes pytle a sudy, aby se dostali k mužům v černém. V jednu chvíli si jak Jon, tak Satén náhodou vybrali stejný cíl. Muž právě dosáhl vrcholu barikády, když ho zasáhl šíp z luku do krku a šipka z kuše mezi lopatky. O okamžik později utržil zásah mečem do břicha a zřítil se na muže za sebou. Jon sáhl po svém toulci a zjistil, že je opět prázdný. Satén už zase natahoval kuši. Jon ho tam nechal samotného a šel si pro další šípy, ale neušel ani tři kroky a padací dvířka ve vzdálenosti tří stop před ním se otevřela. Proklatě, vůbec jsem neslyšel, že by rozbíjeli dveře.

Nebyl čas přemýšlet či plánovat nebo křičet o pomoc. Jon upustil luk, sáhl dozadu přes rameno, tasil Dlouhý dráp a zabořil jeho čepel do středu první hlavy, která se vynořila z dvířek. Bronz se nemohl rovnat valyrijské oceli. Čepel Jonova meče prosekla Thennovu přilbu a ťala hluboko do lebky pod ní. Muž se zřítil tam, odkud přišel. Podle výkřiků Jon poznal, že za ním jsou další. Uskočil od dvířek a zavolal na Saténa. Další muž, který se pokoušel vylézt padacími dvířky, dostal šipku z kuše do krku. I on zmizel. „Olej,“ řekl Jon. Satén přikývl. Společně popadli silné prošívané chňapky, které měli přichystané vedle ohně, zvedli těžký kotel s vroucím olejem a vylili jej otvorem dvířek na Thenny. Následné výkřiky patřily k těm nejstrašnějším, jaké Jon kdy slyšel, a Satén vypadal, jako by měl každou chvíli začít zvracet. Jon kopnutím zavřel padací dvířka, přesunul na ně těžký železný kotel a prudce chlapcem s pěknou tvářičkou zatřásl. „Zvracet můžeš později,“ křikl na něho. „Teď pojď.“

Byli od cimbuří jen pár chvil, ale dole pod nimi se mezitím všechno změnilo. Na vrcholu barikády z beden a sudů nadále stál tucet černých bratří a pár mužů z městečka v podhradí, ale divocí se rojili všude kolem půlměsíce, tlačili je dozadu. Jon viděl jednoho, jak vrazil oštěp Rastovi do břicha tak prudce, že ho přitom zvedl do výše. Mladý Henly byl mrtvý a Starý Henly umíral. Viděl Kliďase otáčejícího se kolem dokola a sekajícího, chechtajícího se jako blázen, s vlajícím pláštěm, když skákal ze sudu na sud. Bronzová sekera ho zasáhla těsně pod koleno a smích se změnil v bublavý výkřik.

„Rozbíjejí se,“ řekl Satén.

„Ne,“ řekl Jon, „už se rozbili.”

Stalo se to rychle. Utekl jeden vesničan, pak další a najednou všichni hromadně odhazovali zbraně a opouštěli barikádu. Bratrů bylo příliš málo, než aby ji ubránili sami, Jon se díval, jak se snaží vytvořit linii, znovu se uspořádat do obranné formace, jenže Thennové se přes ně přelévali s oštěpy a sekerami a bratři Noční hlídky již také začínali prchat. Dorn Moula uklouzl a spadl na tvář a divoký mu zabodl oštěp rovnou mezi lopatky. Sud, pomalý a dýchavičný, málem doběhl až k úpatí schodiště, když ho jeden z Thennů chytil za konec pláště a škubnutím jej otočil dokola… ale šíp z kuše Thenna naštěstí skolil dřív, než stačil máchnout sekerou. „Dostal jsem ho,“ zakrákal Satén, zatímco Sud se dopotácel ke schodišti a jal se lézt po čtyřech nahoru.

Brána je ztracená. Donal Noye ji zavřel na závory a na řetěz, ale i tak tam pro ně zůstala připravená, nikým nestřežená. Její železné mříže se rudě leskly odraženými plameny a za nimi se černal chladný tunel vedoucí pod Zdí. Nikdo se nevrátil, aby ji bránil; byli v bezpečí jedině na vrcholu Zdi, sedm set stop vysoko, kam se mohli dostat jen po cikcakovitých dřevěných schodech.

„K jakým bohům se modlíš?“ zeptal se Jon Saténa.

„K Sedmi,“ odpověděl Chlapec ze Starého města.

„Tak se tedy modli,“ řekl mu Jon. „Modli se ke svým novým bohům a já se budu modlit ke starým.“ Pomyslel si, že je beztak všechno ztraceno.

Pak si vzpomněl na luk, který nechal u padacích dvířek, když si šel naplnit toulec. Překulhal po střeše, naplnil toulec šípy a zvedl svůj luk. Kotel dál stál na místě, kde ho nechali, a zdálo se, že jsou na věži na nějaký čas v bezpečí. Tanec se zase posunul dál, a my se na něj teď díváme z galerie, pomyslel si, když se belhal nazpět. Satén vypouštěl šípy z kuše na divoké na schodech. Pokaždé když znovu natahoval kuš, stáhl se do bezpečí za zub. Možná je pohledný, ale je i rychlý.

Skutečný boj teď zuřil na schodech. Noye umístil kopiníky na dvě nejnižší podesty, jenže ti při bezhlavém úprku obyvatel městečka zpanikařili a připojili se k nim. Běželi vzhůru ke třetí podestě, v zádech Thenny, kteří zabíjeli každého, kdo se opozdil. Střelci na vyšších podestách se snažili vypouštět šípy přes jejich hlavy. Jon založil šíp, natáhl, vypustil, a s potěšením se díval, jak se jeden z divokých skutálel po jeho zásahu dolů po schodech. Zeď v žáru z ohně plakala a záře plamenů se odrážela od ledu. Schody se chvěly pod náporem kročejí mužů běžících vzhůru o život. Jon znovu založil, natáhl a vypustil, jenže tam byl jen on a Satén a dobrých šedesát či sedmdesát Thennů hlučně vybíhajících nahoru po schodech, zabíjejících v běhu, opilých vítězstvím. Na čtvrté podestě stáli bok po boku tři bratři v černých pláštích s meči v rukou, kteří se snažili zastavit příliv Thennů. Byli však pouze tři a divocí se brzy přelili přes ně, zatímco krev mužů Noční hlídky stékala po schodech. „Člověk není v bitvě nikdy tak zranitelný, jako když utíká,“ řekl jednou lord Eddard Jonovi. „Prchající muž je pro vojáka jako raněné zvíře. Jen v něm probouzí touhu po krvi.“ Lučištníci na páté podestě utekli ještě předtím, než se k nim bitva vůbec dostala. Byla to porážka, krvavá porážka.

„Přines pochodně,“ řekl Jon Saténovi. Měli čtyři, připravené vedle ohně, s hlavicemi omotanými v hadrech nasáklých olejem. Také tam měli tucet zápalných šípů. Chlapec ze Starého města vrazil jednu z pochodní do ohně, dokud jasně nevzplanula, a ostatní si strčil do podpaždí a nezapálené je přinesl k Jonovi. Vypadal zas vystrašeně, a měl být proč. Jon měl taky strach.

Tehdy spatřil Styra. Magnar lezl vzhůru na barikádu, přes rozpárané pytle s obilím a porozbíjené sudy, přes těla přátel i protivníků. Jeho zbroj z bronzových destiček se temně leskla v záři ohně. Styr si předtím sundal přilbu, aby mohl přehlédnout scenerii svého triumfu, a teď se ten holohlavý bezuchý zkurvysyn usmíval. V ruce třímal dlouhý oštěp ze dřeva čarostromu se zdobenou bronzovou hlavicí, když uviděl bránu, ukázal na ni oštěpem a vykřikl ve starém jazyce něco na půl tuctu Thennů kolem sebe. Příliš pozdě, pomyslel si Jon. Měl jsi své muže převést přes barikádu, možná by se ti podařilo alespoň pár jich zachránit.

Vysoko nahoře zazněl dlouhým, nízkým tónem válečný roh. Nebylo to z vrcholu Zdi, ale z deváté podesty, nějakých dvě stě stop nad zemí, kde stál Donal Noye.

Jon založil do svého luku zápalný šíp a Satén k němu přiložil hořící pochodeň. Přistoupil k cimbuří, natáhl, zacílil, vypustil. Šíp chvíli letěl dolů vzduchem, táhl za sebou plamenné fábory a s praskotem se zabodl do svého cíle.

Nebyl jím Styr, ale schody. Či spíš sudy, soudky a pytle, které nechal Donal Noye navršit pod schody, od země až k první podestě: sudy se sádlem a lampovým olejem, pytle plné listů a olejem nasáklých hadrů, rozštípaných polen, kůry a dřevěných hoblin. „Znovu,“ řekl Jon, a „Znovu“ a „Znovu“. Další lučištníci rovněž pálili, z každého vrcholku věže v dostřelu, a někteří vysílali svoje šípy vzhůru ve vysokých obloucích, aby dopadly před Zdí, když Jonovi došly zápalné šípy, začal se Saténem zapalovat pochodně a vrhat je dolů z cimbuří.

Vysoko nahoře burácel další oheň. Staré dřevěné schody pily olej jako houba a Donal Noye je jím nechal nasáknout od deváté podesty až k sedmé. Jon mohl jen doufat, že se většina jejich lidí stačila dostat do bezpečí, než Noye začal házet pochodně.

Vítr a oheň se postaraly o zbytek. Jediné, co Jonovi zbývalo, bylo dívat se. Plameny byly dole i nahoře a divocí neměli kam jít. Někteří pokračovali ve výstupu nahoru a zemřeli. Jiní pospíchali dolů a zemřeli. Ostatní zůstali tam, kde byli. Ti také zemřeli. Mnozí raději skákali ze schodů, než by uhořeli, a zemřeli při pádu. Něco přes dvacet Thennů se stále tisklo k sobě mezi ohni, když tu led praskl žárem a celá dolní třetina schodiště se společně s několika tunami ledu odlomila. To bylo naposledy, co viděl Jon Sníh Styra, magnara z Thennů. Zeď brání sama sebe, pomyslel si.

Když bylo po všem, požádal Jon Saténa, aby mu pomohl sejít na nádvoří. Zraněná noha ho bolela tak strašlivě, že byl stěží schopen jít, dokonce i za pomoci berle. „Přines mi pochodeň,“ řekl Chlapci ze Starého města. „Potřebuju se po někom podívat.“ Na schodech byli většinou Thennové. Některým ze svobodného lidu se jistě podařilo utéct. Manceho lidem, ne magnarovým. Snad byla jednou z nich. Sestoupili po schodech kolem mrtvol mužů, kteří se pokoušeli vylézt k padacím dvířkům a pak Jon bloudil tmou se svou berlí v podpaždí a s druhou rukou kolem ramen chlapce, který kdysi dělal děvku ve Starém městě.

Stáje a jídelna už shořely na doutnající uhlíky, ale oheň podél Zdi stále zuřil, šplhal od schodu na schod a od podesty k podestě. Čas od času uslyšeli zvuk podobný hlasitému zasténání, pak práááásk, a ze Zdi se odloupl další kus ledu. Vzduch byl plný popela a ledových krystalů.

Našel Quorta mrtvého a Kamenopalce v posledním tažení. Našel mrtvé a umírající Thenny, které vůbec neznal. Našel Velkého vředa, slabého ze ztráty krve, ale stále živého.

A našel Ygritte roztaženou na záplatě starého sněhu pod Věží lorda velitele, s šípem zabodnutým mezi ňadry. Na tváři se jí usadily ledové krystalky a v měsíčním světle vypadala, jako by na sobě měla třpytivou stříbrnou masku.

Ten šíp byl černý, ale byl opeřený bílým kachním peřím. Není můj, řekl si v duchu, není můj. Přesto měl pocit, jako by byl.

Když poklekl do sněhu vedle ní, otevřela oči. „Jon Sníh,“ řekla sotva slyšitelně. Její hlas zněl, jako by šíp byl nalezl plíci. „Je tohle řádný hrad? Nejenom věž?“

„Ano, je.“ Jon ji vzal za ruku.

„To je dobře,“ zašeptala. „Chtěla jsem vidět jeden pořádný hrad, než… než…“

„Uvidíš stovku hradů,“ slíbil jí. „Bitva skončila. Mistr Aemon se o tebe postará.“ Pohladil ji po vlasech. „Jsi políbená ohněm, pamatuješ? Šťastná. Bylo by zapotřebí víc než jen šípu, aby tě to zabilo. Aemon jej z tebe vytáhne a vyspraví tě a dáme ti makové mléko proti bolesti.“

Ona se jen usmála. „Pamatuješ si tu jeskyni? Měli jsme v ní zůstat. Já ti to říkala.“

„Vrátíme se do ní,“ řekl. „Ty neumřeš, Ygritte. Ty ne.“

„Ach.“ Ygritte zvedla ruku k jeho tváři. „Ty nevíš nic, Jone Sněhu,“ vydechla a skonala.

BRAN

„Je to jen další prázdný hrad,“ řekla Meera Reed, když se rozhlížela přes bezútěšné ruiny, trosky a plevel. Ne, pomyslel si Bran. Je to Noční pevnost, a ta je na samém konci světa. Jediné, na co byl schopen myslet tam v horách, bylo, jak se dostat co nejrychleji ke Zdi a najít tříokou vránu, jenže teď když tam byli, naplnilo ho to strachem. Ten sen, co se mu zdál… ten sen, co měl Léto… Ne, nesmím na ten sen myslet. Dokonce to neřekl ani Reedovým, třebaže Meera, jak mu alespoň připadalo, jako by sama vytušila, že něco není v pořádku, když o tom nebude mluvit, možná zapomene, že se mu to vůbec kdy zdálo, a to by znamenalo, že se to nikdy nestalo a že Robb a Šedý vítr jsou stále…

„Hodor.“ Hodor přesunul váhu z nohy na nohu a Bran se zhoupl s ním. Byl unavený. Šli bez zastavení už celé hodiny. Alespoň že on se nebojí. Brana to místo děsilo, a téměř stejně se bál přiznat se k tomu před Reedovými. Jsem princ severu, Stark ze Zimohradu, téměř dospělý muž, musím být statečný jako Robb.

Jojen k němu zvedl zrak a podíval se na něho tmavozelenýma očima. „Není tu nic, co by nám mohlo ublížit, Tvoje Výsosti.“

Bran si tím tak jistý nebyl. Noční pevnost figurovala v některých z nejstrašidelnějších příběhů staré chůvy. Právě v ní kdysi vládl Noční král, než bylo jeho jméno vymazáno z lidské paměti. Tady Krysokuchař předložil andalskému králi koláč z jeho prince a slaniny, tady stálo na hlídce sedmdesát devět přízračných strážců, tady byla znásilněna a zavražděna statečná mladá Danny Flint. Byl to hrad, kde král Sherrit vyslovil kletbu nad Andaly starých věků, kde nováčky strašila věc, co přichází za nocí, kde slepý Symeon Hvězdooký viděl bojovat pekelné psy. Po těchto nádvořích kdysi kráčel Šílený sekerník a vystupoval po schodech do těchto věží, aby ve tmě vraždil svoje bratry.

Jistě, to všechno se událo před stovkami a tisícovkami let a něco z toho se možná nestalo nikdy. Mistr Luwin vždycky říkával, že není radno věřit všemu, co stará chůva vypráví, když ale jednou přijel na návštěvu jeho strýc, Bran se ho na Noční pevnost zeptal, Benjen Stark nikdy nepotvrdil, že ty příběhy jsou pravdivé, ale také neřekl, že nejsou. Jen pokrčil rameny a řekl: „My jsme Noční pevnost opustili před dvěma stovkami let,“ jako by to měla být dostačující odpověď.

Bran se teď přiměl rozhlédnout se kolem. Ráno bylo chladné, ale jasné, slunce shlíželo dolů z tvrdé modré oblohy, ale jemu se nelíbily ty zvuky. Vítr profukující mezi napůl zborcenými věžemi vydával strašidelné pisklavé kvílení, stavby sténaly a praskaly, a také slyšel krysy šramotící pod podlahou velké síně. Krysokuchařovy děti prchající před svým otcem. Nádvoří byla zarostlá malými lesíky, kde vytáhlé stromy třely holými větvemi o sebe a mrtvé listy se honily jako hnědí švábi závějemi starého sněhu. Stromy rostly i tam, kde kdysi byly stáje, a pokroucený starý čarostrom prorůstal dokonce i zející dírou ve střeše klenuté kuchyně. Ani Léto se tam necítil dobře. Bran na okamžik vklouzl do jeho kůže, aby zachytil pach toho místa. Vůbec se mu nelíbil.

A nebyla tam žádná cesta, kudy by se dostali na druhou stranu.

Bran jim předem říkal, že tam nebude. Říkal jim to a říkal, jenže Jojen trval na tom, že se o tom chce přesvědčit na vlastní oči. Tvrdil, že měl zelený sen, a jeho zelené sny prý nelžou. Taky ale neotvírají brány, pomyslel si Bran nešťastně.

Brána, kterou po dlouhé věky střežila Noční pevnost, byla zapečetěná ode dne, kdy černí bratři naložili své muly a koně a odjeli do Hlubokojezera; železná padací mříž byla spuštěná, řetězy, kterými se zvedala, byly odneseny, tunel za mříží byl nacpaný kameny a sutí, a všechno to v průběhu věků zmrzlo v jednolitou hmotu, dokud nebyl zával stejně neproniknutelný jako Zeď sama. „Měli jsme jít za Jonem,“ řekl Bran, když to uviděl. Často teď myslíval na svého nevlastního bratra, a to od té doby co ho jako Léto viděl odjíždět pryč v bouři. „Měli jsme najít královskou cestu a jít po ní rovnou do Černého hradu.“

„To by nebylo moudré, můj princi,“ namítl Jojen. „Už jsem ti přece vysvětlil proč.“

„Vždyť tam ale byli divocí. Zabili nějakého muže a chtěli zabít taky Jona. Byla jich celá stovka, Jojene.“

„To už jsi říkal. My jsme čtyři. Pomohl jsi svému bratrovi, pokud to byl opravdu on, ale Léta to málem stálo život.“

„Já vím,“ řekl Bran žalostně. Zlovlk zabil tři z divokých, možná i víc, ale celkově jich bylo příliš mnoho, když se těsně semkli kolem vysokého bezuchého muže, pokoušel se vyklouznout jim v dešti, avšak jeden z jejich šípů vylétl za ním a náhlé bodnutí bolesti vyhnalo Brana z vlčí kůže zpátky do jeho vlastního těla, když bouře skončila, všichni se choulili ve tmě bez ohně, mluvili jen šeptem, pokud vůbec, naslouchali Hodorovu těžkému oddychování a strachovali se, zda se divocí ráno nepokusí dostat na ostrov. Bran se každou chvíli zas a znovu natáhl k Létovi, ale bolest, kterou tam našel, ho vždycky zahnala zpátky, asi tak, jako vás doruda rozpálený kotel přiměje stáhnout ruku, když máte v úmyslu uchopit ho. Jen Hodor té noci spal, a po celou dobu přitom mumlal ze spaní: „Hodor, hodor,“ házel sebou a převracel se. Bran měl strach, že Léto někde ve tmě umírá. Prosím, staří bohové, modlil se, vzali jste si Zimohrad, a mého otce, a moje nohy, neberte mi prosím ještě Léto. A taky dávejte pozor na Jona Sněha a zažeňte divoké na útěk.

Na tom malém kamenitém ostrůvku v jezeře nerostly žádné čarostromy, ale staří bohové ho přesto zřejmě slyšeli. Divocí si příštího rána dávali s odchodem na čas. Svlékali těla svých mrtvých druhů a starce, kterého zabili, dokonce vytáhli pár ryb z jezera, a v jednom děsivém okamžiku tři z nich objevili cestu pod hladinou a vydali se po ní…, jenže cesta zabočila a oni ne a dva z nich se málem utopili, než je ti ostatní vytáhli. Pak ten vysoký holohlavý muž cosi vykřikl. Jeho slova se odrážela ozvěnou přes vodu v nějakém jazyce, který neznal dokonce ani Jojen, a o chvíli později všichni posbírali svoje štíty a oštěpy a odpochodovali na severovýchod, stejným směrem, kudy odjel Jon. Bran chtěl odejít taky, chtěl jít hledat Léto, ale Reedovi mu to nedovolili. „Zůstaneme tady ještě jednu noc,“ řekl Jojen, „aby byla co největší vzdálenost mezi námi a divokými. Nechceš se s nimi přece setkat znovu, nebo snad chceš?“ Později toho odpoledne se Léto vynořil z nějakého úkrytu, kde se do té doby schovával. Zadní nohu táhl za sebou. Sežral části mrtvol, co zůstaly ležet v hostinci, odehnal vrány, pak přeplaval na ostrov. Meera mu vytáhla z nohy zlomený šíp a promnula mu ránu šťávou z jakýchsi rostlin, co našla kolem úpatí věže. Zlovlk stále kulhal, ale každý den to bylo o něco lepší, jak se alespoň zdálo Branovi. Bohové ho vyslyšeli.

„Snad bychom se měli pokusit najít nějaký jiný hrad,“ řekla Meera svému bratrovi. „Možná bychom se dostali přes bránu jinudy. Mohla bych se vydat na průzkum, kdybys chtěl, samotné by mi to netrvalo tak dlouho.“

Bran zavrtěl hlavou. „Když se vydáš na východ, dojdeš do Hlubokojezera, pak ke Královnině bráně. Na západě je Ledobod. Všechny hrady jsou stejné jako Noční pevnost, jen o něco menší. Brány jsou zapečetěné, kromě té v Černém hradu, Východní hlídce a Stínové věži.”

Hodor na to řekl: „Hodor,“ a Reedové si vyměnili pohledy. „Alespoň bych tedy měla vyšplhat na vrchol Zdi,“ rozhodla se Meera. „Možná odtamtud něco uvidím.“

„Co si myslíš, že uvidíš?“ zeptal se Jojen.

„Něco,“ odpověděla Meera a pro jednou byla skálopevně rozhodnutá.

Měl jsem to být já. Bran vyvrátil hlavu, zadíval se na Zeď, a představil si sám sebe, jak leze palec po palci nahoru, jak zasouvá prsty do štěrbin v ledu a vykopává si úchytky nohama. To ho přimělo usmát se všemu navzdory, snům, divokým, Jonovi, všemu, když byl malý, šplhával po stěnách Zimohradu a taky na věže, jenže žádná z nich nebyla tak vysoká a navíc byly všechny postavené z kamene. Zeď sice možná taky vypadala jako z kamene, celá šedivá a poďobaná, jenže pak se roztrhly mraky, dopadly na ni sluneční paprsky, a Zeď se během okamžiku celá proměnila a stála tam bílá, modrá a třpytivá. Byl to konec světa, jak vždycky říkávala stará chůva. Na druhé straně žila monstra, obři a démoni, ale dokud stála Zeď, nemohli přejít do říše lidí. Chtěl bych stanout na vrcholu s Meerou, pomyslel si Bran. Chtěl bych stát na vrcholu a vidět.

Jenže byl zlomený chlapec s neužitečnýma nohama, a tak mu nezbývalo, než se jen zdola dívat, jak nahoru místo něho šplhá Meera.

Ve skutečnosti nešplhala tak, jako šplhával on. Jenom vystupovala po jakýchsi schodech, které tam Noční hlídka vytesala před stovkami a tisícovkami let. Pamatoval si, jak mistr Luwin říkal, že Noční pevnost je jediným hradem, kde jsou schody vytesané z ledu samé Zdi. Nebo to možná říkal strýc Benjen. Novější hrady měly dřevěné schody nebo kamenné nebo dlouhé rampy z hlíny a štěrku. Led je příliš zrádný. Tohle mu řekl jeho strýc. Pověděl mu, že vnější povrch Zdi někdy pláče ledové slzy, třebaže vnitřní jádro zůstává umrzlé na kámen. Od té doby co hrad opustili poslední černí bratři, se schody musely rozpustit a znovu zmrznout snad tisíckrát a pokaždé o kousek roztály, a byly hladší, zaoblenější a zrádnější.

A menší. Jako by je Zeď pohlcovala. Meera Reed byla v nohou velice jistá, a přesto vystupovala pomalu, opatrnými kroky od jednoho zbytku schodu ke druhému. Na dvou místech, kde čas ohlodal původní schody natolik, že už z nich skoro nic nezbylo, musela lézt po čtyřech. Zpátky se jí půjde ještě hůř, pomyslel si Bran, když se díval. Přesto si přál, aby to byl on, kdo vystupuje nahoru, když Meera po chvíli přelézání přes ledové hrboly, které byly vším, co zbývalo z nejvyšších schodů, dosáhla vrcholu, zmizela jim z očí.

„Kdy se k nám vrátí?“ zeptal se Bran Jojena.

„Až bude hotová. Bude si to tam nahoře chtít pořádně prohlédnout… Zeď i to, co je za ní. My bychom zatím měli udělat totéž tady dole.“

„Hodor?“ ozval se Hodor pochybovačně.

„Možná tu něco objevíme,“ trval Jojen na svém.

Nebo možná něco objeví nás. Tohle ale Bran nemohl říct nahlas, protože nechtěl, aby ho Jojen považoval za zbabělce. A tak se vydali na průzkum, Jojen v čele, Bran ve svém koši na Hodorových zádech, Léto ťapkající po jejich boku. Jednou zlovlk vrazil do temného otvoru jakýchsi dveří a o chvíli později se vynořil s šedivou krysou v tlamě. Krysokuchař, pomyslel si Bran, jenže měla špatnou barvu a byla velká jen jako kočka. Krysokuchař byl bílý a velký skoro jako prasnice…

V Noční pevnosti bylo mnoho temných dveří, a ještě víc krys. Bran je slyšel šramotit v klenutých stropech a sklepeních a ve změti hrobově černých tunelů, kterými byly všechny prostory pospojované. Jojen se chtěl tam dole trochu porozhlédnout, ale Hodor na to řekl vystrašeně: „Hodor!“ a Bran rovnou vyjekl: „Ne!“ Tam dole ve tmě pod Noční pevností jistě žily horší věci než jen krysy.

„Zdá se, že je to velmi staré místo,“ usoudil Jojen, když kráčeli po galerii, kam prázdnými okny dopadalo v šikmých uprášených pásech sluneční světlo.

„Dvakrát tak staré jako Černý hrad,“ přitakal Bran. „Byl to první z hradů u Zdi a největší ze všech.“ Jenže byl také jako první opuštěn, před mnoha a mnoha lety, ještě za časů Starého krále. Dokonce i tenkrát už byl zalidněný jen ze čtvrtiny a jeho údržba byla velmi nákladná. Dobrá královna Alysanne tehdy navrhla Hlídce, aby jej vyměnila za menší, novější hrad na místě vzdáleném jen sedm mil východním směrem, kde se Zeď vine podél břehu krásného zeleného jezera. Hrad jménem Hlubokojezero zaplatily královniny šperky a postavili ho muži, které poslal na sever Starý král. Noční pevnost nechali černí bratři krysám.

To se však událo před dvěma stovkami let. Nyní bylo Hlubokojezero stejně prázdné jako hrad, který nahradilo, a Noční pevnost…

„Jsou tu duchové,“ řekl Bran. Hodor všechny ty příběhy už slyšel, ale Jojen možná ještě ne. „Staří duchové, z časů před Starým králem, ba dokonce před Aegonem Drakem, sedmdesát devět dezertérů, kteří odešli na jih, aby se stali psanci. Jedním z nich byl nejmladší syn lorda Ryswella, a tak když dosáhli území mohylových hrobů, hledali útočiště v jeho hradu, jenže lord Ryswell je všechny zajal a vrátil je Noční pevnosti. Lord velitel dal vysekat díry v ledu na vrcholu Zdi a přikázal do nich zběhy zaživa zazdít. Mají oštěpy a rohy a všichni jsou otočení tváří k jihu. Sedmdesát devět strážných, tak se jim říká. Opustili svá stanoviště zaživa, proto jejich stráž trvá navěky. O celé roky později, když byl lord Ryswell stár a umíral, odebral se sám do Noční pevnosti, aby mohl obléknout čerň a stanout vedle svého syna. Poslal ho zpátky na Zeď v zájmu cti, ale stále ho miloval, a tak přišel, aby s ním sdílel jeho stráž.“

Strávili prohlídkou hradu polovinu dne. Některé z věží se zřítily a jiné vypadaly nebezpečně, ale vystoupili na zvonici (zvony byly pryč) a do ptačince (havrani byli taky pryč). Pod pivovarem našli sklepení plné velkých dubových sudů, které však zněly prázdně, když je Hodor převrhl. Našli knihovnu (police a truhly se zhroutily a žádná kniha tam nebyla, zato krysy pištěly všude kolem). Objevili vlhký a spoře osvětlený žalář s tak velkými celami, že by se do nich vešlo pět stovek zajatců, ale když Bran popadl jednu ze zrezivělých mříží, zůstala mu v ruce. Jen jedna drolící se stěna zůstala z velké síně, lazebna se pomalu propadala do země a rozložitý keř hlohu si pro sebe zabral cvičební nádvoří před zbrojnicí, kde se kdysi černí bratři procvičovali v boji s kopím, štítem a mečem. Zbrojnice a kovárna pořád stály, třebaže místo kladiv, měchů a kovadliny tam našli jen pavučiny, krysy a prach. Někdy Léto slyšel zvuky, vůči kterým byl Bran hluchý, nebo vycenil na něco zuby a naježila se mu srst vzadu na krku…, ale Krysokuchař se neobjevil, ani sedmdesát devět strážných, ani Šílený sekerník. Branovi se hodně ulevilo. Možná je to opravdu jen polozřícený starý hrad.

Než se vrátila Meera, slunce bylo nizoučko nad západními kopci. „Co jsi tam viděla?“ zeptal se její bratr Jojen.

„Viděla jsem začarovaný hvozd,“ odpověděla hloubavým tónem. „Rozeklané kopce táhnoucí se tak daleko, kam až oko dohlédlo, porostlé stromy, kterých se nikdy nedotkla sekera. Viděla jsem sluneční světlo odrážející se od hladiny jezera a mraky přikrádající se od západu. Viděla jsem závěje starého sněhu a rampouchy dlouhé jako kopí. Dokonce jsem tam zahlédla kroužit orla. Myslím, že mě viděl taky. Zamávala jsem mu.“

„Našla jsi nějakou cestu dolů?“ zeptal se Jojen.

Zavrtěla hlavou. „Ne. Je tam jen kolmý sráz a led je tak hladký… sama bych se snad dokázala spustit na druhou stranu, kdybych měla dobrý provaz a sekeru, kterou bych si vysekávala úchytky, ale…“

„… ale ne my,“ dokončil to Jojen za ni.

„Ne,“ přitakala jeho sestra. „Jsi si jistý, že je tohle místo, které jsi viděl ve svém snu? Možná jsme přišli k špatnému hradu.“

„Ne. Je to tento hrad. Je tu brána.“

Ano, pomyslel si Bran jenže je zasypaná ledem a kamením.

Když začalo slunce zapadat, stíny věží se prodloužily a vítr začal foukat prudčeji, honil přes nádvoří v ševelících poryvech suché mrtvé listí. Hromadící se šero přineslo Branovi na mysl další z příběhů staré chůvy - vyprávění o Nočním králi. Byl to prý třináctý velitel v historii Noční hlídky; válečník, který neznal strach. „A právě to byla jeho chyba,“ dodala vždycky stará chůva, „protože člověk musí znát strach.“ Příčinou jeho zkázy byla žena; žena, kterou zahlédl z vrcholu Zdi, s pletí bílou jako měsíc a očima jako modré hvězdy. Velitel ji beze strachu honil a chytil ji a miloval se s ní, třebaže měla kůži studenou jako led, a když jí dal své sémě, upsal jí také svou duši.

Přivedl ji s sebou do Noční pevnosti a prohlásil jí za svou královnu a sebe za krále a za pomoci podivných kouzel podřídil svoje bratry v přísaze své vůli. Třináct let takto vládli, Noční král a jeho mrtvolná královna, dokud se nakonec Stark ze Zimohradu a Joramun od divokých nespojili, aby vysvobodili Noční hlídku z poddanství. Po jeho pádu se zjistilo, že přinášel oběti Jiným, a všechny záznamy o Nočním králi byly zničeny a jeho jméno bylo vymazáno z historie.

„Někteří říkají, že to byl Bolton,“ dokončila vždycky stará chůva svůj příběh. „Jiní tvrdí, že Magnar ze Skagosu, další že Umber, Flint nebo Norrey. Někteří by tě přesvědčili, že to byl Dřevonohý z těch, co vládli Medvědímu ostrovu před příchodem železných mužů. Nebyl to ani jeden z nich. Byl to Stark, bratr muže, který ho nakonec porazil.“ Vždycky potom štípla Brana do nosu. „Byl to Stark ze Zimohradu, a kdo ví? Možná se dokonce jmenoval Brandon. Možná spal právě v této posteli, v této místnosti.”

Ne, pomyslel si Bran, ale chodil po tomto hradu, kde budeme spát dnes v noci. Ta představa se mu dvakrát nezamlouvala. Noční král byl člověkem jen za denního světla, říkávala stará chůva, avšak za nocí prováděl svá kouzla a čáry. A teď už se stmívá.

Reedovi se rozhodli, že budou spát v kuchyni, kamenném osmistěnu s rozbořenou kupolí. Zdálo se, že jim může nabídnout lepší útočiště než kterákoli z jiných budov, třebaže břidlicovou podlahou vedle obrovské centrální studny prorůstal bílý čarostrom, šikmo se natahující směrem k otvoru ve střeše, jako by se jeho kostěné bílé větve snažily dosáhnout ke slunci. Byl to podivný strom, vyzáblejší než jakýkoli jiný čarostrom, který Bran kdy viděl, a navíc bez tváře, ale přesto v něm vzbuzoval pocit, jako by tam byli staří bohové s ním.

To však byla jediná věc, která se mu na kuchyni líbila. Střecha na ní z velké části zůstala, takže by nezmokli, kdyby se opět dalo do deště, ale nemyslel si, že se tam ohřejí. Chlad jako by prostupoval břidlicovou podlahou. Branovi se také nelíbily černé stíny ani velké cihlové pece, které je obklopovaly jako otevřená ústa, ani zrezivělé háky na maso, ani jizvy a skvrny, které viděl na řeznickém špalku u zdi. Tady rozsekal Krysokuchař prince na kusy, uvědomil si, a pak z něho upekl koláč v jedné z těch pecí.

Nejméně ze všeho se mu však líbila studna. Měla dobrých dvanáct stop v průměru, samý kámen, a byly tam schody vestavěné do její stěny, klesající ve spirále dolů a dolů do tmy. Stěny měla vlhké a pokryté ledkem, ale žádný z nich neviděl vodu na dně, dokonce ani Meera s bystrýma očima lovkyně. „Možná vůbec nemá dno,“ řekl Bran nejistě.

Hodor nahlédl dolů přes po kolena vysoký okraj a řekl: „HODOR!“ To slovo se rozléhalo ozvěnou podél stěn studny: „Hodorhodorhodorhodor,“ stále slaběji a slaběji, „hodorhodorhodorhodor,“ dokud nakonec nebylo méně než šepot. Hodor se tvářil udiveně. Pak se zasmál, sehnul se a sebral kus dlaždice z podlahy.

„Hodore, ne!“ křikl na něj Bran, ale bylo již příliš pozdě. Hodor hodil dlaždici přes okraj. „Tohle jsi neměl dělat. Nemůžeš vědět, co je tam dole. Mohl bys něčemu ublížit nebo… nebo něco probudit.“

Hodor se na něj podíval s nevinným výrazem v očích. „Hodor?“ Daleko, daleko, daleko zdola uslyšeli zvuk, jak kámen konečně prorazil vodní hladinu. Ve skutečnosti to ani nebylo šplouchnutí. Bylo to spíš něco jako hlt, jako by něco, co žilo tam dole, otevřelo třesoucí se želatinovou tlamu a spolklo Hodorův kámen. Vzhůru studnou putovaly tiché ozvěny a Branovi se na okamžik zdálo, že slyšel, jak se něco pohnulo, jak to sebou mlátí dole ve vodě. „Možná bychom tu neměli zůstávat,“ řekl s nepříjemným pocitem.

„Myslíš u studny?“ zeptala se Meera. „Nebo v Noční pevnosti?“

„Ano,“ řekl Bran.

Zasmála se a poslala Hodora ven, aby nasbíral dříví na oheň. Léto šel taky. Byla již skoro tma a zlovlk chtěl lovit.

Hodor se vrátil sám s náručí plnou chrastí a nalámaných větví. Jojen Reed vzal pazourek a nůž a jal se rozdělávat oheň, zatímco Meera vykostila rybu, kterou ulovila v poslední říčce, přes niž přecházeli. Bran si říkal, kolik let už asi uplynulo od doby, co v kuchyni Noční pevnosti vařili večeři. Taky myslel na to, kdo ji asi vařil, třebaže zřejmě bylo lepší to nevědět.

Když plameny hezky plápolaly, Meera nad ně strčila rybu. Alespoň že to není masový koláč. Krysokuchař uvařil maso ze syna andalského krále a naplnil jím koláč, společně s cibulí, mrkvi, houbami, spoustou pepře a soli, se slaninou a tmavě rudým dornským vínem. Pak jej předložil jeho otci, který vychvaloval jeho chuť a dokonce si přidal. Poté bohové proměnili kuchaře v obludnou krysu, která mohla žrát jen svoje mladé. Od té doby bez ustání pobíhala po Noční pevnosti a hltala své děti, ale její hlad byl neukojitelný. „Bohové ho neprokleli kvůli vraždě,“ říkávala stará chůva. „Ani za to, že naservíroval andalskému králi jeho syna v koláči. Člověk má koneckonců právo na pomstu. Jenže on zabil hosta pod svou střechou, a tento zločin bohové neodpouštějí.“

„Měli bychom jít spát,“ řekl Jojen vážným hlasem, jakmile měli plná břicha. Oheň dohoříval. „Možná se mi bude zdát další zelený sen, který nám ukáže cestu.”

Hodor již ležel schoulený do klubíčka na zemi a tiše chrápal. Čas od času sebou začal pod svým pláštěm házet a sténal ze spaní něco, co snad mohlo být „Hodor“. Bran se po rukou přesunul blíž k ohni. Teplo bylo příjemné a tiché praskání plamenů ho uspávalo, jenže spánek ne a ne přijít. Venku honil vítr armády mrtvých listů přes nádvoří, vrhal je proti dveřím a oknům, na které škrábaly, jako by se chtěly dostat dovnitř. Ten zvuk ho opět přiměl myslet na příběhy staré chůvy. Téměř slyšel přízračné strážné pokřikující na sebe na vrcholu Zdi a troubící na své strašidelné rohy. Otvorem v kopuli střechy šikmo pronikalo bledé měsíční světlo, malovalo stříbrem větve čarostromů, které se natahovaly vzhůru ke střeše. Vypadalo to, jako by se strom snažil polapit měsíc a stáhnout ho do studny. Staří bohové, modlil se Bran, jestli mě slyšíte, neposílejte mi dnes v noci žádný sen. Anebo když už to musí být, ať je to dobrý sen. Bohové mu neodpověděli.

Bran se přiměl zavřít oči. Možná dokonce na chvíli usnul, nebo snad jen dřímal, vznášel se v polospánku napolo bdělý a napůl dřímající a snažil se nemyslet na Šíleného sekerníka ani na Krysokuchaře ani na věci, které vycházejí za nocí ze tmy.

Pak uslyšel zvuk.

Otevřel oči. Co to bylo? Zatajil dech. Zdálo se mi to? Měl jsem nějakou hloupou noční můru? Nechtěl probouzet Meeru a Jojena jen kvůli zlému snu, ale… tam… uslyšel tichý šramotivý zvuk odkudsi zdálky… Listy, jsou to jen listy poletující venku kolem stěn a šustící o sebe… nebo vítr, mohl to být vítr… Ten zvuk však nepřicházel zvenčí. Bran cítil, jak se mu ježí chlupy na rukou. Ten zvuk je uvnitř, je tady s námi, a je stále hlasitější. Byl to vítr a taky létající listí, jenže slyšel ještě něco jiného. Kroky. Něco k nim přicházelo. Něco k nim přicházelo.

Přízrační strážní to nebyli, tím si byl jistý. Strážní nikdy neopouštěli svá stanoviště na Zdi. Jenže v Noční pevnosti možná přebývali i jiní duchové, ještě strašlivější. Vzpomínal si, co vyprávěla stará chůva o Šíleném sekerníkovi, jak si sundal boty a pak chodil po hradu bos a ve tmě a nevydával žádný zvuk, podle kterého byste poznali, kde je, kromě tichounkého kap kap kap krve, odkapávající mu ze sekery, z loktů a z konečku vlhkého rudého vousu. Anebo to možná nebyl Šílený sekerník, možná to byla ta věc, co přicházela v noci. Stará chůva tvrdila, že ji viděli noví chlapci, co přišli na Zeď, jenže když to pak řekli lordu veliteli, každý udal úplně jiný popis. A tři do roka zemřeli a čtvrtý se zbláznil a o sto let později, když se ta věc objevila znovu, viděli i ty mrtvé chlapce, jak se v řetězech šourají za ní.

Jenže to byl jen příběh. Bran věděl, že zbytečně děsí sám sebe. Mistr Luwin říkal, že žádná taková věc, co přichází v noci, neexistuje, a pokud někdy i existovala, dávno zmizela z tohoto světa, tak jako obři a draci. Nic to není, pomyslel si.

Zvuky ale neustávaly, ba naopak - nabývaly na hlasitosti.

Přichází to ze studny, uvědomil si. To v něm probudilo ještě větší strach. Něco přicházelo nahoru z podzemí, vycházelo to ven ze tmy. Hodor to probudil. Hodor to probudil tím hloupým kusem dlaždice a ono to teď vylézá ven. Bylo obtížné rozlišit ten zvuk při Hodorově chrápání a bušení vlastního srdce. Jak zní krev odkapávající ze sekery? Nebo to bylo spíš slabé, vzdálené chřestění přízračných řetězů? Bran se zaposlouchal usilovněji. Kroky. Rozhodně to byly kroky, každý z nich nepatrně hlasitější než ten předchozí. Nebyl však schopen rozlišit, kolik jich je. Zvuky se ve studni rozléhaly ozvěnou. Neslyšel žádné odkapávání krve ani řinčení řetězů, ale bylo tam něco jiného… tenký kvílivý zvuk, jako by naříkal někdo, kdo má bolesti, a taky těžké tlumené funění. Kroky však byly stále hlasitější. Byly stále blíž.

Bran byl příliš vystrašený, než aby dokázal vykřiknout. Oheň dohořel na pár slabě doutnajících uhlíků a všichni jeho přátelé spali. Málem vyklouzl ze své kůže a vklouzl do vlčí, jenže Léto mohl být celé míle daleko. Nemohl tady nechat své přátele bez pomoci ve tmě, aby sami čelili čemukoli, co přicházelo ze studny. Já jim říkal, abychom sem nechodili, pomyslel si zničeně. Já je varoval, že jsou tady duchové. Já jim radil, abychom šli do Černého hradu.

Kročeje připadaly Branovi těžké, pomalé, namáhavé. Musí to být obrovité. Šílený sekerník byl podle příběhu staré chůvy velký muž, a ta věc, co přicházela v noci, byla přímo monstrózní. Sansa mu kdysi řekla, že strašidla, co chodí v noci, na něj nemohou, když se schová pod pokrývku. Málem to udělal i teď, jenže si uvědomil, že je princ a navíc skoro dospělý muž.

Kroutil se po podlaze a táhl mrtvé nohy za sebou, dokud nebyl schopen natáhnout ruku a dotknout se Meeřina chodidla. Okamžitě se probudila. Nikdy nepoznal nikoho, kdo by byl schopný procitnout tak rychle jako Meera nebo by byl tak rychle ve střehu. Bran si přitiskl prst na rty, aby věděla, že nemá mluvit. Uslyšela ten zvuk okamžitě, poznal to podle jejího výrazu; ozvěnou se rozléhající kroky, tiché kvílení a těžké oddychování.

Meera bez jediného slova vstala a chopila se svých zbraní. S tříhrotým bodcem v pravé ruce a sítí visící z levé klouzala bosá směrem ke studni, Jojen spal dál, lhostejný k dění kolem, zatímco Hodor cosi mumlal a házel sebou v nepokojném spánku. Držela se při chůzi ve stínech a pás měsíčního světla obešla tiše jako kočka. Bran ji po celou dobu pozoroval, ale i on stěží viděl slabý odlesk jejího oštěpu. Nemohu ji nechat bojovat samotnou, pomyslel si. Léto byl pryč, ale…

… vyklouzl ze své kůže a vklouzl do Hodorovy.

Nebylo to jako vklouznout do zlovlka. To už bylo pro Brana natolik přirozené, že o tom stěží uvažoval. Tohle však bylo obtížnější, jako by se snažil natáhnout si levou botu na pravou nohu. Nepadla mu, a navíc měla ta bota strach, nevěděla, co se děje, odtláčela chodidlo pryč. Cítil zvratky vzadu v Hodorově krku a jen to ho málem přimělo utéct. Místo toho se zavrtěl, odstrčil se rukama, posadil se, dal pod sebe nohy - velké silné nohy - a vstal. Já stojím. Udělal krok. Já jdu. Byl to tak divný pocit, že málem upadl. Viděl sám sebe na chladné kamenné podlaze, malou zlámanou věc, jenže teď zlomený nebyl. Popadl Hodorův meč. Funění zdola bylo již hlasité jako kovářské měchy.

Ze studny se ozvalo zakvílení, pronikavé vřísk, které jím projelo jako nůž. Do tmy se přes okraj ztěžka zvedl velký černý tvar a trhavě zamířil k měsíčnímu světlu. Bran dostal tak hrozný strach, že ještě předtím než ho jen napadlo, aby tasil Hodorův meč, jak měl původně v úmyslu, zjistil, že je zpátky na podlaze a společně s Hodorem řve „Hodor, hodor, HODOR!“, tak jak to Hodor dělal tam ve věži na jezeře, kdykoli na obloze šlehl blesk. Jenže ta věc, co přicházela v noci, křičela taky a divoce sebou mlátila v záhybech Meeřiny sítě. Bran viděl, jak do toho Meera ve tmě dloubla oštěpem a věc se zapotácela a skácela se k zemi, zápolíc se sítí. Ze studny se pořád ozývalo kvílení, stále hlasitější. Černá věc na podlaze sebou zmítala, mlátila kolem sebe a vřískala: „Ne, ne, prosím ne, NE…“

Meera stála nad ní, měsíční světlo se stříbrně odráželo od hrotů jejího žabího oštěpu. „Kdo jsi?“ zeptala se. „Jsem SAM,“ štkala černá věc. „Sam, Sam, já jsem Sam, pusťte mě ven. Bodli jste mě…“ Překutálel se přes louži měsíčního světla, zmítaje sebou v Meeřině síti. Hodor stále křičel: „Hodor, hodor, hodor!“

Jojen mezitím nakrmil oheň větvičkami a foukal do něj, dokud s praskáním nevyšlehly plameny. Tma ustoupila a Bran spatřil u okraje studny bledou dívku s úzkou tváří, celou zabalenou v kožešinách a kůžích pod obrovitým černým pláštěm, snažící se utišit naříkající dítě, které nesla v náručí. Věc na podlaze se pokoušela prostrčit ruku sítí, aby dosáhla ke svému noži, ale smyčky sítě jí to nedovolily. Nebyla to žádná strašlivá obluda, ba dokonce ani Šílený sekerník, ze kterého by odkapávala krev - jen velký tlustý muž oblečený v černé vlně, černé kožešině, černé kůži a černé kroužkové zbroji. „Je to černý bratr,“ řekl Bran. „Meero, vždyť on je z Noční hlídky.“

„Hodor?“ Hodor si dřepl, aby se na muže v síti podíval. „Hodor,“ zahulákal znovu.

„Z Noční hlídky, ano.“ Tlustý muž stále funěl jako kovářské měchy. „Jsem bratr Noční hlídky.“ Jeden provaz sítě ho stahoval pod podbradky a nutil ho mít vyvrácenou hlavu a další se mu zařezávaly hluboko do tváří. „Jsem vrána, prosím. Pusťte mě z toho.“

Bran si najednou nebyl jistý. „Ty jsi tříoká vrána?“ Ne, on přece nemůže být tříoká vrána.

„To asi ne.“ Tlustý muž převrátil oči v sloup, ale měl jenom dvě. „Jsem Sam. Samwell Tarly. Pusťte mě ven, to bolí.“ Začal sebou znovu házet.

„Přestaň se tak mrskat,“ okřikla ho Meera znechuceně. „Jestli mi potrháš síť, hodím tě zpátky do studny. Hezky lež a já tě vyprostím.“

„Kdo jsi?“ zeptal se Jojen dívky s miminkem.

„Fialka,“ odpověděla. „Podle těch, co rostou venku. On je Sam. Neměl v úmyslu vystrašit vás.“ Houpala své dítě v náručí, konejšila ho tichými slůvky a děťátko po chvíli přestalo plakat.

Meera mezitím vyprošťovala tlustého bratra. Jojen přešel ke studni a podíval se dolů. „Odkud jste přišli?“

„Od Krastera,“ odpověděla dívka. „To ty jsi ten jeden?“

Jojen se otočil a podíval se na ni. „Ten jeden?”

„On říkal, že Sam to není,“ vysvětlovala. „Říkal, že to je někdo jiný. Ten, kterého prý má najít.“

„Kdo to říkal?“ zeptal se Bran.

„Studenoruký,“ odpověděla Fialka tiše.

Meera tlustého muže částečně vyprostila ze sítě, a on se namáhavě posadil. Celý se třásl a stále se snažil popadnout dech. „Říkal, že tady budou lidi,“ zafuněl. „Tady v hradu, ale já netušil, že budete hned u schodiště. Nevěděl jsem, že na mě hodíte síť a budete mě bodat do žaludku.“ Sáhl si na břicho rukou v černé rukavici. „Krvácím? Nevidím si tam.“

„Bylo to jen šťouchnutí, abych tě srazila na zem,“ řekla Meera. „Ukaž, podívám se ti na to.“ Klekla si na koleno a prohmatala mu břicho. „Máš na sobě kroužkovou zbroj. Vůbec jsem se ti na kůži nedostala.“

„I tak do bolelo,“ stěžoval si Sam.

„Ty jsi opravdu bratr Noční hlídky?“ zeptal se Bran.

Tlustý muž přikývl, až se mu zatřásly podbradky. „Jsem jenom majordomus. Měl jsem na starosti havrany lorda Mormonta.“ Chvíli se tvářil, jako by se měl rozplakat. „Jenže jsem o ně přišel na Pěsti. Byla to moje chyba. Taky jsem nás vedl špatným směrem. Dokonce jsem ani nemohl najít Zeď. Je stovku líg dlouhá a sedm set stop vysoká a já ji nemohl najít!“

„Nu, teď jsi ji našel,“ řekla Meera. „Zvedni zadek ze země, chci si vzít svou síť.“

„Jak jste se dostali přes Zeď?“ zajímal se Jojen, zatímco se Sam škrábal na nohy. „Vede snad studna do nějaké podzemní řeky? Tak jste se sem dostali? Vždyť ani nejste mokří…“

„Je tam brána,“ odpověděl tlustý Sam. „Skrytá brána, stará jako Zeď sama. Říkají jí Černá brána.“

Reedovi si vyměnili pohledy. „Najdeme tu bránu na dně studny?“ zeptal se Jojen.

Sam zavrtěl hlavou. „Nenajdete. Musel bych vás tam odvést.“

„Proč?“ nechápala Meera. „Pokud je tam brána…“

„Nenašli byste ji. A i kdyby, neotevřela by se. Ne pro vás. Je to Černá brána.“ Sam zatahal za vybledlou vlnu svého rukávu. „On řekl, že ji může otevřít jen muž Noční hlídky. Bratr v přísaze, který odříkal slova.“

„On to řekl?“ Jojen se zamračil. „Ten… Studenoruký?”

„Není to jeho pravé jméno,“ řekla Fialka, která dál houpala dítě v náručí. „To jen my jsme si ho tak pojmenovali, Sam a já. Měl ruce chladné jako led, ale zachránil nás před mrtvými muži, on a jeho havrani, a přivezl nás sem na svém losovi.“

„Na losovi?“ hlesl Bran nevěřícně.

„Na losovi?“ opakovala Meera udiveně.

„Jeho havrani!“ podivil se Jojen.

„Hodor?“ řekl Hodor.

„Byl zelený?“ chtěl vědět Bran. „Měl parohy?“

Tlustý muž byl zmatený. „Ten los?“

„Studenoruký,“ řekl Bran netrpělivě. „Zelení muži jezdí na losech, říkala mi to stará chůva. Někdy mívají na hlavě paroží.“

„Nebyl to zelený muž. Měl na sobě čerň, jako bratr Noční hlídky, ale byl bledý jako mrtvola a ruce měl tak studené, že jsem měl zpočátku strach. Nemrtví ale mají modré oči a nemají jazyky, nebo snad zapomněli, jak je používat.“ Tlustý muž se obrátil k Jojenovi. „Bude čekat. Měli bychom jít. Máte něco teplejšího na sebe? U Černé brány je zima a na druhé straně Zdi je ještě chladněji. Musíte -“

„Proč sem nepřišel s vámi?“ Meera ukázala rukou na Fialku a její dítě. „Oni s tebou přišli, tak proč ne on? Proč jsi ho taky neprovedl s sebou přes Černou bránu?“

„On… on nemůže.“

„Proč ne?“

„Kvůli Zdi. Řekl, že Zeď je víc než jen led a kámen. Jsou do ní vetkaná kouzla… stará kouzla, mocná. On nemůže projít za Zeď.“

Tehdy se v hradní kuchyni rozhostilo hluboké ticho. Bran slyšel tichý praskot plamenů, vítr ševelící listím ve tmě, skřípot vyzáblého čarostromů natahujícího se k měsíci. Za branami žijí obludy, obři a démoni, vzpomněl si na vyprávění staré chůvy, jenže dokud stojí Zeď, nemohou projít na druhou stranu. Tak jdi spát, můj malý Brandone, můj chlapečku. Nemusíš se ničeho bát. Tady žádné obludy nejsou.

„Já nejsem ten, kterého za ním máš přivést,“ řekl Jojen tlustému Samovi v jeho špinavé pytlovité černi. „Je to on.“

„Ach.“ Sam si ho nejistě změřil od hlavy k patě. Možná si teprve tehdy uvědomil, že je Bran mrzák. „Já nevím… asi nejsem dost silný, abych tě mohl nést a…”

„Hodor mě ponese,“ řekl Bran a ukázal na svůj koš. „Sedím v koši na jeho zádech.“

Sam na něj vytřeštil oči. „Ty jsi bratr Jona Sněha. Ten, co spadl…“

„Ne,“ řekl Jojen. „Ten chlapec je mrtvý.“

„Neříkej to,“ žadonil Bran. „Prosím.“

Sam se chvíli tvářil zmateně, pak ale řekl: „Já… já dokážu udržet tajemství. Fialka taky.“ Podíval se na ni a dívka přikývla. „Jon… Jon byl i můj bratr. Byl to ten nejlepší přítel, jakého jsem kdy měl, ale odešel s Qhorinem Půlrukým na průzkumnou výpravu do Mrazoklů a už se nevrátil. Čekali jsme na něho na Pešti, jenže… jenže…“

„Jon je tady,“ řekl Bran. „Léto ho viděl. Byl s divokými, ale ti zabili nějakého muže a Jon si vzal jeho koně a uprchl. Vsadím se, že jel do Černého hradu.“

Sam stočil pohled k Meeře. „Jsi si jistý, že to byl Jon? Tys ho viděl?“

„Já nejsem Léto,“ řekla Meera s úsměvem. „Jsem Meera. A Léto je…“

Od rozbité kupole nad nimi se odlepil stín a proskočil pruh měsíčního světla. Dokonce i se zraněnou nohou přistál vlk lehce a tiše jako sněhová vločka. Dívka jménem Fialka ustrašeně vyjekla a přitiskla k sobě dítě tak prudce, že se opět rozplakalo.

„Neublíží ti,“ řekl Bran. „Tohle je Léto.“

„Jon říkal, že všichni máte vlky.“ Sam si stáhl rukavici. „Znám jeho Ducha.“ Roztřeseně před sebe natáhl ruku s bílými prsty, měkkými a silnými jako malé klobásky. Léto přiťapkal blíž, přičichl k nim a olízl mu ruku.

Tehdy se Bran rozhodl. „Půjdeme s tebou.“

„Všichni?“ Zdálo se, že to Sama překvapilo.

Meera pocuchala Branovi vlasy. „Je to náš princ.“

Léto obcházel studnu, větřil ve vzduchu. Zastavil se na horním schodu a otočil se zpátky k Branovi. Chce jít.

„Bude Fialka v bezpečí, když ji tady nechám, než se vrátím?“ zeptal se jich Sam.

„Měla by být,“ ujistila ho Meera. „Je vítána u našeho ohně.“

„Hrad je prázdný,“ řekl Jojen. Fialka se rozhlédla kolem. „Kraster nám vyprávěl příběhy o hradech, ale já nikdy netušila, že jsou tak velké.“

Tohle je jen kuchyně. Bran si říkal, co si asi bude myslet, až uvidí Zimohrad, pokud ho někdy uvidí.

Trvalo jim pár minut, než posbírali svoje věci a vysadili Brana do proutěného koše na Hodorova záda. Než byli připraveni k odchodu, Fialka již seděla u ohně a kojila své dítě. „Vrať se ke mně,“ řekla Samovi.

„Co nejdřív budu moci,“ ujistil ji. „Pak spolu půjdeme někam, kde je teplo.“ Když to Bran slyšel, část z něho se podivila, co to vlastně dělá. Půjdu někdy opět na nějaké teplé místo?

„Jdu první, znám cestu.“ Sam na vrcholku zaváhal. „Je to tolik schodů,“ povzdechl si, než se po nich pustil dolů. Následoval Jojen, pak Léto, Hodor s Branem na zádech a jako poslední šla Meera s oštěpem a sítí v ruce.

Byl to dlouhý sestup. Hořejšek studny se koupal v měsíčním svitu, jenže ho ubývalo s každou otočkou. Jejich kroky se odrážely ozvěnou od vlhkého kamene a zvuky vody byly stále hlasitější. „Neměli jsme s sebou vzít pochodně?“ zeptal se Jojen.

„Vaše oči se za chvíli přizpůsobí,“ odpověděl Sam. „Přidržujte se rukou stěny a nespadnete.“

Studna byla temnější a chladnější s každou otočkou, když Bran konečně vyvrátil hlavu, aby se podíval vzhůru, otvor studny nad nimi nebyl větší než poloviční měsíc. „Hodor,“ šeptal Hodor. „Hodorhodorhodorhodorhodor,“ šeptala studna v odpověď. Zvuky vody byly již blízko, ale když se Bran podíval dolů, viděl pod nimi jenom čerň.

O otočku či dvě později Sam náhle zastavil. Byl o čtvrtinu obratu od Brana a Hodora a o nějakých šest stop pod nimi, a přesto ho Bran stěží viděl. Viděl však dveře. Černá brána, říkal tomu Sam, jenže vůbec nebyla černá.

Byl to bílý čarostrom a byla na něm tvář.

Ze dřeva vycházela záře jako mléko a měsíční světlo dohromady, tak slabá, že se zdálo, jako by stěží osvětlovala něco jiného než jen dveře samé, dokonce ani Sama, který stál rovnou před nimi. Obličej byl starý a bledý, vrásčitý a scvrklý. Vypadá jako mrtvý. Ústa měl zavřená a oči taky, tváře propadlé, čelo povadlé, bradu pokleslou. Kdyby člověk mohl žít tisíc let a nikdy neumřít, ale pořád přitom stárl, vypadal by asi takto.

Dveře otevřely oči.

Byly bílé a slepé. „Kdo jsi?“ zeptaly se a studna zašeptala: „Kdo-kdo-kdo-kdo-kdo-kdo-kdo?“

„Jsem meč v temnotě,“ odpověděl Samwell Tady, „jsem strážce na zdech. Jsem oheň, který hoří proti chladu, světlo, které přináší úsvit, roh, který budí spící. Jsem štít, který střeží říše lidí.“

„Pak tedy vejdi,“ řekly dveře. Ústa čarostromů se otevřela, víc a víc a ještě víc, dokud uprostřed prstence vrásek nezůstalo nic než velký zející otvor. Sam ustoupil stranou a mávl Jojenovi, aby jím prošel. Následoval Léto větřící kolem sebe, pak byla řada na Branovi. Hodor se sklonil, ale ne dost. Horní ret dveří jemně zavadil o temeno Branovy hlavy a spadla na něj kapka vody, která mu pomalu stekla dolů po nose. Byla podivně teplá a slaná jako slza.

DAENERYS

Meereen byl stejně velký jako Astapor a Yunkai dohromady. Stejně jako jeho sesterská města byl postavený z cihel, ale zatímco Astapor byl z červených cihel a Yunkai ze žlutých, Meereen byl z cihel mnoha barev. Jeho hradby byly vyšší než v Yunkai a v lepším stavu, prošpikované baštami a velkými obrannými věžemi v každém rohu. Za nimi, obrovitý proti klenbě oblohy, se rýsoval vrcholek Velké pyramidy, monstrózní stavby osm set stop vysoké, s bronzovou harpyjí na vrcholu.

„Ta harpyje je zbabělá věc,“ prohlásil Daario Naharis, když ji spatřil. „Má ženské srdce a kuřecí pařáty. Není divu, že se její synové skrývají za zdmi.”

Hrdina se ale neskrýval. Vyjel z městských hradeb, oděný ve zbroji z měděných šupin a černého jantaru a sedící na bílém oři, jehož pruhovaná růžovobílá čabraka barevně ladila s hedvábným pláštěm vlajícím hrdinovi z ramen. Kopí, které třímal, bylo čtrnáct stop dlouhé, spirálovitě růžové a bílé, vlasy měl vyčesané, vytvarované a nalakované do podoby dvou velkých zakroucených beraních rohů. Jezdil sem a tam pod hradbami z různobarevných cihel a vyzýval obléhatele, aby vyslali svého zástupce, který se s ním utká v boji muže proti muži.

Její pokrevní jezdci jeden jako druhý tolik dychtili změřit si s ním síly, že se mezi sebou málem pohádali. „Krvi mé krve,“ řekla jim Dany, „vaše místo je zde vedle mne. Ten muž je jen bzučící moucha, nic víc. Ignorujte ho, brzy ho to omrzí.“ Aggo, Jhogo a Rakharo byli stateční válečníci, jenže byli příliš mladí a měli pro ni příliš velkou cenu, než aby mohla riskovat jejich ztrátu. Právě oni udržovali pohromadě její khalasar a také byli jejími nejlepšími průzkumníky.

„To bylo moudré rozhodnutí,“ pochválil ji ser Jorah, když se dívali k městu od vchodu do jejího altánu. „Ať si ten blázen jezdí sem a tam a pokřikuje, dokud pod ním jeho kůň nezchromne. Ten nám neuškodí.“

„Uškodí,“ namítl Arstan Bělovous. „Války nejsou vyhrávány pouze meči a oštěpy, pane. Mohou se střetnout dvě armády stejné síly, ale jedna se rozbije a rozprchne, zatímco druhá zůstane stát. Ten hrdina posiluje odvahu v srdcích svých mužů a zasévá semínka pochybností do našich.“

Ser Jorah se zamračil. „A kdyby náš šampión prohrál, jaký druh semínka to zaseje?“

„Muž, který se bojí bitvy, nemůže nikdy zvítězit, pane.“

„My přece nemluvíme o bitvě. Meereenské brány se neotevřou, když ten jejich blázen padne. Nač zbytečně riskovat život některého z našich bojovníků?“

„Já bych řekl, že v zájmu cti.”

„Už jsem toho slyšela dost.“ Dany nepotřebovala přidávat jejich dohadování ke všem dalším starostem, které ji už sužovaly. Meereen představoval nebezpečí mnohem vážnější než jeden růžovobílý hrdina vykřikující urážky, a ona nemohla dopustit, aby cokoli rozptýlilo její pozornost. Její armáda čítala po vítězství v Yunkai přes osmdesát tisíc hlav, ale sotva čtvrtina z nich byli vojáci. Zbytek… nu, ser Jorah jim říkal ústa s nohama, a bylo zřejmé, že již brzy budou hladovět.

Velcí páni Meereenu odešli z města ještě před Danyiným příchodem, sklidili vše, co se sklidit dalo, a spálili, co sklidit nemohli. Dočerna sežehnutá pole a otrávené studny ji vítaly na každém kroku. Ovšem nejhorší bylo to, že na každý milník pobřežní cesty z Yunkai do Meereenu přibili malé dítě. Přibili je tam zaživa s vyhřeznutými útrobami a jednou rukou nataženou tak, aby ukazovala směrem k Meereenu. Daarion v čele předvoje vydal příkaz, aby byly mrtvolky sejmuty ještě předtím, než je Dany uvidí, jenže ona jeho rozkaz zrušila ihned, jakmile se o tom doslechla. „Já se na ně podívám,“ prohlásila. „Podívám se na každičké z nich, spočítám je a pohlédnu jim do tváří. A budu si je pamatovat.“

Než dorazili k Meereenu sedícímu na slaném pobřeží vedle ústí řeky, dosahoval jejich počet jedno sto šedesát tři. Já toto město dobudu, přísahala si Dany znovu.

Růžovobílý hrdina dráždil obléhatele již hodinu, urážel jejich mužství, matky, manželky a bohy. Meereenští obránci ho povzbuzovali z hradeb. „Jmenuje se Oznak zo Pahl,“ řekl jí Hnědý Ben Plumm, když se dostavil na válečný sněm. Byl to nový velitel Druhých synů, zvolený hlasováním svých druhů žoldnéřů. „Kdysi, než jsem se přidal k Druhým synům, dělal jsem tělesného strážce jeho strýci. Jednomu z Velkých pánů. Sebranka prohnilých larev! Ženské tam neměli špatné, jenže to člověka stálo život, jen když se podíval na nějakou nesprávnou špatným způsobem. Znal jsem jednoho chlapa, jmenoval se Scarb, a tomu Oznak vyřízl játra zaživa. Tvrdil přitom, že chrání čest dámy, kterou ten Scarb prý znásilnil pohledem. Jak můžeš znásilnit děvku pohledem, ptám se? Jenže jeho strýc je nejbohatší muž v Meereenu a jeho otec velí městské hlídce, a tak jsem musel utéct jako krysa, jinak by mě taky zabil.”

Dívali se, jak Oznak zo Pahl sesedl ze svého bílého oře, rozevřel si róbu, vyňal úd a namířil proud moči ve směru olivového háje, kde stál mezi spálenými stromy Danyin zlatý altán. Stále močil, když proti němu vyjel Daario Naharis s arakhem v ruce. „Chceš, abych mu to usekl a nacpal do úst, Tvoje Výsosti?“ zavolal. Mezi modří vidlicovitého vousu se mu zableskl zlatý zub.

„Já chci tohle město, ne jeho ubohé mužství.“ Začínal ji však jímat vztek, když to budu nadále ignorovat, moji lidé mne budou považovat za slabošku. Jenže koho tam poslat? Daaria nyní potřebovala stejně naléhavě jako své pokrevní jezdce. Nemohla si dělat naděje, že si pro sebe dokáže bez barvami hýřícího Tyrošana udržet žoldáky z Bouřovran, z nichž mnozí byli následovníky Prendahla na Ghezna a Sallora Holohlavého.

„Na tuto výzvu je nutno odpovědět,“ naléhal Arstan znovu.

„Taky že odpovíme,“ řekla Dany, když si hrdina zastrčil penis pod šat. „Vyřiď silnému Belwasovi, že ho potřebuju.“ Velkého hnědého eunucha našli usazeného ve stínu jejího altánu, kde jedl klobásu. Měl ji v sobě na tři polknutí. Pak si otřel umaštěné ruce o kalhoty a poslal Arstana Bělovouse pro svou zbraň. Přestárlý panoš obtahoval Belwasův arakh brouskem každého večera a pravidelně jej leštil jasně červeným olejem.

Když mu Bělovous meč přinesl. Silný Belwas si přimhouřenýma očima přeměřil jeho ostří, zasunul čepel do kožené pochvy a uvázal si opasek s mečem kolem objemného pasu. Arstan mu přinesl také jeho štít: kulatý ocelový disk ne větší než koláčový tác, který eunuch popadl do levé ruky, místo aby si ho po způsobu Západozemí připevnil řemínky k předloktí. „Sežeň mi nějaká játra s cibuli, Bělovousi,“ řekl Arstanovi. „Ne teď, na později. Zabíjení Silného Belwase vždycky velmi vyhladoví.“ Aniž čekal na odpověď, namířil si to z olivového háje rovnou k Oznaku zo Pahlovi.

„Proč jsi tam poslala tohohle, khaleesi?“ zeptal se jí Rakharo. „Je tlustý a hloupý.“

„Silný Belwas byl otrokem ve zdejších bojových doupatech. Pokud by ten jejich urozený Oznak měl padnout v boji s ním, Velcí páni budou zahanbeni, zatímco pokud vyhraje… nu, pro tak vznešeného bojovníka to bude ubohé vítězství, jímž se Meereen sotva bude moci pyšnit.“ A na rozdíl od sera Joraha, Daaria, Hnědého Bena a jejích tří pokrevních jezdců nevedl eunuch žádné oddíly, neplánoval bitvy ani jí neradil. Nedělá nic, než jen jí a huláká na Arstana. Belwas byl mužem, kterého mohla postrádat. A také bylo načase, aby se přesvědčila, jaký druh ochránce jí magistr Illyrio poslal.

Řadami obléhatelů, kteří spatřili Belwase, jak se kolébá směrem k městu, proběhl hukot a z hradeb a věží Meereenu se ozvaly posměšné výkřiky. Oznak zo Pahl znovu nasedl na svého koně a čekal, s hrotem pruhovaného kopí obráceným k obloze. Oř netrpělivě házel hlavou a hrabal kopytem do písčité země. Eunuch, bez ohledu na svou rozložitost, vypadal vedle hrdiny na jeho koni malý.

„Galantní muž by sesedl,“ poznamenal Arstan.

Oznak zo Pahl sklonil kopí a vyjel.

Belwas zůstal stát na místě, s nohama široce rozkročenýma. V jedné ruce měl svůj kulatý malý štít, ve druhé třímal zaoblený arakh, o který se Arstan staral s takovou péčí. Velký hnědý břich a hrudník měl holé až na žlutou hedvábnou šerpu, kterou si uvázal kolem pasu, a neměl na sobě žádnou zbroj, jen cvočky zpevněnou koženou vestičku, tak absurdně malou, že mu nezakrývala dokonce ani bradavky. „Měli jsme mu dát drátěnou košili,“ řekla Dany, najednou plná obav.

„Zbroj by ho jen zpomalovala,“ namítl ser Jorah. „V bojových doupatech žádnou zbroj nenosil. Tam se lidé chodí dívat na krev.“

Zpod kopyt bílého oře odletoval prach. Oznak se hřmotně řítil směrem k Silnému Belwasovi, pruhovaný růžovobílý plášť mu vlál z ramen. Celé město Meereen jako by ho svým voláním povzbuzovalo. Volání ze strany obléhatelů bylo ve srovnání s ním slabé a sotva slyšitelné; její Neposkvrnění tam stáli v tichých řadách, dívali se na vše s kamennými tvářemi. Belwas sám jako by byl vytesán z žuly. Stál koni v cestě, s vestičkou těsně napjatou přes široká záda. Oznakovo kopí mířilo přesně do středu jeho hrudníku a zářivě jasný ocelový hrot se třpytil ve slunečním svitu. Vždyť on se nechá probodnout, pomyslela si Dany… právě v okamžiku, kdy se eunuch stočil stranou. Muž na koni byl v okamžení za ním, ale už se otáčel a zvedal kopí. Belwas se nepohnul, aby na něho zaútočil, Meereeňané na zdech křičeli ještě hlasitěji. „Co to dělá?“ nechápala Dany.

„Poskytuje davu divadlo,“ odpověděl ser Jorah.

Oznak v širokém kruhu otočil svého koně kolem Belwase, zabodl zvířeti ostruhy do slabin a znovu vyjel, Belwas opět čekal, pak se stočil a srazil hrot kopí stranou. Slyšela eunuchův dunivý smích rozléhající se ozvěnou nad planinou, když hrdina zase neškodně projel kolem něho. „To kopí je příliš dlouhé,“ řekl ser Jorah. „Belwasovi stačí, když se bude vyhýbat hrotu. Místo aby se ho ten blázen snažil probodnout, měl by jet rovnou na něj.“

Oznak zo Pahl zaútočil potřetí, a nyní Dany zřetelně viděla, že skutečně jede kolem Belwase, asi tak jako by západozemský rytíř jel proti svému protivníkovi při klání na kolbišti, místo aby jel na něho, tak jako by Dothrak přejel svého nepřítele. Plochý rovný terén umožňoval jezdci získat značnou rychlost, ale na druhé straně bylo pro eunucha snadné vyhnout se neohrabanému, čtrnáct stop dlouhému kopí.

Meereenský růžovobílý hrdina se tomu nyní pokusil předejít a v poslední vteřině máchl kopím stranou, aby Silného Belwase zasáhl dřív, než před ním uskočí. Jenže eunuch to předvídal a tentokrát se nestočil stranou, ale rychle si dřepl k zemi, takže kopí neškodně projelo vzduchem nad jeho hlavou. A najednou se Belwas rozhýbal a v širokém stříbřitém oblouku máchl svým jako břitva ostrým arakhem. Slyšeli oře zařičet bolestí, když se mu čepel zahryzla do nohou, a pak už kůň padal a hrdina se kácel dolů ze sedla.

Přes cihlové hradby Meereenu se převalilo náhlé ticho. Výkřiky a povzbuzování se nyní ozývaly z Danyina tábora.

Oznak seskočil z padajícího koně a podařilo se mu tasit meč dřív, než k němu Silný Belwas dorazil. Ocel se střetla s ocelí, příliš rychle a zuřivě, než aby Dany stačila sledovat jednotlivé výpady. Ještě jí ani půltuctukrát nezabušilo srdce a Belwasův hrudník byl zalitý krví z řezné rány pod prsy, zatímco Oznak zo Pahl měl Belwasův arakh zaseknutý mezi beraními rohy. Eunuch čepel vykroutil a třemi divokými údery do krku oddělil hrdinovu hlavu od těla. Zvedl ji do výše, aby to Meereeňané viděli, pak ji hodil směrem k městské bráně a nechal ji kutálet se a drncat po písku.

„Tak, a to je všechno, co zbylo z meereenského hrdiny,“ řekl Daario se smíchem.

„Bezvýznamné vítězství,“ upozornil ho ser Jorah. „Meereen nedobudeme tím, že budeme po jednom zabíjet jeho obránce.“

„Ne,“ souhlasila Dany, „ale já jsem ráda, že jsme zabili tohohle.“

Obránci na hradbách začali po Belwasovi střílet z kuší, ale šípy buď létaly příliš blízko, nebo neškodně dopadaly do písku kolem. Eunuch se otočil k dešti s ocelovými hroty zády, spustil si kalhoty, dřepl si k zemi a ulevil si ve směru města. Pak se otřel Oznakovým pruhovaným pláštěm a zůstal ještě tak dlouho, než si stačil vzít z hrdinovy mrtvoly všechno, co se mu líbilo, a ukončit agónii umírajícího koně, načež se odkolébal zpátky k olivovému háji.

Jakmile přišel do tábora, obléhatelé ho uvítali nevázanými výkřiky radosti. Její Dothrakové povykovali a křičeli a Neposkvrnění s třeskotem bušili kopími do štítů. „Dobrá práce,“ pochválil ho ser Jorah, a Hnědý Ben rozpůlil pro eunucha zralou švestku a řekl: „Sladké ovoce za sladký boj.“ Dokonce i její dothracké služebné pro něho měly slova chvály. „Měly bychom ti zaplést vlasy do copu a zavěsit ti do něj zvoneček, Silný Belwasi,“ řekla Jhiqui, „jenže ty žádné vlasy, co by se daly zaplést, nemáš.“

„Silný Belwas nepotřebuje cinkavé zvonečky.“ Snědl švestku Hnědého Bena a odhodil pecku na zem. „Silný Belwas potřebuje játra s cibulí.“

„Dostaneš je,“ ujistila ho Dany. „Silný Belwas je ale zraněný.“ Měl břicho rudé krví vytékající z hluboké sečné rány na hrudi.

„To nic není. Každého muže nechám, aby mě jednou sekl, a pak ho zabiju.“ Poplácal se po zakrvaveném břiše. „Jen spočítej jizvy a budeš vědět, kolik už jich Silný Belwas zabil.”

Dany však ztratila khala Droga kvůli podobné ráně, a proto nehodlala nechat tuhle bez ošetření. Poslala Missandei, aby našla jistého yunkajského svobodného člověka známého svým léčitelským uměním. Belwas hulákal a stěžoval si, ale Dany ho pokárala a spílala mu do velkého plešatého dítěte, dokud nenechal léčitele propláchnout mu ránu octem, natěsno ji zašít a obvázat mu hrudník pruhy plátna nasáklého v ohnivém víně. Teprve tehdy odvedla kapitány a velitele do svého altánu na poradu.

„Já tohle město musím mít,“ řekla jim, usazená se zkříženýma nohama na hromadě polštářů, s draky kolem sebe. Irri a Jhiqui nalévaly víno. „Jeho sýpky jsou plné k prasknutí. Na terasách jeho pyramid rostou fíky, datle a olivy a v jeho sklepeních jsou pohřbeny sudy s nasolenými rybami a uzeným masem.“

„A taky truhlice nadité zlatem, stříbrem a drahými kameny,“ připomněl jí Daario. „Nezapomeňme na drahé kamení.“

„Byl jsem obhlédnout pevninské hradby a nenašel jsem tam žádná slabá místa,“ podotkl ser Jorah Mormont. „Kdybychom měli čas, mohli bychom podkopat tunel pod věží, jenže co budeme při tom kopání jíst? Naše zásoby už jsou vyjedené.“

„Žádné slabiny v pevninských hradbách?“ řekla Dany. Meereen stál na výběžku z písku a kamene, na místě, kde se pomalá hnědá řeka Skahazadhan vlévala do Zálivu otroků. Severní hradby města běžely podél říčního břehu, západní lemovaly pobřeží zálivu. „Znamená to, že bychom mohli zaútočit z řeky nebo moře?“

„Se třemi loděmi? Řekneme kapitánovi Groleovi, aby si prohlédl hradby podél řeky, ale pokud se zrovna nedrolí, byl by to jen mokřejší způsob, jak zemřít.“

„Co kdybychom postavili obléhací věže? Můj bratr Viserys mi o nich vyprávěl, vím, jak se dají sestrojit.“

„Ze dřeva, Tvoje Výsosti,“ řekl ser Jorah. „Otrokáři spálili každý strom v dosahu dvaceti líg odsud. Bez dřeva nemáme trebuchety k rozboření zdí ani žebříky, abychom se přes ně dostali, ani obléhací věže a beranidla. Jistě, mohli bychom zaútočit na bránu sekerami, ale…“

„Viděl jsi ty bronzové hlavy nad bránou?“ zeptal se Hnědý Ben Plumm. „Tu řadu harpyjích hlav s otevřenými ústy? Meereeňané mohou těmi ústy prolévat vroucí olej. Uvařili by tvoje sekerníky zaživa.“

Daario Naharis se s úsměvem otočil k Šedému červovi. „Snad by ty sekery měli třímat Neposkvrnění. Slyšel jsem, že vroucí olej pro vás není o nic horší než pořádně horká voda v lázni.”

„To bylo lživé.“ Šedý červ mu jeho úsměv neoplatil. „Tito jedni necítí popáleniny tak, jako je cítí jiní lidé, a přesto je vroucí olej oslepuje a zabíjí. Neposkvrnění však nemají strach ze smrti, když dáte těmto jedněm beranidla, buď s nimi vyrazíme brány, nebo při tom pokusu zemřeme.“

„Zemřeli byste,“ řekl Hnědý Ben, když v Yunkai převzal velení nad Druhými syny, tvrdil, že je veteránem stovky bitev. „Třebaže nemohu říci, že jsem ve všech bojoval statečně. Existují staří žoldáci a neohrožení žoldáci, ale ne staří neohrožení žoldáci.“ Dany věděla, že je to pravda.

Povzdechla si. „Nebudu zbytečně plýtvat životy Neposkvrněných, Šedý červe. Snad bychom mohli město vyhladovět.“

Ser Jorah se zatvářil nešťastně. „Sami zemřeme hlady mnohem dřív než oni, Tvoje Výsosti. Už nemáme žádné jídlo ani krmivo pro muly a koně. Taky se mi moc nelíbí říční voda. Meereen svádí do Skahazadhanu svoje odpadní vody a pitnou vodu čerpá z hlubokých studní. Již máme hlášení o nemocech rozmáhajících se v táboře, o horkosti, vyrážkách a třech případech chrlení krve. Bude toho víc, když tu zůstaneme. Otroci jsou zesláblí po dlouhém pochodu.“

„Svobodní lidé,“ opravila ho Dany. „Už to nejsou otroci.”

„Otroci či svobodní, mají hlad a brzy všichni onemocní. Město je zásobeno mnohem lépe než my a může být donekonečna napájeno vodou. Tvoje tři lodi nestačí k tomu, aby jim znemožnily přístup k řece nebo moři.”

„Co v tom případě doporučuješ, sere Jorahu?“

„Nebude se ti to líbit.“

„Přesto si chci tvůj názor vyslechnout.“

„Jak si přeješ. Já navrhuju, abys město nechala být. Nemůžeš osvobodit každého otroka na světě, khaleesi. Tebe čeká válka v Západozemí.“

„Já na Západozemí nezapomněla.“ Dany se o něm zdávalo někdy za nocí, o té vybájené zemi, kterou nikdy nespatřila. „Když se však dám tak snadno porazit starými cihlovými zdmi Meereenu, jak kdy dobudu mocné kamenné hrady v Západozemí?“

„Tak jak to udělal Aegon,“ odpověděl ser Jorah, „ohněm. Než dosáhneme Sedmi království, budou tvoji draci dospělí. A taky budeme mít obléhací věže, trebuchety a všechny další věci, které tady postrádáme…, jenže cesta přes Země dlouhého léta je daleká a strastiplná a číhají na ní neznámá nebezpečí. V Astaporu ses zastavila proto, abys koupila armádu, ne abys zahájila válečné tažení. Schraňuj si svoje meče a kopí pro Sedm království, moje královno. Nech Meereen Meereeňanům a odtáhni na západ směrem na Pentos.“

„Poražena?“ opáčila Dany naježeně.

„Když se zbabělci skrývají za vysokými zdmi, jsou poraženými oni, khaleesi“ ozval se ko Jhogo.

Druzí dva pokrevní jezdci přitakávali. „Krvi mé krve,“ řekl Rakharo, „když se zbabělci schovávají a pálí jídlo a krmivo, velký khal musí hledat statečnější nepřátele. To je známo.“

„Je to známo,“ souhlasila Jhiqui, která nalévala víno.

„Mně ne.“ Dany se často řídila radami sera Joraha, ale ponechat Meereen nedotčený bylo víc, než dokázala strávit. Nemohla zapomenout na děti přibité k milníkům, na dravé ptáky rvoucí jim útroby z těl, na jejich vyzáblé ručičky ukazující podél pobřežní cesty k Meereenu. „Sere Jorahu, říkáš, že už nám nezbylo žádné jídlo, když se vydám na západ, jak tam nakrmím svůj svobodný lid?“

„Není to v tvých silách. Je mi líto, khaleesi, ale buď se musejí nějak krmit sami, nebo hladovět. Mnoho a ještě víc jich během pochodu zemře. Neexistuje způsob, jak je zachránit. Musíme nechat tuhle sežehnutou zemi daleko za sebou.“

Dany za sebou nechala stezku z mrtvol, když přecházela rudou pustinu. Byl to pohled, který nechtěla už nikdy v životě vidět. „Ne,“ řekla. „Já se svými lidmi neodtáhnu, jen aby za pochodu zemřeli. „Jsou to moje děti. „Určitě existuje nějaká cesta, jak se do toho města dostat.“

„Já o jedné vím.“ Hnědý Ben Plumm si pohladil skvrnitý šedobílý vous. „Stoky.“

„Stoky? Co tím myslíš?“

„Do Skahazadhanu vedou velké cihlové stoky, kudy odtéká do řeky městský odpad. Pravě ty by mohly být cestou pro pár odvážlivců. Já se jimi dostal z Meereenu, když přišel Scarb o život,“ Hnědý Ben protáhl tvář. „Na ten zápach nikdy nezapomenu. Za nocí se mi o něm zdává.”

Ser Jorah se zatvářil pochybovačně. „Já bych řekl, že je snadnější dostat se jimi ven než dovnitř. Říkáš, že stoky svádějí odpad do řeky? To by znamenalo, že jejich ústí jsou rovnou pod hradbami.“

„A jsou zavřená železnými mřížemi,“ připustil Hnědý Ben, „třebaže některé jsou prožrané rzí, jinak bych se byl utopil ve výkalech. Jakmile se jednou dostanete dovnitř, následuje dlouhá odporná cesta v hrobové tmě, labyrintem cihlových chodeb, kde by se člověk mohl ztratit navěky. Kal nikdy nesahá níž než do pasu a podle skvrn, které jsem viděl na zdech, soudím, že může stoupnout až nad hlavu. Taky jsou tam dole věci. Ty největší krysy, jaké jsi kdy viděl, a ještě horší věci. Hnusné.“

Daario Naharis se zasmál. „Tak hnusné jako ty, když ses vyplazil ven? Pokud by byl kterýkoli muž takový blázen, aby se o to pokusil, každý otrokař v Meereenu by ho ucítil v okamžiku, kdyby se vynořil.”

Hnědý Ben pokrčil rameny. „Její Výsost se ptala, jestli existuje cesta dovnitř, tak jsem jí to řekl… jenže Ben Plumm do těch stok už nikdy v životě nevkročí, ani za všechno zlato, co je ho v Sedmi královstvích. Pokud se však najdou nějací dobrovolníci, kteří by se o to rádi pokusili, jsou vítáni.”

Aggo, Jhogo a Šedý červ se pokusili promluvit všichni najednou, ale Dany zvedla ruku, aby je umlčela. „To zní slibně.“ Věděla, že Šedý červ by provedl své Neposkvrněné stokami, kdyby mu to poručila; její pokrevní jezdci by učinili totéž. Jenže žádný z nich nebyl na ten úkol uzpůsobený. Dothrakové byli koňáci a síla Neposkvrněných spočívala v jejich disciplíně na bitevním poli. Mohu vůbec poslat muže, aby zemřeli ve tmě při tak slabé naději na úspěch? „Musím si to ještě důkladně promyslet. Vraťte se ke svým povinnostem.“

Kapitáni se uklonili a nechali ji tam s jejími služebnými a draky, když však odcházel Hnědý Ben, Viserion roztáhl světlá křídla, vzlétl a líně si to namířil k jeho hlavě. Mávl křídlem žoldákovi po tváři a nemotorně přistál s jednou nohou na mužově hlavě a druhou na jeho rameni. Po chvíli zakřičel a znovu vzlétl. „Líbíš se mu, Bene,“ poznamenala Dany.

„Asi mám proč,“ zasmál se Hnědý Ben. „Víš, já v sobě totiž sám mám kapku dračí krve.“

„Ty?“ vydechla Dany ohromeně. Plumm byl žoldákem ze svobodných spolků, přívětivým míšencem. Měl široký hnědý obličej se zlomeným nosem, hlavu plnou hustých šedivých vlasů a po své dothracké matce zdědil velké, tmavé, mandlově tvarované oči. Tvrdil, že je částečně Braavosan, částečně z Letních ostrovů, částečně lbeňan, částečně Qohořan, částečně Dothrak, částečně Dorn a částečně ze Západozemí, ale tohle bylo poprvé, co ho slyšela mluvit o targaryenské krvi. Pátravě se na něho zadívala a řekla: „Jak je to možné?“

„Nu,“ odpověděl Hnědý Ben, „v Království zapadajícího slunce žil kdysi nějaký starý Plumm, který se oženil s dračí princeznou. Ten příběh mi vyprávěla moje babička. Žil v časech krále Aegona.“

„Kterého krále Aegona?“ zajímala se Dany. „V Západozemí vládlo pět Aegonů.“ Syn jejího bratra by byl šestým, ale Uchvatitelovi psi mu rozbili hlavu o zeď.

„Pět že jich bylo? Nu, to je ale zmatek. Já nevím, který to byl. Ten starý Plumm ale byl urozený pán a byl to docela slavný chlapík, o kterém se povídalo po celé zemi. Věc se měla tak, prosím o tvoje královské prominutí, že měl šest stop dlouhý úd.“

Dany se dala do smíchu, až se tři zvonečky v jejím copu rozcinkaly. „Zřejmě myslíš šest palců.“

„Stop,“ stál na svém Hnědý Ben. „Kdyby to bylo šest palců, proč by se o tom mluvilo po celé zemi, Tvoje Výsosti?“

Dany se zahihňala jako malé děvčátko. „Netvrdila tvoje babička náhodou, že ten jeho div viděla na vlastní oči?“

„To se té staré babizně nikdy nepodařilo. Sama byla napůl Ibeňanka a napůl Qohořanka a nikdy nebyla v Západozemí. Vyprávěl jí to můj dědeček. Zabili ho Dothrakové, ještě než jsem se narodil.“

„A odkud to věděl tvůj dědeček?“

„Hádám, že to byl jeden z příběhů, co mu vyprávěla kojná.“ Hnědý Ben pokrčil rameny. „Obávám se, že to je všechno, co vím o Aegonovi Kdovíkolikátém či o dlouhatánském mužství starého lorda Plumma. Raději bych se měl jít podívat na svoje Syny.“

„Ano, jdi za nimi,“ řekla mu Dany.

Když Hnědý Ben odešel, ulehla na polštáře. „Kdybys už byl velký,“ řekla Drogonovi, škrábajíc ho mezi růžky, „přeletěla bych na tobě hradby a roztavila bych tu jejich harpyji na strusku.“ Jenže bude trvat ještě roky, než budou její draci natolik velcí, aby na nich mohla létat. A až budou, kdo na nich poletí? Drak má tři hlavy, ale já mám jen jednu. Pomyslela na Daaria. Pokud někdy existoval muž, který dokáže znásilnit ženu očima…

Aby pravdu řekla, i ona sama tomu byla na vině. Zjistila, že Tyrošana pokradmu pozoruje, kdykoli se její kapitáni dostavili na poradu, a někdy za nocí myslela na to, jak se mu leskne zlatý zub, když se usměje. Na to a taky na jeho oči. Na jeho jasně modré oči. Cestou z Yunkai jí Daario přinesl květinu nebo snítku nějaké rostliny každého večera, když přišel podat hlášení…, aby jí pomohl poznat krajinu, jak říkal, vosovrbu, růži soumraku, divokou mátu, dáminu krajku, dýkolist, janovec, ježatku, harpyjiny pantoflíčky… Také se snažil ušetřit mne pohledu na mrtvé děti. To sice dělat neměl, jenže to myslel dobře. A Daario Naharis ji vždycky uměl rozesmát, což ser Jorah nedokázal nikdy. Dany se snažila představit si, jaké by to bylo, kdyby Daariovi dovolila políbit ji, jako jí ser Jorah políbil tenkrát na lodi. To pomyšlení bylo vzrušující a znepokojivé zároveň. Je to příliš velké riziko. Tyrošský žoldnéř nebyl dobrý člověk, to jí nikdo říkat nemusel. Pod úsměvy a žerty byl nebezpečný, ba dokonce krutý. Sallor a Prendahl se jednoho rána probudili jako jeho druhové; ještě téže noci jí přinesl jejich hlavy. Khal Drogo uměl být také krutý a nikdy nebylo nebezpečnějšího muže. Přesto se naučila milovat ho. Dokázala bych stejně milovat Daaria? Co by to znamenalo, kdybych ho vzala do své postele? Učinilo by to z něho jednu z dračích hlav? Věděla, že by ser Jorah zuřil, jenže právě on přece řekl, že musí pojmout dva muže za manžely. Možná bych se měla provdat za oba najednou a měla bych pokoj.

Jenže to byly pošetilé úvahy. Bylo před ní město, kterého se potřebovala zmocnit, a snění o polibcích a modrých očích nějakého žoldáka jí jeho hradby zdolat nepomůže. Jsem krví draka, připomněla. Její myšlenky se otáčely v kruzích, jako krysa honící si vlastní ocas. Najednou nemohla ve stísněných prostorách altánu vydržet. Chci mít vítr ve tváři a cítit vůni moře. „Missandei,“ zvolala, „dej osedlat moji stříbrnou. Tvého koně taky.“

Malá tlumočnice se uklonila. „Jak Tvoje Výsost poroučí. Mám zavolat tvoje pokrevní jezdce, aby tě střežili?“

„Vezmeme s sebou Arstana. Nemám v úmyslu opustit tábory.“ Mezi svými dětmi neměla nepřátele. A starý panoš nebude mluvit tolik, jako by mluvil Belwas, ani se na ni nebude dívat jako Daario.

Háj spálených olivovníků, ve kterém nechala postavit svůj altán, se prostíral vedle moře, mezi dothrackým táborem a táborem Neposkvrněných, když byli koně osedláni, Dany a její průvodci vyrazili podél mořského pobřeží, směrem od města. Přesto neustále cítila urážlivou přítomnost Meereenu ve svých zádech, když se ohlédla přes rameno, stál tam a od bronzové harpyje na vrcholu jeho Velké pyramidy se odráželo slunce. Uvnitř Meereenu si otrokáři brzy obléknou olemované tokary, aby hodovali na olivách, nenarozených štěňatech, larvách v medu a dalších podobných delikatesách, zatímco její děti venku hladoví. Pocítila náhlý divoký hněv. Však já vás porazím, přísahala si znovu, když projížděli kolem naostřených kůlů a jam, které obklopovaly tábor eunuchů, Dany slyšela Šedého červa a jeho seržanty procvičující jednu setninu v boji se štítem, krátkým mečem a těžkým kopím. Další setnina se koupala v moři, oděná jen v bílých lněných bederních zástěrkách. Eunuchové byli velmi čistotní, jak si všimla. Někteří z jejích žoldáků páchli, jako by se nemyli nebo neměnili šaty od té doby, co její otec přišel o Železný trůn, ale Neposkvrnění se koupali každý večer, dokonce i po celodenním pochodu, když neměli k dispozici vodu, drhli se po dothrackém způsobu pískem.

Eunuchové poklekali, když je míjela, zvedali si zaťaté pěsti k hrudi, Dany jejich pozdravy opětovala. Nastával přiliv a kolem kopyt její stříbrné pěnil příboj. Viděla svoje lodě kotvící na volném moři. Balerion se vznášel na hladině nejblíž; velká koga kdysi známá jako Saduleon měla svinuté plachty. O něco dál byly galéry Meraxes a Vhagar, dříve Josův špás a Letní slunce. Ve skutečnosti to byly lodě magistra Illyria, ne její, a přesto jim bez rozmýšlení dala nová jména. Dračí jména a ještě víc; ve staré Valyrii před Zkázou byli Balerion, Meraxes a Vhagar bohové.

Jižně od dokonale uspořádané říše kůlů, jam a cvičících a koupajících se eunuchů se prostíral tábor jejího svobodného lidu, mnohem hlučnější a chaotičtější. Dany vyzbrojila bývalé otroky, jak nejlépe mohla, zbraněmi z Astaporu a Yunkai a ser Jorah zorganizoval všechny bojeschopné muže do čtyř početných skupin, a přesto tady nikoho cvičit neviděla. Míjeli oheň z naplaveného dříví, kolem kterého se shromáždila stovka lidí, aby si upekli mrtvolu koně. Cítila vůni masa a slyšela škvířící se tuk odkapávající z rožně, kterým hoši otáčeli, ale při pohledu na ně se jen zamračila.

Děti běžely za jejich koňmi, poskakovaly a smály se a místo salutování slyšela ze všech stran provolávání ve změti jazyků. Někteří ze svobodných lidí na ni volali pozdravem: „Matko,“ zatímco jiní prosili o laskavost a přízeň. Někteří se modlili ke svým podivným bohům, aby jí požehnali, a další ji naopak žádali, aby ona požehnala jim. Usmívala se na ně, otáčela se napravo a nalevo, brala je za ruce, když je k ní zvedli, nechávala klečící natáhnout ruce vzhůru a dotknout se jejího třmene nebo nohy. Mnozí ze svobodného lidu věřili, že jim takový dotek přinese štěstí. Pokud jim to dodává odvahu, ať se mne dotýkají, pomyslela si. Čeká nás ještě mnoho těžkých zkoušek…

Zastavila se, aby promluvila s těhotnou ženou, která chtěla, ať Matka draků vybere jméno pro její dítě, když tu se někdo natáhl a popadl ji za levé zápěstí. Otočila se a spatřila vysokého otrhaného muže s oholenou hlavou a sluncem sežehlou tváří. „Ne tak prudce,“ chtěla říct, ale než stačila dokončit větu, muž ji strhl ze sedla. Země se zvedla a vyrazila jí dech z těla a její stříbrná zaržála a couvla od ní. Dany se ohromeně překulila na zemi na bok a zvedla se na lokti…

… a pak spatřila meč.

„Tady je ta zrádná svině,“ zasyčel. „Já věděl, že sem jednoho dne přijdeš, aby sis nechala políbit nohy.“ Hlavu měl holou jako meloun, nos měl červený a loupal se mu, ale Dany poznala jeho hlas i světlezelené oči. „Začnu tím, že ti odřežu cecky.“ Dany si nejasně uvědomovala, že Missandei volá o pomoc. Jakýsi svobodný muž popošel kupředu, ale jen o krok. Jedno rychlé seknutí a byl na kolenou, s tváří zalitou krví. Mero si otřel meč o kalhoty. „Kdo je další?“

„Já.“ Arstan Bělovous seskočil ze svého koně a postavil se před něho. Slaný vítr mu pročesával sněhobílé vlasy a vous a obě ruce měl na své dlouhé holi z tvrdého dřeva.

„Utíkej odsud, dědku,“ řekl Mero opovržlivě, „než ti tu tvou hůl zlomím vpůli a strčím ti ji do -“

Starý muž prudce stáhl jeden konec hole dozadu a švihl tím druhým dopředu rychleji, než by Dany byla věřila, že je možné. Titánův bastard se pozpátku odpotácel do přílivu, plivaje krev a zlomené zuby z toho, co mu zbylo z úst. Bělovous se postavil před Dany. Mero mu sekl po tváři. Starý muž před ním ucukl, rychle jako kočka. Hůl narazila do Merových žeber, srazila ho po zádech k zemi. Arstan se šplouchnutím ukročil stranou, odrazil obloukovité máchnutí Merova meče, odtančil pryč před dalším, zastavil třetí v polovině seku. Jeho pohyby byly tak rychlé, že je Dany sotva stačila sledovat. Missandei ji zvedala na nohy, když tu Dany uslyšela hlasité prask. Myslela si, že to byla Arstanova hůl, která se přelomila vpůli, dokud neuviděla, že Merovi vyčnívá z lýtka rozježený konec kosti, když Titánův bastard padal, ještě se otočil, vrhl se vpřed a bodl hrotem svého meče rovnou po starcově hrudníku. Bělovous téměř pohrdavě smetl čepel stranou a praštil druhým koncem své hole velkého muže do spánku. Merovi vytryskla z úst zpěněná krev. Padl do vody, kde se přes něj přelila vlna. O okamžik později se přes něj převalili i svobodní lidé, s noži, kameny a zaťatými pěstmi zuřivě se zvedajícími a klesajícími nad jeho tělem.

Dany se s pocitem nevolnosti odvrátila. Byla nyní vystrašená víc, než když to probíhalo. On mě chtěl zabít.

„Tvoje Výsosti,“ Arstan před ní poklekl. „Jsem starý muž a stydím se. Nikdy se k tobě neměl dostat tak blízko, aby tě mohl uchopit za ruku. Nedával jsem pozor. Bez vousu a vlasů jsem ho hned nepoznal.“

„Stejně jako já.“ Dany se zhluboka nadechla, aby zabránila chvění, které se jí zmocnilo. Všude mám nepřátele. „Odveď mne do mého stanu. Prosím.“

Než se před ni dostavil Mormont, byla schoulená pod lví kůží a upíjela kořeněné víno z poháru. „Byl jsem se podívat na říční zeď,“ začal ser Jorah. „Je o pár stop vyšší než ostatní a taky silnější. A navíc mají pod hradbami ukotvených na tucet palebných lodí -“

Přerušila ho. „Mohl jsi mne varovat, že Titánův bastard unikl.“

Zamračil se. „Neviděl jsem potřebu děsit tě, Tvoje Výsosti. Nabídl jsem odměnu za jeho hlavu -“

„Vyplať ji Bělovousovi, Mero s námi byl po celou cestu z Yunkai. Oholil si hlavu a vous a ztratil se mezi mým svobodným lidem, kde čekal na příležitost pomstít se mi. Arstan ho zabil.“

Ser Jorah se na starého muže dlouze zadíval. „Takže panoš s holí zabil Mera z Braavosu?“

„S holí,“ přitakala Dany, „ale už ne panoš. Sere Jorahu, přeju si, aby byl Arstan pasován na rytíře.“

„Ne.“

Hlasité odmítnutí ji překvapilo - o to víc, že se ozvalo od obou mužů současně.

Ser Jorah tasil svůj meč. „Titánův bastard byl notně ohavné stvoření. A dobré v zabíjení. Kdo jsi, starče?“

„Lepší rytíř než ty, pane,“ odpověděl Arstan chladně.

Rytíř? Dany byla zmatena. „Říkal jsi, že jsi panoš.“

„Byl jsem jím, Tvoje Výsosti.“ Poklekl na koleno. „V mládí jsem dělal panoše lordu Swannovi a na rozkaz magistra Illyria jsem sloužil také Silnému Belwasovi. Ale v letech mezi tím jsem byl v Západozemí rytířem. Nenapovídal jsem ti žádné lži, moje královno. Přesto jsou jisté pravdy, které jsem před tebou zatajil, a za to i za všechny svoje ostatní prohřešky prosím o tvoje odpuštění.“

„Jaké pravdy jsi přede mnou zatajil?“ Dany se to nelíbilo. „Pověz mi to. Ihned.“

Sklonil hlavu. „Když ses v Qarthu ptala na moje jméno, odpověděl jsem, že mi říkají Arstan. Byla to pravda. Mnoho lidí mne zvalo tímto jménem, když jsme s Belwasem putovali na východ, abychom tě nalezli. Není to však moje pravé jméno.“

Byla spíš zmatená než rozčilená. Hrál se mnou falešnou hru, přesně jak mne Jorah varoval, a přesto mi právě znovu zachránil život.

Ser Jorah byl rudý vzteky. „Mero si oholil vous, ale ty sis ho nechal narůst, je to tak? Není divu, že jsi mi připadal tak zatraceně povědomý…“

„Ty ho znáš?“ zeptala se Dany nechápavě exilového rytíře.

„Viděl jsem ho snad tucetkrát… většinou z dálky, když stál bok po boku vedle svých bratrů nebo jel na nějakém turnaji. Ale každý člověk v Sedmi královstvích znal Barristana Chrabrého.“ Přiložil hrot svého meče starému muži ke krku. „Khaleesi, před tebou klečí ser Barristan Selmy, lord velitel Královské gardy, který zradil tvůj rod a sloužil Uchvatiteli Robertu Baratheonovi.“

Starý muž během celé té doby ani nemrkl. „Vrána nazývá havrana černým, a ty mluvíš o zradě.“

„Proč jsi tady?“ zeptala se ho Dany. „Pokud tě Robert poslal, abys mne zabil, proč jsi mi zachránil život?“ Sloužil Uchvatiteli. Zradil Rhaegarovu památku, nechal Viseryse žít a zemřít v exilu. A přesto, kdyby mne chtěl mít mrtvou, stačilo, aby se držel stranou… „Chci slyšet celou pravdu, na tvou rytířskou čest. Jsi Uchvatitelův člověk, nebo můj?“

„Tvůj, když si mne ponecháš.“ Ser Barristan měl v očích slzy. „Přijal jsem milost, kterou mi Robert nabídl, to ano. Sloužil jsem mu v Královské gardě a radě. Sloužil jsem s Králokatem a dalšími téměř stejně špatnými a poskvrnil jsem bílý plášť, který jsem nosil. Vím, že je to neomluvitelné. Stále bych možná sloužil v Králové přístavišti, kdyby mne ten odporný hoch na Železném trůnu neodvrhl. Je mi stydno, jen když o tom mluvím. Jenže když mi vzal plášť, který mi Bílý býk nařasil kolem ramen a ještě téhož dne za mnou poslal své muže, aby mne zabili, bylo to, jako by mi strhl clonu z očí. Tehdy jsem pochopil, že musím najít svého pravého krále a zemřít v jeho službách -“

„Já ti to přání mohu splnit,“ řekl ser Jorah ponurým hlasem.

„Ticho,“ řekla Dany. „Vyslechnu ho.“

„Je možné, že budu muset zhynout zrádcovskou smrtí,“ řekl ser Barristan. „Pokud ano, neměl bych zemřít sám. Než jsem přijal Robertovu milost, bojoval jsem proti němu na Trojzubci. Tys byl na druhé straně bitvy, Mormonte, není tomu tak?“ Nečekal na odpověď. „Tvoje Výsosti, je mi líto, že jsem tě udržoval v nevědomosti. Byl to jediný způsob, jak Lannisterům zabránit, aby se dozvěděli, že jsem se připojil k tobě. Hlídají tě, stejně jako hlídali tvého bratra. Lord Varys celá léta podával hlášení o každém Viserysově pohybu. Za tu dobu, co jsem zasedal v malé radě, jsem slyšel stovku takových zpráv. A ode dne, kdy ses provdala za khala Droga, máš po svém boku informátora, který prodává tvá tajemství a vyměňuje si šepoty s Pavoukem za zlato a sliby.“

Přece nemůže myslet… „Mýlíš se.“ Dany pohlédla na sera Joraha Mormonta. „Řekni mu, že se mýlí. Tady žádný informátor není. Sere Jorahu, řekni mu to. Přešli jsme spolu dothracké moře a rudou pustinu…“ Srdce se jí třepetalo v hrudi jako ptáček v pasti. „Řekni mu to, Jorahu. Řekni mu, že se mýlí.“

„Ať tě seberou Jiní, Selmy.“ Ser Jorah odhodil svůj meč na koberec. „Khaleesi, to bylo jenom na začátku, než jsem tě poznal… než jsem se do tebe zamiloval…“

„Neříkej to slovo!“ Couvla před ním o krok. Jak jsi mohl? Co ti Uchvatitel slíbil? Zlato, bylo to zlato?“ Neumírající řekli, že bude zrazena ještě dvakrát, jednou pro zlato a jednou pro lásku. „Řekni mi, co ti slíbili?“

„Varys řekl,.., že se budu moci vrátit domů.“ Sklonil hlavu.

Já tě chtěla vzít domů! Draci vycítili její hněv. Viserion zařval a vypustil z tlamy sloupec šedivého kouře. Drogon začal vířit vzduch černými křídly a Rhaegal otočil hlavu a vychrlil plamen. Stačí, abych řekla slovo, a byli by oba na popel. Copak na světě nebyl nikdo, komu by mohla důvěřovat, nikdo, kdo by jí zajistil bezpečí? „To jsou všichni rytíři v Západozemí tak falešní jako vy dva? Jděte odsud, nebo vás moji draci uškvaří zaživa. Jak asi páchne pečený lhář? Tak odporně jako stoky Hnědého Bena? Jděte!“

Ser Barristan pomalu, ztuhle vstal. Vůbec poprvé vypadal na svůj věk. „Kam máme jít, Tvoje Výsosti?“

„Do pekla, sloužit králi Robertovi.“ Dany cítila horké slzy stékající jí po tvářích. Drogon vykřikl, švihl ocasem dozadu a dopředu. „Ať vás oba seberou Jiní.“ Jděte, jděte ode mě navždycky pryč, oba dva! Až příště uvidím vaše tváře, dám vám useknout ty vaše zrádcovské hlavy. Jenže ta slova nemohla říct nahlas. Oni mě zradili. Ale taky mne zachránili. Jenže mi lhali. „Jděte…“ Můj medvěd, můj divoký silný medvěd, co si bez něj počnu? A starý muž, přítel mého bratra. „Jděte… jděte…“ Kam?

A pak to najednou věděla.

TYRION

Tyrion se oblékl potmě, naslouchaje tichému dechu své ženy spící v posteli, o kterou se dělili. Něco se jí zdá, pomyslel si, když Sansa cosi tiše zamumlala - snad jméno, třebaže bylo příliš tiché, než aby to mohl říci s jistotou - a převrátila se na bok. Jako muž a žena se spolu dělili o manželské lože, ale to bylo vše. Dokonce i slzy si nechává pro sebe.

Když jí řekl o smrti jejího bratra a matky, očekával bolest a hněv, ale Sansina tvář zůstala tak nehybná, až se na okamžik obával, že mu nerozuměla. Teprve později když za ním zapadly těžké dubové dveře, uslyšel ji plakat. Tyrion si tehdy říkal, že půjde za ní, že jí nabídne veškerou útěchu, které bude schopen. Ne, musel připomenout sám sobě, ona nebude stát o útěchu od Lannistera. Jediné, co mohl udělat, když se dozvěděli, co se stalo ve Dvojčatech, bylo ušetřit ji těch nejošklivějších detailů Rudé svatby. Usoudil, že není zapotřebí, aby Sansa slyšela, jak bylo tělo jejího bratra rozsekáno a znetvořeno ani jak byla mrtvola její matky hozena nahá do Zeleného bodce v do nebe volající potupě pohřebních zvyklostí rodu Tullyů. Poslední věcí, kterou děvče potřebovalo, bylo víc potravy pro její noční můry.

To však nestačilo. Přehodil jí svůj plášť kolem ramen a přísahal, že ji bude ochraňovat - jenže to byl stejně krutý žert jako koruna, kterou Freyové posadili na hlavu zlovlkovi Robba Starka, poté co vlčí hlavu přišili na jeho bezhlavé tělo. Sansa to věděla taky. Způsob, jakým se na něj dívala, její strnulost, když si k ní vlezl do postele… kdykoli byl s ní, ani na okamžik nedokázal zapomenout na to, kým je nebo čím je. Stejně jako to nedokázala ona. Stále se chodila každý večer modlit do božího háje a Tyrion si říkal, zda se modlí o jeho smrt. Ztratila svůj domov a své místo na světě a každého, koho kdy milovala nebo mu důvěřovala. Zima se blíží, varovala slova Starků, a pro Starky již skutečně nastala. Jenže rod Lannisterů má teď vrchol léta. Tak proč je mi tak proklatá zima?

Natáhl si boty, sepjal si plášť broží ve tvaru lví hlavy a vyklouzl do chodby osvětlené pochodní. Alespoň něco bylo nutno říci ve prospěch jeho sňatku: umožnil mu dostat se z Maegorovy pevnosti. Nyní když měl manželku a domácnost, souhlasil jeho pan otec s tím, že potřebuje odpovídající ubytování, a lord Gyles zcela neočekávaně zjistil, že byl zbaven svých prostorných komnat na vrcholu Kuchyňské věže. A že to byly nádherné komnaty, s velkou ložnicí a odpovídajícím solárem, koupelnou a šatnou pro jeho manželku a s malými vedlejšími komůrkami pro Poda a Sansiny služebné. Dokonce i Bronnova cela vedle schodiště měla okénko. Nu, spíš jen střílnu pro lučištníka, ale propouští dovnitř světlo. Hned za nádvořím se nacházela hlavní hradní kuchyně, ale Tyrion shledal zvuky a vůně linoucí se z ní neskonale příjemnější než se dělit o Maegorovu pevnost se svou sestrou. Čím méně musel Cersei vídat, tím byl spokojenější.

Když procházel kolem Brelliny komůrky, uslyšel z ní chrápání. I Šae si na ně stěžovala, ale Tyrionovi to připadalo jako malá cena. Varys mu tu ženu doporučil; v dřívějších dobách řídila domácnost lorda Renlyho ve městě, kde získala velkou praxi v umění být slepá, hluchá a němá.

Zapálil voskovou svíci, přešel ke schodišti pro služebnictvo a jal se po něm sestupovat. Podlaží pod jeho vlastním bylo tiché a neslyšel tam žádné jiné kroky než svoje. Sešel na úroveň přízemí a ještě níž a vynořil se v ponurém sklepení s klenutým kamenným stropem. Mnohé z částí hradu byly v podzemí pospojovány a Kuchyňská věž nebyla výjimkou. Tyrion se kolébal dlouhou temnou chodbou, dokud nenašel dveře, které potřeboval, a neprotáhl se jimi.

Uvnitř čekaly dračí lebky, a byla tam také Šae. „Už jsem si myslela, že na mě můj pán zapomněl.“ Šaty si pověsila přes černý zub bezmála stejně vysoký, jako byla sama, a stála mezi rozevřenými dračími čelistmi nahá. Balerion, pomyslel si. Nebo to byl Vhagar? Dračí lebky mu připadaly jedna jako druhá.

Při pouhém pohledu na ni mu ztuhlo mužství. „Vyjdi odtamtud.“

„Nevyjdu.“ Usmála se na něho tím nejprohnanějším úsměvem. „Můj pán si mě musí z dračích čelistí vytáhnout.“ Když se ale přikolébal blíž, naklonila se a sfoukla svíci.

„Šae…“ Natáhl se po ní, ale ona se stočila stranou a vyklouzla mu.

„Musíš si mě chytit.“ Její hlas se ozval z jeho levé strany. „Můj pán si určitě hrál na obludy a panny, když byl malý.”

„Nazýváš mě snad obludou?“

„O nic víc, než jsem já panna!“ Teď byla za ním, tiše přeběhla po podlaze. „Stejně si mě budeš muset chytit.“

Nakonec se mu to podařilo, ale jen proto, že se chytit dala. Než mu vklouzla do náruče, byl celý zrudlý a bez dechu od toho, jak narážel do dračích lebek. To vše bylo zapomenuto v okamžiku, kdy ucítil její malá ňadra přitisknutá ve tmě proti své tváři, tuhé bradavky lehce se mu otírající o rty a jizvu, kde míval nos. Tyrion ji stáhl k sobě na podlahu. „Můj obře,“ vydechla, když do ní vstoupil. „Můj obr mne přišel zachránit.“

Potom když leželi propletení mezi dračími lebkami, položil si hlavu vedle její a vdechoval čistou vůni jejích hebkých vlasů. „Měli bychom se vrátit,“ řekl, ač nerad. „Zanedlouho už určitě bude svítat. Sansa se probudí.“

„Měl bys jí dávat snové víno,“ řekla Šae, „tak jak to dělává lady Tanda s Lollys. Stačil by jeden pohár před spaním a pak bychom se mohli klidně milovat v posteli vedle ní a ona by to nevěděla.“ Zahihňala se. „Možná bychom to měli někdy v noci opravdu zkusit. Líbilo by se to mému pánovi?“ Našla ve tmě jeho rameno a začala mu hníst svaly. „Máš krk tvrdý jako kámen. Co tě trápí?“

Tyrion si neviděl prsty před obličejem, jaká tam byla tma, a přesto na nich začal vypočítávat svoje strasti. „Moje žena. Moje sestra. Můj synovec. Můj otec. Tyrellové.“ Musel se přesunout na druhou ruku. „Varys. Pycelle. Malíček. Rudá zmije z Dorne.“ Přišel k poslednímu prstu. „Tvář, která na mě zírá z vody, když se myju.“ Políbila mu zohavený zjizvený nos. „Statečná tvář. Laskavá a dobrá tvář. Přála bych si ji teď vidět.“

Z jejího hlasu zaznívala všechna sladká nevinnost světa. Nevinnost? Blázne, je to děvka. Jediné, co zná z mužů, je ta část, co jí vkládají mezi nohy. Blázne, blázne. Tyrion se posadil. „Máme před sebou dlouhý den, oba. Neměla jsi zhasínat tu svíci. Jak teď najdeme oblečení?“

Zasmála se. „Asi budeme muset jít ven nazí.“

A když nás někdo uvidí, můj pan otec tě nechá pověsit. Najmout Šae jako jednu ze Sansiných služebných mu poskytlo výmluvu k tomu, aby mohl být vídán, jak s ní mluví, ale Tyrion rozhodně nepodlehl naději, že jsou v bezpečí. Varys ho varoval. „Dal jsem Šae falešnou minulost, jenže ta byla určena pro Lollys a lady Tandu. Tvoje sestra je podezřívavější. Kdyby se mě měla zeptat, co vím…“

„Však ty už jí povíš nějakou šikovnou lež.“

„Ne. Řeknu jí, že ta dívka je obyčejná táborová nevěstka, kterou jsi našel před bitvou na Zeleném bodci a přivedl ji do Králova přístaviště proti výslovnému příkazu svého pana otce. Já královně lhát nebudu.“

„Lhal jsi jí už předtím. Mám jí to povědět?“

Eunuch si povzdechl. „Tvoje slova řežou hlouběji než nůž, můj pane. Sloužím ti věrně, ale musím sloužit také tvé sestře, kdekoli je to možné. Jak dlouho by mě podle tebe nechala žít, kdybych jí nebyl k užitku? Nemám žádné silné žoldnéře, aby mě ochraňovali, žádného statečného bratra, který by mě pomstil, jen pár ptáčků, co mi šeptají do ucha. A těmi šepoty si musím každý den zas a znovu kupovat svůj život.“

„Jistě mi promineš, když za tebe nebudu truchlit.“

„Prominu, ale ty zase musíš prominout mně, když nebudu plakat pro Šae. Přiznám se ti, že nechápu, co to v ní je, že dokáže přimět tak inteligentního muže jako ty, aby se choval jako blázen.“

„Možná bys to pochopil, kdybys nebyl eunuch.“

„Takže takhle je to? Muž může mít buď rozum, nebo kousek masa mezi nohama, ale ne obojí?“ Varys se zahihňal. „V tom případě bych asi měl být rád, že mě vyřezali.”

Pavouk měl pravdu. Tyrion šmátral tmou, kde strašili drakové, po svém spodním prádle a cítil se přitom mizerně. Kvůli riziku, které podstupoval, byl napjatý jako kůže na bubnu a také ho tížil pocit viny. Moji vinu ať vezmou Jiní, pomyslel si, když si převlékal tuniku přes hlavu. Proč bych se měl cítit provinile? Moje žena nestojí o jedinou část ze mě a nejméně ze všech touží po té, která - jak se zdá - by ji chtěla. Možná by jí měl říct o Šae. Nebyl by zdaleka prvním mužem, který by si vydržoval konkubínu. I Sansin vlastní ach-tak-čestný otec jí dal nemanželského bratra. Podle všeho, co věděl, by jeho žena možná dokonce byla nadšená, kdyby se dozvěděla, že spí s Šae, pokud by ji to mělo ušetřit jeho nevítaných doteků.

Ne, toho se neodvažuji. Sliby nesliby, jeho ženě nelze důvěřovat. Možná je panenská mezi nohama, ale sotva je nevinná, co se týče zrady - vyzradila plány svého otce Cersei a toho to stálo život. A dívky jejího věku nejsou zrovna pověstné tím, že by dokázaly udržet tajemství.

Jediným bezpečným tahem bylo zbavit se Šae. Mohl bych ji poslat k Chataye, přemítal Tyrion neochotně. V Chatayině nevěstinci by Šae měla všechno hedvábí a drahé kamení, po kterém by zatoužila, a ty nejvznešenější urozené patrony. Byl by to mnohem lepší život, než jaký měla, když ji našel.

Anebo kdyby ji unavovalo vydělávat si na chléb na zádech, mohl by ji provdat. Co takhle za Bronna? Žoldnéři nikdy nevadilo dojídat z talíře po svém pánovi a teď byl navíc rytířem, což byla mnohem lepší partie, než v jakou mohla kdy doufat. Nebo ser Tallad? Tyrion si nejednou všiml, jak právě on po Šae mlsně pokukuje. Proč ne? Je vysoký, silný, není nepříjemné spočinout na něm pohledem, každým coulem nadaný mladý rytíř. Jistě, Tallad znal Šae jen jako pěknou mladou panskou služebnou zaměstnanou v hradu. Kdybych ji za něj provdal a on se pak dozvěděl, že je to bývalá děvka…

„Můj pane, kde jsi? Sežrali tě snad draci?“

„Ne. Tady jsem.“ Zatápal po dračí lebce. „Našel jsem botu, ale myslím, že je tvoje.“

„Můj pán zní velmi vážně. Znelíbila jsem se mu něčím?“

„Ne,“ řekl, až příliš stroze. „Ty mě vždycky jen potěšíš.“ A právě v tom spočívá tvoje nebezpečí. Ve chvílích jako tyhle si vždycky říkal, že ji pošle pryč, ale to odhodlání mu nikdy nevydrželo dlouho. Tyrion ji nezřetelně viděl v šeru, jak si natahuje vlněnou punčochu na štíhlou nohu. Já vidím. Řadou dlouhých úzkých oken zasazených vysoko ve zdi sklepení pronikalo nejasné světlo. Ze tmy kolem nich vystupovaly lebky targaryenských draků, černé uprostřed šedi. „Den přichází až příliš brzy.“ Nový den. Nový rok. Nové století. Přežil jsem Zelený bodec a Černovodu, přežiju i svatbu krále Joffreyho.

Šae stáhla svoje šaty z dračího zubu a přetáhla si je přes hlavu. „Půjdu nahoru první. Brella bude chtít, abych jí pomohla s vodou do lázně pro milostpaní.“ Naklonila se k němu, aby mu dala poslední políbení, tentokrát na čelo. „Můj obře z Lannisterů. Tolik tě miluju.“

A já miluju tebe, drahá. Ať si je to děvka, ale zasluhuje si mnohem lepší život, než jí dokážu dát. Provdám ji za sera Tallada. Zdá se, že je to slušný muž. A vysoký…

SANSA

To byl sladký sen, pomyslela si Sansa rozespale. Byla zpátky na Zimohradu, pobíhala v božím háji se svou Lady. Byl tam její otec a její bratři a všichni byli v teple a bezpečí. Kdyby se tak sen dokázal proměnit ve skutečnost…

Odhodila ze sebe pokrývky. Musím být statečná. Její muka stejně již brzy skončí. Kdyby tady se mnou byla Lady, neměla bych strach. Lady však byla mrtvá; a taky Robb, Bran, Rickon, Arya, její otec a matka, dokonce i septa Mordane. Všichni jsou mrtví, kromě mě. Jsem teď na světě úplně sama.

Její manžel vedle ní neležel, ale Sansa si na to už zvykla. Tyrion měl špatné spaní a často vstával ještě před rozbřeskem. Obvykle ho našla v soláru, kde seděl schoulený nad svící, ztracený v nějakém starém svitku nebo v kůži vázané knize. Někdy ho vůně ranního chleba z pecí odlákala do kuchyně a jindy vystoupil do střešní zahrady nebo se sám procházel dole po Cestičce zrádců.

Otevřela okenice a zachvěla se, když jí na pažích naskákala husí kůže. Na východní obloze se kupily mraky probodané pásy slunečního světla. Vypadají jako dva obrovité hrady plující po ranní obloze. Viděla jejich zdi z polorozpadlých kamenů, jejich mocné bašty a předmostní opevnění. Ve větru se svíjely chumáčovité praporce vlající z vrcholků věží, které se vypínaly vzhůru k rychle blednoucím hvězdám. Za nimi již vycházelo slunce a Sansa se dívala, jak hrady mění barvu od černé v šedivou a k tisíci odstínů růžové, zlaté a purpurové. Záhy nato je vítr stlačil k sobě, smíchal dohromady a na místě, kde ještě před chvílí byly dva hrady, zůstal jen jeden.

Slyšela, jak se za ní otevřely dveře. Byly to její služebné, které přinesly horkou vodu ke koupeli. Obě byly v jejích službách jen krátce; Tyrion řekl, že všechny ženy, které jí posluhovaly předtím, donášely Cersei, přesně jak se Sansa vždycky obávala. „Pojďte se podívat,“ řekla jim, „na obloze je hrad.“

„Hrad?“ Brella musela přimhouřit oči. „Mně se zdá, jako by se tamhleta věž bortila. Už je vlastně celý v troskách.“

Sansa nechtěla slyšet o padajících věžích a rozbořených hradech. Zavřela okenice a řekla: „Královna nás očekává na snídani. Je můj pan manžel v soláru?“

„Ne, moje paní.“ odpověděla Brella. „Neviděla jsem ho.“

„Možná šel navštívit svého otce,“ prohlásila Šae. „Třeba od něho králův pobočník potřeboval poradit.“

Brella se zamračila. „Lady Sanso, určitě by ses ráda vykoupala, než voda vychladne.“

Sansa si nechala od Šae přetáhnout přes hlavu noční úbor a vlezla si do velké dřevěné kádě. Byla v pokušení požádat o pohár vína na uklidnění. Svatební obřad se měl konat v pravé poledne, ve Velkém Baelorově septu na druhém konci města. A večer bude hostina v trůnní síni; tisíc hostů a sedmdesát sedm chodů, se zpěváky, žongléry a kejklíři. Nejdřív se ale měla konat snídaně v Královnině tančírně, pro Lannistery, muže z rodu Tyrellů - ženy Tyrellů budou snídat s Margaery - a stovku dalších rytířů a menších lordů. Udělali ze mne Lannisterku, pomyslela si Sansa s hořkostí.

Brella poslala Šae pro další horkou vodu, zatímco sama umývala Sanse záda. „Ty se celá třeseš, moje paní.“

„To je jen vodou, není dost teplá,“ zalhala Sansa.

Služebné ji právě oblékaly, když se objevil Tyrion s Podrickem Paynem v patách. „Vypadáš opravdu půvabně, Sanso.“ Otočil se ke svému panošovi. „Pode, buď tak laskav a nalej mi pohár vína.“

„Víno budou podávat u snídaně, můj pane,“ připomněla mu Sansa.

„Já mám víno tady. Snad ode mne neočekáváš, že se dostavím před svou sestru střízlivý? Je nové století, moje paní. Uplynulo již tři sta let od Aegonova dobytí.“ Trpaslík si vzal od Podricka pohár červeného a zvedl jej do výše. „Na Aegona. Jak šťastný to byl chlapík. Dvě sestry, dvě manželky a tři velcí draci, co víc by si mohl muž přát?“ Otřel si ústa hřbetem dlaně.

Skřetovo oblečení bylo zašpiněné a neudržované, jak si Sansa všimla; vypadalo, jako by v něm spal. „Převlékneš se do čistého oděvu, můj pane? Moc se mi líbí ten tvůj nový kabátec.“

„Kabátec je pěkný, to jistě.“ Tyrion odložil pohár. „Pojď, Pode, podíváme se, jestli nenajdeme nějaké oblečení, ve kterém bych vypadal méně zakrsle. Nechci dělat své paní choti ostudu.“

Když se Skřet o chvíli později vrátil, vypadal docela obstojně, a dokonce byl i o něco málo větší. Podrick Payne se také převlékl a pro jednou vypadal téměř jako řádný panoš, třebaže celkový dojem z jeho nádherného oděvu v purpurové, bílé a zlaté barvě poněkud kazil velký červený uher v nosní rýze. Je to tak plachý chlapec. Sansa si na Tyrionova panoše nejdřív dávala pozor; koneckonců byl to Payne, blízký příbuzný sera Ilyna Paynea, který usekl jejímu otci hlavu. Brzy si však uvědomila, že Pod z ní má stejnou hrůzu, jakou měla ona z jeho bratrance. Kdykoli na něj promluvila, zrudl do téměř alarmujícího odstínu červeni.

„Purpurová, zlatá a bílá jsou barvami rodu Payneů, Podricku?“ zeptala se ho zdvořile.

„Ne. Chci říct ano.“ Začervenal se. „Barvy. Na našem erbu jsou červenobílé kostky, moje paní. Se zlatými mincemi. V těch kostkách. Purpurových a bílých. Obojích.“ Upíral přitom oči na její chodidla.

„K těm mincím se váže příběh,“ poznamenal Tyrion. „Nepochybuji o tom, že Pod jej někdy povypráví tvým prstům u nohou. Teď jsme ale očekáváni v Královnině tančírně. Půjdeme?“

Sansa byla v pokušení omluvit se a nejít nikam. Mohla bych mu říct, že je mi zle od žaludku nebo že se dostavilo moje měsíční krvácení. Netoužila po ničem jiném než zalézt si zpátky do postele a zatáhnout kolem sebe závěsy. Musím být statečná jako Robb, řekla si v duchu a strnule uchopila nabízené rámě svého manžela.

V Královnině tančírně posnídali medové koláčky s ostružinami a ořechy, řezy lahodné šunky a slaniny, malé rybky zapečené v chlebovém těstě, podzimní hrušky a dornské obložené mísy s cibulkou, sýrem a nasekanými vejci s pálivými papričkami. „Nic než vydatná snídaně nedokáže tak povzbudit chuť na sedmdesát sedm chodů, které mají následovat,“ poznamenal Tyrion, zatímco jim sluhové plnili talíře. Na stole stály džbány s mlékem, medovinou a lehkým sladkým zlatým vínem. Mezi stoly procházeli hudebníci, hráli na dudy, flétny a skřipky, zatímco ser Dontos klusal kolem na svém koni z koštěte a Měsíční chlapec vydával prdivé zvuky tvářemi a zpíval drzé písně o hostech.

Sansa si všimla, že Tyrion se jídla stěží dotkl, třebaže vypil několik pohárů vína. Sama ochutnala něco málo z dornských vajec, jenže ostrá chuť papriček ji pak pálila v ústech. Jinak si jen uždibla ovoce, ryb a medových koláčů. Pokaždé když se na ni Joffrey podíval, přepadla ji taková nervozita, že měla pocit, jako by měla v žaludku netopýra.

Když bylo jídlo odklizeno, královna slavnostně předala Joffovi nevěstin plášť, který při obřadu nařasí Margaery kolem ramen. „Je to plášť, který jsem oblékla, když mne Robert pojal za svou královnu, stejný plášť, který na sobě měla lady Joanna, když se provdala za mého lorda otce.“ Sanse připadalo, že vypadá prodřený, ale možná to bylo jen proto, že byl tak často používán.

Pak nastal čas na dary. V Rovině bylo tradicí předávat dary nevěstě a ženichovi ráno v den jejich svatby; nazítří dostanou další dary jako pár, ale ty dnešní byly určeny pro každého zvlášť.

Od Jalabhara Xho dostal Joffrey velký luk ze zlatého dřeva a toulec plný dlouhých šípů opeřených zelenými a šarlatovými pery; od lady Tandy pár jezdeckých bot z vláčné kůže; od sera Kevana úchvatné turnajové kožené sedlo červené barvy; brož z rudého zlata tvarovanou do podoby škorpiona od Dorna, prince Oberyna; stříbrné ostruhy od sera Addama Marbranda; turnajový altán z rudého hedvábí od lorda Mathise Rowana. Lord Paxter Redwyne přinesl nádherný dřevěný model válečné galéry se dvěma stovkami vesel, která byla ve skutečné velikosti právě stavěna ve Stromovině. „Pokud to Tvoje Veličenstvo potěší, bude se jmenovat Chrabrost krále Joffa,“ řekl, a Joff odvětil, že je tím vskutku velmi potěšen. „Udělám z ní svou vlajkovou loď, až se budu plavit do Dračího kamene, abych zabil svého proradného strýce Stannise,“ prohlásil.

Dnes si hraje na vznešeného krále. Sansa věděla, že Joffrey dokáže být galantní, když na to má náladu, ale zdálo se, že jí má stále méně. A opravdu, všechna jeho zdvořilost zmizela jako mávnutím proutku, když mu Tyrion předložil jejich společný dar: velkou starou knihu s názvem Životy čtyř králů, vázanou v kůži a nádherně ilustrovanou. Král si ji bez zájmu prolistoval. „A tohle má být co, strýče?“

Kniha. Sansa si říkala, zda Joffrey hýbe při čtení svými tlustými červími rty.

„Historie vlády Daerona Mladého draka, Baelora Požehnaného, Aegona Hanebného a Daerona Dobrého od velmistra Kaetha,“ odpověděl její zakrslý manžel.

„Kniha, kterou by si měl přečíst každý král, Tvoje Výsosti,“ řekl ser Kevan.

„Můj otec neměl na knihy čas.“ Joffrey mrzutě odstrčil svazek přes desku stolu. „Kdybys méně četl, strýče Skřete, možná by teď lady Sansa už měla dítě v břiše.“ Dal se do smíchu…, a když se směje král, dvůr se musí smát s ním. „Nebuď smutná, Sanso, jakmile obtěžkám dítětem svou Margaery, navštívím tě ve tvé ložnici a ukážu svému malému strýci, jak se to dělá.“

Sansa zrudla. Nervózně pohlédla na Tyriona, plna strachu z jeho odpovědi. Mohlo by se to zvrhnout v něco stejně ošklivého jako na jejich vlastní svatební hostině. Pro tentokrát si však trpaslík naplnil ústa vínem místo slovy.

Pak popošel kupředu lord Mace Tyrell, aby předložil svůj dar: tři stopy vysoký zlatý kalich se dvěma ozdobnými uchy a sedmi stranami vykládanými drahými kameny. „Sedm tváří pro sedm království Jeho Výsosti,“ vysvětloval otec nevěsty. Ukázal jim, jak každá strana nese znak jednoho z velkých rodů: rubínového lva, smaragdovou růži, onyxového jelena, stříbrného pstruha, modrého nefritového sokola, opálové slunce a perlového zlovlka.

„Nádherný pohár,“ řekl Joffrey, „jenže vlka asi budeme muset oloupat a na jeho místo dát krakatici.“

Sansa předstírala, že to neslyšela.

„Margaery a já se z něj zhluboka napijeme na naše zdraví, tcháne.“ Joffrey zvedl kalich nad hlavu, aby ho mohli všichni obdivovat.

„Ta zatracená věc je stejně velká jako já,“ zamumlal Tyrion tichým hlasem. „Polovina poháru a Joffrey padne pod stůl opilý.“

To by bylo dobře, pomyslela si. Možná si přitom zláme vaz.

Lord Tywin čekal, dokud se všichni nevystřídali, a pak, předložil králi vlastní dar: meč. Měl pochvu z třešňového dřeva, zlata a naolejované červené kůže, zdobenou zlatými lvími hlavami. Lvi měli rubínové oči. Joffrey tasil meč z pochvy a zvedl jej vysoko nad hlavu. Tančírna ztichla. V ranním světle se zamihotaly rudé a černé vlnky v oceli.

„Úchvatné,“ prohlásil Mathis Rowan.

„Meč, o kterém se bude zpívat, Výsosti,“ podotkl lord Redwyne.

„Královský meč,“ dodal ser Kevan Lannister.

Král Joffrey vypadal, jako by chtěl někoho zabít rovnou na místě, tak byl vzrušený. Sekal jím do vzduchu a hlasitě se smál. „Velký meč musí mít velké jméno, panstvo! Jak jej pojmenujeme?“

Sansa si vzpomněla na Lví zub, meč, který Arya hodila do Trojzubce, a na Srdcožrout, ten, který musela políbit před bitvou. Říkala si, zda bude po Margaery chtít, aby líbala tento.

Hosté se předháněli ve vymýšlení jmen pro nový meč. Joff mávl rukou nad celým tuctem z nich, než uslyšel jméno, které se mu zalíbilo. „Vdovin nářek!“ zvolal. „Ano! Z mnoha žen jím nadělám vdovy!“ Znovu sekl do vzduchu. „A až stanu proti svému strýci Stannisovi, rozseknu jím ten jeho kouzelný meč vpůli.“ Zkusil dolní sek, čímž přiměl sera Balona Swanna spěšně couvnout. Ser Balon zbledl a síní se převalila vlna smíchu.

„Opatrně, Tvoje Výsosti,“ upozornil ser Addam Marbrand krále. „Valyrijská ocel je nebezpečně ostrá.“

„Já si to pamatuju.“ Joffrey máchl Vdoviným nářkem dolů v divokém obouručním seku, rovnou do knihy, kterou mu daroval Tyrion. Silná kožená deska se pod nárazem rozdělila vpůli. „Ostrá! Já ti říkal, že vím, co dokáže valyrijská ocel!“ Vyžádalo si to půl tuctu dalších seků, než silný svazek rozsekal na kusy - a než byla zkáza dokončena, byl chlapec celý udýchaný. Sansa cítila, jak její manžel zápasí se vztekem, který se v něm hromadil, zatímco ser Osmund Černokotlý volal: „Modlím se, abys to strašlivé ostří nikdy nepoužil proti mně, Výsosti.“

„Postarej se, abys k tomu neměl důvod, pane.“ Joffrey smetl kus Života čtyř králů ze stolu hrotem meče, pak zasunul Vdovin nářek zpátky do pochvy.

„Tvoje Výsosti,“ řekl ser Garlan Tyrell. „Možná jsi to nevěděl, ale v celém Západozemí byly jen čtyři kopie této knihy ilustrované Kaethovou vlastní rukou.“

„No a teď jsou tři.“ Joffrey si rozepjal starý opasek s mečem, aby si místo něj zapnul nový. „Ty a lady Sansa mi dlužíte jiný dar, strýče Skřete, lepší. Tento je na kusy.“

Tyrion hleděl na svého synovce barevně nespárovanýma očima. „Co takhle dýku, Veličenstvo? Nějakou, co by se hodila k tvému meči. Dýku ze stejně nádherné valyrijské oceli… s jílcem z dračí kosti, co říkáš?“

Joff si ho změřil pronikavým pohledem. „Ty… ach ano, dýku, aby se hodila k mému meči. Dobrá.“ Přikývl. „A zlatý jílec vykládaný rubíny. Dračí kost je příliš obyčejná.“

„Jak si přeješ, Tvoje Výsosti.“ Tyrion vyprázdnil další pohár vína. Podle toho, jakou věnoval pozornost Sanse, mohl být docela dobře sám ve svém soláru. Jakmile však nastal čas odebrat se ke svatebnímu obřadu, vzal ji za ruku.

Když přecházeli nádvoří, zařadil se vedle nich princ Oberyn z Dorne se svou černovlasou milenkou zavěšenou do jeho rámě. Sansa na ženu zvědavě pohlédla. Byla prostého původu, neprovdaná a porodila princi dvě nemanželské dcery, ale neměla strach pohlédnout do očí samé královně. Šae jí řekla, že Ellaria uctívá jakousi lysénskou bohyni lásky. „Byla to skoro děvka, když ji našel, milostpaní,“ svěřila se jí služebná, „a teď je to málem princezna.“ Sansa se nikdy předtím neocitla tak blízko té dornské ženy. Je opravdu krásná, pomyslela si. Jenže je na ní něco, co drásá oko.

„Jednou mne potkalo to velké štěstí, že jsem v Citadele na vlastní oči spatřil jejich kopii Života čtyř králů,“ říkal princ Oberyn jejímu manželovi. „Iluminace byly úchvatné na pohled, to ano, ale jinak byl Kaeth až příliš laskavý ke králi Viserysovi.“

Tyrion na něho ostře pohlédl. „Příliš laskavý? Podle mého mínění byl k Viserysovi hanebně skoupý. Ve skutečnosti to měl být Život pěti králů.“

Princ se zasmál. „Viserys vládl sotva čtrnáct dní.“

„Vládl přes rok,“ opravil ho Tyrion.

Oberyn pokrčil rameny. „Rok nebo čtrnáct dní, co na tom záleží? Otrávil vlastního synovce, aby se dostal na trůn, a jakmile jej jednou měl, už neudělal nic.“

„Baelor vyhladověl při postu sám sebe k smrti,“ řekl Tyrion. „Jeho strýc mu sloužil věrně jako pobočník, tak jako sloužil Mladému drakovi před ním. Viserys možná kraloval jen jeden rok, jenže ve skutečnosti vládl patnáct let, zatímco Daeron válčil a Baelor se modlil.“ Zatvářil se kysele. „A i kdyby otrávil svého synovce, mohl bys mu to dávat za vinu? Někdo musel uchránit říši od Baelorových pošetilostí.“

Sansa byla šokovaná, když to slyšela. „Baelor Požehnaný byl přece velký král. Prošel Kostěnou cestu bosý, aby vyjednal mír s Dorny, a zachránil Dračího rytíře z hadí jámy. Zmije na něj neútočily, protože byl tak svatý a neposkvrněný.“

Princ Oberyn se usmál. „Kdybys ty byla zmije, moje paní, chtěla by sis kousnout do takové bezkrevné suché tyčky, jakou byl Baelor Požehnaný? Já bych raději zabořil tesáky do něčeho šťavnatějšího…“

„Můj princ tě jen škádlí, lady Sanso,“ řekla Ellaria Písek. „Septoni a zpěváci sice rádi říkají, že hadi Baelora nepokousali, ale pravda byla velmi odlišná. Kousli ho snad půlstovkykrát, a měl na to zemřít.“

„Kdyby se tak stalo, Viserys by vládl tucet let,“ řekl Tyrion, „a Sedm království by to nepochybně jen prospělo. Jsou tací, co říkají, že Baelor se ze všeho toho jedu pomátl.”

„Ano,“ řekl princ Oberyn, „jenže v téhle vaší Rudé baště jsem žádné hady neviděl. Tak jak si poradíš s Joffreym?“

„Raději nic takového zkoušet nebudu.“ Tyrion strnule sklonil hlavu. „Omluv nás laskavě, pane. Naše nosítka již čekají.“ Trpaslík pomohl Sanse dovnitř, pak se neohrabaně vyškrábal za ní. „Zatáhni závěsy, moje paní. budeš-li tak laskavá.“

„Je to nutné, můj pane?“ Sansa nechtěla být zavřená za závěsy. „Dnes je tak krásný den.“

„Kdyby mě spatřili dobří lidé Králova přístaviště, pravděpodobně by po mně začali házet kobylince. Prokaž nám oběma laskavost, moje paní. Zatáhni ty závěsy.“

Udělala, jak jí řekl. Chvíli tam takto seděli, zatímco vzduch kolem nich se oteploval a zatuchal. „Moc mě mrzelo, co král udělal s tvou knihou, můj pane,“ přiměla se říct.

„Byla to Joffreyho kniha. Mohl se z ní dozvědět pár užitečných věcí, kdyby se namáhal přečíst si ji.“ Když to říkal, jeho hlas zněl nepřítomně. „Měl jsem být chytřejší. Měl jsem to vědět… a spoustu dalších věcí taky.“

„Možná ho dýka potěší víc.“

Trpaslík se ušklíbl a jizva na jeho tváři se napjala. „Chlapec si dýku zasluhuje, že ano?“ Naštěstí nečekal na odpověď. „Tehdy na Zimohradu se Joffrey pohádal s tvým bratrem Robbem. Pověz mi, nevšimla sis, že by panovaly nějaké zlé vztahy také mezi Jeho Výsostí a Branem?“

„Branem?“ Jeho otázka ji vyvedla z míry. „Myslíš předtím, než spadl?“ Musela se přimět myslet dozadu. Stalo se to už tak dávno. „Bran byl milý chlapec. Všichni ho měli rádi. On a Tommen spolu bojovali dřevěnými meči, to si pamatuju, ale brali to jen jako hru.“

Tyrion upadl do zadumané mlčenlivosti. Sansa slyšela vzdálený rachot řetězů zvenčí; vytahovali padací mříž. O okamžik později se ozval výkřik a jejich nosítka se dala do pohybu. Zbavená možnosti pozorovat okolní scenérii se rozhodla, že bude hledět na svoje ruce složené v klíně, nepříjemně si vědomá pohledu nespárovaných očí svého manžela. Proč se na mě tak dívá?

„Ty jsi svoje bratry milovala, stejně jako mám já rád Jaimeho.“

Je to snad nějaká lannisterská past, aby mne přiměl mluvit zrádně? „Moji bratři byli zrádci a odešli do zrádcovských hrobů. Je zradou milovat zrádce.“

Její malý manžel si odfrkl. „Robb povstal ve zbrani proti svému právoplatnému králi. Podle zákona byl tudíž zrádce. Ti druzí ovšem zemřeli příliš mladí, než aby vůbec věděli, co to zrada je.“ Zamnul si pahýl nosu. „Sanso, ty víš, co se stalo Branovi na Zimohradu?“

„Bran spadl. Pořád lezl do výšek, až nakonec spadl. Vždycky jsme se obávali, že k tomu dojde. A Theon Greyjoy ho zabil, jenže to se stalo až později.”

„Theon Greyjoy.“ Tyrion si povzdechl. „Tvoje paní matka mne jednou obvinila… nu, nebudu tě zatěžovat ošklivými detaily. Obvinila mne neprávem. Nikdy jsem tvému bratrovi Branovi neublížil. A nemám v úmyslu ublížit ani tobě.“

Co mu na to mám říct? „Jsem ráda, že to vím, můj pane.“ Něco po ní chtěl, jenže Sansa nevěděla, co je to. Vypadá jako hladové dítě, ale já nemám jídlo, které bych mu nabídla. Proč mě nenechá na pokoji?

Tyrion si znovu zamnul zjizvený pahýl nosu, což byl nehezký zvyk, který jen přitahoval zrak k jeho ošklivé tváři. „Nikdy ses mne nezeptala, jak zemřel Robb nebo tvoje paní matka.“

„Já… raději to nechci vědět. Jen bych z toho měla špatné sny.“

„Pak ti tedy už nic neřeknu.“

„To… to je od tebe laskavé.“

„Och, ano,“ řekl. „Tyto zlé sny.“

»*1 tM*

TYRION

Nová koruna, kterou daroval jeho otec církvi, byla dvakrát tak vysoká jako ta, kterou rozbil na kusy dav, skvost z drahých kamenů a tepaného zlata. Pokaždé když nejvyšší septon pohnul hlavou, vyšlehl z ní a zamihotal se duhový blesk, ale Tyrionovi nezbývalo než se divit, jak vůbec ten muž unese takovou tíhu. A dokonce musel připustit, že Joffrey a Margaery jsou opravdu nádherný pár, když tam tak stáli bok po boku mezi vysokými pozlacenými sochami Otce a Matky.

Nevěsta byla půvabná. Byla oblečená ve slonovinovém hedvábí a myrské krajce, se sukněmi zdobenými květinovými motivy vyvedenými z říčních perliček. Jako vdova po Renlym mohla nosit baratheonské barvy, zlatou a černou, ale přesto přišla oblečená jako Tyrellka, v panenském plášti ze zeleného sametu pošitém stovkami zlatých brokátových růží. Tyrion si říkal, zda je opravdu stále panna. Ne že by Joffrey poznal rozdíl.

Král vypadal téměř stejně úchvatně jako jeho nevěsta. Byl oblečený v kabátci temně růžové barvy, který měl pod pláštěm z tmavočerveného sametu se zlatě vyšitým jelenem a lvem. Na umně načesaných kadeřích mu spočívala královská koruna, zlato na zlatu. Tu zatracenou korunu jsem pro něho zachránil já. Tyrion nepohodlně přesunul váhu z jednoho chodidla na druhé. Nedokázal stát v klidu. Příliš mnoho vína. Měl si jít ulevit, ještě než se vydali na cestu z Rudé bašty. Noc beze spánku, kterou strávil s Šae, si na něm také vybírala svou daň, ale nejvíc ze všeho toužil zaškrtit svého proklatého královského synovce.

Já vím, co dokáže valyrijská ocel, vychloubal se chlapec. Septoni vždycky kázali, že Otec na nebesích soudí všechny spravedlivě. Kdyby Otec byl tak laskavý, že by shodil svou sochu na Joffreyho a rozmáčkl ho jako švába, tak bych tomu možná i uvěřil.

Měl na to přijít už dávno. Jaime by nikdy neposlal jiného muže, aby za něho zabíjel, a Cersei byla příliš chytrá, než aby použila nůž, který by mohl být vystopován zpátky k ní, ale Joffrey, arogantní, krutý, hloupý malý darebák…

Vzpomínal si na to chladné jitro, kdy sešel po příkrých venkovních schodech ze zimohradské knihovny a našel na nádvoří prince Joffreyho, který žertoval s Ohařem o zabíjení vlků. Pošli psa zabít vlka, řekl. Dokonce ani Joffrey však nebyl tak pošetilý, aby nařídil zabít syna Eddarda Starka Sandoru Cleganovi; Ohař by s tím šel za Cersei. Místo toho si chlapec našel vykonavatele mezi odpornou cháskou svobodných jezdců, kupců a patolízalů, kteří se připojili ke králově skupině cestou na sever. Jakéhosi od neštovic poďobaného prosťáčka, který byl ochotný riskovat život pro princovu přižeň, a nějaký ten peníz. Tyrion si říkal, čí to asi byl nápad - počkat, dokud Robert neodjede ze Zimohradu, a pak teprve podříznout Branovi krk. Nejpravděpodobněji Joffův. Nepochybně to považoval za vrchol vychytralosti.

Tyrion měl dojem, že si vzpomíná, jak vypadala princova dýka. Alespoň že nebyl Joff tak stupidní a nepoužil ji. Místo toho se šel probrat zbraněmi svého otce. Robert Baratheon byl neskonale štědrý muž a dal by svému synovi kteroukoli dýku, co by chtěl… jenže Tyrion hádal, že chlapec si ji prostě vzal sám. Robert přijel na Zimohrad s dlouhým zástupem komonstva, s velkým kolovým domem a povozy plnými zásob. Nebylo pochyb, že se nějaký přičinlivý služebník postaral o to, aby s králem cestovaly i jeho zbraně, pro případ, že by zatoužil po kterékoli z nich.

Čepel, kterou Joffrey vybral, byla pěkná a jednoduchá. Žádné zlaté rytiny, žádné drahokamy v jílci, žádné stříbrné ornamenty v čepeli. Král Robert ji nikdy nepoužíval, zřejmě úplně zapomněl, že ji vůbec má. A přesto byla ta valyrijská ocel smrtelně ostrá…, dostatečně ostrá, aby prořízla kůži, maso a sval jediným rychlým řezem. Já vím, co dokáže valyrijská ocel. Asi to opravdu věděl, jinak by nikdy nebyl takový blázen, aby si vybral zrovna Malíčkův nůž.

Stále mu na tom nedávalo pokoj ono proč, že by čirá krutost? Jeho synovec jí měl na rozdávání, když si to Tyrion uvědomil, měl co dělat, aby nevyzvrátil všechno víno, co vypil, nepomočil si kalhoty nebo obojí. Nepohodlně se vrtěl na místě. Měl držet při snídani jazyk za zuby. Ten kluk teď ví, že to vím. Ta moje huba nevymáchaná mne jednou připraví o život, tím jsem si jistý.

Bylo vyřčeno sedmero přísah, odříkáno sedmero požehnání a vyměněno sedmero slibů, když byla odzpívána svatební píseň a na výzvu, zda někdo ví o něčem, co by bránilo sňatku, nikdo neodpověděl, nastal čas k výměně plášťů. Tyrion přesunul váhu z jedné zakrslé nohy na druhou a snažil se zahlédnout něco škvírou mezi svým otcem a strýcem Kevanem. Pokud jsou bohové spravedliví, tak to Joff alespoň pořádně zpacká. Dával si pozor, aby se nepodíval na Sansu, aby si ani náhodou nevšimla hořkosti čišící mu z očí. Mohla jsi tehdy pokleknout, budiž zatracena! Copak by bylo tak proklatě těžké ohnout ta tvoje tuhá starkovská kolena a ponechat mi alespoň kapku důstojnosti?

Mace Tyrell opatrně sňal své dceři z ramen panenský plášť, zatímco Joffrey přijal od svého bratra Tommena složený svatební plášť a rozmáchlým gestem ho vytřepal. Chlapecký král byl ve třinácti stejně vysoký, jako byla jeho šestnáctiletá nevěsta - nebude potřebovat bláznova záda, aby na ně musel vylézt. Joffrey nařasil Margaery šarlatově zlatý plášť kolem ramen a naklonil se blíž, aby jí ho připevnil kolem krku. Tím přešla Margaery zpod ochrany svého otce pod ochranu svého manžela. Jenže kdo ji bude ochraňovat před Joffem? Tyrion pohlédl na Rytíře květin, který tam stál společně s dalšími příslušníky Královské gardy. Měl bys udržovat svůj meč dobře nabroušený, sere Lorasi.

„Tímto polibkem stvrzuji naši lásku!“ prohlásil Joff zvonivým hlasem, když Margaery zopakovala jeho slova, přitáhl ji k sobě blíž a políbil ji, dlouze a hluboce. Duhová světla tančila kolem koruny nejvyššího septona, který vážným hlasem prohlásil Joffreyho z rodu Baratheonů a Lannisterů a Margaery z rodu Tyrellů za jedno tělo, jedno srdce a jednu duši. V pořádku, takže tohle máme odbyté. A teď vzhůru zpátky do toho zatraceného hradu, abych se mohl v klidu vymočit.

Ser Loras a ser Meryn odění v bílé šupinové zbroji a sněhobílých pláštích vyšli v čele procesí ze septa. Následoval princ Tommen, rozhazující před krále a královnu růžové okvětní plátky z košíku. Za královským párem následovala královna Cersei a lord Tyrell, pak nevěstina matka ruku v ruce s lordem Tywinem. Za nimi pospíchala vratkým krokem Královna trnů, z jedné strany zavěšená do rámě sera Kevana Lannistera a z druhé opřená o svou hůl. Hned za ní následovala její dvojčata strážní, pro případ, že by upadla. Jako další šel ser Garlan Tyrell a jeho paní choť a nakonec byla řada na Sanse a Tyrionovi.

„Moje paní.“ Nabídl Sanse rámě. Poslušně je uchopila, ale Tyrion cítil, jak je při chůzi uličkou mezi lavicemi ztuhlá. Ani jednou se na něho nepodívala.

Ještě než přišli ke dveřím, uslyšel jásavé pozdravy zvenčí. Dav tolik miloval Margaery, že byl ochoten mít kvůli ní znovu rád Joffreyho. Patřila k Renlymu, tomu pohlednému mladému princi, který je tolik miloval, že se kvůli nim vrátil ze záhrobí, jen aby je zachránil. A spolu s ní přišly po růžové cestě od jihu i bohatství a hojnost Vysoké zahrady. Zdálo se, že si ti blázni nepamatují, že to byl především Mace Tyrell, kdo na samém začátku uzavřel růžovou cestu a způsobil ten proklatý hladomor.

Vyšli ze septa do svěžího podzimního vzduchu. „Už jsem měl strach, že tam zkysneme navěky,“ zašpičkoval Tyrion.

Sansa neměla jinou možnost než se na něj podívat. „Já… ano, můj pane. Jak pravíš.“ Vypadala smutně. „Přesto to ale byl krásný obřad.“

Na rozdíl od našeho. „Já na to můžu říct jen to, že byl hrozně dlouhý. Nutně se potřebuju vrátit do hradu, abych se pořádně vymočil.“ Zamnul si pahýl nosu. „Kéž bych tak byl schopen vymyslet si nějaké poslání, které by mne odvedlo z města. Malíček si to vymyslel chytře.“

Joffrey a Margaery stáli obklopeni Královskou gardou na vrcholku schodiště, které vedlo na rozlehlé mramorové náměstí. Ser Addam a jeho zlaté pláště zadržovali těly dav, zatímco socha krále Baelora Požehnaného na ně benevolentně shlížela ze svého podstavce. Tyrion neměl jinou možnost než se postavit do řady za ostatní a nabídnout královskému páru svoje gratulace. Políbil Margaery prsty a popřál jí hodně štěstí. Naštěstí za nimi byli další, kteří čekali, až na ně přijde řada, takže se nemuseli zdržovat příliš dlouho.

Jejich nosítka stála po celou dobu obřadu na slunci a uvnitř za závěsy bylo velmi horko. Když se nosítka dala do pohybu, Tyrion se opřel o loket, zatímco Sansa tam strnule seděla a hleděla na své ruce. Je stejně půvabná jako to Tyrellovo děvče. Její vlasy měly hutnou barvu podzimní oříškové hnědi a oči byly hluboká tullyjská modř. Zármutek jí dodával vyděšený, - zranitelný vzhled - a činilo ji to tím krásnější. Chtěl se jí dotknout, proniknout zbrojí její chladné zdvořilosti, že by to bylo tohle, co ho nakonec přimělo promluvit? Nebo jen potřeboval odpoutat svou mysl od plného močového měchýře?

„Myslel jsem na to, že až budou cesty opět bezpečné, mohli bychom se spolu vydat do Casterlyovy skály.“ Daleko od Joffreyho a mé sestry. Čím víc myslel na to, co Joff udělal se Životy čtyř králů, tím víc ho to znepokojovalo. Bylo v tom poselství, ach ano. „Velmi rád bych ti ukázal Zlatou galerii, Lví tlamu a Síň hrdinů, kde jsme si Jaime a já hrávali jako chlapci. Je tam slyšet hřmění zdola, odkud do nitra skály proudí mořská voda…“

Pomalu zvedla hlavu. Věděl, co nyní vidí před sebou: naběhlé zvířecí čelo, surový pahýl nosu, křivou růžovou jizvu přes tvář a barevně nespárované oči. Její oči byly velké, modré a hlavně prázdné. „Pojedu kamkoli, kam si bude můj pan manžel přát.“

„Doufal jsem, že by tě to mohlo potěšit, moje paní.“

„Potěší mě to, když to potěší mého pána.“

Tyrion stáhl ústa. Ty patetický malý mužíku. Copak sis myslel, že ji nějaké řečičky o Lví tlamě přimějí usmát se na tebe? Kdy se ti podařilo rozesmát ženu jinak než jen zlatem? „Ne, byl hloupý nápad. Skálu asi mohou milovat jen Lannisterové.“

„Ano, můj pane. Jak pravíš.“

Tyrion slyšel, jak obyvatelé města provolávají slávu králi Joffreymu. Za tři roky bude ten krutý chlapec mužem, bude vládnout podle vlastních zákonů… a každý trpaslík s polovinou rozumu bude daleko od Králova přístaviště. Možná by vyhovovalo Staré město. Nebo dokonce některé ze Svobodných měst. Vždycky toužil spatřit braavoského Titána. Snad by to Sansu potěšilo. Začal laskavě mluvit o Braavosu, ale narazil pouze na stěnu zasmušilé zdvořilosti, stejně ledové a nepoddajné jako Zeď, po které kdysi kráčel tam na severu. Unavilo ho to. Tehdy i teď.

Zbytek cesty probíhal v tichosti. Netrvalo dlouho a Tyrion zjistil, že doufá, že snad Sansa něco řekne sama, cokoli, to nejskromnější slůvko, jenže ona nepromluvila, když nosítka zastavila na hradním nádvoří, nechal jednoho ze sluhů, aby jí pomohl vystoupit. „Na hostině jsme očekáváni asi za hodinu, moje paní. Zakrátko se k tobě připojím.“ Zamířil na ztuhlých nohou pryč. Z druhé strany nádvoří slyšel Margaeryin bezdechý smích, když ji Joffrey zhoupl ze sedla. Ten chlapec bude jednoho dne stejně velký a silný jako Jaime, pomyslel si, a já budu pořád jen trpaslík motající se mu pod nohama. A jednoho dne mne pravděpodobně udělá ještě kratším…

Našel latrínu a vděčně si vydechl, když ze sebe vypustil ranní víno. Byly chvíle, kdy bylo řádné vymočení cítit téměř stejně nádherně jako milování, a právě tohle byla jedna z těch příležitostí. Přál si, kéž by si tak mohl stejně snadno ulevit od svých pochybností a pocitu viny.

Před jeho komnatami čekal Podrick Payne. „Přichystal jsem ti nový kabátec. Ne tady. Na tvou postel. V ložnici.”

„Ano, přesně tam míváme postel.“ Bude tam i Sansa, oblékající se na hostinu. Šae taky. „Víno, Pode.“

Pil ve svém okenním sedátku a pozoroval chaos panující v kuchyních pod sebou. Slunce se ještě nedotklo vršku hradní zdi a již byla cítit vůně pečeného chleba a rožněného masa. Do trůnní síně se brzy začnou hrnout hosté, plni očekávání; bude to večer plný písní a nádhery, určený nejenom k tomu, aby spojil Vysokou zahradu a Casterlyovu skálu, ale také k tomu, aby ukázal jejich moci a bohatství každému, kdo by si snad ještě pořád myslel, že má smyl oponovat Joffreyho vládě.

Jenže kdo by byl takový blázen, aby soupeřil s Joffreyho vládou, po tom, co se stalo Stannisu Baratheonovi a Robbu Starkovi? V říčních krajinách se sice stále bojovalo, ale všude jinde se už stahovaly smyčky. Ser Gregor Clegane překročil Trojzubec a zmocnil se rubínového brodu, pak téměř bez vynaložení sebemenšího úsilí dobyl Harrenov. Mořská stráž se vzdala Černému Walderu Freyovi, lord Randyll Tarly zabral Panenské jezírko, Šerodol a královskou cestu. Na západě se ser Daven Lannister spojil se serem Forleym Presterem u Zlatého zubu v tažení proti Řekotočí. Ser Ryman Frey vyrazil s dvěma tisíci kopiníků na jih od Dvojčat, aby se k nim připojil. A Paxter Redwyne tvrdí, že jeho flotila bude brzy připravena vyplout ze Stromoviny, aby se vydala na dlouhou cestu kolem Dorne a přes Kamennoschody. Stannisovi lysénští piráti budou převáženi co do počtu v poměru deset ku jedné. Boj, kterému mistři začali říkat Válka pěti králů, se už blíží ke konci. Mace Tyrell se dal slyšet, jak ho rmoutí, že mu lord Tywin neponechal žádné vítězství.

„Můj pane?“ Pod stál vedle něho. „Budeš se převlékat? Připravil jsem ti kabátec. Na postel. Pro hostinu.“

„Hostinu?“ opáčil Tyrion kysele. „Jakou hostinu?“

„Svatební hostinu.“ Podovi samozřejmě ušel sarkasmus v jeho hlase. „Hostinu krále Joffreyho a lady Margaery. Chtěl jsem říct královny Margaery.“

Tyrion byl rozhodnutý, že se dnes večer velice, velice opije. „Dobrá tedy, mladý Podricku, pojď mi pomoci obléknout se do slavnostního oděvu.“

Když vstoupili do ložnice, Šae právě pomáhala Sanse s vlasy. Radost a žal, pomyslel si, jakmile je spatřil vedle sebe. Smích a slzy. Sansa na sobě měla šaty ze stříbrného saténu lemované popelčinou, s prostřihávanými rukávy, které jí splývaly téměř k zemi, podšité měkkým purpurovým semišem. Šae jí umělecky naaranžovala vlasy do jemné stříbrné síťky ozdobené temně mihotavými drahokamy. Tyrionovi nikdy nepřipadala půvabnější, a přesto jako by na svých dlouhých saténových rukávech nesla smutek. „Lady Sanso,“ řekl jí, „dnes večer budeš nejkrásnější ženou v hodovní síni.“

„Můj pán je příliš laskav.“

„Moje paní,“ řekla Šae toužebně, „nemohla bych dnes večer přijít obsluhovat ke stolu? Tak ráda bych viděla, jak vyletí holubi z koláče.“

Sansa se na ni nejistě podívala. „Královna si všechny sluhy a služebné vybrala sama.”

„A síň bude i tak přeplněná.“ Tyrion musel spolknout podráždění. „Avšak hudebníci budou procházet sem a tam po celém hradu a stoly na vnějším nádvoří se budou prohýbat jídlem a pitím pro všechny.“ Prohlížel si svůj nový kabátec, šarlatový samet s ramenními vycpávkami a karnýrovými rukávy prostřiženými tak, aby byl vidět černý satén pod nimi. Pěkné oblečení. Jediné, co tu chybí, je nějaký pěkný malý chlapec, který by si je vzal na sebe. „Pojď, Pode, pomoz mi do toho.“

Zatímco se oblékal, vypil další pohár vína, pak nabídl rámě své choti a doprovodil ji z Kuchyňské věže, aby se připojili k řece hedvábí, saténu a sametu plynoucí k trůnní síni. Někteří hosté již byli uvnitř, zabírali si místa na lavicích. Další se hromadili přede dveřmi, užívali si pro podzim netypické odpolední teplo. Tyrion vedl Sansu kolem nádvoří, aby učinil zadost nezbytné etiketě.

Je v tom dobrá, pomyslel si, když ji pozoroval, jak lordu Gylesovi říká, že jeho kašel už zní lépe, jak vysekává kompliment Elinor Tyrell ohledně jejích šatů a ptá se Jalabhara Xho na svatební zvyky Letních ostrovů. Ser Kevan přivedl dolů svého syna sera Lancela, což bylo vůbec poprvé od bitvy, co hoch opustil lože. Vypadá příšerně. Lancelovy kdysi zlaté vlasy byly bílé a vysušené a byl hubený jako tyčka. Nebýt jeho otce, který ho podpíral ve vzpřímené poloze, jistě by se zhroutil. Avšak když Sansa vychvalovala jeho statečnost a říkala mu, jak ráda vidí, že opět nabývá sil, jak Lancel, tak ser Kevan přímo zářili. Ta by byla Joffreymu dobrou královnou a ještě lepší manželkou, kdyby měl tolik rozumu a miloval ji. Říkal si, zda bude jeho synovec schopen milovat vůbec někoho.

„Vypadáš nádherně, dítě,“ řekla Sanse lady Olenna Tyrell, když se k nim dobelhala v šatech ze zlatého brokátu, které musely vážit víc než ona. „Jenže ti ve vlasech řádil vítr.“ Stará žínka zvedla ruku, chytila pár uvolněných pramenů, vsunula je zpátky na místo a urovnala Sanse síťku. „Bylo mi velice líto, když jsem se dozvěděla o smrti tvých nejbližších,“ řekla. „Tvůj bratr byl strašlivý zrádce, to nepopírám, jenže když začneme zabíjet muže na svatebních hostinách, budou mít ze sňatků ještě větší hrůzu, než mají teď. Tak, už je to lepší.“ Lady Olenna se usmála. „S potěšením ti mohu sdělit, že pozítří odjíždím do Vysoké zahrady. Už mám tohohle páchnoucího města po krk, děkuji pěkně. Snad bys mne mohla doprovodit a nějaký čas zůstat, zatímco muži budou bojovat tu jejich válku? Budu bolestně postrádat svoji Margaery a všechny její půvabné dámy. Tvoje společnost by mi byla sladkou útěchou.“

„Jsi velmi laskavá, moje paní,“ řekla Sansa, „ale moje místo je zde vedle mého pana manžela.“

Lady Olenna obdařila Tyriona vrásčitým, bezzubým úsměvem. „Och? Promiň staré hloupé ženě, můj pane, neměla jsem v úmyslu ukrást ti tvoji půvabnou manželku. Předpokládala jsem, že budeš pryč, v čele lannisterské armády, na tažení proti nějakému zavilému nepříteli.”

„Leda tak armády draků a jelenů. Správce pokladny musí zůstat u dvora, aby se postaral, že bude všem armádám zaplaceno.“

„To jistě. Draků a jelenů, to bylo chytré. A ty trpaslíkovy groše taktéž. Slyšela jsem o nich. Jejich vybírání je nepochybně velmi únavným úkolem.“

„Vybírání přenechávám jiným, moje paní.“

„Ach ano? Já myslela, že si je chodíš vybírat sám. Přece nemůžeme dopustit, aby byla koruna podváděna, že ano?“

„Bohové chraňte.“ Tyrion si v duchu říkal, zda lord Luthor Tyrell náhodou nespadl z útesu úmyslně. „Omluv nás laskavě, lady Olenno, je načase, abychom zaujali svá místa.“

„Já taky. Sedmdesát sedm chodů, říkám vám. Nezdá se ti to poněkud přehnané, můj pane? Sama nesním víc než tři čtyři sousta, jenže ty i já jsme velmi malí, není-liž pravda?“ Znovu uhladila Sanse vlasy a řekla: „Dobrá, měj se hezky, dítě, a snaž se být veselejší. Kam se poděli moji strážní? Levý, Pravý, kde jste? Pojďte mi pomoci ke stolu.“ Třebaže do soumraku zbývala ještě hodina, trůnní síň již planula záplavou světel, a pochodeň svítila v každém hořáku. Hosté stáli podél stolů, zatímco heroldi vyvolávali jména a tituly urozených pánů a dam, kteří vstupovali dovnitř. Pážata v královské livreji je provázela širokou středovou uličkou na místa. Galerie byla přeplněna hudebníky; bubeníky, dudáky a houslisty, strunami, rohy a měchy.

Tyrion stiskl Sanse paži a zamířil těžkou kolébavou chůzí uličkou mezi stoly. Cítil na sobě jejich oči, kochající se čerstvou novou jizvou, která ho učinila ještě ohyzdnějším, než byl předtím. Jen ať se dívají, pomyslel si, když vyskočil na svoje místo. Jen ať zírají a šeptají si, co hrdlo ráčí, já se kvůli nim schovávat nebudu. Za nimi následovala dovnitř Královna trnů, belhající se po koberci drobnými krůčky. Tyrion si říkal, kdo z nich vypadá absurdněji, zda on se Sansou, nebo vyschlá malá žínka mezi jejími sedm stop vysokými jako vejce vejci podobnými ochránci.

Joffrey a Margaery vjeli do trůnní síně na páru běloušů. Před nimi běžela pážata, sypala růžové okvětní plátky pod kopyta koní. Král a královna se na hostinu také převlékli do jiných šatů. Joffrey na sobě měl pruhované černošarlatové kalhoty a kabátec ze zlatého brokátu s černými saténovými rukávy a onyxovými cvočky. Margaery vyměnila upjatý oděv, který na sobě měla v septu, za mnohem odvážnější šaty ze světle zeleného aksamitu s vypasovaným krajkovým živůtkem, který jí ponechával holá ramena a horní část malých ňader. Hebké hnědé vlasy jí rozpuštěné spadaly přes bílou šíji a dolů po zádech až téměř k pasu. Kolem čela měla tenkou zlatou korunu. Její úsměv byl plachý a sladký. Půvabná dívka, pomyslel si Tyrion, a laskavější osud, než si můj synovec zasluhuje.

Královská garda je doprovodila na stupínek, k čestným místům pod stínem Železného trůnu, zahaleného pro tuto příležitost do dlouhých hedvábných fáborů z baratheonského zlata, lannisterského šarlatu a tyrellské zeleně. Cersei Margaery objala a políbila na obě tváře. Lord Tywin učinil totéž, a pak Lancel a ser Kevan. Joffrey obdržel láskyplné polibky od nevěstina otce a svých dvou nových bratrů, Lorase a Garlana. Nezdálo se, že by se kdokoli hrnul líbat Tyriona, když král s královnou zaujali svá místa, nejvyšší septon vstal, aby vedl modlitbu. Alespoň že nemumlá tak strašně jednotvárně jako ten poslední, utěšoval se Tyrion.

Jeho a Sansu usadili daleko po králově pravici, vedle sera Garlana Tyrella a jeho manželky, lady Leonette. Tucet dalších jich seděl blíž k Joffreymu, což by ješitnější muž mohl považovat za urážku, vycházeje ze skutečnosti, že Tyrion byl ještě nedávno královým pobočníkem. Tyrion by však byl rád, kdyby jich mezi nimi seděla rovnou stovka. „Naplňte číše!“ zvolal Joff, když bohové dostali, co se slušelo a patřilo. Jeho šenk nalil celý džbán tmavého stromovinského vína do zlatého svatebního poháru, který mu daroval lord Tyrell toho rána. Král jej musel zvednout oběma rukama. „Na moji manželku, královnu!“

„Margaery!“ křikla na něj síň v odpověď. „Margaery! Margaery! Na královnu!“ Tisíc pohárů třesklo o sebe a svatební hostina začala. Tyrion Lannister pil s ostatními. Vyprázdnil svůj pohár při prvním přípitku, a jakmile se posadil, pokynul, aby mu jej znovu naplnili.

Prvním chodem byla krémová polévka s houbami a šneky na másle, podávaná v pozlacených miskách. Tyrion se stěží dotkl snídaně a víno mu již stouplo do hlavy, a tak jídlo jen vítal. Dojedl rychle. Jedno snědeno, sedmdesát šest ještě zbývá. Sedmdesát sedm chodů, zatímco dole ve městě stále hladoví děti a lidé by zabíjeli kvůli ředkvi. Možná by Tyrelly neměli ani z poloviny tak rádi, kdyby teď viděli, jak si tu hodujeme.

Sansa snědla lžíci polévky a odstrčila misku. „Nechutná ti, moje paní?“ zeptal se jí Tyrion.

„Bude toho následovat ještě tolik, můj pane. Mám malý žaludek.“ Nervózně si pohrávala s vlasy a dívala se podél stolu tam, kde seděl Joffrey se svou tyrellskou královnou.

Říká si, kéž by tak byla ona na Margaeryině místě? Tyrion se zamračil. I dítě by mělo víc rozumu. Odvrátil zrak, hledaje nějaké rozptýlení, ale všude kam se podíval, byly ženy, půvabné, jemné, krásné, šťastné ženy, které patřily jiným mužům. Margaery, sladce se usmívající, když společně s Joffreym popíjela víno z velkého sedmistranného svatebního kalichu. Její matka lady Alerie, stříbrovlasá, krásná a hrdá, sedící vedle Maceho Tyrella. Královniny tři mladé sestřenice, půvabné jako ptáčkové. Tmavovlasá myrská žena lorda Merryweathera s velkýma černýma smyslnýma očima. Ellaria Písek mezi Dorny (Cersei je posadila k jejich vlastnímu stolu, na velmi čestné místo ihned pod stupínek, ale tak daleko od Tyrellů, jak jen to šířka síně dovolovala), smějící se čemusi, co jí řekl Rudá zmije.

A byla tam jedna žena, která seděla téměř u paty třetího stolu nalevo… Manželka jednoho z Fossowayů, pomyslel si, obtěžkaná dítětem. Její jemná krása nebyla v žádném ohledu umenšena velkým břichem a o nic menší nebylo rovněž její veselí ani potěšení z jídla. Tyrion se díval, jak ji její manžel krmí pamlsky ze svého talíře. Pili ze stejného poháru a líbali se, často a nepředvídatelně. Kdykoli to udělali, jeho ruka něžně spočinula v ochranitelském gestu na jejím břiše.

Říkal si, co by asi Sansa udělala, kdyby se k ní naklonil a políbil ji, tady a teď. Pravděpodobně by sebou škubla a odtáhla se. Nebo by byla statečná a přetrpěla by to, protože to byla její povinnost, když už nic jiného, tak je alespoň poslušná, ta moje drahá choť. Kdyby jí řekl, že si přeje připravit ji dnes v noci o panenství, i to by poslušně přetrpěla a neplakala by o nic víc, než by musela.

Zavolal o další víno. Než mu je přinesli, byl podáván druhý chod, těstová rakvička plněná vepřovým masem, ořechy a vejci, Sansa z té své opět nesnědla víc než jen kousíček, a to již heroldi oznamovali příchod prvního ze sedmi slavných zpěváků.

Šedovousý Hemiš Harfeník oznámil, že bude zpívat „pro uši bohů a lidí píseň, jakou ještě v Sedmi královstvích neslyšeli“. Nazval ji „Jízda lorda Renlyho“.

Prohrábl prsty struny harfy, naplnil trůnní síň libozvučnými tóny. „Ze svého kostěného trůnu Pán smrti na mrtvého lorda shlížel,“ začal Hemiš a pokračoval dál, aby vyprávěl o tom, jak Renly, kající se ze svého pokusu uchvátit korunu svému synovci, vzdoroval samému Pánu smrti a vrátil se ze záhrobí do světa živých, aby bránil říši proti svému bratrovi.

A kvůli tomuhle skončil chudák Symon v kotli s hnědým, přemítal Tyrion. Královna Margaery měla slzy v očích, když Hemiš na samém konci zpíval, jak duch statečného lorda Renlyho přiletěl do Vysoké zahrady, aby se naposledy pokochal pohledem na tvář své pravé lásky. „Renly Baratheon nikdy nelitoval ničeho, co v životě udělal,“ poznamenal Skřet k Sanse, „ale pokud do toho mám co mluvit, tak si Hemiš právě vysloužil pozlacenou loutnu.“

Harfeník jim zazpíval také několik známějších písní. „Růže ze zlata“ byla nepochybně pro Tyrelly, stejně jako byla píseň „Deště Kastameru“ určena k tomu, aby zalichotila jeho otci. „Panna, Matka a Stařena“ potěšily nejvyššího septona a „Moje paní žena“ rozradostnila všechna děvčátka romantické povahy a zajisté také pár malých chlapců. Tyrion naslouchal jen napůl ucha, jedl přitom smaženky ze sladké kukuřice a horký ovesný chléb, pečený s kousky datlí, jablek a pomerančů, a okusoval žebírko divokého kance.

Pak následovaly pokrmy a rozptýlení jedno za druhým v ohromující rozmařilosti, provázené neutuchajícím přílivem vína a piva. Hemiš je opustil a jeho místo zaujal pomenší postarší medvěd, který neohrabaně tančil do rytmu dud a bubnu, zatímco svatebčané jedli pstruha zapečeného v těstíčku z drcených mandlí. Měsíční chlapec vyskočil na chůdy a rázoval kolem stolů pronásledován absurdně tlustým bláznem lorda Tyrella Bukačem a urození pánové a dámy ochutnávali pečené volavky a koláčky se sýrem a cibulí. Skupina kejklířů z Pentosu předváděla přemety a stojky na rukou, balancovala s talíři na bosých chodidlech a stála jeden druhému na ramenou v pyramidě. Jejich kousky byly provázeny kraby vařenými v ohnivém východním koření, tácy plnými sekaného skopového, dušeného v mandlovém mléce s karotkami, rozinkami a cibulkami, a rybími koláčky čerstvě vytaženými z pecí a podávanými tak horké, že pálily do prstů.

Pak heroldi oznámili příchod dalšího zpěváka: Collia Quaynise z Tyroše, který měl rumělkovou bradu a přízvuk tak směšný, jak Symon říkal. Collio začal se svou verzí „Tance draků“, což byla ve skutečnosti píseň určená pro dva hlasy - mužský a ženský. Tyrion to protrpěl za vydatné pomoci dvojího přídavku křepelek na medu a zázvoru a několika pohárů vína. Úděsná balada o dvou milencích umírajících uprostřed Zkázy Valyrie by možná potěšila hosty víc, kdyby ji Collio nezpíval ve vznešené valyrijštině, jíž většina přítomných nerozuměla. Avšak „Hospodská děvečka Bessa“ mu svými košilatými slokami opět získala jejich přízeň. Pak byli servírováni pečení pávi v peří, nadívaní datlemi, zatímco Collio povolal bubeníka, hluboce se uklonil před lordem Tywinem a pustil se do „Dešťů Kastameru“.

Pokud si budu muset vyslechnout sedm verzí téhle písně, asi sejdu do Blešího zadku a omluvím se té dušenině. Tyrion se otočil ke své ženě. „Tak který z těch dvou se ti líbil víc?“

Sansa na něj zamrkala. „Můj pane?“

„Ze zpěváků. Kterému bys dala přednost?”

„Já… omlouvám se, můj pane. Neposlouchala jsem.“

Taky nejedla. „Sanso, děje se něco?“ Řekl to zcela bezmyšlenkovitě a vzápětí si připadal jako blázen. Všichni její příbuzní byli povražděni, ji provdali za mě - a já se divím, co se děje.

„Ne, můj pane.“ Odvrátila se od něho a nepřesvědčivě předstírala zájem o Měsíčního chlapce, jenž házel po seru Dontosovi datle.

Čtyři mistři pyromanceři vyčarovali z plamenů zvířata, která se vzájemně trhala ohnivými pařáty, zatímco sluhové roznášeli mísy s cizokrajnou směsí hovězího bujónu a svařeného vína, slazenou medem a posypanou loupanými mandlemi a kousky kapouna. Pak přišli na řadu kočovní dudáci, podivuhodně šikovní psi a polykači mečů, společně s hráškem na másle, sekanými ořechy a labutími roládkami s šafránovou omáčkou a broskvemi, („Labuť už ne,“ zamumlal Tyrion, vzpomínaje na večeři se svou sestrou v předvečer bitvy.) Pak si jakýsi žonglér pohazoval s půl tuctem mečů a seker, zatímco na stoly byly přinášeny ještě syčící a kouřící špízy s krvavými klobásami, což byla kombinace, kterou Tyrion považoval za obzvlášť zdařilou, třebaže ne zrovna podle jeho vkusu.

Heroldi zatroubili na trumpety. „Jako dalšího uchazeče o zlatou loutnu,“ zvolal jeden z nich, „vám nyní posíláme Galyeona z Cuy.“

Galyeon byl velký muž se sudovitým hrudníkem, černým vousem, holou hlavou a hřmotným hlasem, kterým zaplnil každičký kout trůnní síně. Přivedl si s sebou šest hudebníků, aby ho doprovázeli. „Vznešení pánové a krásné dámy, dnes večer vám zazpívám jen jednu píseň,“ oznámil. „Je to píseň o Černovodě a o tom, jak byla zachráněna říše.“ Bubeník začal bít v pomalém zlověstném rytmu.

„Temný pán dumal vysoko ve své věži,“ začal Galyeon, „v hradu černém jako sama noc.“

„Černé byly jeho vlasy a černá byla jeho duše,“ zazpívali hudebníci v unisonu. Připojila se k nim flétna.

„Hodoval na krvavém chtíči a závisti a plnil svůj pohár záští,“„ zpíval Galyeon. „Můj bratr jednou vládl sedmi královstvím, řekl své ženě ušaté. Já si vezmu, co bylo jeho, a učiním to zase svým. Ať jeho syn pocítí hrot mého meče.”

„Statečný mladý chlapec s vlasy ze zlata,“ zazpívali jeho pěvci, když se přidala citera a housle.

„Jestli se někdy znovu stanu pobočníkem, bude mým prvním činem to, že nechám pověsit všechny zpěváky,“ pronesl Tyrion, až příliš hlasitě.

Lady Leonette vedle něho se zlehka zasmála a ser Garlan se k nim naklonil a řekl: „Chrabrý čin, o kterém se nezpívá, není o nic méně chrabrý.“

„Temný pán shromáždil svoje legie, semkly se kolem něj jako vrány. Žízníce po krvi se nalodili na galéry…“

„…a usekli ubohému Tyrionovi nos,“ dořekl Tyrion.

Lady Leonette se zasmála. „Snad jsi měl být zpěvákem ty sám, můj pane. Umíš zpívat stejně dobře jako Galyeon.“

„Ne, moje paní,“ řekl ser Garlan. „Můj lord z Lannisterů byl stvořen k tomu, aby velké činy konal, ne aby o nich zpíval. Nebýt jeho řetězu a divokého ohně, nepřítel by se dostal přes řeku. A kdyby Tyrionovi horalé nepobili většinu Stannisových průzkumníků, nikdy bychom nebyli schopni přepadnout ho nic netušícího.“

Jeho slova naplnila Tyriona absurdní vděčností a částečně ho uchlácholila, zatímco Galyeon zpíval nekonečné sloky o chrabrosti chlapeckého krále a jeho matky, zlaté královny.

„Tohle přece královna nikdy neudělala,“ vyhrkla Sansa náhle.

„Nikdy nevěř tomu, co se zpívá v písních, moje paní.“ Tyrion přivolal sluhu, aby jim znovu dolil poháry vínem.

Brzy panovala za vysokými okny noc, a Galyeon zpíval dál. Jeho píseň měla sedmdesát sedm slok, ačkoli se zdálo, jako by jich byl rovný tisíc. Jedna pro každého hosta v síni. Tyrion během posledních zhruba dvaceti slok pil jako duha, aby odolal pokušení nacpat si do uší houby. Než se zpěvák začal konečně uklánět, někteří z hostů již byli natolik opilí, že sami začali neúmyslně bavit ostatní. Velmistr Pycelle usnul, zatímco před nimi vířili a otáčeli se tanečníci z Letních ostrovů v róbách z barevných per a kouřového hedvábí. Pak byly roznášeny kulaté tácy s losem nadívaným zrajícím modrým sýrem a jeden z rytířů lorda Rowana bodl jednoho Dorna. Zlaté pláště je od sebe oddělily a odvedly je ze síně, jednoho do žaláře a druhého za mistrem Ballabarem, aby ho zašil. Tyrion se rýpal v želatině kořeněné skořicí, hřebíčkem, cukrem a mandlovým mlékem, když tu se král Joffrey najednou zvedl. „Přiveďte moje královské bojovníky!“ vykřikl hlasem zastřeným vínem a zatleskal.

Můj synovec je opilejší než já, pomyslel si Tyrion, když zlaté pláště otevřely velké dveře na konci síně. Z místa, kde seděl, viděl jen vršky pruhovaných dřevců páru jezdců, kteří bok po boku vjeli dovnitř. Na cestě středovou uličkou směrem ke králi je provázela vlna smíchu. Zřejmě jedou na ponících, usoudil…, dokud je neuviděl.

Byli to dva trpaslíci. Jeden seděl na ošklivém šedém psovi s dlouhýma nohama a povislými čelistmi, druhý na obrovité strakaté svini. Měli na sobě malovanou dřevěnou zbroj, která třeskala a klepala o sebe, zatímco malí rytíři poskakovali nahoru a dolů v sedlech. Jejich štíty byly větší, než byli sami. Mužně zápolili s dřevci, kolébali se na svých zvířatech nalevo a napravo a vyvolávali poryvy veselí. Jeden z rytířů byl celý ve zlatě, s černým jelenem namalovaným na štítu; druhý měl oblečenou šeď a běl a nesl erb s vlkem. Jejich zvířata na sobě měla čabraky stejných barev.

Tyrion se rozhlédl podél stolu po všech těch smějících se tvářích. Joffrey byl celý rudý a bez dechu, Tommen vykřikoval a poskakoval v křesle, královna se uhlazeně chichotala a dokonce i lord Tywin se tvářil mírně pobaveně. Ze všech přítomných u stolu na stupínku se neusmívala jedině Sansa. Mohl by ji za to mít rád, ale pokud měl být upřímný, Starkovo děvče mělo v očích vzdálený pohled, jako by směšné jezdce kolébající se k ní na ještě směšnějších zvířatech vůbec nevidělo.

Ti trpaslíci za to nemohou, usoudil Tyrion. Až skončí, pochválím je a dám jim tučný měšec stříbrňáků. A až přijde ráno, však já už zjistím, kdo tuhle malou šarádu naplánoval, a zařídím pro něho jiný druh díků.

Když trpaslíci zastavili pod stupínkem, aby pozdravili krále, vlčí rytíř upustil svůj štít. Jak se sehnul, aby jej zvedl, jelení rytíř ztratil kontrolu nad svým těžkým dřevcem a praštil ho s ním přes záda. Vlčí rytíř spadl z prasete, kopí se pod ním převrátilo a uhodilo jeho protivníka do hlavy. Oba skončili na podlaze v jednom velkém propletenci, když vstali, snažili se oba nasednout na psa. Následoval velký křik a strkanice. Nakonec nasedli do sedel, jenže každý seděl na zvířeti toho druhého, držel špatný štít a byl usazený zadkem dopředu.

Chvíli trvalo, než to dali do pořádku, ale nakonec se přece jen rozjeli na opačné konce síně a otočili se čely k sobě, připraveni utkat se v klání. Provázeni chechtáním a hihňáním urozených pánů a dam se mužíci s třeskotem střetli a kopí vlčího rytíře srazilo jelenímu rytíři přilbu i s hlavou. Vylétla do vzduchu, rozstřikujíc krev na všechny strany, a přistála v klíně lorda Gylese. Bezhlavý trpaslík pobíhal kolem stolů, mával rukama, psi štěkali, ženy ječely a Měsíční chlapec pracně pobíhal sem a tam na svých chůdách, dokud lord Gyles nevytáhl z dobité přilby odkapávající rudý meloun, v kterémž okamžiku jelení rytíř vystrčil hlavu z brnění a síní se převalila další vlna smíchu. Rytíři čekali, dokud neodumře, kroužili kolem sebe a vyměňovali si barvité urážky a už už se chtěli rozjet proti sobě v dalším útoku, když tu pes shodil svého jezdce na zem a skočil na svini. Velké prase zakvičelo strachy, zatímco svatební hosté ječeli smíchy, především když jelení rytíř skočil na vlčího rytíře, spustil nohavice své dřevěné zbroje a začal zuřivě pumpovat do zadnice toho druhého.

„Vzdávám se, vzdávám se,“ vykřikl trpaslík vespod. „Dobrý pane, zvedni svůj meč!“

„Zvedl bych, zvedl, kdybys přestal hýbat pochvou!“ odpověděl horní trpaslík k všeobecnému veselí.

Joffrey vyfrkl víno nosními dírkami. Lapaje po dechu se vrávoravě zvedl a málem přitom převrhl obrovský svatební kalich. „Šampión!“ vykřikl. „Máme šampióna!“ Síň začala utichat, když viděli, že mluví král. Trpaslíci se rozpletli, nepochybně v očekávání královských díků. „Jenže to není opravdový šampión,“ řekl Joff. „Opravdový šampión porazí všechny vyzyvatele.“ Král si vylezl na stůl. „Kdo vyzve našeho malého šampióna?“ Se zlomyslným úsměvem se obrátil k Tyrionovi. „Strýče! Ty jistě budeš chtít chránit čest mé říše, že ano? Můžeš jet na svini!“

Smích se přes něho převalil jako vlna. Tyrion Lannister si nepamatoval, že by vstal nebo vylezl na křeslo, ale po chvíli zjistil, že taky stojí na stole. Síň byla změtí chechtajících se tváří zalitých světlem pochodní. Zkřivil rty do toho nejošklivějšího urážlivého úsměvu, jaký kdy Sedm království vidělo. „Veličenstvo,“ zvolal. „Pojedu na praseti… ale jen když ty pojedeš na psovi!“

Joffrey se zamračil, najednou zmatený. „Já? Já přece nejsem trpaslík. Proč já?“

Vešel jsi přímo do jámy, Joffe. „Nu, jsi jediný muž v síni, o kterém jsem si jistý, že ho dokážu porazit.“

Nemohl říct, co z toho bylo sladší: okamžik šokovaného ticha, příliv smíchu, který následoval, nebo pohled na slepou zuřivost ve tváři jeho synovce. Seskočil zpátky na zem, naplněn pocitem zadostiučinění, a než se otočil zpátky, ser Osmund a ser Meryn již také pomáhali Joffovi ze stolu, když si Tyrion všiml Cersei, jak na něho hledí, poslal jí vzduchem polibek.

Bylo úlevou, když začali hrát hudebníci. Malí bojovníci odvedli psa a svini ze síně, hosté se vrátili ke svému jídlu a Tyrion zavolal o další pohár vína. Náhle však ucítil na rukávu ruku sera Garlana. „Pozor, můj pane,“ varoval ho rytíř. „Král.”

Tyrion se v křesle otočil, Joffrey už byl téměř u něho. Měl zrudlou tvář, vrávoral a v obou rukou nesl velký zlatý svatební pohár, přes jehož okraje šplouchalo víno. „Tvoje Výsosti,“ bylo jediné, co stačil Tyrion říci, než mu král převrhl pohár na hlavu. Víno mu stékalo po hlavě v rudém přílivu. Promáčelo mu vlasy, zaštípalo ho do očí, zapálilo ho v ráně a potřísnilo samet nového kabátce. „Jak se ti líbí tohle, Skřete?“ urážel ho Joffrey.

Tyrion měl oči v ohni. Otíral si je suchým kouskem rukávu a zuřivě mrkal, aby opět viděl. „To nebylo vhodné, Tvoje Výsosti,“ slyšel říct sera Garlana.

„Ale byl, sere Garlane.“ Tyrion se neodvažoval dopustit, aby se to zvrhlo v něco ještě horšího, ne tady, před zraky poloviny říše. „Ne každý král by byl tak laskav, aby poctil svého pokorného poddaného tím, že ho obslouží vínem z vlastního královského poháru. Škoda že se víno vylilo.“

„Ono se nevylilo,“ řekl Joffrey, příliš netaktní, než aby dokázal využít ústupovou cestu, kterou mu Tyrion nabízel. „A taky jsem tě neobsluhoval.“

U Joffreyho lokte se najednou objevila královna Margaery. „Můj drahý králi,“ zasáhlo Tyrellovo děvče, „pojď, vrať se na své místo, už čeká další zpěvák.”

„Alarik z Eysenu,“ řekla lady Olenna Tyrell, opírající se o svou hůl a nevěnující vínem promočenému trpaslíkovi o nic větší pozornost než její vnučka. „Doufám, že nám zase zazpívá píseň ‚Deště Kastameru‘. Od té poslední uběhla již hodina a já pomalu zapomněla, jak to je.“

„Ser Addam chce pronést přípitek,“ řekla Margaery. „Tvoje Výsosti, prosím.“

„Nemám víno,“ prohlásil Joffrey. „Jak mohu připíjet, když nemám víno? Strýče Skřete, budeš mne obsluhovat. Protože ses nechtěl zúčastnit klání, budeš mým šenkem.“

„Bude mi tou největší ctí.“

„To nemá být míněno jako čest!“ vykřikl Joffrey. „Skloň se a zvedni můj pohár.“ Tyrion udělal, co mu král přikázal, ale když sáhl po uchu poháru, Joffrey mu ho prokopl mezi nohama. „Seber ho! Jsi snad stejně neohrabaný jako ošklivý?“ Musel vlézt pod stůl, aby tu věc našel. „Dobrá, teď jej naplň vínem.“ Tyrion si vyžádal od procházející služebné džbán a naplnil pohár ze tří čtvrtin. „Ne, na kolena, trpaslíku.“ Tyrion vkleče zvedl těžký pohár, připravený na druhou vinnou koupel, Joffrey však uchopil svatební pohár jednou rukou, zhluboka se napil a postavil jej na stůl. „Teď můžeš vstát, strýče.“

Poslechl, ale nohy se mu zamotaly a málem znovu upadl. Musel sevřít opěrku křesla. Ser Garlan mu podal ruku. Joffrey se zasmál a Cersei taky. Pak ostatní. Neviděl, kteří to jsou, ale slyšel je.

„Veličenstvo.“ Hlas lorda Tywina byl dokonale korektní. „Přinášejí koláč. Potřebujeme tvůj meč.“

„Koláč?“ Joffrey vzal svou královnu za ruku. „Pojď, moje paní, nesou nám koláč.“

Hosté vstali, provolávali slávu, tleskali a třeskali vinnými poháry o sebe, zatímco velký koláč pomalu projížděl středem síně, valen na kolečkách půl tuctem rozzářených kuchařů. Měl dva yardy napříč, zlatohnědou kůrku a zevnitř bylo slyšet štěbetání a dusot.

Tyrion se vytáhl zpátky do křesla. Potřeboval ke spokojenosti opravdu už jen to, aby se na něho vykálela hrdlička. Víno mu promáčelo kabátec i spodní prádlo a cítil vlhký chlad na kůži. Potřeboval se převléknout, jenže nikdo neměl svolení odejít z hostiny, dokud nepřijde čas na obřad uvedení do manželského lože. Ten však byl ještě dobrých dvacet či třicet chodů vzdálený.

Král Joffrey a jeho královna počkali na koláč pod stupínkem, když Joff tasil meč, Margaery mu položila ruku na paži, aby mu v tom zabránila. „Vdovin pláč není určen ke krájení koláčů.“

„To je pravda.“ Joffrey zvedl hlas. „Sere Ilyne, tvůj meč!“

Ze stínů v zadní části síně se vynořil ser Ilyn Payne. Je jako přízrak, pomyslel si Tyrion, když se díval, jak vykonavatel královy spravedlnosti kráčí uličkou, vyzáblý a ponurý. Tyrion byl příliš mladý, než aby znal sera Ilyna předtím, než přišel o jazyk. Určitě to býval jiný muž, ale nyní je mlčenlivost natolik součástí jeho osoby jako ty jeho vpadlé oči, zrezivělá drátěná košile a velký meč na zádech.

Ser Ilyn se uklonil před králem a královnou, sáhl dozadu přes rameno a tasil šest stop stříbra zdobeného runami. Poklekl a podal velkou čepel králi, jílcem napřed; z rubínových očí na hrušce, kusu dračího skla opracovaného do podoby lebky, zamrkaly tečky rudého ohně.

Sansa se zavrtěla v křesle. „Co je to za meč?“

Tyriona stále pálily oči od vína. Přimhouřil je a podíval se na něj. Popravčí meč sera Ilyna byl stejně dlouhý a široký, jako býval Led, jenže byl příliš stříbrojasný; valyrijská ocel měla spíš temný kouřový odstín. Sansa mu stiskla paži. „Co udělal ser Ilyn s mečem mého otce?“

Měl jsem poslat Led Robbu Starkovi, pomyslel si Tyrion. Pohlédl na svého otce, ale lord Tywin pozoroval krále.

Joffrey a Margaery se chytili za ruce, zvedli velký meč do výše a společně jím mávli dolů ve stříbřitém oblouku. Kůrka se prolomila a z koláče se vyhrnuly ve víru bílého peří hrdličky a rozlétly se do všech stran, pleskajíce křídly v letu směrem k oknům a krovům. Z lavic se zvedl radostný křik a houslisté a dudáci na galerii spustili živou melodii. Joff vzal svou nevěstu za ruku a vesele ji zatočil.

Sluha položil řez horkého holubího koláče před Tyriona a pokryl jej lžící citrónového krému. Holubi v koláči byli skutečně dobře upečení, ale Tyrion zjistil, že na ně nemá o nic větší chuť než na ty bílé, co s třepetáním poletovali po síni, Sansa taky nejedla. „Jsi bledá jako smrt, moje paní,“ řekl Tyrion. „Potřebuješ se nadechnout čerstvého vzduchu a já si musím vzít nový kabátec.“ Vstal a nabídl jí rámě. „Pojďme.“

Než se však stačili vzdálit, Joffrey byl zpátky. „Kampak, strýče? Jsi můj šenk, copak jsi zapomněl?“

„Musím se převléknout do suchého oděvu, Veličenstvo. Dáš mi svolení odejít?“

„Ne. Mně se líbíš takto. Obsluž mne vínem.“

Pohár stál na stole, kde ho Joffrey nechal, Tyrion musel vylézt zpátky na křeslo, aby na něj dosáhl, Joff mu ho vytrhl z rukou a dlouze, zhluboka se napil, Tyrion se díval, jak se mu hýbe ohryzek na krku, zatímco víno mu stékalo v purpurovém pramínku po bradě. „Můj pane,“ řekla Margaery, „měli bychom se vrátit na svá místa. Lord Buckler chce pronést přípitek.“

„Můj strýc si nesnědl holubí koláč.“ Joff držel kalich v jedné ruce a druhou hrábl do Tyrionova koláče. „Nesníst si svatební koláč nosí smůlu,“ zlobil se, když si plnil ústa horkým kořeněným holubím masem. „Jen podívej, jak je to dobré.“ Prskaje kousky kůrky zakašlal a nacpal si do úst další plnou hrst. „Ačkoli je to suché. Potřebuje to spláchnout.“ Polkl doušek vína a znovu zakašlal, tentokrát prudčeji. „Chci vidět, echm, vidět, jak jedeš na tom, echm, echm, praseti, strýče. Chci…“ Jeho slova přerušil záchvat kašle.

Margaery na něj starostlivě pohlédla. „Výsosti?“

„To je jen, echm, holubí koláč, nic - echm, jen koláč.“ Joff se znovu napil, nebo se o to spíš pokusil, ale všechno víno z něho vyšlo zpátky, když jej zlomil vpůli další nápor kašle. Obličej mu začínal rudnout. „Já, echm, já se nemůžu, echm, echm, echm, echm…“ Kalich mu vyklouzl z ruky a tmavě rudé víno z něj začalo vytékat do uličky.

„On se dusí!“ vykřikla ustrašeně královna Margaery.

Popošla k ní její babička. „Pomozte tomu ubohému chlapci!“ vřískla Královna trnů, hlasem desetkrát silnějším, než byla sama. „Pitomci! To tady budete všichni jen stát a zírat? Pomozte svému králi!“

Ser Garlan odstrčil Tyriona stranou a začal bušit Joffreyho do zad. Ser Osmund Černokotlý škubnutím rozevřel králi límec. Chlapci unikl z hrdla děsivý tenký zvuk, zvuk člověka snažícího se nasát vodu skrz rákos; pak ustal a následné ticho bylo ještě strašlivější. „Obraťte ho vzhůru nohama!“ zařval Mace Tyrell na každého a na nikoho. „Dejte ho hlavou dolů, třeste jím za paty!“ Jiný hlas volal: „Vodu, dejte mu nějakou vodu!“ Nejvyšší septon se začal nahlas modlit. Velmistr Pycelle volal, aby ho pomohli odvést do jeho komnat, odkud si přinese lektvary. Joffrey si začal drásat hrdlo rukama, vyrýval si nehty krvavé rýhy do masa. Svaly pod kůží měl vystouplé jako kámen. Princ Tommen plakal.

On zemře, uvědomil si Tyrion. Cítil podivný klid, třebaže kolem se rozpoutalo peklo. Zas a znovu bušili Joffa do zad, ale jeho obličej temněl stále víc. Psi štěkali, děti kvílely, muži vykřikovali jeden přes druhého neužitečné rady. Polovina svatebčanů byla na nohou, strkali do sebe, aby lépe viděli, jiní se řítili ke dveřím a snažili se dostat pryč.

Ser Meryn otevřel králi ústa a začal mu cpát do krku lžíci, když to udělal, chlapcovy oči se setkaly s Tyrionovými. Má Jaimeho oči. Až na to, že Jaimeho nikdy neviděl tvářit se tak vyděšeně. Tomu chlapci je teprve třináct. Joffrey vydal suchý kdákavý zvuk, snažil se promluvit. Vypoulil oči bílé hrůzou. Zvedl ruku… a zatápal jí po svém strýci, nebo na něj ukazoval… Prosí o moje odpuštění, nebo si myslí, že ho mohu zachránit? „Néééé,“ kvílela královna, „otče, pomoz mu, pomozte mu někdo, můj syn, můj syn…“

Tyrion zjistil, že myslí na Robba Starka. Moje vlastní svatba vypadá ve zpětném pohledu mnohem lépe. Otočil hlavu, aby se podíval, jak to bere Sansa, jenže v síni panoval takový zmatek, že nebyl schopen najít ji. Jeho oči však padly na svatební pohár, který ležel zapomenutý na podlaze. Tyrion šel a zvedl jej. Na samém dně stále bylo asi půl palce temně rudého vína. Tyrion chvíli přemýšlel, pak je vylil na podlahu.

Margarery Tyrell plakala své babičce v náručí, zatímco stará žena ji utěšovala: „Buď statečná, buď statečná.“ Většina hudebníků utekla, jen poslední zbylý flétnista na galerii pískal žalozpěv. V zadní části trůnní síně vypukla mela u dveří a hosté se navzájem zašlapávali. Dovnitř vešli muži sera Addama ve zlatých pláštích, aby obnovili pořádek. Hosté se bezhlavě řítili do noci, někteří plakali, někteří vrávorali a zvraceli, jiní byli bledí strachy. Tyriona opožděně napadlo, že by bylo moudré, kdyby taky odešel, když uslyšel Cersein výkřik, pochopil, že je po všem.

Měl bych odejít. Hned. Místo toho se začal belhat jejím směrem.

Jeho sestra seděla v louži vína, kolébala v náručí tělo svého syna. Šaty měla potrhané a plné skvrn, obličej bílý jako křída. Připlížil se k ní hubený černý pes a přičichl k Joffreyho mrtvole. „Ten chlapec je mrtvý, Cersei,“ řekl lord Tywin. Položil své dceři na rameno ruku v rukavici, zatímco jeden ze strážných odháněl psa. „Pusť ho. Nech ho jít.“ Neslyšela ho. Bylo zapotřebí dvou rytířů Královské gardy, aby jí rozevřeli prsty. Teprve potom mohlo neživé tělo krále Joffreyho Baratheona bezvládně sklouznout na podlahu.

Nejvyšší septon poklekl vedle něho. „Otče na nebesích, suď našeho dobrého krále Joffreyho spravedlivě,“ odříkával začátek modlitby za mrtvé. Margaery Tyrell začala vzlykat a Tyrion slyšel její matku, lady Alerii, jak říká: „Zadusil se, drahá. Zadusil se koláčem. S tebou to nemělo nic společného. Zadusil se. Všichni jsme to viděli.“

„Nezadusil se.“ Cersein hlas byl ostrý jako meč sera Ilyna Paynea. „Můj syn byl otráven.“ Zvedla zrak k bílým rytířům bezmocně stojícím vedle ní. „Královská gardo, konejte svou povinnost.“

„Moje paní?“ řekl ser Loras Tyrell nejistě.

„Zatkněte mého bratra,“ poručila jim. „Udělal to on, skřet! On a ta jeho ženuška. Zavraždili mého syna. Vašeho krále. Chopte se jich! Chopte se jich obou!“

SANSA

Kdesi v dálce ve městě začal bít zvon. Sansa měla pocit, jako by byla ve snu. „Joffrey je mrtvý,“ říkala stromům, aby se přesvědčila, zda ji to náhodou neprobudí.

Když odcházela z trůnní síně, ještě nebyl mrtvý. Byl však na kolenou a bojoval o dech - drásal si rukama hrdlo a rval si z něj kůži. Pohled na něho byl příliš příšerný, než aby se na to dokázala dívat, a tak se se vzlykáním otočila a utekla. Lady Tanda utíkala taky. „Máš dobré srdce, moje paní,“ řekla Sanse. „Ne každá dívka by plakala pro muže, který ji odvrhl a provdal za trpaslíka.“

Dobré srdce. Mám dobré srdce. Vzhůru hrdlem se jí začal drát hysterický smích, ale Sansa ho již v zárodku potlačila. Zvony zvonily, pomalu a truchlivě. Zvonily, zvonily, zvonily. Stejně zvonily i pro krále Roberta. Joffrey byl mrtvý, byl mrtvý, byl mrtvý, mrtvý, mrtvý. Proč plakala, když se jí chtělo tančit? Byly to slzy radosti?

Svoje šaty našla tam, kde je předchozího večera schovala. Rozvázat si tkanice šatů, co měla na sobě, jí trvalo bez pomoci služebných déle, než mělo. Prsty měla podivně ztuhlé, ačkoli nebyla vyděšená tak, jak by měla být. „Bohové jsou krutí, že si ho vzali tak mladého a pohledného, a navíc na jeho vlastní svatební hostině,“ řekla jí lady Tanda. Bohové jsou spravedliví, pomyslela si Sansa. Robb také zemřel na svatební hostině. Byl to Robb, pro koho plakala. On a Margaery. Ubohá Margaery, dvakrát provdána a dvakrát ovdověla. Sansa vyklouzla rukou z rukávu, spustila šaty na zem a vykroutila se z nich. Sbalila je, strčila je do prolákliny v kmeni dubu a vytřepala oděv, který tam předtím uschovala. Obleč se teple, poradil jí ser Dontos, a obleč se do tmavého. Nic černého neměla, a tak si vybrala šaty ze silné hnědé vlny. Živůtek byl však pošitý říčními perlami. Plášť je schová. Byl tmavozelený, s širokou kápí. Přetáhla si šaty přes hlavu a přehodila přes ramena plášť, třebaže kápi zatím nechala dole. Taky tam měla přichystané boty, prosté a pevné, s plochými podpatky a čtvercovými špičkami. Bohové vyslyšeli moje modlitby, říkala si. Cítila se otupěle a připadala si jako ve snu. Kůže se mi proměnila v porcelán, slonovinu, ocel. Její ruce se pohybovaly ztuhle a neohrabaně, jako by si nikdy předtím nerozpouštěla vlasy. Na okamžik si přála, aby tam s ní byla Šae a pomohla jí se síťkou.

Když si ji sundala z hlavy, dolů po zádech a přes ramena se jí vyhrnuly dlouhé oříškově hnědé vlasy. V prstech jí visela pavučinka utkaná ze stříbra. V měsíčním svitu se jemně zatřpytila stříbrná vlákna i černé kamínky. Černé ametysty z Ašaje. Jeden z nich chyběl. Sansa si zvedla síťku blíž k očím, aby se na ní podívala pozorněji. Našla jen malou tmavou skvrnku v kalíšku, odkud kamínek vypadl.

Naplnila ji náhlá hrůza. Srdce se jí prudce rozbušilo v hrudi a na okamžik zatajila dech. Proč jsem tak vyděšená, byl to jen ametyst, černý ametyst z Ašaje, nic víc. Kamínek prostě musel být uvolněný, to je všechno. Byl uvolněný, vypadl a teď leží někde v trůnní síni nebo na nádvoří, pokud ovšem…

Ser Dontos jí řekl, že síťka je kouzelná, že ji odvede domů. Řekl, že si ji musí vzít na sebe večer v den Joffreyho svatební hostiny. Napjala si stříbrné nitky těsně přes klouby ruky a zamnula palcem kalíšek, ze kterého vypadl kamínek. Chtěla toho nechat, ale prsty jako by ani nebyly její. Palec byl přitahován k jamce po kamínku, tak jako je jazyk přitahován k díře po vypadlém zubu. Co to mělo být za kouzlo? Král byl mrtvý, krutý král, který byl kdysi před tisícem let jejím galantním princem. Pokud Dontos lhal o síťce do vlasů, lhal také o všem ostatním? Co když vůbec nepřijde? Co když nebude žádná loď, žádný člun na řece, žádná možnost útěku? Co si v tom případě počne?

Uslyšela slabé šustění listů a nacpala stříbrnou síťku hluboko do kapsy pláště. „Kdo je tam?“ zvolala tiše. „Kdo je to?“ Boží háj byl ponurý a temný a zvony dál vyzváněním provázely Joffa do hrobu.

„Já.“ S opileckým vrávoráním se vypotácel zpod stromů a chytil ji za paži, aby neupadl. „Sladká Jonquil, už jsem tady. Tvůj Florian přišel, neměj strach.“

Sansa se od něho odtáhla. „Říkal jsi, že si musím vzít tu síťku do vlasů. Tu stříbrnou síťku s… co je to v ní za kameny?“

„Ametysty. Černé ametysty z Ašaje, moje paní.“

„To nejsou žádné ametysty. Nebo jsou? Jsou? Lhal jsi mi.“

„Černé ametysty,“ přísahal. „Bylo v nich kouzlo.“

„Byla v nich vražda!“

„Tiše, moje paní. tiše. Žádná vražda. Zadusil se holubím koláčem.“ Dontos se uchechtl. „Och, byl to chutný, chutný koláč. A ta tvoje síťka, to bylo jen stříbro a kameny, nic víc, stříbro, kameny a kouzlo.“

Zvony vyzváněly a vítr vydával stejný zvuk, jako vydával on, když se snažil nadechnout. „Tys ho otrávil. Udělal jsi to. Vzal jsi mi z vlasů kámen…“

„Pšššt, nebo budeme oba mrtví. Já nic neudělal. Pojď, musíme jít, brzy nás začnou hledat. Tvého manžela už zatkli.“

„Tyriona?“ hlesla šokovaně.

„Máš snad jiného manžela? Skřeta, trpasličího strýce, královna si myslí, že ten čin spáchal on.“ Popadl ji za ruku a zatáhl za ni. „Tudy, musíme pryč, rychle, neměj strach.“

Sansa ho bez odporu následovala. Nesnáším ženský pláč, řekl jí jednou Joff, ale jeho matka byla nyní jedinou ženou, která plakala. Měchohubci z příběhů staré chůvy vyráběli kouzelné věci, které dokázaly plnit lidská přání. Přála jsem si, aby byl mrtvý? přemítala, než si uvědomila, že už je příliš stará, než aby věřila v měchohubce. „To Tyrion ho otrávil?“ Věděla, že její zakrslý manžel svého synovce nenávidí. Opravdu by ho dokázal zabít? Věděl o mé síťce do vlasů, o černých ametystech? Přinesl Joffovi víno. Jak by se mohl někdo zadusit, když mu dají do vína ametyst? Pokud to udělal Tyrion, budou si myslet, že jsem v tom měla prsty i já, uvědomila si s rodícím se strachem. Jak by ne? Byli muž a žena a Joff zabil jejího otce a urážel ji po smrti jejího bratra. Jedno tělo, jedno srdce, jedna duše.

„Teď tiše, moje drahá,“ upozornil ji Dontos. „Až vyjdeme z božího háje, nesmíme vydat jediný zvuk. Zvedni si kápi a schovej tvář.“ Sansa přikývla a udělala, co řekl.

Byl tak opilý, že mu chvílemi musela nabídnout rámě, aby mu zabránila v pádu. Zvony venku ve městě stále vyzváněly, a přidávaly se k nim další a další. Měla hlavu skloněnou k zemi a držela se ve stínech, blízko za Dontosem. Na jednom místě během sestupu po serpentinových schodech klesl na kolena a zvracel. Můj ubohý Florian, pomyslela si, když si utíral ústa do volně visícího rukávu. Oblékni se do tmavého, řekl jí, ale sám měl pod hnědým pláštěm s kápí oblečený svůj starý kabátec; růžovočervené vodorovné pruhy pod černým erbem se třemi zlatými korunkami, znakem rodu Hollardů. „Proč na sobě máš svůj kabátec? Joff prohlásil, že za to zaplatíš životem, když tě přistihnou, že se opět oblékáš jako rytíř, on… och…“ Na ničem z toho, co Joff prohlásil, už nezáleželo.

„Chtěl jsem být rytířem. Alespoň tentokrát.“ Dontos se vrávoravě zvedl a chytil ji za ruku. „Pojď. Teď buď zticha, už žádné otázky.“

Pokračovali dolů po schodech a přes malé zapadlé nádvoříčko. Ser Dontos otevřel těžké dveře a zapálil svíci. Ocitli se v dlouhé chodbě. Podél stěn tam stála prázdná brnění, tmavá a zaprášená, jejich přilby byly korunované šupinatými hřebeny, které jim sbíhaly dolů po zadech, když pospíchali kolem, hřebeny se ve světle svic natahovaly a hýbaly. Prázdná brnění se mění v draky, pomyslela si.

Po dalším schodišti se dostali k dubovým dveřím pobitým železnými obručemi. „Teď buď silná, moje Jonquil, jsme téměř na místě.“ Když ser Dontos zvedl petlici a otevřel dveře, Sansa ucítila na tváři chladný vánek. Prošla dvanácti stopami zdi a byla venku z hradu, na vrcholu útesu. Dole pod ní byla řeka, nad ní obloha a jedno bylo stejně černé jako druhé.

„Musíme sestoupit dolů,“ řekl ser Dontos. „Na řece čeká muž, který nás odveze ve člunu k lodi.“

„Já spadnu.“ Bran taky spadl, a přitom tak rád šplhal. „Ne, nespadneš. Je tam něco jako žebřík, tajný žebřík, vytesaný do kamene. Podívej, jde nahmatat, moje paní.“ Klesl s ní na kolena a přiměl ji naklonit se přes okraj útesu a tápat prsty, dokud nenašla úchytku vytesanou do kamene. „Bude to, skoro jako bys šplhala po obyčejném žebříku.“

Přesto to byla dlouhá nebezpečná cesta. „Já nemohu.“

„Musíš.“

„Není tu nějaká jiná cesta?“

„Tahle je jediná. Pro tak statečnou dívku jako ty to přece nemůže být zas tak obtížné. Pevně se drž, nedívej se pod sebe a než se naděješ, budeš dole.“ Oči se mu ve tmě leskly. „Tvůj ubohý Florian je tlustý, starý a navíc opilý, to já bych měl mít strach. Vždyť jsem padal i ze svého koně, pamatuješ? Takhle to vlastně všechno začalo. Byl jsem opilý, spadl jsem z koně a Joffrey chtěl tu moji bláznivou hlavu, jenže tys mne zachránila. Tys mne zachránila, drahá.“

On pláče, uvědomila si. „A teď jsi zachránil ty mne.“

„Jen když půjdeš. Pokud ne, zabil jsem nás oba.“

To byl on, pomyslela si. To on zabil Joffreyho. Musela jít, i kvůli němu, nejenom kvůli sobě. „Jdi první, pane.“ Pokud spadne, byla by nerada, kdyby se jí zřítil na hlavu a srazil ji z útesu.

„Jak si přeješ, moje paní.“ Vlepil jí mlaskavý polibek, neohrabaně přehoupl nohy přes okraj útesu a kopal jimi ve vzduchu, dokud nenašel úchytku pro chodidlo. „Nech mě kousek slézt a pak pojď za mnou. Půjdeš? Musíš mi to slíbit.“

„Půjdu,“ ujistila ho.

Ser Dontos zmizel. Slyšela ho, jak odfukuje a mručí, když zahájil sestup. Sama naslouchala vyzvánění zvonů, počítala každé zazvonění. Při desítce se opatrně přesunula přes okraj útesu a šmátrala nohama, dokud nenašla špičkami místo, kam mohla položit chodidla. Do výše nad ní se tyčily hradní stěny a Sansa na okamžik netoužila po ničem jiném než vytáhnout se vzhůru a rozběhnout se zpátky do svých teplých komnat v Kuchyňské věži. Buď statečná, napomínala se. Buď statečná jako urozená paní z písně.

Neodvažovala se pohlédnout dolů. Držela oči upřené na tvář útesu a vždycky nejdřív řádně ukončila první krok, než udělala další. Kámen byl drsný a studený. Někdy cítila, že jí kloužou prsty a úchytky nebyly rozmístěné tak rovnoměrně, jak by se jí bylo líbilo. Zvony nepřestávaly zvonit. Ještě nebyla ani v polovině cesty a už se jí chvěly ruce a byla přesvědčená, že spadne. Ještě jeden krok, poručila si vždycky. Ještě jeden krok. Nesměla se přestat hýbat. Kdyby se na útesu zastavila, nikdy by se nepřiměla znovu se rozhýbat a svítání by ji zastihlo přilepenou ke skále, ztuhlou strachy. Ještě jeden krok a ještě jeden krok.

Země ji zaskočila nepřipravenou. S divoce bušícím srdcem klopýtla a upadla, když se překulila na záda a pohlédla vzhůru na místo, odkud přišla, hlava se jí začala zmámeně točit a její prsty zapátraly v hlíně. Já jsem to dokázala. Dokázala jsem to. Nespadla jsem. Dokázala jsem sešplhat dolů a teď pojedu domů.

Ser Dontos jí pomohl vstát. „Tudy. Teď tiše, tiše, tiše.“ Držel se v temných stínech pod stěnou útesu. Naštěstí nemuseli jít příliš daleko. O padesát yardů níž po řece byl malý člun, ve kterém seděl muž, napolo skrytý za pozůstatky velké galéry, která tam narazila na mělčinu a shořela. Dontos k němu s namáhavým oddychováním dokulhal a řekl: „Oswell?“

„Žádná jména,“ řekl muž. „Nastupte si.“ Seděl tam shrbený nad svými vesly, starý muž, vysoký a hubený, s dlouhými bílými vlasy a velkým zobanem nosu, s očima zastíněnýma kápí. „Rychle,“ zamumlal. „Musíme se vydat na cestu.“

Když byli oba bezpečně na palubě, muž v kápi ponořil lopatky do vody a opřel se do vesel. Zamířil s člunem do středu říčního kanálu. Zvony za nimi stále vyzváněly o smrti chlapeckého krále a uprchlíci měli temnou řeku celou pro sebe.

Pomalými, neúnavnými, rytmickými záběry si proplétali cestu dolů po proudu, klouzali kolem potopených galér, kolem zlámaných stěžňů, spálených trupů a potrhaných plachet. Veslové vidlice byly omotané hadry a člun se na vodě pohyboval téměř neslyšně. Nad řekou stoupala mlha. Netrvalo dlouho a Sansa spatřila hradby jedné ze Skřetových rumpálových věží tyčící se nad nimi, ale velký řetěz byl naštěstí spuštěný pod hladinu, a tak mohli nerušeně proplout kolem místa, kde shořelo na tisíc mužů. Břeh odpadl do dáli, mlha zhoustla a zvuk zvonů začal odeznívat. Nakonec zmizela i světla, ztracená kdesi za jejich zády. Byli venku v Černovodém zálivu a svět se scvrkl na temnou vodu, vanoucí mlhu a jejich tichého společníka shrbeného nad vesly. „Jak daleko ještě musíme plout?“ zeptala se.

„Žádné řeči.“ Veslař byl starý, ale silnější, než vypadal, a hlas měl drsný. Na jeho tváři bylo něco podivně známého, třebaže Sansa nedokázala říct co.

„Už ne moc daleko.“ Ser Dontos vzal její ruku do své a něžně ji stiskl. „Tvůj přítel je blízko, čeká na tebe.“

„Žádné řeči!“ zabručel znovu veslař. „Zvuk se nese přes vodu, sere Blázne.“

Sansa se vystrašeně kousla do rtu a shrbila se na sedátku. Zbytek byl jen veslování, veslování a veslování.

Východní obloha nepatrně zesvětlela prvním náznakem svítání, když konečně spatřila přízračný tvar ve tmě před nimi: obchodní galéru se skasanými plachtami, která pomalu plula po hladině poháněna jen řadami vesel, když připluli blíž, spatřila galionovou figuru na přídi - mořskou pannu se zlatou korunou na hlavě, foukající na velký roh z mořské lastury. Uslyšela čísi hlas a galéra se pomalu zhoupla dokola.

Když připluli až k ní, muži na galéře spustili přes brlení provazový žebřík. Stařec vytáhl vesla do člunu a pomohl Sanse vstát. „Teď nahoru. Jdi, děvče, podržím tě.“ Sansa mu poděkovala za laskavost, ale nedostalo se jí žádné odpovědi, jen zabručení. Šplhat nahoru po provazovém žebříku bylo mnohem snazší než slézat dolů po útesu. Veslař Oswell následoval těsně za ní, zatímco ser Dontos zůstal v člunu.

U zábradlí čekali dva námořníci, aby jí pomohli na palubu. Sansa se chvěla. „Je jí zima,“ slyšela někoho říct. Sundal svůj plášť a položil jí ho kolem ramen. „Tak, už je to lepší, moje paní? Teď si odpočineš, to nejhorší máš za sebou.“

Sansa ten hlas znala. Ale vždyť on je přece v Údolí, pomyslela si. Vedle něho stál s pochodní v ruce ser Lothor Brune.

„Lorde Petyre,“ zavolal Dontos ze člunu. „Já teď musím veslovat zpátky, než je napadne hledat mě.“

Petyr Baeliš položil ruku na zábradlí. „Nejdříve ale jistě budeš chtít svoji odměnu. Deset tisíc zlaťáků, bylo to tak?“

„Deset tisíc.“ Dontos si zamnul ústa hřbetem ruky. „Jak jsi slíbil, můj pane.“

„Sere Lothore, vyplať mu odměnu.“ Lothor Brune mávl pochodní. K okrajníku přistoupili tři muži, zvedli kuše a vystřelili. Jeden šíp zasáhl sera Dontose do hrudníku, proděravěl levou korunku na jeho kabátci. Další se mu zabodly do hrdla a do břicha. Stalo se to tak rychle, že ani Dontos, ani Sansa neměli čas vykřiknout, když bylo po všem, Lothor Brune hodil na mrtvolu pochodeň. Malý člun prudce vzplanul. Galéra se od něj začala vzdalovat.

„Vy jste ho zabili.“ Sansa sevřela zábradlí, prudce se odvrátila a začala zvracet. Unikla ze spárů Lannisterů, jen aby padla do ještě horších?

„Moje paní,“ řekl tiše Malíček, „škoda plýtvat žalem na takového muže, jako byl on. Byl to opilec a ničí přítel.”

„Jenže mě zachránil.“

„Prodal tě za příslib deseti tisíc zlatých. Tvoje zmizení je přiměje podezřívat tě z účasti na Joffreyho smrti. Zlaté pláště budou na lovu a eunuch bude cinkat měšcem. Dontos… nu, slyšela jsi ho. Prodal tě za zlato, a až by je propil, prodal by tě znovu. Pytel zlaťáků koupí mlčenlivost na chvíli, ale dobře mířený šíp ji koupí navždycky.“ Smutně se usmál. „Všechno, co udělal, dělal na můj příkaz. Neodvažoval jsem se přátelit se s tebou otevřeně, když jsem se dozvěděl, jak jsi mu zachránila život na Joffově turnaji, věděl jsem, že bude dokonalým prostředníkem.“

Sansa cítila, jak se jí zvedá žaludek. „Říkal, že je můj Florian.“

„Nevzpomínáš si náhodou, co jsem ti řekl já toho dne, kdy tvůj otec usedl na Železný trůn?“

Stále měla ten okamžik v živé paměti. „Řekl jsi mi, že život není píseň, že se to jednoho dne ke svému zármutku dozvím.“ Pocítila v očích slzy, ale zda plakala pro sera Dontose Hollarda, pro Joffa, pro Tyriona, nebo pro sebe, to nedokázala říci. „Jsou snad všechno jen samé lži, vždycky a navždycky, každý a všechno?“

„Téměř každý. Kromě tebe a mě, samozřejmě.“ Usmál se. „Přijď dnes v noci do božího háje, jestli chceš jít domů.“

„Ten vzkaz… to jsi byl ty?“

„Muselo to být v božím háji. Žádné jiné místo v Rudé baště není bezpečné před eunuchovými ptáčky… nebo malými krysami, jak jim říkám já. V božím háji jsou místo stěn stromy. Obloha nad hlavou místo stropu. Kořeny, hlína a kameny místo podlahy. Krysy tam nemají kam zalézt. A krysy se musejí schovávat, jinak je můžeme pozabíjet.“ Lord Petyr ji vzal za paži. „Dovol mi ukázat ti tvou kajutu. Vím, že za sebou máš dlouhý, náročný den. Jistě jsi velmi unavená.“

Malý člun již nebyl ničím víc než jen vírem kouře a ohně v dáli za nimi, téměř ztraceným v nezměrnosti moře za svítání. Nebylo možné jít zpátky; jediná cesta vedla vpřed. „Velmi unavená,“ připustila.

Když ji vedl dolů, řekl: „Pověz mi o hostině. Královna si s ní dala takovou práci. Zpěváci, žongléři, tančící medvěd… Líbili se tvému malému panu manželovi moji zápolící trpaslíci?“

„Tvoji?“

„Musel jsem pro ně poslat do Braavosu a ukrývat je až do svatby v nevěstinci. A že to byly nemalé výdaje. Překvapilo mě, jak je obtížné ukrýt trpaslíka. A Joffrey… můžeš zavést krále k vodě, ale u Joffreyho jí musel člověk nejdřív zašplouchat, než si král uvědomil, že se dá pít, když jsem mu pověděl o svém malém překvapení. Jeho Výsost řekla: ,Proč bych měl chtít na své hostině nějaké ošklivé trpaslíky? Já trpaslíky nesnáším.‘ Musel jsem ho vzít za rameno a pošeptat mu: ‚Ne tolik, jako to bude nesnášet tvůj strýc.‘“

Paluba se jí houpala pod nohama, ale Sansa měla pocit, jako by se houpal celý okolní svět. „Oni si myslí, že Joffreyho otrávil Tyrion. Ser Dontos říkal, že ho zatkli.”

Malíček se usmál. „Vdovství ti bude slušet, Sanso.“

Při tom pomyšlení se jí roztřepetali motýli v žaludku. Možná že už nikdy nebude muset sdílet lože s Tyrionem. Tohle přece chtěla… nebo ne?

Kajuta byla nízká a těsná, ale na úzkou spací pryčnu jí položili péřovou matraci, aby se jí spalo pohodlněji, a navršili na ni silné kožešiny. „Je tu těsno, já vím, ale měla bys tu mít docela pohodlí.“ Malíček ukázal na cedrovou truhlici pod okénkem kajuty. „Uvnitř najdeš oblečení. Šaty, spodní prádlo, teplé punčochy, plášť. Obávám se, že jenom sukno a len. Sice nevhodné pro dívku tak půvabnou, jako jsi ty, ale budeš v suchu a čistá, dokud nenajdeme něco vhodnějšího.“

On to pro mne měl všechno přichystané. „Můj pane, já… já tomu nerozumím… Joffrey ti dal Harrenov, udělal tě svrchovaným pánem Trojzubce… Proč…?“

„Proč jsem si přál mít ho mrtvého?“ Malíček pokrčil rameny. „Neměl jsem motiv. Kromě toho jsem tisíc líg daleko v Údolí. Vždycky rád udržuji své nepřátele ve zmatku. Pokud si nejsou jistí, kdo jsi nebo o co ti jde, nemohou vědět, co máš v úmyslu udělat příště. Někdy je tím nejlepším způsobem, jak je zmást, činit tahy, které zdánlivě nemají smysl, nebo dokonce pracují proti tobě. Vzpomeň si na to, Sanso, až začneš hrát hru.“

„Jakou… jakou hru?“

„Tu jedinou hru. Hru o trůny.“ Odhrnul jí z čela pramen vlasů. „Už jsi dost stará na to, abys věděla, že tvoje matka a já jsme byli víc než jen přátelé. Byla doba, kdy byla Cat tím jediným, po čem jsem na tomto světě toužil. Odvažoval jsem se snít o našem společném životě, o dětech, které mi dá…, jenže byla dcerou pána Řekotočí. Hostera Tullyho. Rodina, povinnost, čest, Sanso. Rodina, povinnost, čest znamenaly, že nikdy nemohu dostat její ruku. Dala mi však něco krásnějšího, dar, který může žena dát jen jednou. Jak bych se mohl otočit zády k její dceři? V lepším světě jsi mohla být moje dcera, ne Eddarda Starka. Moje věrná milující dcera… Pusť Joffreyho ze své mysli, drahá. Dontose, Tyriona, všechny. Ti už ti nikdy nemusejí dělat starosti. Teď jsi v bezpečí, to je vše, na čem záleží. Jsi v bezpečí se mnou, a pluješ domů.“

JAIME

Král je mrtev, řekli mu, aniž věděli, že Joffrey byl nejenom jeho vladař, ale také jeho syn. „Skřet mu rozevřel hrdlo dýkou,“ prohlásil pouliční prodavač v hostinci u cesty, kde strávili noc. „Pil z velkého zlatého poháru svou vlastní krev.“ Ten muž ho ve vousatém jednorukém rytíři s velkým netopýrem na štítu nepoznal, stejně jako nikdo jiný, a tak říkal věci, které by jinak možná raději spolkl, kdyby věděl, kdo jim naslouchá.

„To jed měl na svědomí chlapcovu smrt,“ namítl hostinský. „Obličej mu prý zmodral jako švestka.“

„Ať ho Otec soudí spravedlivě,“ zamumlal jakýsi septon.

„Trpaslíkova žena spáchala tu vraždu s ním,“ dušoval se lučištník v livreji lorda Rowana. „Po činu se vypařila ze síně v oblaku síry a taky viděli přízračného zlovlka, jak se plíží Rudou baštou a z čelistí mu odkapává krev.“

Jaime seděl po celou dobu zticha, nechával slova přelévat se přes něho, roh piva ve zdravé ruce zapomenutý. Joffrey. Moje krev. Můj prvorozený. Můj syn. Pokoušel se vybavit si v mysli Joffreyho tvář, ale chlapcovy rysy se neustále měnily v Cerseiny. Bude truchlit, vlasy bude mít rozcuchané a oči zrudlé od pláče, ústa se jí budou chvět, kdykoli se bude snažit promluvit. A až mě uvidí, rozpláče se znovu, i když bude se slzami bojovat. Jeho sestra zřídkakdy plakala, jen když byla s ním. Nesnesla by, kdyby si o ní ostatní mysleli, že je slabá, a tak svoje rány ukazovala jen svému dvojčeti. Bude ke mně vzhlížet o útěchu a o pomstu.

Příštího dne chvátali na Jaimeho naléhání bez zastávky dál. Jeho vlastní syn byl mrtvý a sestra jej potřebovala.

Když před sebou spatřil město, jehož strážní věže se temně rýsovaly na pozadí snášejícího se soumraku, přecválal k Holenici Waltonovi, za Nagea nesoucího mírovou korouhev.

„Co je to za strašný zápach?“ stěžoval si seveřan.

Smrt, pomyslel si Jaime, ale řekl: „Kouř, pot a břečka. Zkrátka a dobře, Královo přístaviště. Máš-li dobrý nos, vycítíš v tom taky zradu. Tys nikdy předtím necítil velké město?“

„Cítil jsem Bílý přístav. Nikdy takhle odporně nesmrděl.“

„Bílý přístav je vedle Králova přístaviště jako můj bratr Tyrion vedle sera Gregora Clegana.“

Nage je vedl vzhůru do nízkého kopce. V ruce třímal mírovou korouhev třepetající se ve větru, s naleštěnou sedmicípou hvězdou jasně zářící na žerdi. Už brzy uvidí Cersei, Tyriona a otce. Dokázal by můj bratr opravdu toho chlapce zabít? Jaimemu to připadalo nemožné.

Byl podivně klidný. Věděl, že když někomu zemře dítě, předpokládá se o něm, že zešílí žalem. Lidé si za takových okolností rvali vlasy i s kořínky, proklínali bohy a přísahali krvavou pomstu. Tak jak bylo možné, že sám necítil skoro nic? Ten chlapec žil a zemřel ve víře, že jeho otcem je Robert Baratheon.

Jaime byl sice přítomen při jeho porodu, třebaže to bylo spíš kvůli Cersei než kvůli dítěti. Ale vůbec si ho nepochoval. „Jak by to vypadalo?“ pokárala ho jeho sestra, když se porodní báby konečně vzdálily. „Už to je špatné, že Joff vypadá jako ty, a ještě abys ho choval.“ Jaime se s ní nehádal. Chlapec byl vřeštící růžové stvořeníčko, které si vyžadovalo až příliš mnoho z Cerseina času, Cerseiny lásky a Cerseiných ňader. Robert pro něho byl vítaným otcem.

A teď je mrtvý. Představil si Joffa, jak leží nehybný a studený s tváří zčernalou jedem, a stále nic necítil. Možná je opravdu monstrum, jak se o něm říká. Kdyby Otec na nebesích sestoupil na zem a nabídl mu zpátky syna, nebo ruku, Jaime věděl, co by si vybral. Měl koneckonců druhého syna a dost semene na mnoho dalších. Pokud Cersei bude chtít další dítě, dám jí ho… a tentokrát mu to řeknu a Jiní ať vezmou ty, kterým se to nebude líbit. Robert hnil v hrobě a Jaimemu už bylo ze lží nanic.

Prudce se otočil a odcválal zpátky k Brienne. Lev? Bohové vědí, proč mi na ní vůbec záleží, je tím nejméně přátelským stvořením, jaké jsem kdy měl tu smůlu potkat. Děvče jelo o kus vzadu a několik stop stranou, jako by chtělo dát najevo, že k němu nepatří. Cestou pro ni našli mužské oblečení, tam tuniku, jinde nohavice a plášť s kápí, dokonce i starý železný kyrys. Zdálo se, že se v mužském odění opět cítí mnohem pohodlněji, třebaže v ničem nemohla vypadat alespoň o trochu pohlednější. Nebo alespoň šťastnější. Jakmile vyjeli z Harrenova, brzy se opět začala projevovat její typická zabedněná umíněnost. „Chci nazpět své zbraně a zbroj,“ trvala na svém. „Och ano, samozřejmě se postaráme o to, abys byla hezky celá zpátky ve své oceli,“ odpověděl Jaime. „Především v přilbě. Všichni budeme o hodně šťastnější, když budeš mít tu svou hubu zavřenou a hledí spuštěné přes oči.”

Brienne mu vyhověla, ale její ponurá mlčenlivost mu brzy začala jít na nervy, podobně jako Qyburnovy nekonečné pokusy vlichotit se do jeho přízně. Bohové, pomozte mi, nikdy mě nenapadlo, že bych mohl postrádat společnost Cleose Freye. Začínal litovat, že ji přece jen nenechal medvědovi.

„Královo přístaviště,“ oznámil Jaime, když ji našel. „Naše cesta zde končí, moje paní. Dodržela jsi svůj slib a dopravila mne do Králova přístaviště. Celého kromě pár prstů a dlaně.“

Brienne na něho pohlédla s netečným výrazem v očích. „To byla jen polovina mé přísahy. Slíbila jsem lady Catelyn, že jí přivedu nazpět její dcery. Nebo alespoň Sansu. A teď…“

Nikdy se nesetkala s Robbem Starkem, a přesto je její žal za něho hlubší než můj za Joffa. Nebo to možná byla spíš lady Catelyn, za koho truchlila. Byli právě v Strakatolesí, když se tu zprávu dozvěděli od rudolícího sluhu rytíře jménem ser Bertram z Včelínova, v jehož erbu byly tři včelí úly na žlutočerně pruhovaném poli. Ser Bertram jim řekl, že pouze den před nimi projel Strakatolesím oddíl mužů lorda Pipera, pospíchajících do Králova přístaviště pod jejich vlastní mírovou korouhví. „Teď když je Mladý vlk mrtvý, považuje Piper za nesmyslné bojovat dál. Jeho syn je zajatcem ve Dvojčatech.“ Brienne lapala po dechu jako kráva hotová zadusit se žvancem trávy, a tak připadlo Jaimemu, aby z něho vypáčil příběh o Rudé svatbě.

„Každý mocný pán má neposlušné vazaly, kteří mu závidí jeho postavení,“ řekl jí potom. „Můj otec měl Reyny a Tarbecky, Tyrellové mají Florenty, Hoster Tully měl Waldera Freye. Takové muže udržuje na místě jen jejich síla. V okamžiku, kdy protivník vycítí slabost… Během Věku hrdinů měli Boltonové ve zvyku stahovat Starky z kůže a šít si z nich pláště.“ Tvářila se tak žalostně, až Jaime málem zjistil, že ji chce začít konejšit.

Od toho dne byla Brienne jako polomrtvá, a dokonce i když ji oslovoval oním nešťastným „děvče“, nevyprovokovalo to v ní žádnou odezvu. Všechna síla z ní vyprchala. Ta žena shodila kus skály na Robina Rygera, postavila se proti medvědovi s turnajovým mečem, ukousla Vargu Hoatovi kus ucha a s Jaimem bojovala do vyčerpání…, ale teď byla zlomená, vyřízená. „Promluvím se svým otcem o tvém návratu na Tarth, jestli tě to potěší,“ řekl jí. „Nebo pokud bys raději zůstala, mohl bych pro tebe najít nějaké místo u dvora.“

„Abych dělala dvorní dámu královně?“ řekla otupěle.

Jaime si vzpomněl, jak vypadala v růžových saténových šatech, a raději se ani nesnažil představit si, co by na takovou dvorní dámu řekla jeho sestra. „Možná nějaké místo v řadách městské hlídky…“

„Já nebudu sloužit s křivopřísežníky a vrahy.“

Tak proč ses vůbec kdy obtěžovala připnout si meč? mohl by říct, jenže ta slova raději spolkl. „Jak si přeješ, Brienne.“ Jednou rukou otočil svého koně a odjel od ní.

Brána bohů byla otevřená, když k ní přijeli, ale na cestě před ní byly seřazeny dva tucty povozů naložené sudy jablečného moštu, bednami jablek, balíky sena a těmi největšími dýněmi, jaké kdy Jaime viděl. Téměř každý povoz měl nějaké strážné: zbrojnoše nesoucí na sobě znaky malých lordů, žoldnéře v drátěných košilích a vařené kůži, někdy jen růžolícího farmářského syna třímajícího podomácku vyrobený oštěp s hrotem vytvrzeným ohněm. Jaime se na ně usmíval, když klusal kolem. U brány vybírali muži ve zlatých pláštích od každého vozky po minci, než mávli rukou, že může projet. „Co to má znamenat?“ divil se Holenice. „Podle nařízení králova pobočníka a správce pokladny musí zaplatit za právo prodávat ve městě.“

Jaime pohlédl na dlouhou řadu povozů, vozíků a obtížených koní. „Přesto se řadí, aby zaplatili?“

„Teď když už je po boji, se tu dají vydělat slušné peníze,“ řekl jim zvesela mlynář v nejbližším povozu. „Město drží Lannisterové, starý lord Tywin ze Skály. Říká se o něm, že kadí stříbro.“

„Zlato,“ opravil ho Jaime suše. „A Malíček z něho dělá zlaté pruty.“

„Správcem pokladny je teď Skřet,“ řekl jim kapitán u brány. „Nebo spíš byl, dokud ho neuvěznili za vraždu krále.“ Muž podezřívavě pohlédl na seveřany. „Co jste zač?“

„Muži lorda Boltona, jedeme na návštěvu k pobočníkovi krále.“

Kapitán pohlédl na Nagea s jeho mírovou korouhví v ruce. „Přijeli jste ohnout kolena, co? Nejste první. Jeďte rovnou k hradu a snažte se nedělat nám tu problémy.“ Mávnutím je poslal přes bránu a otočil se zpátky k povozům.

Pokud Královo přístaviště truchlilo pro mrtvého chlapeckého krále, Jaime by to na něm nikdy nepoznal. V Semínkové ulici se jakýsi žebravý bratr v rozedrané kutně hlasitě modlil za Joffreyho duši, ale kolemjdoucí mu nevěnovali o nic větší pozornost, než by věnovali uvolněné okenici třískající ve větru. Jinde vládl stejně čilý ruch jako obvykle - viděl zlaté pláště v černé kroužkové zbroji, pekařské učedníky prodávající dorty, chléb a horké koláče, nevěstky vyklánějící se z oken s napolo rozšněrovanými živůtky, strouhy páchnoucí nočními výkaly. Míjeli pětici mužů snažících se odtáhnout z ústí uličky mrtvého koně a jinde kejklíře, který žongloval s meči k potěšení shluku opilých tyrellských vojáků a malých dětí.

Jak tak projížděl známými ulicemi se dvěma stovkami seveřanů v zádech a mistrem bez řetězu a ošklivou ženou po boku, zjistil, že se na něho sotvakdo dvakrát podívá. Nevěděl, zda tím má být pobaven, nebo rozezlen. „Oni mě nepoznávají,“ řekl Holenici, když projížděli Ševcovským náměstím.

„Tvoje tvář je jiná a tvůj znak taky,“ řekl seveřan, „a navíc teď mají nového Králokata.“

Brána do Rudé bašty byla otevřená, ale přesto jim zastoupil cestu tucet zlatých plášťů vyzbrojených halapartnami, když k ním zamířil Holenice na svém koni, sklonili jejich hroty, avšak Jaime poznal bílého rytíře, který jim velel.„Sere Meryne.“

Ser Meryn Trant na něj vytřeštil oči s mohutnými váčky. „Ser Jaime?“

„Jak milé, že si na mě pamatuješ. Nařiď těm mužům, aby ustoupili.“

Hodně času již uplynulo od doby, co někdo tak pohotově skočil, aby uposlechl jeho rozkaz. Jaime úplně zapomněl, jak se mu to líbí.

Na vnějším nádvoří narazili na dva další rytíře Královské gardy: dva, kteří nenosili bílé pláště, když tam naposledy sloužil Jaime. To je celá Cersei, jmenovat mne lordem velitelem a pak vybrat moje druhy, aniž by se o tom se mnou poradila. „Vidím, že mi někdo dal dva nové bratry,“ řekl, když sesedl.

„Dostalo se nám té cti, sere.“ Rytíř květin zářil ve svých bílých šupinách a hedvábí tak jasně a čistě, že si Jaime ve srovnání s ním připadal jako ošuntělý rozedraný vandrák.

Otočil se k Merynu Trantovi. „Sere, nedbale jsi učil svoje bratry jejich povinnostem.“

„Jakým povinnostem?“ opáčil Meryn Trant naježeně.

„Udržet krále naživu. O kolik monarchů jste přišli od té doby, co jsem odjel z města? Byli dva, nemýlím-li se?“

Pak spatřil ser Balon pahýl. „Tvoje ruka…“

Jaime se přiměl usmát. „Teď bojuji levou. To aby byl souboj víc vzrušující. Kde najdu svého lorda otce?“

„V soláru s lordem Tyrellem a princem Oberynem.“

Mace Tyrell a Rudá zmije spolu lámou chléb? Podivné a ještě podivnější. „Je tam s nimi také královna?“

„Ne, můj pane,“ odpověděl ser Balon. „Tu najdeš v septu, modlí se za krále Joffa -“

„Ty!“

Jaime uviděl, že již sesedli poslední ze seveřanů, a mladý Loras Tyrell spatřil mezi ostatními Brienne.

„Sere Lorasi.“ Stála tam jako sloup, v ruce držela ohlávku svého koně.

Loras Tyrell k ní zamířil rázným krokem. „Proč?“ vyhrkl. „Musíš mi vysvětlit proč. Choval se k tobě laskavě, dal ti duhový plášť. Proč jsi ho zabila?”

„Nic takového jsem neudělala. Byla bych pro něho zemřela.“

„Taky že zemřeš.“ Ser Loras tasil meč.

„Já to neudělala.“

„Emmon Cuy přísahal, žes udělala, než vydechl naposledy.“

„Ten byl venku před stanem, nic neviděl.“

„Ve stanu nebyl nikdo kromě tebe a lady Stark. Tvrdíš snad, že by ta stará žena dokázala proseknout tvrzenou ocel?“

„Byl tam stín. Vím, jak bláznivě to zní, ale… pomáhala jsem Renlymu do zbroje, a tu najednou zhasly svíce a všude byla krev. Lady Catelyn říkala, že to byl Stannis. Jeho… jeho stín. Já se na tom nijak nepodílela, na mou čest…“

„Ty žádnou čest nemáš. Tas svůj meč. Nechci, aby se o mně říkalo, že jsem tě zabil neozbrojenou.“

Jaime vkročil mezi ně. „Odlož ten meč, sere.“

Ser Loras ho obešel. „Jsi nejenom vrah, ale taky zbabělec, Brienne? Proto jsi utekla s jeho krví na rukou? Tas svůj meč, ženo!“

„Raději se modli, aby to neudělala.“ Jaime mu znovu zastoupil cestu. „Nebo to pravděpodobně bude tvoje mrtvola, co odsud budeme odnášet. To děvče je silné jako Gregor Clegane, i když ne tak pohledné.“

„Ty se do toho nepleť.“ Ser Loras ho odstrčil stranou.

Jaime popadl chlapce svou dobrou rukou a škubl jím dokola. „Jsem lord velitel Královské gardy, ty arogantní štěně. Tvůj velitel, dokud budeš nosit bílý plášť. A teď zasuň ten svůj proklatý meč, nebo ti ho vezmu a zastrčím do nějakého místa, které by nenašel dokonce ani Renly.“

Chlapec na půl zabušení srdce zaváhal, což bylo dost dlouho, aby mu stačil ser Balon Swann říct: „Udělej, co lord velitel poroučí, Lorasi.“ To už někteří ze zlatých plášťů tasili meče, což přimělo několik mužů z Hrůzova učinit totéž. Skvělé, pomyslel si Jaime, ještě jsem ani nesesedl z koně a už tu budeme mít krvavou lázeň.

Ser Loras Tyrell zastrčil svůj meč zpátky do pochvy.

„Nebylo to zas tak těžké, že ne?“

„Chci, abyste ji vsadili do žaláře.“ Ser Loras na ni namířil prst. „Lady Brienne, obviňuji tě z vraždy lorda Renlyho Baratheona.“

„Mám-li do toho co mluvit,“ řekl Jaime, „to děvče má čest. Víc cti, než jsem viděl u tebe. A je dokonce možné, že mluví pravdu. Abych byl upřímný, není zrovna geniální, ale dokonce i můj kůň by si vymyslel lepší lež, pokud měla v úmyslu lhát. Ale když na tom trváš… Sere Balone, odveď lady Brienne do věžní cely a postav jí ke dveřím stráže. A najdi nějaké vhodné ubytování pro Holenici a jeho muže, dokud nebude mít můj otec čas přijmout je.“

„Ano, můj pane.“

Když ji Balon Swann a tucet zlatých plášťů odváděli, Brienne se na něj vyčítavě podívala velkýma modrýma očima. Měla bys mi poslat vzduchem polibek, děvče, chtěl jí říct. Proč nikdy nedokáže pochopit nic z toho, co udělá? Aerys. Všechno má své kořeny u Aeryse. Jaime se k ní otočil zády a zamířil rázným krokem přes nádvoří.

Další rytíř v bílé zbroji střežil dveře královského septa - vysoký muž s černým vousem, široký v ramenou a se skobou nosu, když uviděl Jaimeho, obdařil ho kyselým úsměvem a vybafl na něho: „A kam si myslíš, že jdeš?“

„Do septa.“ Jaime zvedl pahýl a ukázal. „Přímo do tohohle. Mám v úmyslu navštívit královnu.“

„Její Výsost truchlí. Proč by měla chtít přijmout takového jako ty?“

Protože jsem její milenec a otec jejího zavražděného syna, chtělo se mu odpovědět. „Kdo u sedmi pekel jsi?“

„Rytíř Královské gardy, a ty bys udělal dobře, kdyby ses naučil troše respektu, kriple, nebo ti nechám useknout i druhou ruku a tobě nezbude než svoji ovesnou kaši ráno pít.“

„Jsem královnin bratr, sere.“

Bílý rytíř to považoval za legrační. „A utekl jsi z černé cely, co? A taky jsi trochu povyrostl, můj pane?“

„Její druhý bratr, ty idiote. A lord velitel Královské gardy. Teď ustup stranou, nebo budeš litovat, žes to neudělal.”

Muž se na něj tentokrát podíval o něco důkladněji. „Ty jsi… ser Jaime.“ Napřímil se. „Prosím o odpuštění, můj pane. Nepoznal jsem tě. Mám tu čest být ser Osmund Černokotlý.“

Kde by tenhle vzal nějakou čest? „Chci pobýt nějaký čas o samotě se svou sestrou. Postarej se o to, aby nikdo nevstoupil do septa, sere. Pokud nás někdo vyruší, bude tě to stát tu tvoji zatracenou hlavu.”

„Ano, pane. Jak si přeješ.“ Ser Osmund mu otevřel dveře.

Cersei klečela před oltářem Matky. Joffreyho katafalk byl vystavený pod Cizincem, který převáděl zemřelé z tohoto světa do jiného. Ve vzduchu se vznášela těžká vůně kadidla a hořela tam stovka svic, vysílajících k bohům stovku modliteb. Joff bude se vší pravděpodobností potřebovat každou z nich.

Jeho sestra se ohlédla přes rameno. „Kdo je to?“ řekla, a pak: „Jaime?“ Vstala a oči se jí zalily slzami. „Jsi to opravdu ty?“ Avšak nepřišla k němu. Nikdy ke mně nepřišla, pomyslel si. Vždycky čekala, než jsem přišel já za ní. Ona dává, ale já musím požádat. „Měl jsi přijít dřív,“ zamumlala, když ji vzal do náruče. „Proč jsi nepřišel dřív, abys ho ochránil? Můj chlapec…“

Náš chlapec. „Přijel jsem tak rychle, jak jen to šlo.“ Vymanil se z jejího objetí a ustoupil o krok dozadu. „Tam venku stále zuří válka, sestro.“

„Jsi tak hubený. A tvoje vlasy, tvoje zlaté vlasy…“

„Vlasy mi dorostou.“ Jaime zvedl pahýl. Musí to vidět. „Tohle ne.“

Vytřeštila oči. „Starkové…“

„Ne. Tohle je práce Varga Hoata.“

To jméno pro ni nic neznamenalo. „Koho?“

„Kozy. Pána Harrenova. Dočasného.“

Cersei stočila pohled k Joffreyho katafalku. Oblékli mrtvého krále do pozlacené zbroje, přízračně se podobající Jaimeho vlastní. Hledí přilby bylo zavřené, ale od zlata se měkce odráželo světlo svic, a tak chlapec vypadal ve smrti krásně a statečně. Plamínky svic také zažehávaly ohně v rubínech, které zdobily živůtek Cerseiných smutečních šatů. Vlasy jí spadaly na ramena, nečesané a neudržované. „On ho zabil, Jaime. Přesně jak mne varoval. Řekl, že jednoho dne, až si budu myslet, že jsem šťastná a v bezpečí, promění mi radost v popel v ústech.“

„Tohle že řekl Tyrion?“ Jaime tomu nechtěl věřit. Vražda příbuzného byla v očích bohů a lidí horší než vražda krále. Přece věděl, že ten chlapec je můj. Já měl Tyriona vždycky rád. Byl jsem na něho hodný. „Proč by Joffa zabíjel?“

„Kvůli děvce.“ Stiskla mu zdravou ruku a podržela ji pevně ve své. „Řekl mi, že to udělá. Joff to věděl, když umíral, ukázal na svého vraha. Na našeho pokrouceného malého zrůdného bratra.“ Políbila Jaimemu prsty. „Ty ho pro mě zabiješ, že ano? Pomstíš našeho syna.“

Jaime se od ní odtáhl. „Je to pořád můj bratr.“ Vrazil jí před obličej svůj pahýl, pro případ, že si ho dosud nevšimla. „A nejsem právě ve stavu, kdy bych byl schopen někoho zabíjet.“

„Máš ještě druhou ruku, ne? Já po tobě přece nechci, abys porazil v souboji Ohaře. Tyrion je trpaslík, zamčený v cele. Kvůli tobě strážní ustoupí ode dveří.“

Jaimemu se při té představě zvedl žaludek. „Musím o tom vědět víc. O tom, jak se to seběhlo.“

„Dozvíš se,“ ujistila ho Cersei. „Bude se konat soud. Až uslyšíš o všem, co udělal, budeš ho chtít mít mrtvého stejně jako já.“ Dotkla se jeho tváře. „Nevěděla jsem, co si tu mám bez tebe počít, Jaime. Bála jsem se, že mi Starkové pošlou tvou hlavu. To bych nepřežila.“ Políbila ho. Lehkým polibkem, pouhým letmým dotekem rtů na jeho, ale on jí přejel rukama po těle a ucítil, jak se chvěje. „Bez tebe nejsem celý.“

V polibku, který jí vrátil, nebyla žádná něha, jen chtíč. Otevřela ústa pro jeho jazyk. „Ne,“ namítla chabě, když jí sklouzl rty na krk. „Tady ne. Septoni…“

„Septony ať vezmou Jiní.“ Znovu ji políbil a líbal ji, dokud ji neumlčel, líbal ji, dokud nesténala. Pak smetl svíce stranou, zvedl ji na Matčin oltář, vyhrnul jí sukně a hedvábnou spodničku pod nimi. Bušila ho slabými pěstmi do hrudi, mumlala cosi o riziku, o nebezpečí, o jejich otci, o septonech, o hněvu bohů. Nic z toho neslyšel. Rozšněroval si nohavice, vylezl nahoru a rozevřel jí nahá bílá stehna. Levou rukou jí vjel pod spodní prádlo, když jí je strhl, uviděl, že má měsíční krvácení, ale to pro něho nic neznamenalo.

„Pospěš si,“ šeptala, „rychle, rychle, hned, udělej to hned, udělej mi to. Jaime, Jaime, Jaime.“ Rukama mu pomohla navést ho do sebe. „Ano,“ vydechla, když do ní vrazil úd, „můj bratře, můj drahý bratře, ano, přesně takto, ano, takto tě mám nejraději, už jsi doma, jsi doma, jsi doma.“ Políbila ho na ucho a pohladila mu krátké rozježené vlasy. Jaime se ztratil v jejím těle. Cítil Cerseino srdce bijící do rytmu s jeho a vlhkost krve a semene při vzájemném vyvrcholení. Ale ještě ani neskončili a královna řekla: „Pusť mě. Kdyby nás tady takhle našli…“

Neochotně se odkulil stranou a pomohl jí dolů z oltáře. Na bledém mramoru zůstala rozmazaná krev. Jaime ji utřel rukávem a pak se sehnul, aby posbíral svíce, které smetl. Naštěstí všechny zhasly, když popadaly. Kdyby septum chytlo plamenem, možná bych si toho vůbec nevšiml.

„To bylo šílenství.“ Cersei si upravila šaty. „Teď když je v hradu otec… Jaime, musíme být opatrní.“

„Mně už je nanic z toho, jak mám být pořád opatrný. Targaryenové se ženili bratr se sestrou, tak proč bychom to nemohli udělat taky? Provdej se za mne, Cersei. Vystup před říši a otevřeně prohlas, že si mne chceš vzít. Budeme mít vlastní svatební hostinu a uděláme si dalšího syna místo Joffreyho.“

Odtáhla se od něho. „O tomhle se nežertuje.“

„Slyšela jsi, že bych se smál?“

„Nechal jsi snad rozum v Řekotočí?“ Z jejího hlasu zazníval kousavý podtón. „Tommenův nárok na trůn se zakládá na tom, že je pro říši Robertovým synem, to přece víš.“

„Dostane Casterlyovu skálu, copak to nestačí? Aťsi na trůnu sedí otec. Já chci jen tebe.“ Chtěl ji pohladit po tváři. Staré zvyky umírají těžko, a Jaime k ní samozřejmě zvedl pravou ruku.

Cersei před jeho pahýlem couvla. „Ne.. nemluv takto. Ty mne děsíš, Jaime. Nebuď hloupý. Jedno špatné slovo a bude to náš konec. Co ti to udělali?“

„Usekli mi ruku.“

„Ne, je to něco víc, ty ses změnil.“ Couvla před ním o další krok. „Promluvíme si spolu později. Zítra. Mám ve věžní cele služebné Sansy Stark, musím je vyslechnout… a ty bys měl jít za otcem.“

„Přešel jsem tisíc líg, abych byl s tebou, a cestou jsem ztratil tu nejlepší část ze sebe sama. Neposílej mě pryč.“

„Nech mě být,“ řekla znovu a odvrátila se od něho.

Jaime si zašněrovat kalhoty a udělal, co mu poručila. Přestože byl unavený, nemohl si teď jít hledat lože, kde by si odpočinul. Jeho otec již určitě ví, že je zpátky ve městě.

Pobočníkovu věž hlídali muži lannisterské domácí stráže, kteří ho okamžitě poznali. „Bohové jsou dobří, že nám tě poslali zpátky, sere,“ řekl jeden, když mu podržel dveře.

„Bohové se na tom nijak nepodíleli. To Catelyn Stark mě poslala zpátky. Ona a lord z Hrůzova.“

Vystoupil po schodech a bez ohlášení vpadl do soláru, kde našel svého otce sedícího u krbu. Lord Tywin byl sám, za což byl Jaime vděčný. Necítil sebemenší touhu vystavovat svůj pahýl na odiv před Macem Tyrellem nebo Rudou zmijí, natožpak před oběma najednou.

„Jaime,“ řekl lord Tywin, jako by se naposledy viděli u snídaně. „Lord Bolton mne udržoval v mylné představě, že tě uvidíme dříve. Doufal jsem, že se dostavíš na svatbu.“

„Opozdil jsem se.“ Jaime tiše zavřel dveře. „Moje sestra se vyznamenala, jak mi bylo řečeno. Sedmdesát sedm chodů a královražda, takovou svatbu jsem ještě nezažil. Jak dlouho víš o tom, že jsem na svobodě?“

„Eunuch mi to řekl pár dní po tvém útěku. Poslal jsem do říčních krajin své lidi, aby po tobě pátrali, Gregora Clegana, Samwella Kořenáře, bratry Plummovy. Také Varys to nechal tiše rozhlásit. Shodli jsme se v tom, že čím méně lidí ví, že jsi na svobodě, tím méně tě jich bude honit.“

„Zmínil se Varys o tomhle?“ Přesunul se blíž k ohni, aby to jeho otec viděl.

Lord Tywin se zvedl z křesla a zatajil dech. „Kdo ti to udělal? Pokud si lady Catelyn myslí -“

„Lady Catelyn mi podržela meč u hrdla a přiměla mne přísahat, že jí vrátím její dcery. Tohle je práce tvé kozy. Varga Hoata, pána Harrenova!“

Lord Tywin znechuceně odvrátil pohled. „Už jím není. Hradu se zmocnil ser Gregor. Žoldáci opustili svého bývalého kapitána téměř do posledního muže a někteří ze starých služebníků lady Whent otevřeli postranní branku. Clegane našel Hoata sedícího samotného v Síni stovky srdcí, pološíleného bolestí a horkostí od rány, která se mu zanítila. Řekli mi, že to bylo ucho.“

Jaime se musel dát do smíchu. Příliš sladké! Ucho! Sotva se mohl dočkat, až to poví Brienne, třebaže děvče to nebude považovat ani za zpola tak směšné jako on. „Už je mrtvý?”

„Brzy bude. Zutínali mu ruce i nohy, ale zdá se, že Clegane se baví Qohořanovým šišláním.“

Jaimeho úsměv se vytratil. „A co Chrabří kumpáni?“

„Těch pár, co zůstali na Harrenově, je mrtvých. Ostatní se rozutekli. Vsadil bych se, že mají namířeno k přístavům, nebo se pokusí ztratit v lesích.“ Zalétl očima zpátky k Jaimeho pahýlu a zkřivil ústa vzteky. „Dostaneme jejich hlavy, všech do jednoho. Dokážeš šermovat levou rukou?“

Sotva se sám dokážu ráno obléknout. Jaime zvedl ruku, o které byla řeč, aby si ji jeho otec mohl prohlédnout. „Čtyři prsty a palec, hodně se podobá té druhé. Proč by nemohla stejně dobře pracovat?“

„Dobrá.“ Jeho otec se posadil. „To je dobře. Mám pro tebe dar. Na oslavu tvého návratu, když mi Varys řekl…“

„Pokud to není nová ruka, tak to může počkat.“ Jaime se posadil do křesla proti němu. „Jak Joffrey zemřel?“

„Jedem. Mělo to vypadat, jako by se zadusil kouskem jídla, ale já mu nechal otevřít hrdlo a mistři nenašli v dýchacích cestách žádnou překážku.“

„Cersei tvrdí, že to udělal Tyrion.“

„Tvůj bratr obsloužil krále otráveným vínem. Dívalo se na to tisíc lidí.“

„To od něho bylo dost pošetilé.“

„Vzal jsem do vazby Tyrionova panoše. Taky služebné jeho ženy. Uvidíme, jestli nám budou mít co říct. Zlaté pláště sera Addama hledají Starkovu dceru a Varys za ni nabídl odměnu. Královské spravedlnosti bude učiněno zadost.“

Královské spravedlnosti. „Ty bys nechal popravit svého vlastního syna?“

„Je obviněn z královraždy a vraždy příbuzného. Pokud je nevinen, nemá se čeho obávat. Nejdříve musíme zvážit všechny důkazy pro i proti němu.“

Důkazy. Jaime věděl, jaký druh důkazů bude v tomhle městě plném lhářů nalezen. „Renly také zemřel podivnou smrtí, když to od něho Stannis potřeboval.”

„Lord Renly byl zavražděn jedním ze svých vlastních strážných, nějakou ženou z Tarthu.“

„Právě ta žena z Tarthu je důvodem, proč jsem tady. Nechal jsem ji zavřít do cely, abych vyhověl seru Lorasovi, ale to spíš uvěřím v Renlyho ducha, než bych věřil, že mu ona jakkoli ublížila. Ale Stannis -“

„Joffreyho zabil jed, žádná kouzla.“ Lord Tywin znovu pohlédl na Jaimeho pahýl. „Bez pravé ruky nemůžeš sloužit v Královské -“

„Mohu,“ skočil mu do řeči. „A budu. Existuje k tomu precedens. Podívám se do Bílé knihy a najdu ho, jestli chceš. Zmrzačený či celý, rytíř Královské gardy slouží na doživotí.“

„Cersei s touto tradicí skoncovala, když zprostila služby sera Barristana na základě pokročilého věku. Vhodný dar církvi přesvědčí nejvyššího septona, aby zrušil platnost tvých slibů. Uznávám, že tvoje sestra se zachovala nerozumně, když propustila Selmyho, ale teď když otevřela bránu -“

„- tak ji zase musí někdo zavřít.“ Jaime vstal. „Už jsem unavený z toho, jak po mně urozené ženy kopou vědra s výkaly. Nikdo se mne nikdy neptal, zda chci být lordem velitelem Královské gardy, ale jak se zdá, jsem jím. A mám povinnost -“

„Ano, máš.“ Lord Tywin také vstal. „Povinnost vůči rodu Lannisterů. Jsi dědic Casterlyovy skály. Právě tam bys měl být. Tommen by měl odjet s tebou, jako tvůj svěřenec a panoš. Skála je místem, kde se naučí být Lannisterem, a já chci, aby se vymanil z vlivu své matky. Mám v úmyslu najít pro Cersei nového manžela. Možná Oberyna Martella, jakmile přesvědčím lorda Tyrella, že ten sňatek nijak neohrozí Vysokou zahradu. A je nejvyšší čas, aby ses oženil i ty. Tyrellové trvají na tom, aby se Margaery provdala za Tommena, ale kdybych jim nabídl místo něho tebe -“

„NE!“ Jaime už si vyslechl všechno, co byl schopen snést. Ne, víc než dokázal snést. Bylo mu z toho špatně, špatně z lordů a lží, špatně z jeho otce, jeho sestry, špatně z celého světa. „Ne. Ne. Ne. Ne. Ne. Kolikrát ještě musím říct ne, než to uslyšíš? Oberyn Martell? Nechvalně proslulý muž, a nejenom tím, že bojoval otráveným mečem. Má víc bastardů než Robert a obcuje také s chlapci. A pokud sis byl na jediný pomýlený okamžik myslel, že bych se oženil s vdovou po Joffreym…“

„Lord Tyrell přísahá, že ta dívka je stále panna.”

„Ať si klidně i umře jako panna, co se mě týče. Já ji nechci, a nechci ani tu tvoji Skálu!“

„Jsi můj syn -“

„Jsem rytíř Královské gardy. Lord velitel Královské gardy. A to je vše, čím mám v úmyslu být!“

Světlo z krbu se zlatě zalesklo v tuhých kotletách, které rámovaly tvář lorda Tywina. Na krku mu zapulzovala žíla, ale nepromluvil. A nepromluvil. A nepromluvil.

Napjaté ticho se táhlo dál a dál, až už to Jaime nemohl vydržet. „Otče…,“ začal.

„Ty nejsi můj syn.“ Lord Tywin odvrátil tvář. „Říkáš, že jsi lord velitel Královské gardy a jenom to. Dobrá tedy, sere. Jdi konat svou povinnost.“

DAVOS

Jejich hlasy stoupaly jako žhavé kousky popela, nesly se vzhůru k purpurové večerní obloze. „Vyveď nás z temnoty, ó, můj Pane. Naplň naše srdce ohněm, abychom mohli kráčet po tvé stezce plné světla.“

Noční oheň hořel na pozadí snášejícího se soumraku jako nějaké obrovité zářící zvíře, jehož mihotavé oranžové světlo vrhalo přes nádvoří dvacet stop vysoké stíny. Armáda chrličů a kamenných příšer lemujících hradby Dračího kamene se v jeho záři zavrtěla a rozhýbala k životu.

Davos pohlédl dolů z klenutého okna ochozu nad nimi. Díval se, jak Melisandra zvedla ruce, jako by chtěla obejmout mihotavé plameny. „R‘hllore,“ prozpěvovala zvučným jasným hlasem, „jsi světlo v našich očích, oheň v našich srdcích, žár v našich duších. Tvoje je slunce, které zahřívá naše dny, tvoje jsou hvězdy, které nás střeží ve tmě noci.“

„Pane světla, braň nás. Noc je temná a plná hrůz.“ Královna Selyse předzpěvovala prosebníkům a její špičatý obličej byl plný zanícení. Král Stannis stál vedle ní, čelisti měl pevně zaťaté a hroty jeho rudozlaté koruny se zablyštěly, pokaždé když pohnul hlavou, je tam s nimi, ale jako by ani nebyl, pomyslel si Davos. Byla tam i princezna Shireen. Šedé skvrny lupusu na její tváři a krku byly v záři ohně téměř černé.

„Pane světla, chraň nás,“ zpívala královna. Král se k jejich prozpěvování nepřidal. Jen hleděl do plamenů. Davos si říkal, co tam asi vidí. Další vizi války, která má přijít? Nebo něco bližšího domovu?

„R‘hllore, který jsi nám vdechl život, děkujeme ti,“ zpívala Melisandra. „R‘hllore, který jsi nám dal den, děkujeme ti.”

„Děkujeme ti za slunce, které nás zahřívá,“ odpověděla královna Selyse a ostatní prosebníci. „Děkujeme ti za hvězdy, které nás střeží. Děkujeme ti za naše krby a za naše pochodně, které nás brání proti zuřivé temnotě.“ Hlasů zpívajících v odpověď bylo méně než ještě večer předtím, jak se Davosovi zdálo; a bylo tam i méně tváří zbarvených oranžovou září ohně. Ale bude jich zítra ještě méně…, nebo opět víc?

Hlas sera Axella Florenta zvonil hlasitě jako trumpeta. Stál tam, se sudovitým hrudníkem a nohama do O, světlo ohně mu olizovalo tvář jako obludný oranžový jazyk. Davos si říkal, zda mu ser Axell potom poděkuje. To, co dnes v noci provedou, z něho možná učiní králova pobočníka, jak o tom snil.

„Děkujeme ti za Stannise, z tvé milosti krále,“ zvolala Melisandra. „Děkujeme ti za čistý bílý oheň jeho dobroty, za rudý meč spravedlnosti v jeho ruce, za lásku, kterou přináší svému věrnému lidu. Veď ho a ochraňuj, R‘hllore, a obdař ho silou, aby mohl rozdrtit své nepřátele.“

„Obdař ho silou,“ odpověděla královna Selyse, ser Axell, Devan a ostatní. „Obdař ho odvahou. Obdař ho moudrostí.“

Když byl Davos malý chlapec, septoni ho učili, aby se modlil o moudrost ke Stařeně, o odvahu k Válečníkovi, o sílu ke Kováři. Teď se ale modlil k Matce, aby svému synu Devanovi zajistil bezpečí před démonickým bohem rudé ženy.

„Lorde Davosi? Měli bychom jít.“ Ser Andrew se jemně dotkl jeho lokte. „Můj pane?“

Ten titul stále zněl jeho uším podivně. Přesto se Davos odvrátil od okna a přikývl. „Ano. Už je čas.“ Stannis, Melisandra a královnini muži se modlili již hodinu, možná déle. Rudí knězi zapalovali své ohně každého dne při západu slunce, aby poděkovali R‘hllorovi za den, který právě skončil, a poprosili ho, aby ráno poslal nazpět slunce, které zažene temnotu. Pašerák musí znát přílivy a musí vědět, jak jich využít ve svůj prospěch. To bylo vše, čím byl na konci dne; Davosem pašerákem. Zahmatal zmrzačenou rukou po amuletu, který mu visíval na krku, ale nenašel nic. Spustil ji dolů a zamířil ochozem pryč.

Jeho společníci s ním udržovali tempo, přizpůsobovali své kroky jeho. Bastard z Noční písně měl tvář poďobanou od neštovic a vyzařovalo z něho ovzduší drsné galantnosti; ser Gerald Gower byl statný, příkrý a světlovlasý; ser Andrew Estermont všechny o hlavu převyšoval a měl tyčovitě tvarovaný vous a rozježené hnědé obočí. Všichni to byli svým způsobem dobří muži. A brzy z nich všech budou mrtví muži, pokud naše noční konání dopadne špatně.

„Oheň je živoucí věc,“ řekla mu rudá žena, když ji požádal, aby ho naučila číst budoucnost z plamenů. „Neustále se hýbe, ustavičně se mění… jako kniha, jejíž písmena tančí a posouvají se, dokonce i ve chvíli, kdy se je snažíš číst. Trvá to léta výcviku, než se naučíš vidět tvary za plameny, a další léta, než se naučíš odlišovat tvary toho, co bude, od těch, co by mohlo být nebo už bylo. Dokonce i tehdy je to těžké, velmi těžké. Vy to nechápete, vy lidé ze zemí zapadajícího slunce.“ Davos se jí zeptal, jak je tedy možné, že ser Axell zvládl to umění tak rychle, ale ona se jen tajuplně usmála a řekla: „Jakákoli kočka může pohlédnout do ohně a spatřit v něm hrající si rudou myš.“

Nelhal královým mužům, v tomhle ani v ničem jiném. „Rudá žena možná vyčte naše úmysly ze svých plamenů,“ varoval je.

„V tom případě bychom měli začít tím, že ji zabijeme,“ naléhal Lewys Rybář. „Znám místo, kde bychom si na ni mohli počíhat, všichni čtyři, s ostrými meči v rukou…“

„Všechny bys nás odsoudil k záhubě,“ namítl Davos. „I mistr Cressen se pokusil zabít ji, jenže ona to věděla od samého začátku. Řekl bych, že ze svých plamenů. Mám takový dojem, že dokáže vycítit jakoukoli hrozbu vůči své osobě, ale určitě nemůže vidět všechno, když ji budeme ignorovat, snad bychom mohli uniknout její pozornosti.“

„Takové plížení a schovávání je ovšem naprosto beze cti,“ namítl ser Triston z Vrubokopce, který byl Sunglassovým mužem, samozřejmě ještě předtím než lord Guncer shořel v Melisandřiných ohních.

„A zemřít v plamenech je podle tebe čestné?“ otázal se ho Davos. „Viděl jsi zahynout lorda Guncera. Toužíš snad po stejném druhu smrti? Já nyní nepotřebuju muže se ctí. Potřebuju pašeráky. Jste se mnou, nebo ne?“

Naštěstí byli. Díky bohům byli.

Když Davos otevřel dveře komnaty, mistr Pylos zrovna vysvětloval Edrikovi počty. Spolu s Davosem šel dovnitř ser Andrew; ostatní byli ponecháni na stráži u schodiště a sklepních dveří. Mistr přerušil svůj výklad. „To bude pro dnešek stačit, Edriku.“

Chlapec byl jejich vpádem zmaten. „Lorde Davosi, sere Andrewe. Právě jsem se procvičoval v počtech.“

Ser Andrew se usmál. „Když já byl ve tvém věku, počty jsem nesnášel, bratranče.“

„Mně zas tolik nevadí. Nejraději mám ale stejně dějepravu. Je plná příběhů.“

„Edriku,“ řekl mistr Pylos, „jdi si vzít svůj plášť. Budeš teď muset odejít s lordem Davosem.“

„Budu muset?“ Edrik vstal. „Kam půjdeme?“ Umíněně našpulil ústa. „Já se k tomu jejich Pánovi světla modlit nebudu. Modlím se k Válečníkovi, jako můj otec.“

„My víme,“ uklidnil ho Davos. „Pospěš si, chlapče, nesmíme otálet.“

Edrik si oblékl silný plášť z nebarveného sukna, s kápí. Mistr Pyllos mu pomohl zapnout jej u krku a zvedl mu kápi, aby schoval jeho tvář. „Ty s námi nepůjdeš, mistře?“ zeptal se ho chlapec.

„Ne.“ Pylos se dotkl řetězu z mnoha kovů, který nosil kolem krku. „Moje místo je zde na Dračím kameni. Jdi s lordem Davosem a udělej, co ti řekne. Pamatuj, že je to pobočník krále. Co jsem ti říkal o pobočníkovi krále?“

„Pobočník promlouvá královým hlasem.“

Mladý mistr se usmál. „To je ono. Teď jdi.“

Davos si nikdy předtím nebyl Pylosem jistý. Snad vůči němu hluboko v duši stále pociťoval vzdor za to, že převzal místo po starém mistru Cressenovi. Nyní mu ale nezbývalo než toho muže obdivovat za jeho odvahu. Mohlo by ho to stát život.

Venku před mistrovými komnatami čekal u schodiště ser Gerald Gower. Edrik Bouře si ho změřil zvědavým pohledem. Během sestupu po schodech se zeptal: „Kam jdeme, lorde Davosi?“

„K vodě. Čeká tam na tebe loď.“ Chlapec se zarazil. „Loď?“

„Jedna z těch, co patří Salladhoru Saanovi. Salla je můj dobrý přítel.“

„Já půjdu s tebou, bratranče,“ ujistil ho ser Andrew. „Nemáš se čeho obávat.“

„Já se nebojím“ řekl Edrik rozhořčeně. „Jenom… půjde Shireen taky?“

„Ne,“ odpověděl Davos. „Princezna musí zůstat tady se svým otcem a matkou.“

„V tom případě musím jít za ní,“ vysvětloval Edrik. „Abych se s ní rozloučil. Jinak bude smutná.“

Ne tak smutná, jako kdyby tě viděla hořet. „Nemáme čas,“ řekl Davos. „Já princezně vyřídím, žes na ni myslel. A také jí můžeš napsat, až se dostaneš do cíle své cesty.“

Chlapec se zamračil. „Jsi si jistý, že musím odejít? Proč by mě můj strýc posílal pryč z Dračího kamene? Copak jsem se mu něčím znelíbil? To jsem nikdy nechtěl.“ Opět měl ve tváři ten svůj umíněný výraz. „Chci jít za svým strýcem. Chci mluvit s králem Stannisem.“

Ser Andrew a ser Gerald si vyměnili pohledy. „Na to teď není čas, bratranče,“ řekl ser Andrew.

„Ale já ho chci vidět!“ trval na svém Edrik, stále hlasitěji.

„Jenže on nechce vidět tebe.“ Davos musel něco říct, aby chlapce přiměl opět se rozhýbat. „Nezapomeň, že jsem jeho pobočník, a mluvím tudíž jeho hlasem. Mám snad jít za králem a říct mu, že jsi neudělal, co jsem ti řekl? Víš, jak by se kvůli tomu zlobil? Viděl jsi někdy svého strýce, jak se opravdu hněvá?“ Stáhl si rukavici a ukázal chlapci čtyři prsty, ze kterých mu Stannis odsekl články. „Já to viděl.”

Byla to jedna velká lež; Stannis Baratheon se nedal ovládat hněvem, když cibulovému rytíři sekal konečky prstů, jen železným smyslem pro spravedlnost. Jenže Edrik Bouře tehdy ještě nebyl na světě, a nemohl to vědět. A hrozba se neminula účinkem. „Neměl to dělat,“ řekl chlapec, ale nechal Davose, aby ho vzal za ruku a odvedl dolů po schodech.

Dole u dveří se k nim připojil Bastard z Noční písně. Rychle kráčeli přes nádvoří tonoucí ve stínu a opět dolů po schodech pod kamenným ocasem zmrzlého draka. Lewys Rybář a Omer Ostružina na ně již čekali u boční brány, se dvěma strážnými ležícími jim u nohou, svázanými a s roubíky v ústech. „Co člun?“ zeptal se jich Davos.

„Je tam,“ odpověděl Lewys. „Čtyři veslaři. Galéra kotví hned za výběžkem. Šílený Prendos.“

Davos se zasmál. Loď pojmenovaná po šílenci. Ano, to je příhodné, Salla měl typický pirátský smysl pro černý humor.

Poklekl před Edrikem Bouří na koleno. „Nyní tě musím opustit,“ řekl. „Čeká na tebe člun, který tě odveze ke galéře. Pak popluješ daleko přes moře. Jsi Robertův syn a já vím, že budeš statečný, ať se bude dít cokoli.“

„Budu. Já jen…“ Chlapec zaváhal.

„Ber to jako dobrodružství, můj pane.“ Davos se snažil znít vesele a nadšeně. „Je to začátek tvého velkého životního dobrodružství. Ať tě Válečník ochraňuje.“

„A tebe ať soudí Otec spravedlivě, lorde Davosi.“ Chlapec vyšel se svým bratrancem serem Andrewem boční bránou. Ostatní následovali za nimi, všichni kromě Bastarda z Noční písně. Ať mne Otec soudí spravedlivě, pomyslel si Davos smutně. Jenže to byl králův soud, který ho nyní očekával a dělal mu starosti.

„Co s těmi dvěma?“ zeptal se ser Rolland ohledně strážných, když zavřel bránu a zasunul petlici.

„Odtáhni je do sklepení,“ řekl Davos. „Rozvázat a pustit je ale můžeš, až bude Edrik bezpečně na moři.“

Bastard stroze přikývl. Žádná další slova nebyla zapotřebí; snadná část plánu byla splněna. Davos si natáhl rukavici a přál si v tu chvíli, aby nebyl ztratil svůj amulet pro štěstí. Měl pocit, že býval lepším a statečnějším mužem, když nosil na krku váček s kůstkami. Prohrábl si zkrácenými prsty řídnoucí hnědé vlasy a říkal si, zda by si je neměl ostříhat. Měl by vypadat slušně, až stane před králem.

Dračí kámen mu nikdy předtím nepřipadal tak temný a ponurý. Šel pomalu a jeho kroky se odrážely ozvěnou od černých stěn a draků. Modlím se, aby to byli jen kamenní draci, kteří nikdy neobživnou. Před ním se tyčil obrovitý tvar Kamenného bubnu. Strážní u dveří stáhli stranou překřížená kopí. Ne pro cibulového rytíře, ale pro králova pobočníka. Ve chvíli, kdy vcházel dovnitř, byl ještě pobočníkem. Říkal si, čím bude, až bude vycházet ven. Pokud vůbec vyjdu…

Schody mu připadaly delší a příkřejší než kdy předtím, nebo to možná bylo jen tím, že byl tak unavený. Matka mne nestvořila pro úkoly, jako je tento. Příliš rychle se pozvedl příliš vysoko, a tam nahoře byl vzduch až moc řídký, než aby jej mohl dýchat bez obtíží. Jako chlapec snil o tom, že bude bohatý, jenže to bylo velice dávno. Později když vyrostl, toužil jen po pár akrech dobré půdy, po domě, kde by mohl zestárnout, a po lepším životě pro své syny. Slepý bastard mu říkával, že moudrý pašerák nikdy nezachází příliš daleko, nevyvyšuje se nad sebe sama a nepřitahuje k sobě přílišnou pozornost. Pár akrů, trámová střecha nad hlavou, titul „ser“ před jménem, měl jsem se s tím spokojit. Pokud přežije dnešní noc, vezme Devana a odpluje s ním domů na Mys hněvu, ke své něžné Marye. Společně budeme oplakávat naše mrtvé syny, vychovávat živé, aby z nich vyrostli dobří muži, a nikdy nebudeme mluvit o králích.

Síň Malovaného stolu byla temná a prázdná, když do ní Davos vkročil; král stále byl u noční vatry s Melisandrou a královninými muži. Poklekl a rozdělal oheň v krbu, aby vyhnal z kulaté síně chlad a zatlačil stíny do koutů. Pak obešel místnost, z jednoho okna po druhém odhrnul těžké sametové závěsy a otevřel dřevěné okenice. Dovnitř zavanul vítr pronikavý pachy soli a moře a zatahal ho za nezdobený hnědý plášť.

U severního okna se Davos opřel o parapet, aby se nadechl chladného nočního vzduchu, v naději, že zahlédne Šíleného Prendose, jak zvedá plachty, ale moře bylo černé a prázdné, kam až oko dohlédlo. Je už loď pryč? Mohl se jen modlit, aby byla, a chlapec s ní. Na obloze plulo přes poloviční měsíc řídké potrhané mračno a Davos spatřil známé hvězdy. Galéru plavící se na západ; Stařeninu lucernu, kterou tvořily čtyři jasné hvězdy uzavírající v sobě zlatavý opar. Většinu Ledového draka zakrývaly mraky, kromě jasné modré hvězdy, která značila cestu na sever. Obloha je plná pašeráckých hvězd. Ty hvězdy byly jeho dávnými přáteli a Davos mohl jen doufat, že jejich přítomnost na obloze znamená štěstí.

Když ale přejel pohledem od oblohy k hradnímu cimbuří, už si tím tak jistý nebyl. Křídla kamenných draků vrhala ve světle nočního ohně velké černé stíny. Pokoušel se přesvědčit sám sebe, že nejsou ničím víc než jen kamennými sochami, chladnými a bez života. Tohle bylo kdysi jejich bydliště. Místo draků a dračích pánů, sídlo rodu Targaryenů. Targaryenové byli krví staré Valyrie…

Vítr s povzdechem prolétl síní a plameny v krbu náhle vyšlehly do výše a zavířily. Davos naslouchal praskání a sykotu polen, když odešel od okna, jeho stín šel s ním, vysoký a tenký, a padl napříč přes Malovaný stůl jako meč. Stál tam po dlouhý čas a čekal, dokud neuslyšel zvuky kročejí na kamenných schodech. Krále předcházel jeho hlas. „… nejsou tři,“ říkal.

„Tři jsou tři,“ ozvala se Melisandřina odpověď. „Tvoje Výsosti, přísahám, že jsem ho viděla zemřít a slyšela jsem jeho matku naříkat.“

„V nočním ohni.“ Stannis a Melisandra prošli dveřmi společně. „Plameny jsou plné triků. Co je, co bude, co by mohlo být. Nemůžeš mi nic říct s jistotou…“

„Tvoje Výsosti,“ Davos popošel kupředu. „Lady Melisandra viděla pravdu. Tvůj synovec Joffrey je mrtvý.“

Pokud byl král překvapen, že ho našel u Malovaného stolu, nedal to na sobě znát. „Lorde Davosi,“ řekl. „On není můj synovec, i když jsem léta věřil, že je.“

„Zadusil se soustem jídla na svatební hostině,“ pokračoval Davos. „Také je možné, že byl otráven.“

„Byl třetí,“ řekla Melisandra.

„Já umím počítat, ženo.“ Stannis kráčel podél Malovaného stolu, kolem Starého města a Stromoviny, vzhůru směrem k Štítovým ostrovům a ústí řeky Klikatice. „Zdá se, že poslední dobou jsou svatební hostiny nebezpečnější než bitvy. Ví se, kdo byl travičem? Ví se to?“

„Říká se, že jeho strýc. Skřet.“

Stannis zaťal zuby. „Nebezpečný muž. To jsem zjistil už na Černovodě. Jak ses tu zprávu dozvěděl?“

„Lyséňané stále obchodují s Královým přístavištěm. Salladhor Saan nemá sebemenší důvod lhát mi.“

„Předpokládám, že ne.“ Král přeběhl prsty po stole. „Joffrey… pamatuju si, jak jednou, ta kuchyňská kočka… kuchaři ji krmili zbytky a rybími hlavami. Jeden z nich řekl chlapci, že má v břiše koťata, protože si myslel, že Joffrey možná bude jedno chtít. Joffrey to ubohé stvoření rozpáral dýkou, aby se přesvědčil, zda je to pravda. Našel koťata a odnesl je ukázat svému otci. Robert tehdy uhodil chlapce tak prudce, až jsem si myslel, že ho zabil.“ Král si sňal korunu z hlavy a položil ji na stůl. „Trpaslík či pijavice, tento vrah dobře posloužil království. Teď určitě pošlou pro mne.”

„Nepošlou,“ namítla Melisandra. „Joffrey má bratra.”

„Tommen.“ Král to jméno vyslovil pln nevole. „Korunují Tommena a budou vládnout v jeho jménu.“ Stannis zaťal ruku v pěst. „Tommen je laskavější povahy než Joffrey, ale narodil se ze stejného krvesmilstva. Další budoucí monstrum. Další pijavice na tváři světa. Západozemí potřebuje ruku muže, ne dítěte.“

Melisandra popošla blíž. „Zachraň říši, Veličenstvo. Dovol mi probudit kamenné draky. Tři jsou tři. Dej mi chlapce.”

„Jmenuje se Edrik Bouře,“ řekl Davos. Stannis se na něho podíval s výrazem chladného hněvu v očích. „Já znám jeho jméno. Ušetři mne svých výtek. Mně se to nelíbí o nic víc než tobě, ale je mou povinností konat vše pro říši. Je mou povinností…“ Otočil se zpátky k Melisandře. „Přísaháš, že neexistuje jiný způsob? Přísahej to na svůj život, protože tě ujišťuju, že budeš umírat po palcích, jestli mi lžeš.“

„Ty jsi ten, kdo se musí postavit proti Jinému. Ten, jehož příchod byl předpovězen před pěti tisíci lety. Rudá kometa byla tvým zvěstovatelem. Ty jsi princ, jenž byl přislíben, a pokud padneš, svět padne s tebou.“ Melisandra přešla k němu. Rudé rty měla rozevřené a rubín na jejím hrdle pulzoval. „Dej mi chlapce,“ pošeptala mu, „a já ti dám tvé království.”

„Nemůže ti ho dát,“ promluvil Davos. „Edrik Bouře je pryč.”

„Pryč?“ Stannis se otočil. „Co myslíš tím pryč?”

„Je na palubě lysénské galéry, v bezpečí daleko na moři.“ Když to Davos říkal, upíral oči na Melisandřinu bledou tvář ve tvaru srdce. Spatřil v ní jiskřičku zděšení, náhlou nejistotu. Ona to neviděla!

Královy oči byly temnými modrými podlitinami v propadlinách tváře. „Bastard byl odvezen z Dračího kamene bez mého svolení? Na galéře, říkáš? Pokud si ten lysénský pirát myslí, že chlapce využije k tomu, aby ze mne vyždímal zlato -”

„Byla to práce tvého pobočníka, Veličenstvo.“ Melisandra obdařila Davose vědoucím pohledem. „Ty ho ale přivedeš zpátky, můj pane. Přivedeš.“

„Chlapec je mimo můj dosah,“ řekl Davos. „A mimo tvůj také, moje paní.“

Zavrtěl se pod spalujícím pohledem jejích rudých očí. „Měla jsem tě ponechat tmě, pane. Tušíš vůbec, co jsi udělal?“

„Konal jsem svou povinnost.“

„Někteří by to mohli nazvat zradou.“ Stannis přešel k oknu a zahleděl se do noci. Hledá na moři tu loď? „Pozvedl jsem tě ze špíny, Davosi.“ Jeho hlas zněl spíš unaveně než rozčileně. „Byla snad obyčejná věrnost příliš, než abych v ni mohl doufat?“

„Čtyři z mých synů zahynuli na Černovodě. Mohl jsem tam umřít taky. Nikdy jsem ve své věrnosti vůči tobě nepolevil.“ Davos Mořský přemýšlel dlouho a usilovně o slovech, která nyní hodlal pronést; věděl, že na nich závisí jeho život. „Tvoje Výsosti, přiměl jsi mne odpřísáhnout, že ti budu poskytoval čestné rady a budu tě poslouchat, že budu bránit říši proti tvým nepřátelům, že budu chránit tvůj lid. Není snad Edrik Bouře jedním z tvého lidu? Jedním z těch, které mám podle své přísahy ochraňovat? Dodržel jsem svou přísahu. Jak by to mohlo být považováno za zradu?“

Stannis znovu zaskřípal zuby. „Já o královskou korunu nikdy nežádal. Zlato je chladné a tíží na hlavě, ale dokud jsem králem, mám povinnosti… Pokud musím obětovat jedno dítě plamenům, abych zachránil milion dalších před věčnou tmou… Oběť… nikdy nebývá snadná, Davosi. Jinak to není pravá oběť. Pověz mu to, moje paní.“

„Azor Ahai zakalil Světlonoš krví ze srdce své vlastní milované ženy,“ řekla Melisandra. „Pokud člověk vlastní tisíc krav a dá bohu jen jednu, neznamená to nic. Ale člověk, který nabídne jedinou kravku, co má…“

„Ona mluví o krávách,“ řekl Davos králi. „Já hovořím o chlapci, o příteli tvé dcery, o dítěti tvého bratra.“

„O synovi krále, s královskou krví proudící mu v žilách.“ Melisandřin rubín na jejím hrdle zářil jako rudá hvězda. „Ty si myslíš, že jsi toho chlapce zachránil, cibulový rytíři? Až padne dlouhá noc, Edrik Bouře zemře s ostatními, ať se bude ukrývat kdekoli. Tvoji vlastní synové rovněž. Na zemi se snese temnota a chlad. Pleteš se do záležitostí, kterým nerozumíš.“

„Je toho hodně, čemu nerozumím,“ připustil Davos. „Nikdy jsem nepředstíral, že je tomu jinak. Znám moře a řeky, tvary pobřeží, místa, kde jsou nebezpečná skaliska a mělčiny. Znám skryté zátoky, kde může loď přistát nikým neviděna. A vím, že král chrání svůj lid, jinak není králem.“

Stannisův obličej potemněl. „Urážíš mne do očí? Musím se učit královským povinnostem od cibulového pašeráka?“

Davos poklekl. „Pokud jsem tě urazil, vezmi si mou hlavu. Zemřu tak, jak jsem žil, jako tvůj věrný služebník. Ale nejdřív mne vyslechni. Vyslechni mne ve jménu cibulí, které jsem ti kdysi přivezl, a ve jménu prstů, o které jsi mne zkrátil.”

Stannis tasil z pochvy Světlonoš. Jeho záře vyplnila komnatu. „Řekni, co chceš říci, ale řekni to rychle.“ Svaly na králově krku byly napjaté jako provazce.

Davos zašmátral uvnitř svého pláště a vytáhl z něj svinutý list pergamenu. Byla to tenká, křehká věc, a přesto to byl jediný štít, který měl. „Králův pobočník by měl umět číst a psát. Mistr Pylos mne učí.“ Rozvinul pergamen, uhladil ho na koleně rukou a začal číst ve světle kouzelného meče.

JON

Zdálo se mu, že je zpátky na Zimohradu, že kulhá kolem kamenných králů na jejich trůnech. Jejich granitové oči se za ním stáčely a sledovaly ho, když je míjel, a jejich žulové prsty zesilovaly stisk kolem jílců zrezivělých mečů ležících jim na klínech. Ty nejsi Stark, slyšel je mručet těžkými kamennými hlasy. Nemáš tady co pohledávat. Odejdi. Kráčel hlouběji do tmy. „Otče?“ zvolal. „Brane? Rickone?“ Nikdo mu neodpověděl. Chladný vítr mu ofukoval krk. „Strýče?“ zvolal. „Strýče Benjene? Otče? Prosím, otče, pomoz mi.“ Kdesi nahoře nad sebou uslyšel bubny. Oni hodují ve velké síni, ale já tam nejsem vítán. Nejsem Stark a nepatřím sem. Berla mu vyklouzla z podpaždí a Jon padl na kolena. Tma v kryptách houstla. Světlo odsud uniklo někudy ven. „Ygritte?“ zašeptal. „Odpusť mi. Prosím.“ Jenže to byl jen zlovlk, šedivý a strašlivý, potřísněný krví a jeho zlaté oči plné smutku svítily do tmy…

Cela byla temná, postel pod ním tvrdá. Jeho vlastní postel, jak si uvědomil, jeho vlastní postel v jeho cele majordoma pod komnatami Starého medvěda. Měly se mu v ní zdát sladší sny. Avšak dokonce i pod kožešinami mu byla zima. Než se vydali na průzkumnou výpravu za Zeď, spával s ním v cele Duch, zahříval ho a odháněl noční chlad. A v divočině vedle něho spávala Ygritte. Oba jsou pryč. Sám Ygritte spálil, protože věděl, že by to tak chtěla, a Duch… Kde jsi? Je i on mrtvý? Znamenal snad tohle jeho sen o zakrváceném vlkovi v kryptách? Jenže vlk v jeho snu byl šedivý, ne bílý. Šedý, jako Branův vlk. Chytili ho Thennové a zabili, tenkrát v Královnině koruně? Pokud ano, Bran pro něj byl ztracen jednou provždy.

Jon se pokoušel dát tomu všemu smysl, když tu zatroubil roh.

Roh Zimy, pomyslel si, stále rozespalý. Jenže Mance Joramunův roh nenašel, takže to nemohl být on. Následovalo druhé zatroubení, stejně dlouhé a hluboké jako to první. Jon věděl, že musí vstát a jít na Zeď, ale bylo to tak těžké…

Odhrnul kožešiny a posadil se. Bolest v noze mu připadala tupější než předtím a nebránila mu vstát. Kvůli chladu spal v kalhotách, tunice a spodním prádle, a tak teď stačilo jen natáhnout si škorně a obléci přes oděv kůži, kroužkovou zbroj a plášť. Roh se ozval znovu, dvakrát táhle zatroubil, a tak si Jon pověsil přes záda Dlouhý dráp, našel svou berli a jal se s kulháním sestupovat po schodech.

Venku panovala mrazivě chladná černá noc se zataženou oblohou. Jeho bratři se hrnuli z věží a bašt, připínali si opasky s meči a ubírali se směrem ke Zdi. Jon se rozhlížel po Pypovi a Grennovi, ale nikde je neviděl. Možná byl některý z nich strážným, co troubil na roh. Je to Mance, pomyslel si. Konečně dorazil ke Zdi. To bylo dobré. Budeme bojovat a pak budeme odpočívat. Živí či mrtví, budeme odpočívat.

Tam kde byly předtím schody, zůstala pod Zdí jen obrovitá hromada ohořelého dřeva a kusů ledu. Nyní se nahoru dostávali pomocí rumpálu, jenže klec mohla pojmout pouze deset mužů najednou a byla již na cestě vzhůru, než k ní Jon dorazil. Bude muset počkat, dokud na něho nepřijde řada. Ostatní čekali s ním: Satén, Muloš, Dřevohnát, Sud, velký světlovlasý Hareth s obrovitými zuby. Každý mu říkal Kůň. Býval štolbou v městečku v podhradí, a byl to jeden z těch, co zůstali v Černém hradu. Ti ostatní se rozutíkali zpátky ke svým políčkům a dírám v zemi nebo na své postele v podzemním nevěstinci. Kůň se však chtěl dát k černým, velký zubatý blázen. Zei zůstala taky, ta nevěstka, co uměla tak šikovně zacházet s kuší, a Noye si ponechal tři osiřelé chlapce, jejichž otec zahynul na schodech. Byli ještě malí - devět, osm a pět -, ale zdálo se, že o ně nikdo jiný nestojí.

Zatímco čekali, až se klec vrátí. Clydas jim přinesl poháry s horkým svařeným vínem, zatímco Tříprstý Hobb rozdával krajíce černého chleba. Jon si od něho vzal patku a zahryzl se do ní.

„Je to Mance Nájezdník?“ zeptal se Satén dychtivě.

„Doufejme, že ano.“ Tam venku ve tmě žily horší věci než divocí. Jon si vzpomněl na slova, která pronesl král divokých na Pěsti Prvních lidí, když stáli na jejím vrcholu obklopeni dorůžova zakrvaveným sněhem, když mrtví chodí, hradby, kůly a meče nejsou nic platné. S mrtvými bojovat nemůžeš, Jone Sněhu. Žádný člověk to neví ani z poloviny tak dobře jako já. Pouhé pomyšlení na to stačilo, aby mu vítr připadal o něco chladnější.

Konečně klec se zařinčením klesla zpátky k zemi, houpající se na konci dlouhého řetězu. Muži Noční hlídky se tiše natěsnali dovnitř a zavřeli za sebou dveře.

Muloš třikrát zatáhl za provaz. O okamžik později začali stoupat vzhůru, nejdříve škubavě a s přískoky, pak o něco plynuleji. Nikdo nepromluvil. Na vrcholu se klec zhoupla stranou a muži jeden po druhém vystoupili. Kůň podal Jonovi ruku a pomohl mu na led. Chlad ho uhodil do zubů jako pěst.

Podél vrcholu Zdi hořela řada ohňů v železných koších na kůlech vyšších než člověk. Studený nůž větru rozfukoval plameny a přízračné oranžové světlo se neustále měnilo a posouvalo. Všude byly připravené svazky šipek do kuší, šípů, oštěpů a střel do škorpionů. V hromadách vysokých deset stop byly nakupeny kameny a vedle nich stály seřazeny velké dřevěné sudy se smůlou a lampovým olejem. Bowen Marsh zanechal Černý hrad dobře zásobený vším kromě mužů. Vítr rval za černé pláště slaměných bojovníků, kteří stáli podél hradeb s oštěpy v rukou. „Doufám, že na ten roh netroubil jeden z nich,“ řekl Jon Donalovi, když za pomoci berle přikulhal až k němu.

„Slyšel jsi to?“ zeptal se ho Noye.

Byl slyšet vítr, koně a ještě něco jiného. „Mamut,“ řekl Jon. „To byl mamut.“

Zbrojíři zamrzal dech u širokého rozpláclého nosu. Krajina severně od Zdi byla mořem temnoty, které jako by se prostíralo donekonečna. Jon v něm rozlišil slabou narudlou záři světel pohybujících se lesem. Byl to Mance, tak jistě jako že slunce mělo znovu vyjít. Jiní pochodně nezapalovali. „Jak s nimi můžeme bojovat, když je nevidíme?“ zeptal se Kůň.

Donal Noye se otočil ke dvěma velkým trebuchetům, které Bowen Marsh naštěstí dal ještě před svým odjezdem opravit. „Potřebuju světlo!“ zařval.

Do kapes byly spěšně vloženy sudy se smůlou a zapáleny pochodní. Zuřivý vítr rozfoukal plameny dočervena. „TEĎ!“ zahřímal Noye. Závaží na kratších ramenech byla stažena dolů, delší vrhací ramena vylétla vzhůru a v nejvyšším bodě svého pohybu vymrštila střely vložené do kapes na koncích. Do tmy s otáčením vylétla hořící smůla, zalila přízračnou mihotavou září krajinu pod sebou. Jon na okamžik zahlédl mamuty pomalu se pohybující tmou. Stejně rychle jako se objevili, mu zase zmizeli z očí. Tucet, možná víc. Sudy dopadly na zem a explodovaly. Uslyšeli hluboké basové zatroubení a nějaký obr cosi zařval ve starém jazyce. Jeho hlas byl jako prastarý hrom, při kterém Jonovi přeběhlo zimomření po zádech.

„Znovu!“ vykřikl Noye a trebuchety byly opětovně nabity. Tmou s praskotem prolétly další dva sudy s hořící smůlou a dopadly na zem mezi nepřátele. Tentokrát jeden z nich narazil do suchého stromu a proměnil jej v obří pochodeň. Ne tucet mamutů, uviděl Jon, stovka.

Přistoupil ke kraji Zdi. Opatrně, připomněl si, byl by to dlouhý pád. Rudý Alyn znovu zatroubil na roh. Aaaaahúúúúúúúúúúú-úúúúúúúúúúúúúúú, aaaaahúúúúúúúúúúúúúúúúúúúúúúúúú. Nyní divocí odpověděli, ne jedním rohem, ale celým tuctem, a také bubny a dudami. Už jsme tady, jako by hlásaly, už jsme tady, abychom zdolali tu vaši Zeď, abychom si zabrali vaše země a ukradli vaše dcery. Vítr skučel, trebuchety skřípaly a duněly, sudy létaly vzduchem. Za obry a mamuty viděl Jon muže přibližující se ke Zdi s luky a sekerami. Bylo jich tam dvacet, nebo dvacet tisíc? Ve tmě bylo nemožné být si čímkoli jistý. Bude to bitva slepců, jenže Mance jich má o pár tisíc víc než my.

„Brána!“ vykřikl Pyp. „Jsou u BRÁNY!“

Zeď byla příliš obrovská, než aby se dala zdolat jakýmikoli běžnými útočnými prostředky; příliš vysoká pro žebříky nebo obléhací věže, příliš silná pro beranidla. Žádný katapult by proti ní nedokázal vrhnout kámen natolik velký, aby ji rozbořil, a kdybyste se pokusili podpálit ji, tající led by plameny uhasil. Mohli jste přes ni přelézt, tak jak to udělali nájezdníci v blízkosti Šedé stráže, ale jen když jste byli silní, zdraví a jistých rukou i nohou, a dokonce i tehdy jste mohli dopadnout jako Jarl, nabodnutí na stromě. Nezbývá jim než dobýt bránu, jinak neprojdou.

Jenže brána byla křivolakým tunelem vytesaným v ledu, menším než jakákoli jiná brána v Sedmi královstvích, tak úzkým, že když se průzkumníci vydávali na výpravu, museli jím provádět koně v řadě za sebou. V tunelu byly troje železné mříže, každá zamčená, omotaná řetězem a chráněná vražedným otvorem ve stropě. Vnější vrata byla ze starého dubu, devět palců silná a pobitá železem. Nebylo snadné probít se jimi dovnitř. Jenže Mance má mamuty, připomněl sám sobě, a taky obry.

„Tam dole je určitě zima,“ poznamenal Noye. „Co říkáte, hoši, zatopíme jim trochu?“ Na kraji Zdi stál seřazen tucet džbánů s lampovým olejem. Pyp proběhl podél řady s pochodní, zapálil je všechny do jednoho. Owen Tupec následoval za ním, překlápěl jeden za druhým dolů přes okraj. Kolem padajících džbánů vířily jazyky bleděžlutého ohně, když byl pryč poslední. Grenn vykopl zarážku pod sudem se smůlou a taky ho poslal s rachotem dolů přes okraj Zdi. Zvuky dole se změnily ve výkřiky a nářek, což byla ta nejsladší hudba pro jejich uši.

A přesto bily bubny dál, trebuchety se otřásaly a duněly a nocí se k nim linul vřískot kožených měchů dud, znějící ve tmě jako zpěv podivných divokých ptáků. Septon Cellador začal zpívat taky, rozechvělým hlasem zastřeným vínem.

„Něžná matko, zřítelnice milosrdenství, zachraň naše syny před válkou, modlíme se, zadrž meče a zadrž šípy, dej jim svoje požehn-“

Donal Noye se k němu otočil. „Jakéhokoli muže, který zadrží svůj meč, popadnu za zadnici a shodím ho dolů ze Zdi… a začnu tebou, septone. Lučištníci. Máme tady nějaké zpropadené lučištníky?“

„Tady,“ ozval se Satén. „A tady,“ řekl Muloš. „Jenže jak máme najít cíl? Je tu černo jako v prasečím břiše. Kde jsou?“

Noye ukázal na sever. „Střílejte jeden šíp za druhým, možná některé z nich najdou cíl. Alespoň je trochu vydráždíme.“ Rozhlédl se podél kruhu ohněm osvětlených tváří. „Potřebuju dva lukostřelce a dva kopiníky, aby mi pomohli bránit tunel, kdyby se jim podařilo prorazit bránu.“ Kupředu jich popošlo více než deset a kovář si z nich vybral svoje čtyři muže. „Jone, dokud se nevrátím. Zeď je tvoje.“

Jon si na okamžik myslel, že se přeslechl. Znělo to, jako by mu Noye svěřoval velení. „Můj pane?“

„Pane? Jsem kovář a řekl jsem, že Zeď je tvoje.“

Jsou tu starší muži, chtěl Jon namítnout, lepší muži. Já jsem stále zelený jako letní tráva. Jsem zraněný a v očích některých jsem pořád zběh. Ústa mu vyschla na troud. „Ano,“ podařilo se mu nakonec hlesnout.

Potom to Jonu Sněhovi připadalo, jako by se mu všechno, co se té noci událo, jen zdálo. Bok po boku se slaměnými vojáky, s luky či kušemi sevřenými v napůl zmrzlých prstech metali jeho střelci stovky letek šípů proti mužům, které neviděli. Čas od času zalétl k nim nahoru šíp divokého. Poslal muže k menším katapultům a ti naplnili vzduch ostrými kameny velikosti obří pěsti, ale temnota je spolkla, asi tak jako by člověk spolkl hrst plnou oříšků. Ve tmě troubili mamuti, podivné hlasy volaly v neznámých jazycích a septon Cellador se tak hlasitě a opile modlil, aby už přišlo svítání, že byl Jon v pokušení shodit ho dolů přes okraj Zdi. Uslyšeli mamuta umírajícího dole pod nimi a uviděli dalšího, jak obalený plameny vrávorá lesem a zašlapává muže i stromy. Vanul vítr, chladný a ještě chladnější. Hobb vyjel nahoru v kleci s miskami cibulové polévky a Owen a Clydas ji roznášeli lukostřelcům na místa, kde stáli, aby ji mohli zhltnout mezi střílením. Zei se mezi ně postavila se svou kuší. Hodiny opakovaných nárazů a otřesů uvolnily cosi na trebuchetu po pravé straně a jeho protiváha se z ničeho nic zkroutila a s tříštivým nárazem vyrvala vrhací rameno. Trebuchet po levé straně vrhal dál, ale divocí rychle pochopili, že se mají vyhýbat místu, kam dopadaly jeho střely.

Měli jsme tu mít dvacet trebuchetů, ne dva, a měly být umístěné na saních a točnicích, abychom jimi mohli pohybovat. Marné však bylo přemítat o tom, co měli udělat. Stejně dobře si mohl přát, aby měl tisíc dalších mužů a možná taky draka či dva.

Donal Noye se nevrátil ani žádný z těch, co s ním odešli dolů, aby bránili studený černý tunel v ledu. Zeď je moje, připomněl Jon sám sobě, kdykoli cítil, jak ho síly opouštějí. Sám se již dávno chopil luku a teď málem necítil zmrzlé prsty. Taky se mu vrátila horkost a noha se mu chvílemi neovladatelně třásla, vysílala jeho tělem žhavý nůž bolesti. Ještě jeden šíp a odpočinu si, říkal si snad už po padesáté. Ještě jeden. Kdykoli měl prázdný toulec, jeden z Noyeových sirotků mu přinesl další. Ještě jeden toulec a budu vyřízený. Do svítání už nemohlo být daleko.

Když přišlo ráno, žádný z nich si to zpočátku neuvědomil. Svět byl stále temný, ale čerň se změnila v šeď a z šera se začaly vyloupávat napolo viditelné obrysy. Jon sklonil luk a zahleděl se na masu těžkých mračen, které pokrývaly východní oblohu. Viděl nad nimi záři, ale možná se mu to jen zdálo. Založil další šíp.

Pak se vycházející slunce prodralo nad mraky, vyslalo bledé oštěpy světla přes bitevní pole. Jon zjistil, že tají dech při pohledu na půlmílový pás vyčištěné země, která se prostírala mezi Zdí a okrajem lesa. Během poloviny noci ji proměnili v pustinu zčernalé trávy, bublající smůly, roztříštěných kamenů a mrtvol. Těla spálených mamutů již začínala přitahovat vrány. Na zemi leželi také mrtví obři, ale za nimi…

Někdo po jeho levici zasténal, Jon slyšel septona Celladora, jak breptá: „Matko, smiluj se nad námi, och. Och, och, och. Matko, měj slitování.“

Mezi stromy byli všichni divocí světa: nájezdníci a obři, měniči a vlkodlaci, horští lidé, námořníci slaného moře, kanibalové od ledových řek, jeskynní lidé s nabarvenými tvářemi, psí spřežení od Zamrzlého pobřeží. Tvrdonožci s podrážkami jako vařená kůže, všechen ten podivný a nesourodý divoký lid, který Mance shromáždil, aby společnými silami zdolali Zeď. Tohle není vaše země, chtěl na ně Jon vykřiknout. Tady pro vás není místo. Jděte pryč. V duchu slyšel, jak se mu Tormund Obrozhouba směje. „Ty nevíš nic, Jone Sněhu,“ řekla by Ygritte. Protáhl si pravou ruku, rozevřel a sevřel prsty, třebaže si dobře uvědomoval, že tady nahoře s mečem bojovat nebude. Lomcovala jím zimnice i horkost současně a najednou na něho byla i tíha luku příliš. Bitva s magnarem neznamenala vůbec nic a tento noční boj byl ještě méně než nic, jen zkusmé zašmátrání, dýka v noci, aby se pokusili zastihnout je nepřipravené. Skutečná bitva teprve začínala.

„Nikdy jsem netušil, že jich bude tolik,“ řekl Satén.

Jon to tušil. Viděl je už předtím, ale ne takto, seřazené do bitevní linie. Na pochodu se kolona divokých táhla přes dlouhé míle jako dlouhatánský červ, ale nikdy jste je neviděli všechny najednou. Zato teď…

„Už přicházejí,“ řekl někdo ochraptělým hlasem.

Ve středu linie divokých byli mamuti, stovka nebo i víc. Na jejich hřbetech seděli obři třímající v rukou kyje a velké kamenné sekery. Další obři se klátivě pohybovali za nimi, strkali na velkých dřevěných kolech obrovitý kmen stromu, jehož konec byl seřezán do ostrého hrotu. Beranidla, pomyslel si otupěle. Pokud brána dole pod nimi pořád stála, pár polibků od téhle věci ji brzy promění v třísky. Na každé straně od obrů se valila vlna jezdců ve zbroji z vařené kůže, s ohněm zpevněnými oštěpy v rukou, masa běžících lučištníků, stovky pěšáků s oštěpy, praky, kyji a koženými štíty. Na křídlech drkotaly kostěné povozy ze Zamrzlého pobřeží, nadskakovaly přes kameny a kořeny, tažené spřeženími velkých bílých psů. Běs divokých, pomyslel si Jon, když naslouchal mečení dud, štěkotu psů, troubení mamutů, pískání a pokřiku divokého lidu a řevu obrů ve starém jazyce. Dunění jejich bubnů se odráželo od ledu jako valící se hromobití.

Cítil zoufalství čišící z mužů kolem sebe. „Těch je snad stovka tisíců,“ kvílel Satén. „Jak jich dokážeme tolik zastavit?“

„Zastaví je Zeď,“ slyšel Jon odpovídat sám sebe. Otočil se a řekl to znovu, tentokrát hlasitěji. „Zastaví je Zeď, Zeď brání sama sebe.“ Prázdná slova, ale on je musel říct, téměř tak moc, jako je jeho bratři potřebovali slyšet. „Mance nás chce přemoci počtem svých bojovníků. Považuje nás snad za hlupáky!“ Nyní už křičel, na nohu úplně zapomněl, a každý muž mu naslouchal. „Povozy, jezdci, všichni ti blázni, co jdou pěšky… co nám mohou tady nahoře udělat? Viděl snad někdy někdo z vás mamuta, jak šplhá po zdi?“ Zasmál se a Pyp, Owen a tucet dalších se zasmálo s ním. „Neznamenají vůbec nic, jsou méně nebezpeční než naši slamění bratři, nedosáhnou na nás, nemohou nám ublížit a neděsí nás, že ne?“

„NE!“ vykřikl Grenn.

„Oni jsou tam dole a my tady nahoře,“ pokračoval Jon, „a dokud budeme schopni udržet bránu, nemohou projít. Nemohou projít!“ Pak už křičeli všichni, buráceli na něj jeho vlastní slova, mávali ve vzduchu meči a luky, s tvářemi uzardělými dočervena. Jon uviděl Suda, jak tam stojí s válečným rohem zasunutým v podpaždí. „Bratře,“ řekl mu, „zatrub do bitvy.“

Věčně usměvavý Sud si zvedl roh ke rtům a dvakrát dlouze zatroubil, což byl signál, který znamenal divocí. K jeho volání se záhy přidaly další rohy, dokud jako by se nechvěla Zeď sama a v ozvěně těchto mocných hlubokých stenů utonuly všechny ostatní zvuky.

„Střelci,“ zvolal Jon, když troubení odeznělo, „vy budete mířit na obry u beranidla, každý z vás. Vystřelte na můj povel, ne dřív. NA OBRY U BERANIDLA. Chci, aby na ně pršely šípy při každém kroku, ale počkáme, dokud nebudou hezky na dostřel. Kterýkoli muž, co bude plýtvat šípy, bude muset slézt dolů a osobně je sesbírat, slyšíte?“

„Slyším,“ vykřikl Gwen Tupec. „Já tě slyším, lorde Sněhu.“

Jon se zasmál, zasmál se jako opilec nebo jako šílenec a jeho muži se smáli s ním. Povozy a řítící se jezdci na křídlech byli nyní o kus před středem. Divocí ještě neurazili ani třetinu či polovinu míle a jejich bitevní linie se již trhala. „Naložte trebuchet ježky,“ řekl Jon. „Owene, Sude, nasměrujte katapulty na střed. Škorpiony nabijte ohnivými oštěpy a vystřelte je na můj příkaz.“ Ukázal na sirotky z městečka. „Ty, ty a ty, postavte se k pochodním.“

Lučištníci divokých během postupu stříleli; vždycky kus popošli, zastavili se, vystřelili, pak uběhli dalších deset yardů. Bylo jich tam takové množství, že vzduch byl ustavičně plný šípů, ale všechny létaly žalostně nízko. Zbytečně jimi plýtvají, pomyslel si Jon. Již se projevuje jejich nedostatek disciplíny. Menší luky z rohoviny a dřeva, které svobodný lid používal, měly o hodně kratší dostřel než velké tisové luky Noční hlídky, a navíc se divocí pokoušeli dostřelit na muže sedm set stop vysoko nad nimi. „Nechte je střílet,“ řekl Jon. „Čekejte. Zadržujte.“ Jejich pláště pleskaly ve větru za nimi. „Vítr nám vane do tváří, to zkrátí náš dostřel. Čekejte.“ Blíž, blíž. Dudy kvílely, bubny duněly, šípy divokých létaly vzduchem a neškodně dopadaly na zem.

„NATÁHNOUT.“ Jon zvedl svůj luk a přitáhl si šíp k uchu. Satén udělal totéž, a taky Grenn, Owen Tupec, Dřevohnát, Černý Janek Bulwer, Arron a Emrik. Zei si zvedla k rameni kuši. Jon se díval, jak se beranidlo valí blíž a blíž a mamuti s obry se kymácejí kupředu po jeho stranách. Odsud shora vypadali tak malí, že by je mohl všechny do jednoho rozmáčknout rukou. Kéž by jen moje ruka byla tak velká. Procházeli přes bitevní pole, když se valili z obou stran kolem mrtvého mamuta, zvedla se z něho snad stovka vran. Byli blíž a blíž, stále blíž, dokud…

„VYSTŘELIT!“

Černé šípy se sykotem vylétly do vzduchu, jako hadi na opeřených křídlech. Jon nečekal, aby se podíval, kam dopadly. Sáhl po druhém šípu ihned, jakmile první opustil jeho luk. „ZALOŽIT. NATÁHNOUT. VYSTŘELIT.“ Jakmile šíp vyletěl, sáhl po dalším. „ZALOŽIT. NATÁHNOUT. VYSTŘELIT.“ Znovu a pak znovu. Křikl na muže u trebuchetu a uslyšel zaskřípění jeho ramene a těžké žuch, když do vzduchu s otáčením vylétla stovka ostnatých ocelových ježků. „Katapulty,“ zvolal, „škorpiony. Střelci, střílejte bez ustání.“ Šípy divokých nyní dopadaly do Zdi, stovku stop pod nimi. Dole se zapotácel a skácel k zemi další obr. Založit, natáhnout, vystřelit. Mamut narazil do druhého vedle sebe, shodil obry na zem. Založit, natáhnout, vystřelit. Beranidlo nyní stálo dole opuštěné, obři, kteří je předtím tlačili, byli mrtví nebo umírali. „Zápalné šípy,“ vykřikl. „Chci, aby beranidlo shořelo.“ Nářek umírajících mamutů a hluboké výkřiky obrů se mísily s bubny a dudami a vytvářely odpornou hudbu, a jeho lučištníci přesto stále dál natahovali a stříleli, jako by se všichni stali stejně hluchými jako mrtvý Dick Follard. Aťsi byli vším, co zbylo z jejich řádu, ale byli muži Noční hlídky, nebo se jim alespoň hodně přibližovali. Právě proto se divokým nepodaří dostat na druhou stranu.

Jeden z mamutů se splašeně valil kupředu, mrskal po divokých chobotem a drtil lučištníky pod sloupy nohou. Jon ještě jednou stáhl dozadu tětivu svého luku a vypustil do chundelatého břicha zvířete další šíp, aby je popohnal. Křídla armády divokých na východě i na západě zatím dosáhla bez odporu Zdi. Povozy zastavily nebo se stočily, zatímco jezdci se bezcílně motali pod tyčícím se útesem z ledu. „U brány!“ ozval se výkřik. Možná to byl Dřevohnát. „Mamut u brány!“

„Oheň,“ vyštěkl Jon. „Grenne. Pype!“

Grenn odhodil luk stranou, s heknutím povalil na bok sud s olejem a překutálel ho ke kraji Zdi, kde Pyp vyrazil pípu, kterou byl zapečetěný, nacpal dovnitř smotek látky a zapálil jej pochodní. Společnými silami ho svalili přes okraj. O stovku stop pod nimi narazil do Zdi a explodoval. Vzduch se zaplnil roztříštěnou dužinou a hořícím olejem. To už Grenn valil ke kraji Zdi druhý sud a Sud měl taky jeden. Pyp je oba zapálil. „Trefili jsme ho!“ vykřikl Satén, který vystrčil hlavu tak daleko nad okraj, až si byl Jon jistý, že přepadne dolů. „Dostali jsme ho, dostali jsme ho, DOSTALI!“ Slyšel burácet oheň. Do jejich zorného pole vběhl hořící obr, zakopl a svalil se na zem.

Pak najednou mamuti prchali, utíkali od kouře a plamenů a v hrůze naráželi do těch za sebou. Ti také začali couvat a obři i divocí za nimi se rozbíhali do všech stran, aby jim uhnuli z cesty. Během poloviny zabušení srdce se celý jejich střed rozbil. Jezdci na křídlech si uvědomili, že tam zůstali sami, a tak se rozhodli, že taky ustoupí, přičemž žádný z nich nebyl dokonce ani zakrvácený. Také vozíky odkodrcaly, aniž přispěly k boji čímkoli jiným než jen tím, že vypadaly hrozivě na pohled a vydávaly spoustu hluku. Ti když se rozpadnou, tak už to stojí za to, pomyslel si Jon, který se díval, jak všichni utíkají. Jejich bubny jeden po druhém utichaly. Jak se ti líbí tahle hudba, Mance? Jak se ti líbí chuť Dornovy ženy? „Máme někoho zraněného?“ zeptal se.

„Ti proklatí mizerové mě střelili do nohy.“ Dřevohnát si z ní vytáhl šíp a zamával jím nad hlavou. „Do té dřevěné!“

Nad Zdí se rozlehl drsný jásot. Zei popadla Owena za ruce. Zatočila jím a vlepila mu dlouhý vlhký polibek rovnou na místě, kde stál, všem na očích. Snažila se políbit taky Jona, ale ten ji chytil za ramena a něžně, ale pevně ji odstrčil. „Ne,“ řekl. Já už jsem s líbáním skončil. Najednou byl příliš unavený, než aby vůbec dokázal stát, a nohu měl v agónii od kolena až ke slabinám. Zašmátral po své berle. „Pype, pomoz mi do klece. Grenne, svěřuju ti Zeď.“

„Mně?“ žasl Grenn. „Jemu?“ nevěřil Pyp. Bylo obtížné říci, který z nich z toho byl víc zděšený. „Jenže,“ zasténal Grenn, „c-co mám dělat, když divocí znovu zaútočí?“

„Zastav je,“ odpověděl mu Jon.

Cestou dolů v kleci si Pyp sňal přilbu z hlavy a otřel si čelo. „Zmrzlý pot. Existuje něco tak nechutného jako zmrzlý pot?“ Zasmál se. „Bohové, přísahal bych, že jsem nikdy v životě neměl takový hlad. Sežral bych celého pratura, to přísahám. Myslíš, že pro nás Hobb uvaří Grenna?“ Když uviděl Jonovu vážnou tvář, jeho úsměv odumřel. „Co je? Tvoje noha?“

„Moje noha,“ přitakal Jon. Dokonce i říct ta dvě slova pro něho bylo vysilující.

„Ale z bitvy nešťastný nejsi, že ne? Bitvu jsme vyhráli.”

„Zeptej se mě, až se podívám na bránu,“ odpověděl Jon ponuře. Chci oheň, horké jídlo, teplou postel a něco, po čem by mě přestala bolet noha, řekl si v duchu. Nejdřív ale musel zkontrolovat tunel a zjistit, co se stalo s Donalem Noyem.

Po bitvě s Thenny jim trvalo téměř den, než od vnitřní brány uklidili led a zlámané trámy. Skvrnitý Pate, Sud a někteří z dalších stavitelů zaníceně argumentovali, že by prostě měli nechat sutiny na místě, jako další překážku pro Manceho. To by jim ale znemožnilo bránit tunel a Noye o tom nechtěl slyšet. S muži ve vražedných otvorech a lučištníky a kopiníky za každou z vnitřních mříží mohlo pár odhodlaných bratrů zadržet stonásobný počet divokých a ucpat cestu mrtvolami. Neměl v úmyslu poskytnout Mancemu Nájezdníkovi volný průchod ledem. A tak za pomoci krumpáčů, lopat a provazů odklidili rozbité schodiště a prokopali se zpátky k bráně.

Jon čekal u studených kovových mříží, zatímco Pyp šel k mistru Aemonovi pro náhradní klíč. Jona překvapilo, že společně s Pypem se na místo dostavil i sám mistr a za ním Clydas s lucernou. „Přijď za mnou, až tady budeme hotovi,“ řekl starý muž Jonovi, zatímco Pyp zápolil s řetězy. „Musím ti vyměnit obvazy a přiložit čerstvý obklad a taky budeš potřebovat snové víno na bolest.“ Jon sotva znatelně přikývl. Dveře se se skřípotem otevřely. Pyp je vedl dovnitř, následován Clydasem s lucernou. Jediné, čeho byl Jon schopen, bylo držet krok s šourajícím se mistrem Aemonem. Led se k nim tiskl ze všech stran a Jon cítil chlad zalézající mu do kostí a tíhu Zdi nad hlavou. Bylo to, jako by scházel chřtánem ledového draka. Před nimi byl ohyb a pak další. Pyp odemkl druhou železnou bránu. Ušli další kus cesty, znovu zabočili a uviděli před sebou světlo, slabě prosvítající skrz led. To je zlé, poznal Jon okamžitě. To je velice zlé.

Pak Pyp řekl: „Na zemi je krev.“

Posledních dvacet stop tunelu bylo místem, kde se bojovalo a umíralo. Vnější vrata ze železem zpevněného dubu byla rozštípána, rozbita a nakonec vytržena z pantů a přes třísky se dovnitř vplazil jeden z obrů. Lucerna zalévala ponurou scénu šerým načervenalým světlem. Pyp se odvrátil, aby se vyzvracel, a Jon zjistil, že závidí mistru Aemonovi jeho slepotu.

Noye a jeho muži čekali uvnitř, za bránou ze silných železných mříží, stejnou jako dvě předchozí, když se k nim snažil obr prodrat, dvě kuše po něm vystřelily na tucet šípů. Pak zřejmě popošli kupředu kopiníci, kteří do něho bodali svými zbraněmi přes mříže. Přesto v sobě obr našel sílu sáhnout dovnitř, ukroutit Skvrnitému Pateovi hlavu, sevřít železnou mříž a roztáhnout její tyče od sebe. Na podlaze se válely články roztrženého řetězu. Jeden jediný obr. Tohle všechno byla práce jednoho obra.

„Jsou všichni mrtví?“ zeptal se mistr Aemon tiše.

„Ano. Donal zemřel poslední.“ Noyeův meč byl zaklesnutý hluboko v obrově hrdle, bezmála k jílci. Zbrojíř Jonovi vždycky připadal velký, ale sevřený v obrových masivních pažích vypadal téměř jako dítě. „Obr mu rozdrtil vaz. Nevím, kdo zemřel první.“ Vzal lucernu a popošel kupředu, aby se podíval důkladněji.

„Mag.“ Já jsem poslední z obrů. Cítil smutek, ale na ten teď nebyl čas. „Byl to Mocný Mag. Král obrů.“

Tehdy si uvědomil, jak zoufale potřebuje slunce. Uvnitř v tunelu bylo příliš chladno a tma, a zápach krve a smrti byl dusivý. Jon podal lucernu zpátky Clydasovi, promáčkl se kolem těl a přes rozbité mříže a zamířil k dennímu světlu, aby se podíval, co leží za roztříštěnými vraty.

Cestu částečně blokovalo obrovité tělo mrtvého mamuta. Jeden z klů zvířete zachytil jeho plášť a roztrhl mu ho, když se prodíral kolem. Venku leželi tři další obři, napolo pohřbení pod kameny, rozbředlým sněhem a ztvrdlou smůlou. Viděl místo, kam se žárem sesuly velké pláty ledu a roztříštily se na zčernalé zemi. Pohlédl vzhůru, aby se podíval, odkud spadly, když stojíš tady dole, připadá ti obrovitá jako by tě měla rozdrtit.

Jon zašel zpátky dovnitř, kde čekali ostatní. „Budeme muset vyspravit co nejlépe vnější bránu a pak tuto část tunelu utěsnit. Sutí, kusy ledu, čímkoli. Celou cestu až k druhé bráně, pokud to půjde. Velení bude muset převzít ser Wynton, je posledním rytířem, který nám ještě zbyl, ale musí začít jednat ihned, obři budou zpátky, než se nadějeme. Musíme mu říct -“

„Řekni si mu, co chceš,“ zarazil ho mistr Aemon mírným hlasem. „Usměje se, přikývne a zapomene. Před třiceti lety seru Wyntonovi Statnému scházelo třicet hlasů k tomu, aby se stal lordem velitelem. Byl by z něj dobrý velitel. Před deseti lety by stále ještě byl schopný. Ale teď už ne. Víš to stejně dobře, jako to věděl Donal, Jone.“

Byla to pravda. „Pak tedy převezmi velení ty,“ řekl Jon mistrovi. „Strávil jsi na Zdi téměř celý svůj život, muži tě budou následovat. Musíme zabarikádovat bránu.“

„Jsem mistr, s řetězem a pod přísahou. Můj řád slouží, Jone. My dáváme rady, ne rozkazy.“

„Někdo musí -“

„Ty. Ty je musíš vést.“

„Ne.“

„Ano, Jone. Nebude to na dlouho. Jen do té doby než se posádka vrátí. Donal si tě vybral a před ním Qhorin Půlruký. Lord velitel Mormont tě učinil svým majordomem. Jsi synem pána ze Zimohradu a synovcem Benjena Starka. Musíš to být ty, nebo nikdo. Zeď je tvoje, Jone Sněhu.“

ARYA

Cítila v sobě prázdnotu každého rána, kdy procitla. Nebyl to hlad, třebaže ten někdy cítila taky. Bylo to duté, prázdné místo, tam kde dřív mívala srdce, kde kdysi žili její bratři a její rodiče. Také ji bolela hlava. Ne tak strašlivě, jako ji bolívala předtím, ale pořád citelně. Arya si na to však již zvykla, a aspoň že otok už splaskával. Ale prázdnota uvnitř zůstávala stále stejná. Bude ve mně nadosmrti, říkala si každého večera, když se ukládala ke spánku.

Některá rána se vůbec nechtěla probudit. Vždycky se schoulila do klubíčka pod svůj plášť, pevně zavřela oči a pokoušela se znovu usnout. Kdyby ji Ohař nechal být, prospala by celý den a celou noc.

A snila by. To na tom bylo nejlepší - snění. Každou noc se jí zdávalo o vlcích. O velké šedivé smečce, s ní v jejich čele. Byla větší než kterýkoli z nich, silnější, rychlejší. Dokázala předběhnout koně a přemoci lva, když vycenila zuby, dokonce i muži před ní utíkali. Nikdy nemívala dlouho prázdný žaludek a hustá kožešina ji udržovala v teple, i když fičel chladný vichr. A byli s ní její bratři a sestry, mnoho a ještě víc, divokých, strašlivých a jejích. Nikdy ji neopustí.

Ale pokud byly její noci plné vlků, její dny patřily psovi. Sandor Clegane ji přiměl každého rána vstát, ať už chtěla či ne. Nadával jí svým skřípavým hlasem nebo ji vytáhl na nohy a třásl jí. Jednou jí vychrstl na hlavu přilbu plnou studené vody. S prskáním vyskočila celá rozechvělá a snažila se kopnout ho, ale on se jen smál. „Usuš se a jdi nakrmit ty zatracené koně,“ řekl jí a ona to udělala.

Teď už měli dva. Cizince a ryšavě hnědou jezdeckou klisnu, kterou Arya pojmenovala Zbabělá, protože Sandor řekl, že pravděpodobně utekla od Dvojčat, stejně jako oni. Našli ji potulující se bez jezdce po polích toho rána po masakru. Byl to docela dobrý kůň, ale zbabělé zvíře nemohla mít ráda. Cizinec by byl bojoval. Přesto se o klisnu starala, jak nejlépe uměla. V každém případě to bylo lepší než jet na jednom koni s Ohařem. A přestože byl její kůň možná zbabělec, byl mladý a silný. Arya si říkala, že by snad dokonce mohl předběhnout Cizince, kdyby na to přišlo.

Ohař už ji nehlídal tak jako předtím. Někdy se dokonce zdálo, že ho vůbec nezajímá, zda Arya zůstane nebo odejde - ani na noc už ji nesvazoval do houně. Někdy v noci ho zabiju ve spaní, říkala si, ale nikdy to neudělala. Jednoho dne mu ujedu na Zbabělé a on mě nedohoní, přísahala si, ale ani to neudělala. Kam by taky jela? Zimohrad už neexistoval. V Řekotočí byl bratr jejího zesnulého dědečka, jenže ji neznal, stejně jako ona neznala jeho. Možná by ji k sobě vzala na Žaludohrad paní z Malolesa, ale možná taky ne. Kromě toho si Arya nebyla jistá, zda by Žaludohrad dokázala znovu najít. Někdy si říkala, že by se mohla vrátit do Šarniny hospody, pokud ji záplavy nespláchly. Mohla by zůstat s Horkým koláčem nebo by ji tam možná znovu našel lord Berik. Anguy by ji naučil, jak používat luk, a mohla by jezdit s Gendrym a stát se psancem, jako ta Wenda z písní.

Jenže to byly jen hloupé představy, jakými se vždycky opájela Sansa. Horký koláč a Gendry ji opustili při první příležitosti a lord Berik s jeho psanci ji pouze chtěli vyměnit za výkupné, stejně jako to měl v úmyslu Ohař. Žádný z nich ji nechtěl mít vedle sebe navždy. Nikdy to nebyla moje smečka, dokonce ani Horký koláč a Gendry. Byla jsem hloupá, když jsem si to myslela, hloupá malá holka a vůbec žádný vlk.

A tak zůstávala s Ohařem. Jeli každý den, nikdy nespali dvakrát na stejném místě, vyhýbali se městům, vesnicím a hradům. Jednou se ho zeptala, kam jedou. „Pryč,“ odpověděl. „To je všechno, co potřebuješ vědět. Teď už pro mě nemáš cenu ani vindry a já nechci poslouchat to tvoje kňučení. Měl jsem tě nechat vběhnout do toho zatraceného hradu.“

„To jsi měl,“ souhlasila, s myšlenkami na svou matku.

„Byla bys mrtvá, kdybych to udělal. Měla bys mi být vděčná. Měla bys mi zazpívat pěknou malou písničku, tak jak to udělala tvoje sestra.“

„Také jsi ji uhodil sekerou?“

„Uhodil jsem tě plochou sekery, ty hloupá malá mrcho. Kdybych po tobě sekl ostřím, kusy tvojí hlavy by ještě teď plavaly po Zeleném bodci. A teď zavři tu svou nevymáchanou hubu. Kdybych měl kapku rozumu, dal bych tě tichým sestrám. Tam vyřezávají upovídaným holkám jazyky.“

Arya pociťovala jeho výtku jako křivdu. Kromě této jediné příležitosti sotvakdy promluvila. Míjely celé dny, kdy žádný z nich neřekl ani slovo. Ona byla příliš vyprahlá, než aby byla schopná mluvit, Ohař příliš vzteklý. Cítila tu zuřivost v něm; viděla ji zračit se v jeho tváři, ve způsobu, jakým se stahovala a cukala sebou jeho ústa, v pohledu, který po ní občas vrhl. Kdykoli se chopil sekery, aby nasekal dříví na oheň, sklouzl k slepé zuřivosti a začal divoce sekat do stromu, padlého kmene či zlomené větve, dokud neměli dvacetkrát víc třísek na podpal, než potřebovali. Někdy byl potom tak rozbolavělý a unavený, že si jen lehl na zem a rovnou usnul, aniž vůbec rozdělal oheň. Arya nesnášela, když se to stalo, a jeho nenáviděla taky. Za takových večerů dlouho upírala oči na sekeru. Vypadá strašně těžká, ale vsadím se, že bych jí dokázala máchnout. Ona by ho ale její plochou neuhodila.

Někdy na svých cestách zahlédli i jiné lidi: sedláky na polích, pasáky vepřů s jejich stády, děvečku vedoucí krávu, panoše pospíchajícího se vzkazem po cestě s hluboko vyježděnými kolejemi. Ani s nimi nikdy nezatoužila prohodit slovo. Měla pocit, jako by to byli lidé, co žijí v nějaké vzdálené zemi a hovoří podivnou cizí řečí; neměli s ní nic společného a ona s nimi taky ne.

Kromě toho bylo nebezpečné nechat se vidět. Čas od času projížděly po křivolakých farmářských cestách zástupy jezdců na koních, před nimiž plápolal praporec s dvojitou věží rodu Freyů. „Loví zatoulané seveřany,“ řekl jí Ohař, když byli pryč. „Pokaždé když uslyšíš dusot kopyt, rychle skloň hlavu. Je nepravděpodobné, že by to byl přítel.”

Jednoho dne se setkali tváří v tvář s dalším přeživším od Dvojčat. V jámě po kořeni vyvráceného dubu ležel muž. Ve znaku na jeho hrudi byla růžová panna tančící ve víru hedvábí a muž jim řekl, že patřil k seru Marqu Piperovi a že býval lučištníkem, třebaže svůj luk ztratil. Levé rameno měl v místě, kde se setkávalo s paží, celé pokroucené a napuchlé; zásah sekerou, řekl jim, roztříštil mu rameno a vmáčkl kroužkové pletivo drátěné brně hluboko do masa. „Byl to seveřan,“ naříkal. „V jeho znaku byl zakrvácený muž, a když uviděl můj znak, ještě zavtipkoval, prý rudý muž a růžová panna, že by to měli dát dohromady. Já připil na zdraví jeho lordu Boltonovi, on připil seru Marqovi, a pak jsme pili společně na lorda Edmura a lady Roslin a na Krále severu. A pak mě chtěl zabít.“ Měl oči lesklé horečkou, když to říkal, a Arya poznala, že mluví pravdu. Rameno měl groteskně zvětšené a celou levou stranu suknice měl potřísněnou krví a hnisem. Také z něho šel zápach. Smrdí jako mrtvola. Muž je poprosil o doušek vína.

„Kdybych měl víno, vypil bych ho sám,“ usadil ho Ohař. „Můžu ti dát vodu a dar milosrdenství.“

Lučištník se na něho dlouze zadíval, pak řekl: „Ty jsi Joffreyho pes.“

„Teď jsem svůj vlastní pes. Chceš tu vodu?“

„Ano.“ Muž polkl. „A milosrdenství taky. Prosím.“

Nedlouho předtím projížděli kolem malého jezírka. Sandor podal Arye svou přilbu a řekl jí, aby ji naplnila vodou, a tak se pěšky plahočila zpátky ke kraji jezírka a přes mělké bláto k vodě. Použila psí hlavu jako vědro. Voda vytékala ven otvory pro oči, ale na dně přilby jí přesto zbylo dost, aby to uhasilo lučištníkovu žízeň.

Když přišla zpátky, muž zvrátil hlavu a ona mu začala lít vodu do úst. Hltal ji tak rychle, jak ji nalévala, a to, co nestačil spolykat, mu stékalo dolů po tvářích do hnědé krve, která mu v škraloupu pokrývala kníry, dokud mu z vousu nevisely bleděrůžové slzy, když byla voda pryč, popadl přilbu a olizoval ocel. „Dobrá,“ řekl. „Stejně bych si ale přál, aby to bylo víno. Chtěl jsem víno.”

„Já taky.“ Ohař téměř něžně zarazil svou dýku muži do hrudníku, prohnal ji vahou těla přes jeho suknici, drátěnou košili i prošívanici pod ní, když čepel vytáhl a otřel ji o šat mrtvého muže, podíval se na Aryu. „Bylo to rovnou do srdce, děvče. Takto se zabíjí člověk.“

To je jen jeden způsob. „Pohřbíme ho?“

„Proč?“ opáčil Sandor. „Jemu je to jedno a my nemáme rýče. Necháme ho tu pro vlky a divoké psy. Tvoje bratry a moje.“ Tvrdě se na ni podíval. „Nejdřív si ale vezmeme jeho věci.”

V lučištníkově měšci byly dva stříbrňáky a skoro třicet měďáků. V jílci jeho dýky byl zasazený pěkný růžový kámen. Ohař ji potěžkal v ruce, pak ji hodil Aryiným směrem. Chytila ji za jílec, zasunula si ji za opasek a hned se cítila o něco lépe. Nebyla to sice Jehla, ale byla to ocel. Mrtvý muž měl také toulec plný šípů, avšak ty jim nebyly bez luku nic platné. Jeho boty byly Arye příliš velké a příliš malé, aby padly Ohařovi, a tak mu je nechali, Arya si vzala také jeho kbelcovou přilbu, třebaže jí padala až pod nos, takže ji musela sklánět dozadu, aby viděla. „Určitě měl i koně, jinak by se odtamtud nedostal,“ řekl Clegane, rozhlížeje se kolem, „jenže to zpropadené zvíře je asi pryč. Kdoví jak dlouho tu byl.”

Než se ocitli u úpatí Měsíčních hor, deště téměř ustaly. Arya viděla slunce, měsíc a hvězdy a usoudila podle nich, že mají namířeno na východ. „Kam jedeme?“ zeptala se znovu.

Tentokrát jí Ohař odpověděl. „Máš tetu na Orlím hnízdě. Možná že právě ona bude chtít vykoupit tu tvou kostnatou prdelku, třebaže jen bohové vědí, proč by to dělala. Jakmile najdeme horskou cestu, vydáme se po ní a pojedeme až ke Krvavé bráně.“

Teta Lysa. Arya při tom pomyšlení necítila nic než prázdnotu. Chtěla svou matku, ne matčinu sestru. Tetu neznala o nic víc než svého prastrýce Černou rybu. Měli jsme jít do toho hradu. Ve skutečnosti nevěděli, zda je její matka mrtvá, nebo taky Robb. Neviděli je přece zemřít. Možná je lord Frey ušetřil a vzal do zajetí. Možná jsou v železech někde v jeho žaláři nebo je Freyové odvážejí do Králova přístaviště, aby jim Joffrey mohl nechat stít hlavy. Nic z toho nevěděli. „Měli bychom se vrátit,“ řekla náhle. „Měli bychom odjet zpátky do Dvojčat a najít mou matku. Ona přece nemůže být mrtvá. Musíme jí pomoci.”

„Já myslel, že jen tvoje sestra měla hlavu plnou písní,“ zabručel Ohař. „Tvou matku možná Frey nechal žít kvůli výkupnému, to je pravda. Jenže u sedmi pekel! Copak existoval nějaký způsob, jak bych ji dokázal sám vytáhnout z jeho hradu?“

„Nebyl bys na to sám. Šla bych s tebou.“

Zvuk, který vydal, byl téměř zachechtáním. „To by toho starocha tak vyděsilo, až by se z toho počural.”

„Ty se snad bojíš umřít?“ zeptala se ho opovržlivě.

Nyní už se Clegane opravdu smál. „Smrt mne neděsí. Jenom oheň. A teď buď zticha, nebo ti vyříznu jazyk a ušetřím tichým sestrám práci. My máme namířeno do Údolí.“

Arya si nemyslela, že by jí skutečně vyřízl jazyk; jen to prostě pořád říkal, tak jako jí Růžovooký vyhrožoval, že ji zbije do krve. Přesto se raději rozhodla, že ho nebude pokoušet. Sandor Clegane nebyl Růžovooký. Růžovooký nerozsekával lidi vpůli ani je nebouchal sekerami. Dokonce ani plochou sekery.

Té noci odešla spát s myšlenkami na svou matku. Přemítala, zda by neměla zabít Ohaře ve spaní a vydat se zachránit lady Catelyn sama, když zavřela oči, viděla tvář své matky na zadní straně očních víček. Je tak blízko, že ji skoro cítím…

… a pak ji opravdu ucítila. Byl to jen slabý pach překrytý množstvím jiných, pachy mechu, bahna a vody, a zápachem tlejícího rákosí a rozkládajících se těl. Pomalu ťapkala rozměklou půdou ke kraji řeky, kde se nachlemtala vody, zvedla hlavu a zavětřila ve vzduchu. Obloha byla šedivá a dusila se mraky, řeka zelená a plná plovoucích věcí. Na mělčinách byla celá hradba z uvízlých mrtvých těl, z nichž se některá stále hýbala, jak do nich narážela voda, zatímco jiná byla vyplavována na břeh. Kolem se rojili její bratři a sestry, rvali z nich kusy hutného zralého masa.

Byly tam i vrány, krákaly na vlky a plnily vzduch peřím. Jejich krev byla teplejší a jedna z jejích sester chňapla po ptákovi, který se snažil vzlétnout, a popadla ho za křídlo. I ona v tu chvíli zatoužila po vráně. Chtěla ochutnat horkou krev, cítit, jak jí praskají kosti mezi zuby, zaplnit si břicho teplým masem místo studeným. Měla hlad a jídlo bylo všude kolem, ale ona věděla, že je nedokáže pozřít.

Pach byl nyní silnější. Našpicovala uši a zaposlouchala se do vrčení své smečky, do křiku rozzlobených vran, do víření křídel a do zvuku tekoucí vody. Odněkud zdálky slyšela koně a volání živých lidí, ale na těch v tu chvíli nezáleželo. Záleželo jen na pachu. Znovu zavětřila. Cítila to a teď už to i viděla, něco bledého a bílého plujícího po proudu, otáčejícího se na místě, kde se to zachytilo o kmen v korytu řeky. Stvoly rákosu se před tím skláněly.

S hlasitým šploucháním přeběhla mělčinu, vrhla se do hlubší vody a začala hrabat nohama. Proud tam byl silný, ale ona byla silnější. Plavala za pachem. Říční pachy byly hutné a vlhké, ale ty ji nepřitahovaly. Plavala za ostrým rudým šepotem studené krve, za sladkým vtíravým pachem smrti. Honila je, tak jako často honívala jelena přes les, a nakonec je uštvala a sklapla čelisti kolem bledé bílé paže. Zatřásla jí, aby ji přiměla rozhýbat se k životu, ale bez ohledu na své snažení cítila v ústech jen smrt a krev. Už ji začínala zmáhat únava a jediné, na co se zmohla, bylo vytáhnout tělo na břeh, když je táhla vzhůru po blátivém svahu, připlížil se k ní jeden z jejích menších bratrů, s jazykem visícím z tlamy. Musela na něho vycenit zuby, aby jej odehnala, jinak by začal žrát. Teprve tehdy se zastavila, aby si vytřásla vodu z kožichu. Bílá věc ležela tváří dolů v blátě. Její mrtvé maso bylo svraskalé a bledé a z hrdla jí tekla vychladlá krev. Vstaň, pomyslela si. Vstaň a jez a poběž s námi.

Při zvuku koňských kopyt otočila hlavu. Lidé. Přijížděli proti větru, takže je předtím necítila, ale teď už byli skoro u nich. Muži na koních, s třepetajícími se černými, žlutými a růžovými křídly a dlouhými lesklými drápy v ruce. Někteří z jejích mladších bratrů vycenili zuby, aby bránili potravu, kterou našli, ale ona po nich chňapala, dokud se nerozutekli. Tak už to v divočině chodilo. Srny, zajíci a vrány prchali před vlky a vlci prchali před lidmi. Zanechala studenou bílou kořist v blátě, kam ji vytáhla, a utíkala, a necítila žádnou hanbu.

Když přišlo ráno, Ohař na ni nemusel křičet ani jí třást, aby se probudila. Tentokrát pro změnu procitla ona jako první a dokonce napojila koně. Posnídali v tichosti, dokud Sandor neřekl: „Ta věc s tvou matkou…“

„Na tom nezáleží,“ odpověděla Arya otupělým hlasem. „Vím, že je mrtvá. Viděla jsem ji ve snu.“ Ohař se na ni dlouze pátravě zadíval, pak přikývl. Víc se o tom nebavili. Jeli dál směrem k horám.

Výš v kopcích narazili na malou osamělou vesnici obklopenou šedozelenými strážními stromy a vysokými modravými borovicemi a Clegane usoudil, že stojí za to riskovat a vjet do ní. „Potřebujeme jídlo,“ řekl, „a taky střechu nad hlavou. Pravděpodobně nebudou vědět, co se stalo u Dvojčat, a s kapkou štěstí mě v těchto odlehlých končinách nepoznají.“

Vesničané zrovna stavěli dřevěnou palisádu kolem svých domovů, a když spatřili šířku Ohařových ramen, nabídli jim jídlo, střechu nad hlavou, ba dokonce peníz za práci. „Pokud máte taky víno, pomůžu vám,“ zabručel na ně. Nakonec se spokojil s pivem a každého večera se opil do němoty.

Jeho sen o tom, že prodá Aryu lady Arryn, v těch kopcích však odumřel. „Ve vysokohorských průsmycích nad námi je mráz a sníh,“ řekl jim stařešina vesnice. „Pokud nezmrznete nebo nevyhladovíte k smrti, dostanou vás stínokočky nebo jeskynní medvědi. Taky tam žijí klany. Spálení lidé jsou od návratu Jednookého Timetta z války naprosto beze strachu. A před půl rokem svedl Gunthor syn Gurnův Kamenné vrány na vesnici ani ne osm mil odsud. Vzali si každou ženu a každé zrnko obilí a pozabíjeli polovinu mužů. Teď mají ocel, dobré meče a drátěné košile a hlídkují na horské cestě - Kamenné vrány, Mléční hadi, Synové mlhy, všichni. Je docela možné, že bys jich vzal pár s sebou, jenže nakonec by tě stejně zabili a tvou dceru by unesli.“

Já nejsem jeho dcera, byla by Arya vykřikla, kdyby se necítila tak strašně unavená. Teď už nebyla ničí dcera. Nebyla nikým. Ani Aryou, ani Lasičkou, ani Nan, ani Arry, dokonce ani Pečení. Byla jen obyčejnou holkou, která ve dne utíkala se psem a v noci se jí zdávalo o vlcích.

Ve vesnici panoval klid. Měli postele nacpané slámou, ve které ani nebylo moc vší, strava byla prostá, ale sytá a vzduch tam voněl borovicemi. Přesto Arya brzy dospěla k názoru, že to tam nesnáší. Vesničané byli zbabělci. Žádný z nich se dokonce ani nedokázal podívat na Ohařovu tvář, alespoň ne na dlouho. Některé z žen se snažily navléknout ji do holčičích šatů a přimět ji k ručním pracím, jenže to nebyly paní z Malolesa a ona o ničem podobném nechtěla ani slyšet. A bylo tam jedno děvče, co za ní pořád chodilo, dcera stařešiny vesnice. Byla stejného věku jako Arya, ale pořád malé děcko, plakala, když si odřela koleno, a kamkoli šla, nosila s sebou hloupou hadrovou panenku. Ta panenka byla ušitá tak, že vypadala jako zbrojnoš, a tak jí děvče říkalo Pan voják a vychloubalo se, jak jí dodává odvahu. „Jdi pryč,“ řekla jí Arya snad půlstovkykrát. „Nech mě na pokoji.“ Ona ji však nenechávala, a tak jí Arya nakonec panenku vzala, roztrhla jí břicho a prstem vydloubala hadrovou vycpávku. „Teď opravdu vypadá jako voják!“ řekla, než panenku hodila do potoka. Potom už ji děvče přestalo obtěžovat a Arya trávila dny tím, že kartáčovala Cizince a Zbabělou nebo se procházela po lese. Někdy našla klacek a procvičovala se v šermu, ale pak si vždycky vzpomněla na to, co se stalo u Dvojčat, a zuřivě třískala klackem do stromu, dokud se nezlomil.

„Možná tady nějaký čas zůstaneme,“ řekl jí Ohař po čtrnácti dnech. Byl opilý pivem, spíš zadumaný než ospalý. „Nikdy by se nám nepodařilo dostat se až k Orlímu hnízdu a v říčních krajinách pořád honí Freyové ty, co přežili. Zdá se, že tady potřebují každý meč, když tu mají horaly, co na ně pořádají nájezdy. Můžeme si tu odpočinout a možná přijdeme na způsob, jak tvé tetě doručit dopis.“ Arya se zamračila, když to uslyšela. Ona zůstat nechtěla, jenže na druhé straně opravdu neměli kam jít. Příštího rána, když Ohař odešel kácet stromy a tahat klády, zalezla si zpátky do postele.

Když však byla práce hotova a vysoké dřevěné palisády byly dokončeny, stařešina vesnice jim dal jasně najevo, že tam pro ně nemají místo. „Přijde zima, budeme mít problémy nakrmit své vlastní lidi,“ vysvětloval. „A vy… muž jako ty s sebou nosí krev.“

Sandor stiskl rty. „Takže ty víš, kdo jsem.“

„Ano. Je pravda, že sem k nám zavítají poutníci zřídkakdy, ale sami se odsud vydáváme na trhy do jiných míst. A víme o psovi krále Joffreyho.“

„Až vám sem přijdou na návštěvu Kamenné vrány, možná byste byli rádi, že tu máte psa.“

„Možná.“ Muž zaváhal, pak sebral odvahu. „Jenže se říká, že tys ztratil zálusk na válčení na Černovodě. Říkají -”

„Já vím, co říkají.“ Sandorův hlas zněl jako dvě zubaté pily skřípající o sebe. „Zaplať mi a budeme vyrovnaní.“

Když odešli, měl Ohař měšec plný měďáků, měch kyselého piva a nový meč. Popravdě řečeno, byl to velmi starý meč, třebaže pro něho byl nový. Vyměnil jej s jeho majitelem za sekeru, kterou ukořistil ve Dvojčatech, tu, kterou Arye udělal tu hroznou bouli na hlavě. Pivo bylo pryč za necelý den, ale meč si Clegane brousil každého večera, proklínaje muže, se kterým ho vyměnil, za každý vrub a skvrnku rzi. Pokud ztratil zálusk na bojování, proč mu záleží na tom, aby měl ostrý meč? Nebyla to otázka, kterou by se odvažovala položit mu, ale hodně o tom přemýšlela.

Zpátky v říčních krajinách zjistili, že deště zeslábly a záplavová voda opadává. Ohař se s ní vydal na jih, směrem k Trojzubci. „Půjdeme do Řekotočí,“ řekl Arye jednoho večera u ohně, kde si opékali zajíce, kterého zabil. „Možná bude mít Černá ryba zájem koupit vlčici.”

„Vůbec mě nezná. Ani nebude vědět, že jsem to opravdu já.“ Arya už byla unavená z marné snahy dostat se do Řekotočí. Měla pocit, jako by tam putovala už celé roky, aniž by měla kdy dorazit do cíle. Pokaždé když zamířila do Řekotočí, skončila na nějakém hrozném místě. „Žádné výkupné ti nedá. Asi tě nejspíš pověsí.“

„To si může zkusit.“ Otočil rožeň se zajícem.

Nemluví, jako by ztratil zálusk na bojování. „Já vím, kam bychom mohli jít,“ vyhrkla. Pořád ještě měla jednoho bratra, který jí zbýval. Jon mě bude chtít, dokonce i kdyby o mě nikdo jiný nestál. Bude mi říkat „sestřičko“ a cuchat mi vlasy. Byla by to však dlouhá cesta a Arya si nemyslela, že by tam dokázala dojít sama. Nebyla schopná dostat se dokonce ani do Řekotočí. „Mohli bychom jít ke Zdi.“

Sandorův smích byl napolo zavrčením. „Malá vlčice se chce připojit k Noční hlídce, je to tak?“

„Na Zdi je můj bratr,“ řekla tvrdohlavě.

Jeho ústa sebou cukla. „Zeď je tisíc lig odsud. Abychom se dostali k Šíji, museli bychom si probojovat cestu přes ty proklaté Freye. V bažinách jsou ještěrkolvi, kteří žerou vlky každý den k snídani. A i kdybychom se dostali na sever se zdravou kůží, v polovině severských hradů teď sedí železní muži a taky jsou tam tisícovky proklatých seveřanů.“

„Ty se jich bojíš?“ zeptala se. „Už nemáš žaludek na bojování?“

Na okamžik si myslela, že ji uhodí. Jenže to už byl zajíc upečený, kůžička praskala a odkapávající omastek syčel, Sandor ho stáhl z klacku, roztrhl velkýma rukama vpůli a hodil polovinu Arye do klína. „S mým žaludkem je všechno v pořádku,“ řekl, když si utrhl stehno, „ale nestarám se ani za krysí prdel o tebe nebo tvého bratra. Já mám totiž taky bratra.“

TYRION

„Tyrione,“ řekl ser Kevan Lannister unaveným hlasem, „pokud jsi v případě Joffreyho smrti skutečně nevinen, neměl bys mít potíže dokázat to před soudem.“

Tyrion se odvrátil od okna. „Kdo mne bude soudit?“

„Spravedlnost náleží trůnu. Král je mrtev, ale tvůj otec zůstává pobočníkem. Protože je však obviněn jeho vlastní syn a jeho vlastní vnuk byl obětí, požádal lorda Tyrella a prince Oberyna, aby zasedli na soudcovskou lavici s ním.“

Tyriona to moc nepovzbudilo. Mace Tyrell byl Joffreyho tchán, byť jen krátce, a Rudá zmije byl… nu prostě had. „Dostanu svolení požadovat rozsouzení v souboji?“

„To bych ti nedoporučoval.“

„Proč ne?“ Zachránilo mu to život v Údolí, tak proč ne tady? „Odpověz mi, strýče. Dostanu svolení požadovat rozsouzení v souboji a vybrat si šampióna, který by dokázal mou nevinu?“

„Zajisté, pokud je to tvoje přání. Měl bys však vědět, že tvoje sestra má v případě takového soudu v úmyslu jmenovat svým šampiónem sera Gregora Clegana.“

Ta mrcha kontroluje moje pohyby, ještě než je udělám. Škoda že si nevybrala některého z Černokotlých. Bronn by udělal krátký konec s kterýmkoli z těch tří, ale s Horou, která jede by bylo mnohem nesnadnější pořízení. „Budu se na to muset vyspat.“ Potřebuju si promluvit s Bronnem, a to co možná nejdříve. Raději ani nechtěl přemýšlet o tom, co ho to možná bude stát. Bronn měl nyní velmi vznešenou představu o ceně své kůže. „Má Cersei nějaké svědky proti mně?“

„Přibývá jich každým dnem.“

„V tom případě musím mít já své.“

„Řekni mi, koho tam chceš mít, a ser Addam pošle svoje muže, aby je přivedli před soud.“

„Já bych si je raději našel sám.“

„Jsi obviněn z královraždy a vraždy příbuzného. To si opravdu myslíš, že ti dovolí odcházet si a přicházet, jak se ti zlíbí?“ Ser Kevan mávl rukou ke stolu. „Máš tady brk, pergamen a inkoust. Napiš jména svědků, které vyžaduješ, a já udělám vše, co bude v mých silách, aby se dostavili. Dávám ti na to svoje slovo Lannistera. Ale tuhle věž neopustíš, s výjimkou krátkých cest před soud.“

Tyrion neměl v úmyslu ponižovat se prošením. „Dovolíš tedy alespoň přicházet a odcházet mému panošovi? Chlapci Podricku Payneovi?“

„Zajisté, pokud je to tvoje přání. Pošlu ho za tebou.“

„Udělej to. A dříve bude lépe než později a ihned bude ještě lépe než dříve.“ Přebelhal k psacímu stolu, když ale uslyšel, jak se za ním otevřely dveře, otočil se a řekl: „Strýče?“

Ser Kevan se zastavil. „Ano?“

„Já to neudělal.”

„Kéž bych ti tak mohl věřit, Tyrione.“

Když se dveře zavřely, Tyrion Lannister se vytáhl do židle, přiřízl si brk a přitáhl k sobě prázdný pergamen. Kdo za mne bude mluvit? Namočil brk do inkoustu.

Když se o něco později dostavil Podrick Payne, list byl stále panensky čistý. „Můj pane,“ řekl chlapec.

Tyrion odložil brk. „Najdi Bronna a okamžitě ho ke mně přiveď. Pověz mu, že jde o zlato, o víc zlata, než o jakém kdy snil. Bez něho se nevracej.“

„Ano, můj pane. Chci říct, ne. Nevrátím se.“ Odešel.

Nevrátil se do západu slunce ani do východu měsíce. Tyrion usnul v okenním sedátku, kde se probudil až za svítání, celý ztuhlý a bolavý. Sluha mu přinesl ovesnou kaši a jablka k snídani, společně s rohem piva. Pojedl u stolu, prázdný pergamen před sebou. O hodinu později se sluha vrátil pro misku. „Neviděl jsi mého panoše?“ zeptal se ho Tyrion. Muž jen zavrtěl hlavou.

Povzdechl si, vrátil se ke stolu a znovu namočil brk do inkoustu. Sansa, napsal na pergamen. Seděl tam a zíral na její jméno, se zuby zaťatými tak pevně, až to bolelo.

Vycházel-li z předpokladu, že se Joffrey nezadusil soustem jídla, což dokonce i Tyrion považoval za stěží uvěřitelné, musela ho otrávit Sansa. Joff jí prakticky položil ten pohár do klína a rozhodně jí poskytl dostatečný důvod, aby ho k smrti nenáviděla. Jakékoli pochyby, které o tom Tyrion možná měl, zmizely společně s jeho ženou. Jedno tělo, jedno srdce, jedna duše. Zkřivil ústa. Neztrácela příliš mnoho času dokazováním, kolik pro ni ty sliby znamenají, že ne? Nu, cos taky očekával, trpaslíku?

A přesto… kde by Sansa vzala jed? Nevěřil, že by to děvče jednalo samo o sobě. Chci ji ve skutečnosti opravdu najít? Uvěřili by soudci, že Tyrionova dětská nevěsta otrávila krále bez vědomí svého manžela? Já bych tomu nevěřil. Cersei by trvala na tom, že ten čin spáchali společně.

Přesto předal pergamen svému strýci. Ser Kevan se při pohledu na něj zamračil. „Lady Sansa je tvým jediným svědkem?“

„Časem přijdu na další.“

„Raději na ně přijď hned. Soudci mají v úmyslu zahájit proces za tři dny ode dneška.“

„To je příliš brzy. Zavřeli jste mne tu pod zámek, tak jak mám najít svědky, kteří by vypovídali v můj prospěch?“

„Tvoje sestra našla bez problémů ty, kteří dosvědčí tvou vinu.“ Ser Kevan sroloval pergamen. „Ser Addam pověřil úkolem vypátrat tvou ženu množství svých mužů. Varys nabídl stovku stříbrňáků za jakoukoli informaci o jejím výskytu a stovku zlaťáků za dívku samu. Pokud lze to děvče nalézt, bude nalezeno, a já je k tobě přivedu. Podle mě nemůže být na škodu, když budou manžel s manželkou sdílet stejnou celu a poskytovat si navzájem útěchu.“

„Jsi až příliš laskavý. Neviděl jsi někde mého panoše?“

„Poslal jsem ho za tebou včera. Copak nepřišel?“

„Přišel,“ připustil Tyrion, „a pak zase odešel.”

„Pošlu ho za tebou znovu.“

Trvalo to až do rána příštího dne, než se Podrick Payne konečně objevil. Vstoupil do místnosti váhavě, se strachem zračícím se mu ve tváři. Za ním vešel dovnitř Bronn. Žoldácký rytíř měl na sobě kožený kabátec se stříbrnými cvočky, silný jezdecký plášť a pár rukavic z jemně vyčiněné kůže vražený za opaskem s mečem.

Stačil jediný pohled na Bronnovu tvář a Tyrion cítil, jak se mu svírá žaludek nervozitou. „Trvalo ti to nějak dlouho.“

„Chlapec prosil, jinak bych nepřišel vůbec. Jsem očekáván v hradu Stokeworth na večeři.”

„Stokeworth?“ Tyrion seskočil z postele. „Říkám si, copak tam pro tebe asi je?“

„Nevěsta.“ Bronn se usmál jako vlk pozorující ztraceného beránka. „Nazítří se mám oženit s Lollys.“

„Lollys.“ Dokonalé, proklatě dokonalé. Prostoduchá dcera lady Tandy dostane rytířského manžela a svým způsobem i otce pro bastarda, kterého nosí v břiše, a ser Bronn z Černovody vyšplhá na další příčku žebříku. Celá ta věc na sobě měla otisky Cerseiných prstů. „Moje proklatá sestra ti prodala chromého koně. To děvče je slabomyslné.“

„Kdybych měl v oblibě chytráky, oženil bych se s tebou.“

„Lollys je obtěžkaná dítětem jiného muže.“

„Až ho ze sebe vyprdne, obtěžkám ji svým.“

„Dokonce ani není dědičkou,“ poukázal Tyrion. „Má starší sestru. Falyse. Vdanou sestru.“

„Vdanou deset let a stále bez potomka,“ opáčil Bronn. „Její lord manžel se jí v loži vyhýbá. Říká se o něm, že dává přednost pannám.”

„Mohl by dávat přednost třeba kozám a nezáleželo by na tom. Pozemky i tak přejdou po smrti lady Tandy na jeho ženu.“

„Pokud Falyse náhodou nezemře dřív než její matka.“

Tyrion si říkal, zda měla Cersei vůbec ponětí, jaký druh hada dala lady Tandě, aby si ho hřála na hrudi. A pokud i měla, proč by se o to měla starat? „Proč jsi v tom případě přišel?“

Bronn pokrčil rameny. „Jednou jsi mi řekl, že kdyby mě někdy někdo požádal, abych tě prodal, tak zdvojnásobíš cenu.“

Ano. „Chceš po mně tedy dvě ženy, nebo dva hrady?“

„Hodilo by se mi obojí. Ovšem jestli po mně chceš, abych pro tebe zabil Gregora Clegana, musel by to být zatraceně velký hrad.“

Sedm království bylo plné urozených dívek, ale dokonce i ta nejstarší, nejchudobnější a nejošklivější stará panna v říši by couvla před sňatkem s tak sprostou špínou jako Bronn. Pokud by ovšem nebyla měkkého těla a měkkého mozku, s dítětem bez otce v břiše od toho, jak ji půlstovkykrát znásilnili. Lady Tanda byla ve svém úsilí najít manžela pro Lollys již tak zoufalá, že dokonce nějaký čas uháněla Tyriona, a to bylo předtím, než si s její dcerou užila polovina Králova přístaviště. Cersei tu nabídku nepochybně něčím přisladila, a Bronn byl nyní rytíř, takže byl jako nápadník pro mladší dceru z méně významného rodu docela ucházející.

„Bohužel v tuto chvíli žalostně neoplývám ani hrady, ani urozenými pannami,“ připustil Tyrion. „Ale mohl bych ti nabídnout zlato a vděk, tak jako předtím.“

„Zlata mám dost. Co si koupím za vděk?“

„Možná bys byl překvapen. Lannister vždycky splácí své dluhy.“

„Tvoje sestra je taky z Lannisterů.“

„Moje paní choť je dědičkou Zimohradu. Pokud z tohohle vyjdu s hlavou na krku, možná budu jednoho dne vládnout severu v jejím jménu. Mohl bych z něj odseknout pěkný kus i pro tebe.“

„Pokud a možná,“ řekl Bronn. „A tam na severu je zatracená zima. Lollys je měkká, teplá a hlavně je blízko. Mohl bych s ní spát už za dva dny ode dneška.“

„Což není představa, ve které bych si zrovna liboval.”

„Opravdu?“ Bronn se ušklíbl. „Jen to přiznej, Skřete. Kdyby ti dali na výběr mezi šoustáním Lollys a soubojem s Horou, měl bys kalhoty dole a ptáka nahoře, než bys řekl švec.“

Proklatě, ten mě zná až příliš dobře. Tyrion se pokusil o jiný tah. „Slyšel jsem, že ser Gregor byl na Červeném bodci zraněn a pak znovu u Šerodolu. Ta zranění by ho měla zpomalit.“

Bronn se zatvářil ustaraně. „Ten nebyl nikdy rychlý. Jen zrůdně velký a zrůdně silný. Ale zaručuju ti, že je určitě rychlejší, než bys na muže takové velikosti očekával. Má obludně dlouhý dosah a zdá se, jako by ani necítil rány tak, jako je cítí normální člověk.”

„To tě tolik děsí?“ zeptal se Tyrion, v naději, že ho vyprovokuje.

„Kdyby mě neděsil, byl bych zatracený blázen.“ Bronn pokrčil rameny. „Snad bych se o to mohl pokusit. Tančit kolem něho, dokud by nebyl ze sekání po mně tak unavený, že nebude schopný zvednout meč. Shodit ho nějakým způsobem na zem, když bude ležet na zádech, nesejde na tom, jak je velký. Přesto je to velké riziko. Jeden chybný krok a jsem mrtvý. Proč bych to měl riskovat? Mám tě docela rád, na to jaký jsi ošklivý malý zkurvysyn…, ale když budu bojovat tvou bitvu, v každém případě prohraju. Buď mi Hora vyvrhne vnitřnosti, nebo ho zabiju a přijdu o Lollys a hrad. Já svůj meč prodávám, nevzdávám se ho dobrovolně. Já nejsem tvůj zatracený bratr.“

„Ne,“ řekl Tyrion smutně. „To nejsi.“ Mávl rukou. „Tak tedy jdi. Utíkej na svůj hrad a za lady Lollys. A přeju ti, ať najdeš ve svém svatebním loži větší potěšení, než jsem našel já ve svém.“

U dveří Bronn ještě zaváhal. „Co budeš dělat, Skřete?“

„Zabiju Gregora sám. Nebyl by to námět na hrdinskou píseň?“

„Doufám, že ji uslyším zpívat.“ Bronn se naposledy usmál a vyšel ze dveří, z hradu, z jeho života.

Pod zašoupal chodidly. „Je mi to líto.“

„Proč? Je to snad tvoje vina, že Bronn je drzý ničema s černým srdcem? Vždycky takový byl. Právě to se mi na něm líbilo.“ Tyrion si nalil pohár vína a odnesl si jej do okenního sedátka. Venku byl pošmourný, deštivý den, ale pohled z okna byl i tak veselejší než jeho vyhlídky. Napadlo ho, že by mohl poslat Podricka Paynea pátrat po Šaggovi, jenže v hlubinách královského lesa bylo tolik míst, kam se mohl schovat, že se psanci často vyhýbali dopadení po celá desetiletí. A Pod má někdy potíže najít dokonce i kuchyni, když ho pošlu dolů pro sýr. Timett syn Timettův bude teď už pravděpodobně zpátky v Měsíčních horách. A navzdory tomu, co řekl Bronnovi, by byla jeho osobní účast v souboji proti seru Gregoru Cleganovi ještě větší fraškou než Joffreyho trpaslíci bojující proti sobě v turnajovém klání na psu a svini. Neměl v úmyslu zemřít za výbuchů smíchu zvonících mu v uších. Tolik, co se týče rozsouzení v souboji.

Ser Kevan ho přišel znovu navštívit ještě téhož dne a pak opět den poté. Zdvořile Tyriona informoval, že Sansa není nikde k nalezení. Ani ten blázen Dontos, který zmizel téže noci. Má snad Tyrion nějaké další svědky, které by si přál předvolat? Neměl žádné. Jak mám k sakru dokázat, že jsem to víno neotrávil, když mne tisíc lidi vidělo nalévat Joffreyho pohár?

Té noci moc dobře nespal.

Místo toho jen ležel ve tmě, hleděl na baldachýn nad hlavou a počítal svoje duchy. Viděl usměvavou Tyšu, jak ho líbá, viděl Sansu, nahou a rozechvělou strachy. Viděl Joffreyho, jak se sápe rukama po vlastním hrdle, viděl krev stékající mu po bílé kůži, zatímco mu černala tvář. Viděl Cerseiny oči, Bronnův vlčí úsměv, Šaeino prohnané zamrkání. Dokonce ani pomyšlení na Šae už ho nedokázalo vzrušit. Laskal sám sebe, myslel si, že když probudí svůj úd a uspokojí se, bude se mu odpočívat pokojněji, ale bylo to marné.

A pak přišlo svítání a nastal čas, kdy měl začít soud.

Toho rána pro něho nepřišel ser Kevan, ale ser Addam Marbrand s tuctem zlatých plášťů. Tyrion posnídal vařená vejce, pečenou slaninu a smažený chléb a oblékl se do svých nejlepších šatů. „Sere Addame,“ řekl. „Myslel jsem, že pro mne můj otec pošle Královskou gardu, aby mne doprovodila k soudu. Jsem přece stále členem královské rodiny, ne?“

„Jsi, můj pane, ale obávám se, že většina mužů Královské gardy vystupuje v roli svědků, kteří budou vypovídat proti tobě. Lord Tywin měl pocit, že by se nehodilo, kdyby měli sloužit jako tvoji strážní.“

„Bohové, nedopusťte, abychom udělali něco, co by se nehodilo. Pojďme, prosím.“

Měl být souzen v trůnní síni, kde Joffrey zemřel, když ho ser Addam provázel mezi vysokými bronzovými dveřmi a po dlouhém koberci, cítil oči spočívající na něm. Dovnitř se natěsnaly stovky zvědavců, aby viděli, jak si povede před soudem. Alespoň doufal, že to je důvod jejich návštěvy. Podle všeho, co je mi známo, by všichni mohli vystupovat jako svědkové proti mně. Koutkem oka zahlédl nahoře na galerii královnu Margaery, bledou a krásnou ve smutku. Dvakrát provdaná a dvakrát ovdovělá, a to její teprve šestnáct. Její vysoká, vznešená matka stála po jejím boku, její malá babička po druhém, dvorní dámy a rytíři z domácí straže lorda Tyrella za nimi a kolem nich na galerii. Pod prázdným Železným trůnem nadále stál stupínek, třebaže všechny stoly kromě jednoho z něj byly odneseny. Za zbývajícím stolem seděl statný lord Mace Tyrell se zlatou šerpou na zeleném kabátci a štíhlý princ Oberyn Martell ve splývavé róbě s oranžovými, žlutými a šarlatovými pruhy. Lord Tywin Lannister seděl mezi nimi. Možná pro mě stále existuje naděje. Dorn a pán Vysoké zahrady sebou navzájem opovrhovali. Kdybych přišel na způsob, jak toho využít…

Nejvyšší septon začal s modlitbou, požádal Otce na nebesích, aby je laskavě přivedl ke spravedlnosti, když skončil, otec na zemi se naklonil kupředu a řekl: „Tyrione, zabil jsi krále Joffreyho?“

Ten neztrácí ani okamžik. „Ne.“

„To je ale úleva,“ poznamenal Oberyn Martell suše.

„Udělala to v tom případě Sansa Stark?“ zeptal se lord Tyrell.

Já bych to na jejím místě udělal určitě. A přesto kdekoli Sansa byla a jakkoli se podílela na tom činu, zůstávala jeho ženou. Přehodil jí kolem ramen ochranitelský plášť, i když přitom musel stát šaškovi na zádech. „Joffreyho zabili bohové. Zadusil se kouskem holubího koláče.“

Lord Tyrell zrudl. „Obviňuješ snad pekaře?“

„Je nebo holuby. Mě z toho vynechte.“ Tyrion uslyšel nervózní zahihňání a ihned pochopil, že udělal chybu. Dávej si pozor na jazyk, ty malý blázne, než ti vykope hezký malý hrob.

„Máme svědky, kteří budou vypovídat proti tobě,“ řekl lord Tywin. „Nejdříve si je vyslechneme. Pak můžeš nechat předvolat vlastní svědky. Mluvit budeš jen s naším svolením.“

Tyrionovi nezbývalo než na to kývnout.

Ser Addam mluvil pravdu: prvním člověkem, kterého předvolali, byl ser Balon Swann z Královské gardy. „Lorde pobočníku,“ začal, poté co na popud nejvyššího septona odpřísáhl, že bude mluvit pravdu a nic než pravdu, „měl jsem tu čest bojovat vedle tvého syna na mostě z lodí. Na svou velikost je to vskutku statečný muž a já nevěřím, že ten hrůzný čin spáchal.”

Síní se rozlehla vlna mumlání a Tyrion si říkal, co za bláznivou hru to Cersei hraje. Nač předvolávat svědka, který věří v mou nevinu? Brzy to pochopil. Ser Balon neochotně mluvil o tom, jak odtáhl Tyriona od Joffreyho v den, kdy došlo ke srocení davu. „Uhodil Jeho Veličenstvo. Byl to ale pouhý záchvat vzteku, nic víc. Letní bouřka. Lůza nás tehdy všechny málem pozabíjela.“

„V časech vlády Targaryenů by člověk, který se odvážil vztáhnout ruku na kohokoli z královské krve, o ruku přišel,“ poznamenal Rudá zmije z Dorne. „Narostla snad trpaslíkovi nová ruka, nebo jste vy Bílé meče zapomněly konat svou povinnost?“

„Je z královské krve,“ namítl ser Balon. „A kromě toho byl královým pobočníkem.“

„Ne,“ řekl lord Tywin. „Jednal pouze pobočníkovým jménem, pouze mne zastupoval.”

Po něm předstoupil před soudce ser Meryn Trant, který byl zjevně potěšen, že může rozšířit výpověď sera Balona. „Srazil krále k zemi a začal do něho kopat. Křičel, že je nespravedlivé, že Jeho Výsost unikla chátře nezraněná.“

To už Tyrion začínal plán své sestry chápat. Začala s mužem, o kterém je známo, že je čestný, a vydojila z něho všechno, co se dalo. Každý následující svědek vypoví horší příběh, dokud nakonec nebudu vypadat stejně odporně jako Maegor Krutý a Aerys Šílený dohromady, se špetkou Aegona Hanebného k okořenění.

Ser Meryn mluvil dál. Líčil, jak Tyrion zarazil jeho Veličenstvo, když zaslouženě trestalo Sansu Stark. „Trpaslík se Jeho Výsosti zeptal, zda-li ví, jak dopadl Aerys Targaryen, když ser Boros promluvil na obranu krále, Skřet mu vyhrožoval, že ho dá zabít.“

Blount sám přišel na řadu jako další, jen aby o něco barvitěji zopakoval stejný politováníhodný příběh. Ať už ser Boros choval vůči Cersei jakoukoli nelibost za to, že ho na čas propustila ze služby, i tak říkal slova, která chtěla královna slyšet.

Tyrion už nedokázal držet jazyk za zuby. „Jen pánům soudcům pověz, co Joffrey dělal. Jen do toho!“

Velký muž s laloky pod bradou se na něho zaškaredil. „Já jim povím něco jiného. Povím jim, jak jsi přikázal svým divochům, aby mě zabili, jestli ještě otevřu ústa.“

„Tyrione,“ zasáhl lord Tywin. „Máš mluvit, jen když tě vyzveme. Vezmi si to k srdci jako varování.“

Tyrion poslechl, třebaže ve skrytu duše zuřil.

Jako další přišli na řadu tři bratři Černokotlí, hezky jeden po druhém. Osney a Osfryd vyprávěli o jeho večeři s Cersei před bitvou na Černovodě a o výhrůžkách, které jí tehdy uštědřil.

„Pohrozil Její Výsosti královně, že má v úmyslu ublížit jí,“ řekl ser Osfryd. „Ranit ji.“ Jeho bratr Osney to rozvedl o něco obšírněji. „Řekl, že si počká na den, kdy bude šťastná, a pak se postará o to, aby se jí radost proměnila v ústech v popel.“ Žádný z nich se nezmínil o Alayaye.

Ser Osmund Černokotlý, ztělesnění rytířskosti v neposkvrněné bílé šupinové zbroji a bílém vlněném plášti, přísahal, že král Joffrey dlouho věděl o hanebném úmyslu svého strýce Tyriona zavraždit ho. „Bylo to v den, kdy mi dal můj bílý plášť, moji lordi,“ řekl soudcům. „Ten statečný chlapec mi řekl: ‚Dobrý sere Osmunde, hlídej mne dobře, protože můj strýc mne nenávidí. Má v úmyslu stát se králem místo mne.’“

To už bylo víc, než dokázal Tyrion strávit. „Lháři!“ Udělal dva kroky vpřed, ale dál se nedostal, protože ho zlaté pláště strhly zpět.

Lord Tywin se zamračil. „Máme ti svázat ruce a nohy jako obyčejnému lapkovi?“

Tyrion zaskřípal zuby. Druhá chyba, blázne, blázne, zakrslý blázne. Snaž se zůstat v klidu, jinak jsi odepsaný. „Ne. Prosím o odpuštění, pánové. Jeho prolhanost mne rozzuřila.“

„Jeho upřímnost, míníš,“ řekla Cersei. „Otče, prosím tě, abys ho vsadil do želez, pro vaše vlastní bezpečí. Sami vidíte, jaký je.“

„Vidím, že je to trpaslík,“ řekl princ Oberyn. „Den, kdy budu mít strach z trpaslíka, bude dnem, kdy utopím sám sebe v sudu červeného.“

„Pouta nejsou zapotřebí.“ Lord Tywin pohlédl k oknům a vstal. „Už je pozdě. Budeme pokračovat zítra.“

Toho večera, když seděl Tyrion samotný ve své věžní cele s prázdným pergamenem a pohárem vína, zjistil, že myslí na svou ženu. Ne na Sansu; na svou první ženu, Tyšu, ženu nevěstku, ne ženu vlka. Její láska k němu byla předstíraná, ale on v ni přesto věřil a nalezl v té víře radost. Dej mi sladké lži a nech si svoje hořké pravdy. Popíjel víno a myslel přitom na Šae. Později když za ním přišel na noční návštěvu ser Kevan, požádal o Varyse.

„Ty se domníváš, že eunuch bude mluvit v tvůj prospěch?”

„To se nedozvím, dokud s ním nepromluvím. Pošli ho za mnou, strýče, budeš-li tak laskav.“

„Jak si přeješ.“

Druhý den soudního přelíčení zahájili svou výpovědí mistrové Ballabar a Frenken. Odpřísáhl, že společně otevřeli Joffreyho mrtvolu, ale nenašli v královském hrdle uvízlé žádné sousto holubího koláče ani jiného pokrmu. „Zabil ho jed, moji lordi,“ řekl Ballabar, zatímco Frenken ponuře přikyvoval.

Pak předvedli velmistra Pycelleho, ztěžka se opírajícího o křivou hůl a třesoucího se při chůzi jako osika. Z dlouhého kuřecího krku mu vyrážel pár bílých chlupů, vše, co zbylo z jeho kdysi vznešeného sněhobílého vousu. Byl už příliš křehký, než aby mohl stát, a tak dovolili, aby pro něho bylo přineseno křeslo a také stůl. Na stůl vyložili řadu malých lahviček. Pycelle byl potěšen, když mohl každou popořadě pojmenovat.

„Šedomor,“ začal třaslavým hlasem, „z muchomůrky. Noční spánek, sladkospánek, démonní tanec. Tohle je slepooko a tomuhle se říká Vdovina krev, podle barvy. Krutý jed. Uzavře měchýř a střeva, dokud se člověk nakonec neutopí ve vlastních jedech. Tohle je vlkomor, tady baziliščí jed a tento jed jsou slzy z Lysu. Ano. Znám je všechny do jednoho. Skřet Tyrion Lannister je ukradl z mých komnat, když mne nechal neprávem uvěznit.“

„Pycelle,“ zvolal Tyrion, ač riskoval hněv svého otce, „dokázal by kterýkoli z těchto jedů udusit člověka?“

„Ne. Na to bys potřeboval vzácnější jed, když jsem ještě jako chlapec studoval v Citadele, moji učitelé mu říkali jednoduše škrtič.“

„Jenže tento vzácný jed nalezen nebyl, či snad ano?“

„Ne, můj pane.“ Pycelle na něho zamrkal. „Použil jsi ho do poslední kapky, abys zabil to nejvznešenější dítě, jaké kdy bohové seslali na tuto dobrou zemi.“

To už Tyrionův hněv převládl nad rozumem. „Joffrey byl krutý a hloupý, ale já ho nezabil. Klidně mi dejte stít hlavu, jestli chcete, ale já se na smrti svého synovce nijak nepodílel.“

„Ticho!“ okřikl ho lord Tywin. „Už jsem ti to řekl třikrát. Jestli se to stane ještě jednou, necháme ti nasadit pouta a roubík.“

Po Pycellem přišlo procesí, nekonečné a únavné. Urození pánové a dámy, vznešení rytíři, lidé urozeného původu i prostého - ti všichni byli přítomni na svatební hostině, všichni viděli Joffreyho, jak se dusí, jak mu černá obličej, až byl jako dornská švestka. Lord Redwyne, lord Celtigar a ser Klement Brax slyšeli, jak Tyrion králi vyhrožuje; dva sluhové, žonglér, lord Gyles, ser Hobber Redwyne a ser Philip Foote se dívali, když naléval svatební pohár; lady Merryweather přísahala, že viděla, jak trpaslík něco upustil do králova vína, zatímco Joff a Margaery krájeli koláč; starý Estermont, mladý Peckledon, zpěvák Galyeon z Cuy a panoši Morros a Jonos Slyntové řekli, že Tyrion vzal pohár, když Joffrey umíral, a vylil zbytek otráveného vína na podlahu.

Kdy jsem si nadělal takové množství nepřátel? Lady Merryweather pro něj byla naprostou cizinkou. Tyrion si říkal, zda je slepá, nebo taky koupená. Alespoň že Galyeon z Cuy nepřevedl svoje líčení v hudbu, jinak by to jistě zveršoval do sedmdesáti sedmi proklatých slok.

Když jej jeho strýc toho večera po jídle navštívil, choval se chladně a odtažitě. I on už je přesvědčen o mé vině. „Máš pro nás nějaké svědky?“ zeptal se ho ser Kevan.

„Abych pravdu řekl, tak ne. Pokud jste ovšem nenašli mou ženu.“

Jeho strýc zavrtěl hlavou. „Podle dosavadního vývoje se zdá, že pro tebe dopadne soud velice špatně.“

„Och, myslíš? Já si ničeho takového nevšiml.“ Tyrion si přejel prstem po jizvě na tváři. „Varys za mnou nepřišel.”

„Ani nepřijde. Zítra bude svědčit proti tobě.“

Jak milé. „Chápu.“ Zavrtěl se ve své židli. „Jsem zvědavý. Ty jsi byl vždycky spravedlivý a čestný muž, strýče. Co tě přesvědčilo o mé vině?“

„Proč jinak bys kradl Pycelleho jedy, kdybys neměl v úmyslu je použít?“ vyhrkl ser Kevan bez obalu. „A lady Merryweather viděla -“

„- neviděla nic! Nic k vidění nebylo. Jenže jak to mám dokázat? Jak mám dokázat cokoli, když jsem tady celé dny zavřený?“

„Možná přišel čas, aby ses konečně přiznal.”

Dokonce i přes silné kamenné stěny Rudé bašty slyšel Tyrion neúnavné cupitání deště. „Řekni to ještě jednou, strýče. Mám takový dojem, že mne nutíš k doznání.”

„Kdybys přiznal svou vinu před trůnem a litoval svého zločinu, tvůj otec by určitě dokázal zabránit tvé popravě. Umožnili by ti dát se k černým.“

Tyrion se mu vysmál do tváře. „Přesně takové podmínky nabídla Cersei Eddardu Starkovi. Všichni víme, jak to dopadlo.“

„Tvůj otec se na tom nijak nepodílel.”

Alespoň tohle byla pravda. „Černý hrad se hemží vrahy, zloději a násilníky,“ řekl Tyrion, „ale nevzpomínám si z doby, co jsem tam pobýval, že bych potkal mnoho těch, kteří se dopustili vraždy na příbuzném. Ty ode mne očekáváš, že budu tak naivní, abych věřil, že po přiznání k vraždě krále a navíc příbuzného pokývne můj otec jednoduše hlavou, odpustí mi a vyhostí mne na Zeď s teplým spodním prádlem?“ Drsně se zachechtal.

„O odpuštění nebyla řeč,“ opáčil ser Kevan stroze. „Tvoje přiznání by tuto neblahou záležitost uzavřelo. S touto nabídkou mne za tebou poslal sám tvůj otec.“

„Poděkuj mu za mne laskavě, strýče,“ řekl Tyrion, „ale také mu vyřiď, že momentálně nemám k přiznávání náladu.“

„Na tvém místě bych se snažil, aby se tvá nálada co nejrychleji změnila. Tvoje sestra chce tvou hlavu a přinejmenším lord Tyrell je nakloněn vyhovět jí.“

„Takže jeden z mých soudců mne již předem odsoudil, aniž si vyslechl slůvko na mou obranu?“ Bylo to horší, než očekával. „Dostanu přesto svolení promluvit a předvolat své svědky?“

„Ty přece žádné svědky nemáš,“ připomněl mu jeho strýc. „Tyrione, pokud jsi vinen tím ohavným zločinem, Zeď je pro tebe laskavějším osudem, než si zasluhuješ. A pokud jsi bez viny… Já vím, že na severu se v současné době bojuje, ale přesto by to pro tebe bylo bezpečnější místo než Královo přístaviště, ať proces dopadne jakkoli. Lid je přesvědčen o tvé vině. Kdybys byl tak pošetilý, že by ses nyní vydal do ulic, roztrhali by tě na kusy.“

„Vidím na tobě, jak tě ta vyhlídka zarmucuje.“

„Jsi syn mého bratra.“

„Snad bys to měl připomenout jemu.“

„Ty si myslíš, že by ti dovolil obléknout čerň, kdybys nebyl jeho vlastní krev, a Joannina? Vím, že ti lord Tywin připadá jako tvrdý muž, ale není o nic tvrdší, než být musí. Náš vlastní otec byl mírný a přátelský, ale takový slaboch, že si ho dovolovali jeho vlastní vazalové urážet nad poháry s vínem. Někteří dokonce považovali za vhodné vysmívat se mu otevřeně. Jiní lordi si od nás půjčovali zlato a nikdy se neobtěžovali vrátit je. U dvora pak pronášeli vtipy o bezzubých lvech. Dokonce i jeho milenka ho využívala, žena stěží o stupínek výš nad nevěstkou – si zabrala pro sebe šperky naší matky! Tywinovi připadlo, aby rodu Lannisterů znovu navrátil jeho důstojnost. Stejně jako mu připadlo vládnout celé této říši, když mu nebylo ani třicet. Nesl to těžké břímě dvě desetiletí, a jediné, co si tím vysloužil, byla závist šíleného krále. Namísto úcty, kterou si zasluhuje, je nucen trpět nesčetné urážky, a přesto se snaží Sedmi královstvím zajistit mír, hojnost a spravedlnost. Je to jen člověk. Měl bys být natolik uznalý, že mu budeš důvěřovat.“

Tyrion ohromeně zamrkal. Ser Kevan byl vždycky klidný, lhostejný, pragmatický; nikdy předtím ho neslyšel mluvit s takovým zápalem. „Ty ho máš rád.”

„Je to můj bratr.“

„Já… budu o tvých slovech přemýšlet.”

„Pak tedy přemýšlej důkladně. A hlavně rychle.“ Myslel té noci na máloco jiného, ale když přišlo ráno, nebyl ani o krůček blíže k rozhodnutí, zda může svému otci důvěřovat. Sluha mu přinesl ovesnou kaši s medem k snídani, ale jediné, co Tyrion cítil v ústech, byla hořká žluč při pomyšlení na přiznání. Do konce života mi budou předhazovat, že jsem zavraždil svého příbuzného. Po tisíc let nebo i déle tak na mne budou vzpomínat, pokud vůbec. Jako na zrůdného trpaslíka, který otrávil svého mladého synovce na jeho svatební hostině. To pomyšlení ho tak rozzuřilo, že mrštil miskou a lžící přes místnost a udělal na zdi šmouhu od ovesné kaše. Ser Addam se na ni zvědavě podíval, když se dostavil, aby doprovodil Tyriona před soud, ale byl natolik taktní, že nepátral po jejím původu.

„Lord Varys,“ oznámil herold, „mistr našeptávačů.“ Pavouk, napudrovaný, upravený a vonící růžovou vodou, si mnul ruce po celou dobu, co mluvil. Smývá si z nich můj život, pomyslel si Tyrion, když naslouchal eunuchovu zkormoucenému líčení, jak Skřet kul pikle, aby se mu podařilo oddělit Joffreyho od Ohaře, a jak mluvil s Bronnem o výhodách, které by to přineslo, kdyby se králem stal Tommen. Polopravdy mají větší cenu než přímé lži. A na rozdíl od ostatních měl Varys dokumenty: pergameny puntičkářsky popsané poznámkami, detaily, daty, záznamy celých rozhovorů. Tolik materiálu, že jeho přečtení trvalo celý den, a převážná většina byla odsuzujícího charakteru. Varys potvrdil Tyrionovu půlnoční návštěvu v komnatách velmistra Pycelleho a krádež jeho jedů a lektvarů, potvrdil Tyrionovu výhrůžku Cersei v den jejich společné večeře, potvrdil každou proklatou věc kromě královraždy samé, když se ho princ Oberyn otázal, jak je možné, že to všechno ví, aniž byl osobně přítomen u kterékoli z těch událostí, eunuch se jen zahihňal a řekl: „Pověděli mi to moji ptáčkové. Jejich úkolem je dozvídat se, a mým též.“

Jak mám polemizovat s ptáčky? pomyslel si Tyrion. Měl jsem nechat eunuchovi stít hlavu hned první den v Králově přístavišti. Budiž proklet. A ať jsem proklatý já za jakoukoli důvěru, kterou jsem v něj vkládal.

„Vyslechli jsme všechny?“ zeptal se lord Tywin své dcery, když Varys odešel ze síně.

„Téměř,“ řekla Cersei. „Prosím o tvé svolení předvolat zítra před soud ještě jednoho svědka.“

„Jak si přeješ,“ řekl lord Tywin.

Och, výborně, pomyslel si Tyrion rozzuřeně. Po této frašce mi poprava přijde téměř jako úleva.

Toho večera, když seděl u okna a pil, uslyšel hlasy před svými dveřmi. Ser Kevan, přišel si pro mou odpověď, pomyslel si okamžitě, jenže to nebyl jeho strýc, kdo vstoupil.

Tyrion vstal a vysekl princi Oberynovi urážlivou poklonu. „Mají vůbec soudcové povoleno navštěvovat obžalované?“

„Princové si mohou chodit, kam se jim zlíbí, či alespoň jsem to tak řekl tvým strážným.“ Rudá zmije se posadil.

„Můj otec tím nebude potěšen.“

„Potěšení lorda Lannistera nikdy nezaujímalo přední místo na seznamu mých starostí. To je dornské víno, co piješ?“

„Stromovinské.“

Oberyn protáhl tvář. „Rudá voda. Otrávil jsi ho?“

„Ne. Udělal jsi to ty?“

Princ se usmál. „To mají všichni trpaslíci jazyky jako ty? Aby ses nedivil, až ti ho někdo vyřízne.”

„Nejsi první, kdo mi to říká. Asi bych si ho měl uříznout sám. Zdá se, že by to udělalo konec veškerým problémům.“

„Jsem stejného názoru. Myslím, že si přece jen dám něco z té hroznové šťávy lorda Redwyna.“

„Jak si přeješ.“ Tyrion mu nalil pohár.

Princ usrkl, chvíli převaloval doušek v ústech, pak jej polkl. „Postačí, pro tentokrát. Zítra ti pošlu pořádně silné dornské víno.“ Polkl další doušek. „Objevil jsem tady zlatovlasou nevěstku, jak jsem doufal.“

„Takže jsi našel Chatayin dům?“

„U Chatayi jsem se vyspal s tou dívkou s černou kůží. Myslím, že se jmenuje Alayaya. Úžasná, navzdory jizvám na zádech. Ovšem děvka, o které jsem hovořil, je tvoje sestra.“

„To už se jí podařilo svést tě?“ zeptal se Tyrion. Ani by ho to nepřekvapilo.

Oberyn se zasmál. „Ne, ale udělá to, pokud jí dám, co po mně chce. Královna dokonce narážela na sňatek. Její Výsost potřebuje dalšího manžela, a kdo by byl vhodnější než dornský princ? Ellaria se domnívá, že bych to měl přijmout. Ta je celá vlhká jen při pomyšlení na Cersei v naší posteli, divoška jedna náruživá. A dokonce bychom ani nemuseli platit trpaslíkův groš. Jediné, co po mně za to tvoje sestra chce, je jedna hlava, přerostlá a bez nosu.“

„A?“ opáčil Tyrion napjatě.

Princ Oberyn v odpověď na jeho dotaz zatočil vínem ve svém poháru a řekl: „Když Mladý drak dobyl před dávnými časy Dorne, ustanovil po podřízení Slunečního oštěpu vládcem nad námi lorda Vysoké zahrady. Ten Tyrell se přesouval se svým doprovodem od hradu k hradu, honil rebely a zajišťoval si, že naše kolena zůstanou ohnutá. Vždycky přijel s vojskem, zabral si pro sebe hrad, zůstal jeden obrat měsíce a vyrazil k dalšímu hradu. Měl ve zvyku vyhánět lordy z jejich ložnic a zabírat si jejich postele pro sebe. Jednoho večera zjistil, že se ocitl pod těžkým sametovým baldachýnem. Dole, v blízkosti polštářů, visel zvonec na šňůře, kdyby si urozený pán přál, aby mu přivedli děvče. Ten lord Tyrell měl zálusk na dornské ženy - a není divu, že ano? A tak zatáhl za zvonec, jenže když to udělal, baldachýn nad jeho hlavou se rozevřel a na lorda se vysypala stovka rudých škorpionů. Jeho smrt zažehla oheň, který se záhy přehnal přes celé Dorne, a během čtrnácti dnů anuloval všechna vítězství Mladého draka. Klečící muži povstali a byli jsme opět svobodní.“

„Já ten příběh znám,“ řekl Tyrion. „Co s ním?“

„Jen tohle. Kdybych někdy našel zvonec na šňůře vedle své vlastní postele, raději bych na sebe nechal spadnout stovku škorpionů než královnu ve vší její nahé kráse.“

Tyrion se musel usmát. „V tom případě máme mnoho společného.“

„Jistě, musím tvé sestře za mnohé poděkovat. Nebýt jejího obvinění, mohlo se docela dobře stát, že by teď soudili mne místo tebe.“ Princovy tmavé oči se pobaveně zaleskly. „Kdo koneckonců ví o jedech víc než Rudá zmije z Dorne? Kdo má lepší důvod chtít udržet Tyrelly co nejdál od koruny? A s Joffreym v hrobě by teď měl podle dornského práva přejít Železný trůn na jeho sestru Myrcellu, která je díky tobě náhodou zasnoubená s mým vlastním synovcem.“

„Dornské zákony u nás neplatí.“ Tyrion byl natolik zaneprázdněn svými vlastními problémy, že se nikdy nezastavil, aby pouvažoval o otázce nástupnictví. „Můj otec korunuje Tommena, na to se spolehni.“

„Jistě, může Tommena korunovat zde v Králově přístavišti. Což ovšem neznamená, že můj bratr nemůže ve Slunečním oštěpu korunovat Myrcellu. Povede snad tvůj otec válku proti tvé neteři v zájmu tvého synovce? Povede ji tvoje sestra?“ Pokrčil rameny. „Možná bych se přece jen měl oženit s královnou Cersei, za podmínky, že dá přednost nástupnictví své dcery před svým synem. Myslíš, že by to udělala?“

Nikdy, chtěl říct Tyrion, ale to slovo mu uvízlo v krku. Cersei vždycky pociťovala vzdor, že je zbavována moci na základě svého pohlaví. Kdyby tento dornský zákon začal platit na západě, stala by se z ní podle práva dědička Casterlyovy skály. Ona a Jaime byli dvojčata, jenže Cersei přišla na svět jako první a na tom jediném by záleželo. Tím, že by prosadila Myrcellin zájem, prosadila by i svůj vlastní. „Já nevím, jak by se moje sestra rozhodla, kdyby měla volit mezi Tommenem a Myrcellou,“ připustil. „Na tom ale nezáleží. Můj otec jí nikdy možnost takové volby nedá.”

„Tvůj otec,“ řekl princ Oberyn, „nemusí žít navěky.“

Něco na tónu, kterým to řekl, způsobilo, že se Tyrionovi naježily vlasy na krku. Najednou měl mysl opět plnou Elii a všeho, co Oberyn řekl, když spolu přejížděli přes pole plné popela před městem. On chce hlavu, která vyslovila slova, nejenom ruku, která ťala mečem. „Není moudré hovořit takto zrádně v Rudé baště, můj princi. Ptáčkové naslouchají.“

„Ať si naslouchají. Je snad zradou říct, že je každý člověk smrtelný? Valar morghulis. Tak to říkali ve Valyrii za dávných časů. Všichni musí zemřít. A přišla Zkáza a dokázala pravdivost těchto slov.“ Dorn přešel k oknu a zahleděl se do noci. „Říká se, že pro nás nemáš žádné svědky.“

„Doufal jsem, že jeden pohled na moji milou tvář postačí, aby vás přesvědčil o mé nevině.“

„Mýlíš se, můj pane. Vypasená květina z Vysoké zahrady je již přesvědčena o tvé vině a je rozhodnutá vidět tě zemřít. Jeho drahocenná Margaery z toho kalichu pila taky, jak nám připomněl snad již půlstovkykrát.“

„A ty?“

„Lidé jsou zřídkakdy takoví, jak na první pohled vypadají. Ty vypadáš tak provinile, že jsem přesvědčen o tvé nevině. Přesto budeš pravděpodobně odsouzen. Na této straně hor je spravedlnosti poskrovnu. Alespoň se žádné nedostalo Elie, Aegonovi ani Rhaenys. Proč by tu měla být nějaká pro tebe? Snad Joffreyho opravdového vraha sežral medvěd. Zdá se, že to se tady v Králově přístavišti stává celkem často. Och, počkat, ten medvěd byl na Harrenově, už si vzpomínám.“

„Takže tuhle hru spolu hrajeme?“ Tyrion si zamnul pahýl nosu. Neměl už co ztratit, když řekne Oberynovi pravdu. „Na Harrenově byl medvěd a sežral sera Amoryho Lorche.“

„Jak smutné,“ řekl Rudá zmije. „Pro něho i pro tebe. Říkám si, zda všichni beznosí lžou tak špatně?“

„Já nelžu. Ser Amory vytáhl princeznu Rhaenys zpod postele jejího otce a ubodal ji k smrti. Měl s sebou i nějaké zbrojnoše, ale jejich jména neznám.“ Naklonil se dopředu. „A tím, kdo rozbil maličkému princi Aegonovi hlavu o zeď a pak znásilnil tvou sestru Eliu s jeho krví a mozkem na rukou, byl ser Gregor Clegane.”

„Co to má znamenat? Pravda, a od Lannistera?“ Oberyn se chladně usmál. „Příkaz ale vydal tvůj otec, je to tak?“

„Ne.“ Vyslovil tu lež bez zaváhání a ani na okamžik se nezarazil, aby se zeptal sám sebe, proč to vlastně udělal.

Dorn zvedl jedno tenké černé obočí. „Jaký poslušný syn. A jak chabá lež. Byl to přece lord Tywin, kdo přinesl děti mé sestry před krále Roberta, zahalené do šarlatu lannisterských plášťů.“

„Snad bys měl vést tento druh diskuse spíš s mým otcem. On byl u toho. Já byl tehdy na Skále, a navíc jsem byl ještě tak mladý, že jsem si myslel, že ta věc, co mám mezi nohama, je dobrá jen k močení.“

„Ano, jenže teď jsi tady a řekl bych, že máš určité potíže. Tvoje bezúhonnost je možná stejně zřetelná jako jizva na tvé tváři, a přesto tě nezachrání. Stejně jako tě nespasí tvůj otec.“ Dornský princ se usmál. „Ale mohl bych já.“

„Ty?“ Tyrion pozoroval jeho tvář. „Jsi jedním soudcem ze tří. Jak bys mne mohl zachránit?“

„Ne jako tvůj soudce. Jako tvůj šampión.“

JAIME

V bílé místnosti ležela na stole před ním Bílá kniha. Místnost byla kulatého půdorysu, její stěny z vápnem obíleného kamene byly ověšeny bílými vlněnými tapiseriemi. Nacházela se v prvním patře Věže bílého meče, štíhlé stavby o čtyřech podlažích, vestavěné do místa, kde se v pravém úhlu setkávaly dvě z hradeb Rudé bašty a odkud byl výhled na záliv. V podkroví byly uskladněny zbraně a zbroj, na druhém a třetí podlaží byly malé, skromně zařízené spací cely šesti bratrů Královské gardy.

Jedna z těchto cel patřila osmnáct let jemu, ale dnešního rána si přestěhoval věci do nejhořejšího podlaží, které bylo celé vyhrazeno pro komnaty lorda velitele. Tyto místnosti byly také stroze zařízené, třebaže prostorné a nacházely se nad vnějšími hradbami, což znamenalo, že z nich bude mít výhled na moře. To se mi bude líbit, pomyslel si. Ten výhled i všechno ostatní. Stejně bledý jako místnost se posadil ve svém bílém odění ke knize, aby počkal na bratry v přísaze. Po boku mu visel meč. Po špatném boku. Vždycky předtím nosíval meč na levé straně, a když ho vytahoval z pochvy, tasil jej napříč přes tělo. Dnešního rána si ho přesunul na pravý bok, aby byl schopen tasit stejným způsobem levou rukou, avšak byl to divný pocit, a když se pokusil vytáhnout čepel z pochvy, připadal mu ten pohyb neohrabaný a nepřirozený. Šaty mu také nepadly. Oblékl si zimní výstroj Královské gardy, tuniku a nohavice z odbarvené bílé vlny a těžký bílý plášť, ale zdálo se mu, že na něm všechno volně visí.

Jaime trávil dny na soudním procesu svého bratra, kde stál hodně stranou vzadu v síni. Buď si ho tam Tyrion nikdy nevšiml, nebo ho nepoznal, což pro něj nebylo zas takovým překvapením. Zdálo se, že ho nepoznala dobrá polovina dvora. Jsem cizinec ve svém vlastním rodu. Jeho syn byl mrtvý, jeho vlastní otec jej vydědil, a jeho sestra… po onom prvním dnu v královském septu, kde ležel mrtvý Joffrey mezi svícemi, mu nedovolila strávit s ní o samotě už ani chvíli. Dokonce i když odnesli Joffreyho mrtvolu na druhý konec města do královské hrobky ve Velkém Baelorově septu, si od něj Cersei udržovala opatrný odstup.

Znovu se rozhlédl kolem sebe po Kulaté síni. Stěny byly ověšeny bílými vlněnými tapiseriemi a nad krbem visel bílý štít a dva zkřížené meče. Křeslo za stolem bylo ze starého černého dubu s čalouněním z vybělené kravské kůže, již notně ošoupané. Ošoupané kostnatým pozadím Barristana Chrabrého a sera Gerolda Hightowera před ním, princem Aemonem Dračím rytířem, serem Ryamem Redwynem a Démonem z Darry, serem Duncanem Vysokým a Bledým ptákem nohem Alynem Conningtonem. Jak by mohl Králokat patřit do tak vznešené společnosti?

Přesto tam byl.

Stůl byl ze dřeva starého čarostromu, bledého jako kost, vyřezaného do podoby velkého štítu podpíraného třemi bílými hřebci. Podle tradice sedával lord velitel u vrchní hrany štítu a bratři po třech z každé strany, samozřejmě jen při těch řídkých příležitostech, kdy se jich shromáždilo všech sedm. Kniha, která ležela vedle jeho lokte, byla masivní: dvě stopy vysoká a stopu a půl široká, tisíc stránek z jemného bílého pergamenu vázaných ve vybělené kůži se zlatými panty a přezkami. Formálně se jmenovala Kniha bratří, ale častěji se jí jednoduše říkalo Bílá kniha.

Do Bílé knihy byla zaznamenávána historie Královské gardy. Každý rytíř, který v gardě kdy sloužil, měl v knize svou stránku, aby jeho jméno a skutky byly zapsány pro všechny časy. V levém horním rohu každé stránky byl namalovaný štít, který nosil muž v době, kdy byl vybrán, aby se stal členem Královské gardy, vyvedený v jasných barvách. Dole v pravém rohu byl štít Královské gardy; sněhobílý, prázdný, čistý. Horní štíty byly odlišné, dolní stejné. V prostoru mezi nimi byly zapsány údaje ze života a služby každého muže. Heraldické kresby a iluminace obstarávali septoni posílaní třikrát do roka z Velkého Baelorova septa, ale udržovat písemné záznamy bylo povinností lorda velitele.

Nyní je to moje povinnost. Samozřejmě až poté co se naučí psát levou rukou. Bílá kniha byla se záznamy hodně pozadu. Bylo třeba zapsat údaje o smrti sera Mandona Moora a sera Prestona Greenfielda a také zaznamenat krátkou službu Sandora Clegana. Je třeba založit nové stránky pro sera Balona Swanna, sera Osmunda Černokotlého a pro Rytíře květin. Budu muset zavolat septona, aby namaloval jejich štíty.

Ser Barristan Selmy byl lordem velitelem před Jaimem. Na vrcholu jeho stránky byl namalován erb rodu Selmyů: tři pšeničné stvoly s klasy, žluté na hnědém poli. Jaimeho pobavilo, třebaže nepřekvapilo, když zjistil, že si ser Barristan ještě před odchodem z hradu udělal čas na to, aby zaznamenal vlastní propuštění z Královské gardy.

Ser Barristan z rodu Selmyů. Prvorozený syn sera Lyonela Selmyho z Harvesthallu. Sloužil jako panoš seru Manfredu Swannovi. Pojmenován „Chrabrý“ ve svých deseti letech, kdy oblékl vypůjčenou zbroj a objevil se jako tajemný rytíř na turnaji v Černoazylu, kde byl poražen a odmaskován Duncanem, Vážčím princem. Pasován na rytíře Aegonem V. Targaryenem ve veku šestnácti let, po vykonání významných činů chrabrosti a odvahy jako tajemný rytíř v zimním turnaji v Králově přístavišti, kde porazil prince Duncana Malého a sera Duncana Vysokého, lorda velitele Královské gardy. Během války Devítigrošových králů zabil v souboji muže proti muži Maelyse Obludného, posledního z Černohňových následovníků. Dále zabil Lormellea Dlouhé kopí a Cedrika Bouři, bastarda z Bronzobrány. Do Královské gardy uveden ve svém třiadvacátém roce lordem velitelem serem Geroldem Hightowerem. Porazil všechny vyzývatele na turnaji ve Stříbromostu. Vítěz pranice v Panenském jezírku. Během Šerodolské vzpoury převedl do bezpečí krále Aeryse II., navzdory šípu v hrudi. Pomstil smrt svého bratra v přísaze sera Gwayna Vyzáblého. Zachránil lady Jeyne Swann a její septu z rukou Bratrstva z Králolesa, porazil Simona Toyena a Smějícího se rytíře, a toho prvního zabil. Na turnaji ve Starém městě porazil a odmaskoval tajemného rytíře Černoštíta, odhalil v něm Bastarda z Náhorních planin. Stal se jediným šampiónem turnaje lorda Steffona v Bouřlivém konci, kde shodil z koně lorda Roberta Baratheona, prince Oberyna Martella, lorda Leytona Hightowera, lorda Jona Conningtona, lorda Jasona Mallistera a prince Rhaegara Targaryena. Zraněn šípem, kopím a mečem v Bitvě na Trojzubci, kde bojoval po boku svých bratrů v přísaze s Rhaegarem, princem z Dračího kamene. Omilostněn králem Robertem I. Baratheonem a jmenován lordem velitelem Královské gardy. Sloužil v čestné stráži, která provázela lady Cersei z rodu Lannisterů do Králova přístaviště, aby se tam provdala za krále Roberta. Během povstání Balona Greyjoye vedl útok na Starý Wyk. Šampión turnaje v Králově přístavišti ve věku sedmapadesáti let. Propuštěn ze služby králem Joffreym I. Baratheonem ve svém jednašedesátém roce z důvodu pokročilého věku.

První část bohaté kariéry sera Barristana byla zapsána velkou silnou rukou sera Gerolda Hightowera. Selmy, s jeho vlastním menším a úhlednějším rukopisem, převzal záznamy s líčením svého zranění na Trojzubci.

Jaimeho vlastní stránka byla ve srovnání se Selmyho velmi skrovná.

Ser Jaime z rodu Lannisterů. Prvorozený syn lorda Tywina a lady Joanny z Casterlyovy skály. Bojoval proti Bratrstvu z Králolesa jako panoš lorda Sumnera Crakehalla. Pasován na rytíře ve svém patnáctém roce serem Arthurem Daynem z Královské gardy za udatnost v poli. Vybrán do Královské gardy ve svém patnáctém roce králem Aerysem II. Targaryenem. Během plenění Králova přístaviště zabil krále Aeryse II. u nohou Železného trůnu. Odtud jeho přezdívka „Králokat“. Omilostněn za svůj zločin králem Robertem I. Baratheonem. Sloužil v čestné stráži, která provázela jeho sestru lady Cersei Lannister do Králova přístaviště, aby se tam provdala za krále Roberta. Vítěz turnaje pořádaného v Králové přístavišti při příležitosti jejich svatby.

Takto zesumarizován vypadal jeho život poněkud chudobně a nevýrazně. Ser Barristan mohl vepsat alespoň pár záznamů

O jeho dalších vítězstvích na turnajích. A ser Gerold mohl přidat několik slov o činech, které dokázal, když ser Arthur Dayne rozprášil Bratrstvo z Králolesa. To on zachránil lordu Sumnerovi život, když mu Velký břichatý Ben chtěl roztříštit hlavu, třebaže psanec sám mu unikl. A obstál také v boji proti Smějícímu se rytíři, třebaže toho pak zabil ser Arthur. Jaký to byl boj, a jaký nepřítel! Smějící se rytíř byl šílenec, ztělesněná krutost a rytířství v jednom, ale neznal význam slova strach. A Dayne, s Jitrem v ruce… Psancův meč měl na sobě nakonec již tolik vrubů, že se ser Arthur zastavil, aby mu umožnil vzít si jiný. „Já bych chtěl ten tvůj bílý meč,“ řekl mu psanecký rytíř, když znovu začali, třebaže již krvácel z tuctu ran. „Tak si ho tedy vezmi, sere,“ odvětil Meč jitra a zabodl mu jej do hrudi. Svět byl v těch dnech jednodušší, pomyslel si Jaime, a muži i meče byli kovaní z jemnější oceli. Nebo to bylo jen tím, že mu v té době bylo patnáct? Všichni, které tehdy znal, již odpočívali v hrobech, Meč jitra a Smějící se rytíř, Bílý býk a princ Lewyn, ser Oswell Whent s jeho černým humorem, upřímný Jon Darry, Simon Toyne a jeho Bratrstvo z Králolesa, drsný starý Sumner Crakehall, A ten chlapec, jakým jsem byl…, ten zemřel kdy, říkám si? Když jsem oblékl bílý plášť? Když jsem otevřel Aerysovi hrdlo? Ten chlapec chtěl být serem Arthurem Daynem, ale někde
cestou se místo něho stal Smějícím se rytířem.

Když uslyšel, jak se otevřely dveře, zavřel Bílou knihu a vstal, aby přivítal svoje bratry v přísaze. Jako první se dostavil ser Osmund Černokotlý. Usmál se na Jaimeho, jako by byli staří spolubojovníci. „Sere Jaime,“ řekl, „kdybys tuhle večer vypadal takhle, určitě bych tě okamžitě poznal.”

„Opravdu?“ Jaime o tom pochyboval. Sluhové ho vykoupali, oholili a umyli mu a vykartáčovali vlasy, když se podíval do zhlížecího skla, už tam neviděl muže, který prošel s Brienne říční krajiny…, ale neviděl tam ani sám sebe. Jeho tvář byla hubená a propadlá a měl kruhy pod očima. Vypadám jako stařec. „Postav se ke svému místu, sere.“

Černokotlý poslechl. Jeden po druhém přicházeli do místnosti další bratři. „Pánové,“ řekl Jaime formálním hlasem, když se jich shromáždilo všech pět, „kdo střeží krále?“

„Moji bratři ser Osney a ser Osfryd,“ odpověděl ser Osmund.

„A můj bratr ser Garlan,“ dodal Rytíř květin.

„Zajistí mu bezpečí?“

„Ano, můj pane.“

„Tak se tedy posaďte.“ Ta slova byla rituálem. Než se mohlo sedm sejít k poradě, muselo být zajištěno královo bezpečí.

Ser Boros a ser Meryn se posadili po jeho pravici, ponechali mezi sebou prázdnou židli pro sera Aryse Oakhearta, který byl v Dorne. Ser Osmund, ser Balon a ser Loras zaujali místa po jeho levici. Staří a noví. Jaime si říkal, zda to něco znamená. Během historie Královské gardy byly časy, kdy se rozštěpila, nejpozoruhodněji a nejkrutěji během Tance draků. Měl by se něčeho podobného obávat i nyní?

Připadalo mu zvláštní usednout do křesla lorda velitele, kde tolik let sedával Barristan Chrabrý. A ještě podivnější je sedět tady zmrzačený. Nicméně to bylo jeho křeslo a muži před ním byli nyní jeho Královskou gardou. Tommenových sedm.

S Merynem Trantem a Borosem Blountem sloužil Jaime léta; udatní bojovníci, to ano, ale Trant byl úskočný a krutý a Blount nevrlý a ureptaný. K seru Balonu Swannovi se bílý plášť již hodil lépe a Rytíř květin byl samozřejmě pravděpodobně vším, čím by měl rytíř být. Pátý muž, Osmund Černokotlý, pro něho byl cizincem.

V duchu se podivil, co by na tuhle směsici řekl ser Arthur Dayne. Nejpravděpodobněji tohle: „Jak je možné, že Královská garda klesla tak hluboko?”

„Bylo to moje dílo,“ musel by mu odpovědět. „Otevřel jsem dveře a dovolil jsem tomuhle hmyzu vplazit se dovnitř.“

„Král je mrtev,“ začal Jaime. „Syn mé sestry, třináctiletý chlapec, byl zavražděn na vlastní svatební hostině ve své trůnní síni. Na té hostině vás bylo přítomných všech pět. Všech pět vás ho mělo chránit. A přesto je mrtvý.“ Čekal, co mu na to řeknou, ale žádný z nich neudělal ani to, že by si odkašlal, Tyrellův hoch v duchu zuří a Balon Swann se stydí, usoudil. Z ostatních tří necítil nic než nezájem. „Spáchal ten čin můj bratr?“ zeptal se jich bez obalu. „Otrávil mého synovce Tyrion?“

Ser Balon se zavrtěl ve svém křesle. Ser Boros zaťal ruku v pěst. Ser Osmund nenuceně pokrčil rameny. Nakonec odpověděl Meryn Trant: „Naléval do Joffreyho poháru víno. Tehdy do něj zřejmě nasypal jed.“

„Jsi si jistý, že to bylo víno, co bylo otráveno?“

„Co jiného?“ opáčil ser Boros Blount. „Skřet vylil zbytek na podlahu. Z jakého jiného důvodu, než aby se zbavil vína, které by mohlo prokázat jeho vinu?“

„Věděl, že to víno je otrávené,“ dodal ser Meryn.

Ser Balon Swann se zamračil. „Skřet nebyl na stupínku sám. Ani zdaleka ne. Bylo již dost pozdě, lidé vstávali, procházeli se kolem, vyměňovali si místa, nenápadně se vytráceli, aby si ulevili, sluhové přicházeli a odcházeli… a král s královnou právě rozkrojili svatební koláč, takže každé oko v síni se upíralo na ně nebo na ty třikrát proklaté hrdličky. Králův vinný pohár nikdo nehlídal.”

„Kdo ještě byl na stupínku?“ zajímal se Jaime.

Odpověděl mu ser Meryn. „Králova rodina, nevěstina rodina. Velmistr Pycelle, nejvyšší septon…“

„Tohle by mohl být tvůj travič,“ poznamenal ser Osmund Černokotlý s prohnaným úsměvem. „Ten má do svatého daleko, staroch jeden. Nikdy se mi nelíbil už od pohledu.“ Dal se do smíchu.

„Ne,“ řekl Rytíř květin, kterého to rozhodně nepobavilo. „Travičkou byla Sansa Stark. Všichni zapomínáte, že z toho kalichu pila i moje sestra. Sansa Stark byla jedinou osobou v síni, která měla důvod chtít mít Margaery mrtvou, stejně jako krále. Otrávila víno ve svatebním poháru a doufala, že je tím zabije oba. Proč by jinak utíkala, kdyby nebyla vinna?“

Ten hoch mluví rozumně. Tyrion je přece jen možná nevinen. Nikomu se však nepodařilo najít to děvče. Snad by se po ní měl začít rozhlížet sám. Pro začátek by bylo dobré vědět, jak se vůbec dostala z hradu. Varys by mohl mít nápad či dva. Nikdo neznal Rudou baštu lépe než eunuch.

To však mohlo počkat. Teď měl Jaime naléhavější starosti. Říkáš, že jsi lord velitel Královské gardy, řekl mu jeho otec. Dobrá, sere. Jdi konat svou povinnost. Těch pět nebylo bratry, které by si sám vybral, ale byli to jeho bratři; nastal čas začít jim velet pevnou rukou.

„Ať to udělal kdokoli,“ řekl jim, „Joffrey je mrtvý a Železný trůn nyní náleží Tommenovi. Mám v úmyslu postarat se, aby na něm seděl, dokud mu nezbělejí vlasy a nevypadají zuby. Aby skonal stářím, nikoli jedem.“ Jaime se otočil k seru Borosi Blountovi. Ten muž v posledních letech poněkud zmohutněl, třebaže měl dost silné kosti, aby svou váhu unesl. „Sere Borosi, ty vypadáš jako muž, který si umí užívat potěšení z jídla. Ode dneška ochutnáš všechno, co bude jíst nebo pít Tommen.“

Ser Osmund Černokotlý se nahlas zasmál a Rytíř květin se usmál, ale ser Boros zrudl jako řípa. „Já nejsem žádný ochutnávač! Jsem rytíř Královské gardy!“

„Je smutné, že to musím říci, ale opravdu jsi.“ Cersei z toho muže nikdy neměla strhnout bílý plášť. Jeho otec však tu ostudu jen znásobil tím, že ho znovu přijal do funkce. „Sestra mi řekla, jak pohotově jsi předal mého synovce Tyrionovým žoldnéřům. Zjistíš, že mrkev a hrášek nejsou tak nebezpečné, jak alespoň doufám. Až budou tvoji bratři v přísaze cvičit na nádvoří s mečem a štítem, ty můžeš trénovat se lžící a talířem. Tommen miluje jablečné koláče. Snaž se nedovolit žádným žoldnéřům, aby mu nějaké ukradli.“

„Jak to se mnou mluvíš? Ty?“

„Měl jsi zemřít, než bys dovolil, aby ti Tommena vzali.“

„Tak jako jsi ty zemřel při ochraně Aeryse, sere?“ Ser Boros vstal a rozepjal si sponu svého opasku s mečem. „Tohle nebudu trpět. Mně se zdá, že tím ochutnávačem bys měl být spíš ty. K čemu jinému je dobrý kripl?“

Jaime se usmál. „Souhlasím s tebou. Stejně jako ty nejsem příliš vhodný ke střežení krále. Tak tas ten meč, co si tak hýčkáš, a uvidíme, jak si tvoje dvě ruce povedou proti mé jedné. Nakonec bude jeden z nás mrtvý a Královská garda bude v každém případě o něco lepší.“ Vstal. „Ovšem pokud chceš, můžeš se vrátit ke svým povinnostem.“

„Pche!“ Ser Boros vychrchlal chuchvalec zeleného hlenu, vyplivl jej Jaimemu k nohám a vyšel ven, s mečem stále v pochvě. Ten muž je zbabělec, a to je jen dobře. Třebaže byl tlustý, stárnoucí a nikdy ničím výjimečný, byl by ser Boros stále schopen rozsekat ho na krvavé kousky. Jenže Boros to neví, a nemusí to vědět ani ostatní. Báli se muže, jakým jsem byl; muže, jakým jsem teď, by jen litovali.

Jaime se znovu posadil a otočil se k Černokotlému. „Sere Osmunde. Tebe neznám. Připadá mi to zvláštní. Bojoval jsem v turnajích, na pranicích a v bitvách po celých Sedmi královstvích a znám každého potulného rytíře, svobodného jezdce a panoše jakékoli udatnosti, který si kdy troufl zlomit kopí na kolbišti. Jak je tedy možné, že jsem v životě neslyšel o tobě, sere Osmunde?“

„To opravdu nevím, můj pane.“ Měl na tváři velký široký úsměv, jako by on a Jaime byli staří kamarádi hrající spolu nějakou zábavnou hru. „Jenže já jsem voják, ne turnajový rytíř.“

„Kdes sloužil předtím, než tě moje sestra našla?“

„Tu a tam, můj pane.“

„Já byl ve Starém městě na jihu a v Zimohradu na severu. Byl jsem v Lannisportu na západě a v Králově přístavišti na východě. Ale nikdy jsem nebyl Tu. Ani Tam.“ Protože mu chyběl prst, Jaime namířil seru Osmundovi na zoban nosu svůj pahýl. „Zeptám se tě ještě jednou. Kde jsi sloužil?“

„Na Kamenných schodech. Někde ve Svárlivých zemích. Tam se bojuje pořád. Jezdil jsem s Galantními muži. Bojovali jsme za Lys a někteří za Tyroš.“

Bojoval jsi za kohokoli, kdo ti zaplatil. „Jak jsi přišel ke svému rytířskému titulu?“

„Na bitevním poli.“

„Kdo tě pasoval na rytíře?“

„Ser Robert… Kámen. Ten už je ale mrtvý, můj pane.“

„Jistě.“ Ser Robert Kámen byl zřejmě nějakým nemanželským synem z Údolí, který prodával svůj meč ve Svárlivých zemích. Na druhé straně ale nemusel být ničím víc než jen smyšleným jménem, které si ser Osmund dal dohromady z mrtvého krále a kusu hradní zdi. Co si Cersei myslela, když tomuhle dávala bílý plášť?

Alespoň bylo pravděpodobné, že Černokotlý ví, jak používat meč a štít. Žoldáci byli zřídkakdy těmi nejčestnějšími z mužů, ale v zájmu vlastního života museli oplývat určitým umem v ovládání zbraní. „Dobře, sere,“ řekl Jaime. „Můžeš jít.“

Na mužovu tvář se vrátil úsměv. Odešel s pyšným naparováním.

„Sere Meryne.“ Jaime se usmál na nevrlého rytíře s rezavohnědými vlasy a váčky pod očima. „Slyšel jsem, že tě Joffrey využíval k tomu, abys trestal Sansu Stark.“ Levou rukou otočil Bílou knihu. „Ukaž mi, kde v našem slibu stojí, že se zavazujeme k bití žen a dětí.“

„Udělal jsem, co mi Jeho Výsost poručila. Přísahali jsme, že budeme poslouchat.“

„Od nynějška budeš svůj temperament krotit. Moje sestra je královna regentka. Můj otec je pobočník krále. Já jsem lord velitel Královské gardy. Poslouchej nás. Nikoho jiného.“

Ser Meryn si nasadil vzpurný výraz. „Tím chceš říci, abychom neposlouchali krále?“

„Králi je osm. Naší prvořadou povinností je chránit ho, což znamená chránit ho i před ním samým. Používej tu ošklivou věc, co nosíš uvnitř přilby. Pokud po tobě bude Tommen chtít, abys mu osedlal koně, udělej to, když ti ovšem řekne, abys jeho koně zabil, přijď za mnou.“

„Ano. Jak poroučíš, můj pane.“

„Můžeš jít.“ Když Trant odešel, Jaime se otočil k seru Balonu Swannovi. „Sere Balone, tebe jsem viděl mnohokrát na kolbišti a bojoval jsem s tebou i proti tobě na pranicích. Bylo mi řečeno, že jsi nastokrát prokázal svou udatnost během bitvy na Černovodě. Královská garda je tvou přítomností poctěna.“

„Čest je na mé straně, můj pane,“ odvětil ser Balon opatrně.

„Mám jen jednu otázku, kterou bych ti rád položil. Sloužil jsi nám věrně, to je pravda…, ale Varys tvrdí, že tvůj bratr byl s Renlym a posléze se Stannisem, zatímco tvůj otec se rozhodl vůbec nepovolat svoje vazaly a zůstal během celé války za hradbami Kamenopřilby.“

„Můj otec je starý muž, můj pane. Hodně po padesátce. Dny jeho bojové slávy již minuly.“

„A tvůj bratr?“

„Donnel byl zraněn v bitvě a vzdal se seru Elwoodu Harteovi. Poté byl vykoupen a odpřísáhl věrnost králi Joffreymu, tak jak to udělalo mnoho dalších zajatců.”

„Ano, to udělal,“ řekl Jaime. „Přesto… Renly, Stannis, Joffrey, Tommen… jak je možné, že vynechal Balona Greyjoye a Robba Starka? Mohl být prvním rytířem v říši, který odpřísáhl věrnost šesti králům.“

Na seru Balonoví bylo vidět, jak je mu to nepříjemné. „Donnel chyboval, ale teď je to Tommenův člověk. Dávám ti na to svoje slovo.“

„Jenže mně nedělá starosti ser Donell Věrný. Jsi to ty.“ Jaime se naklonil kupředu. „Co uděláš, pokud statečný ser Donnel dá svůj meč dalšímu uchvatiteli a jednoho dne přijde a vtrhne do trůnní síně? A ty tam budeš stát celý v bílém, mezi tvým králem a tvou krví. Co uděláš?“

„Já… můj pane, to se nikdy nestane.“

„Mně se to stalo,“ řekl Jaime.

Swann si otřel čelo rukávem své bílé tuniky.

„Nemáš na to odpověď?“

„Můj pane.“ Ser Balon se napřímil. „Na svůj meč, na svou čest, na jméno svého otce, přísahám…, že se nezachovám tak jako ty.“

Jaime se zasmál. „Dobrá. Vrať se ke svým povinnostem… a vyřiď seru Donnelovi, aby si ke svému štítu přimaloval větrnou korouhvičku.”

A pak se již ocitl sám s Rytířem květin.

Ser Loras Tyrell, štíhlý jako meč, pružný a zdatný, měl na sobě sněhobílou lněnou tuniku a bílé vlněné nohavice, se zlatým opaskem kolem pasu a sponou ve tvaru růže držící na místě jeho hedvábný plášť. Vlasy mu spadaly v hebkých hnědých pramenech na záda a oči měl taky hnědé a lesklé troufalostí. Myslí si, že tohle je turnaj a že byl právě povolán na kolbiště. „Sedmnáct a rytíř Královské gardy,“ řekl Jaime. „Jistě jsi na to hrdý. Věděl jsi, že princi Aemonovi Dračímu rytíři také bylo sedmnáct, když ho jmenovali?“

„Ano, můj pane.“

„A věděl jsi, že mně bylo patnáct?“

„To jsem taky věděl, můj pane.“ Usmál se.

Jaime ten úsměv nesnášel. „Byl jsem lepší než ty, sere Lorasi. Byl jsem větší, byl jsem silnější a byl jsem rychlejší.“

„A teď jsi starší,“ řekl chlapec. „Můj pane.“ Musel se zasmát. Tohle je absurdní. Tyrion by se mi vysmál, kdyby mne teď slyšel, jak si porovnávám ostruhy s tímhle zeleným chlapcem. „Starší a moudřejší, sere. Měl by ses ode mne učit.“

„Tak jako ses ty učil od sera Borose a sera Meryna?“

Tento šíp střelil až příliš blízko černého. „Učil jsem se od Bílého býka a Barristana Chrabrého,“ odvětil Jaime. „Učil jsem se od sera Arthura Daynea, Meče jitra, který by dokázal zabít pět takových jako ty levou rukou, zatímco pravou by močil. Učil jsem se od prince Lewyna z Dorne, sera Oswella Whenta a sera Jonothora Darryho, všech do jednoho dobrých mužů.“

„Všichni do jednoho jsou mrtví.“

On je já, uvědomil si Jaime náhle. Mluvím sám se sebou, jakým jsem tehdy byl. Tahle nabubřelá arogance a prázdné rytířství jsem já v patnácti letech. Právě tohle s tebou udělá sláva, když jsi na ni příliš mladý.

V šermu je někdy lepší pokusit se o jinou taktiku. „Říká se, že jsi úchvatně bojoval v bitvě… téměř stejně dobře jako duch lorda Renlyho vedle tebe. Bratr v přísaze nemá mít před svým lordem velitelem žádná tajemství. Pověz mi, sere, kdo to na sobě měl Renlyho zbroj?“

Loras Tyrell chvíli vypadal, jako by chtěl odmítnout odpovědět, ale nakonec si vzpomněl na svoje sliby. „Můj bratr,“ řekl ponurým hlasem. „Renly byl vyšší než já a širší v hrudníku. Jeho zbroj mi byla příliš velká, ale Garlanovi padla.“

„Byla ta maškaráda tvým nápadem, nebo jeho?“

„Navrhl to lord Malíček. Řekl, že to vystraší Stannisovy ignorantské zbrojnoše.“

„Taky že vystrašilo.“ A některé rytíře a lordy rovněž. „Nu, zdá se, že jste poskytli zpěvákům námět k písním, to nelze popřít. Co jste udělali s Renlym?“

„Pohřbil jsem ho vlastníma rukama na místě, které mi jednou ukázal, když jsem dělal panoše v Bouřlivém konci. Nikdo ho tam nenajde, aby mohl rušit jeho odpočinek.“ Vzdorovitě se podíval na Jaimeho. „Já budu bránit krále Tomenna ze všech sil, to přísahám. Dám život za jeho, bude-li to zapotřebí. Ale nikdy nezradím Renlyho, slovem ani skutkem. Byl tím, čím by měl být každý král. Byl z nich nejlepší.“ Možná nejlépe oblečený, pomyslel si Jaime, ale raději si to nechal pro sebe. V okamžiku, kdy začal mluvit o Renlym, vyprchala ze sera Lorase veškerá arogance. Odpověděl mi po pravdě. Je arogantní, unáhlený a namyšlený, ale není falešný. Zatím ne. „Jak pravíš. Ještě jedna věc a můžeš se vrátit ke svým povinnostem.“

„Ano, můj pane?“

„Stále mám ve věžní cele Brienne z Tarthu.“

Chlapcův výraz ztvrdl. „Černá cela by byla lepší.“

„Jsi si jistý, že si ji opravdu zasluhuje?“

„Zasluhuje si smrt. Řekl jsem Renlymu, že žena nemá v Duhové gardě co pohledávat. Zvítězila na pranici trikem.“

„Já si náhodou taky vzpomínám na jednoho rytíře, který měl v oblibě triky. Jednou vyjel na klisně v říji proti sokovi sedícímu na velice temperamentním hřebci. Jaký trik použila Brienne?“

Ser Loras se začervenal. „Skočila… na tom nezáleží. Vyhrála, to jí neupírám. Jeho Výsost jí přehodila duhový plášť kolem ramen. A ona ho za to zabila. Nebo ho nechala umřít.“

„To je velký rozdíl.“ Rozdíl mezí mým zločinem a ostudou Borose Blounta.

„Přísahala, že ho bude ochraňovat. Ser Emmmon Cuy, ser Robar Royce, ser Parmen Crane, ti také přísahali. Jak mu mohl kdokoli ublížit, když ona byla ve stanu a ostatní byli venku? Pokud s ní ovšem všichni nebyli nějak smluveni?“

„Na svatební hostině vás bylo pět,“ poukázal Jaime. „Jak mohl zemřít Joffrey? Pokud jste ovšem všichni nebyli nějak smluveni?“

Ser Loras se škrobeně napřímil. „Nemohli jsme nic dělat.“

„Totéž říká to děvče. Ona za Renlyho truchlí stejně jako ty. Ujišťuji tě, že já za Aeryse netruchlil nikdy. Brienne je ošklivá a tvrdohlavá. Ale postrádá vychytralost potřebnou k tomu, aby mohla být lhářka, a je věrná nad lidské chápání. Odpřísáhla, že mne přivede do Králova přístaviště, a zde sedím. Ruka, o kterou jsem přišel… nu, to bylo stejnou měrou moje dílo jako její. Vezmu-li v úvahu všechno, co udělala, aby mne ochránila, nepochybuji o tom, že by stejně bojovala i za Renlyho, kdyby tam byl protivník, se kterým by se mohla utkat. Ale stín?“ Jaime zavrtěl hlavou. „Tas svůj meč, sere Lorasi. Ukaž mi, jak bys ty bojoval proti stínu. Rád bych to viděl.“ Ser Loras se nepohnul. „Utekla,“ řekl. „Ona i Catelyn Stark, nechaly ho tam ve vlastní krvi a utekly. Proč by to jinak dělaly, kdyby to nebyla jejich práce?“ Upíral oči do desky stolu. „Renly mi svěřil velení předvoje. Jinak bych tam byl a pomáhal mu oblékat se do zbroje. Často mne touto úlohou pověřoval. My jsme… té noci jsme se spolu modlili. Pak jsem ho tam nechal s ní. Ser Parmén a ser Emmon střežili stan a byl tam s nimi i ser Robar Royce. Ser Emmon přísahal, že to byla Brienne…, ačkoli,…”

„Ano?“ pobízel ho Jaime, který vycítil pochybnosti.

„Límec byl rozseknutý skrznaskrz. Jediný čistý úder prosekl ocelové okruží. Renlyho zbroj byla z té nejlepší, nejušlechtilejší oceli. Jak to dokázala? Zkoušel jsem to sám, ale bylo to nemožné. Brienne je na ženu zrůdně silná, ale dokonce i Hora by na něco takového potřeboval těžkou sekeru. A proč by ho nejdřív oblékla do zbroje a pak mu prosekla hrdlo?“ Podíval se na Jaimeho zmateným pohledem. „Pokud to ale nebyla ona…, jak by to mohl být stín?“

„Zeptej se jí.“ Jaime dospěl k rozhodnutí. „Jdi do její cely. Polož jí otázky a vyslechni si její odpovědi. Pokud stále zůstaneš přesvědčen, že lorda Renlyho zavraždila ona, postarám se o to, aby se z toho zodpovídala. Volba bude na tobě. Obviň ji, nebo propusť. Jediné, co po tobě chci, je, abys ji soudil spravedlivě, na svou rytířskou čest.“

Ser Loras vstal. „Udělám to. Na svou čest.“

„V tom případě jsme skončili.“

Mladší muž zamířil ke dveřím. Než z nich vyšel, ještě se otočil. „Renly o ní řekl, že je absurdní, žena oblečená v mužské zbroji, která předstírá, že je rytířem.“

„Kdyby ji někdy spatřil v růžovém saténu a myrské krajce, myslím, že by si nebyl stěžoval.“

„Zeptal jsem se ho, proč si ji nechává nablízku, když ji považuje za tak groteskní. On řekl, že všichni jeho ostatní rytíři po něm něco chtějí, hrady, tituly nebo léna, ale Brienne prý chtěla jediné: zemřít pro něho, když jsem ho uviděl celého zakrváceného, přičemž ona utekla a třem dalším se nic nestalo…, pokud je nevinná, pak Robar a Emmon…“ Zdálo se, že ta slova nedokáže vyslovit. Jaime se nezastavil, aby o tom aspektu pouvažoval. „Já bych udělal totéž, sere.“ Ta lež z něho vyšla snadno, a zdálo se, že ser Loras je za ni vděčný.

Když byl pryč, lord velitel zůstal sedět sám v bílé místnosti a přemýšlel. Rytíř květin byl ve svém žalu za Renlyho tak šílený, že zabil dva ze svých vlastních bratrů v přísaze, ale Jaimeho nikdy nenapadlo, aby udělal totéž s těmi pěti, kteří nedokázali ochránit Joffreyho. Byl to můj syn, můj tajný syn… Co jsem to zač, když ani nepozvednu ruku, která mi zbyla, abych pomstil svou vlastní krev a sémě? Měl zabít alespoň sera Borose, jen proto, aby se ho jednou provždy zbavil.

Pohlédl na svůj pahýl a zamračil se. Musím s tím něco udělat, když mohl zesnulý ser Jacelyn Bywater nosit železnou ruku, on by si měl nechat udělat zlatou. Cersei by se to možná líbilo. Zlatou ruku, kterou bych hladil její zlaté vlasy a pevně ji tiskl k sobě.

Ruka však mohla počkat. Byly jiné věci, o které se musel postarat. Jiné dluhy, které bylo třeba splatit.

SANSA

Žebřík vedoucí na příďovou nástavbu byl příkrý a plný třísek, a tak Sansa přijala ruku, kterou jí nabízel Lothor Brune. Ser Lothor, musela si připomínat; ten muž byl pasován na rytíře za statečnost v bitvě na Černovodě. Ačkoli žádný řádný rytíř by nenosil tak záplatované hnědé nohavice a ošoupané škorně ani tak popraskaný a větrem ošlehaný kožený kabátec. Brune, podsaditý muž s čtvercovitým obličejem, rozpláclým nosem a kartáčem huňatých šedivých vlasů, mluvil zřídka. Ale je silnější, než vypadá. Poznala to podle toho, jak snadno ji zvedl, jako by nevážila víc než pírko.

Před přídí Mořského krále se táhlo holé kamenité pobřeží, ošlehávané větrem, bez stromů a nehostinné. Přesto to byl vítaný pohled. Byli na moři už příliš dlouho a cesta ubíhala bolestně pomalu. Poslední bouře je smetla mimo dohled od země a vrhala proti bokům galéry tak vysoké vlny, až si Sansa byla jistá, že se všichni utopí. Slyšela starého Oswella, jak říká, že dva muži byli smeteni přes palubu, a další spadl ze stěžně a zlomil si vaz.

Sama se na palubu odvažovala zřídkakdy. Její malá kajuta byla vlhká a studená, ale Sanse bylo po většinu cesty špatně… hrůzou, horkostí nebo mořskou nemocí… Nedokázala v sobě nic udržet a dokonce i spánek přicházel obtížně. Kdykoli zavřela oči, viděla před sebou Joffreyho, jak rve svůj límec, jak si drásá měkkou kůži na hrdle, jak umírá s drobty koláčové kůrky na rtech a skvrnami od vína na kabátci. A vítr naříkající v lanoví jí připomínal strašlivý tenký savý zvuk, který vydával, když bojoval o vzduch. Někdy se jí zdálo taky o Tyrionovi. „On to neudělal,“ řekla Malíčkovi jednou, když ji přišel navštívit do její kajuty, aby se přesvědčil, zda se už cítí lépe.

„Trpaslík Joffreyho nezabil, to je pravda, ale ruce nemá ani zdaleka čisté. Věděla jsi, že měl manželku už před tebou?“

„Řekl mi to.“

„A svěřil se ti také, že když ho omrzela, daroval ji strážným svého otce? Časem by možná udělal totéž s tebou. Neprolévej za Skřeta slzy, moje paní.“

Vítr jí pročísl vlasy slanými prsty a Sansa se zachvěla. Dokonce i tak blízko pobřeží mělo kolébání lodi neblahý účinek na její žaludek. Zoufale se potřebovala vykoupat a vyměnit si šaty. Musím vypadat přepadle jako mrtvola a určitě páchnu zvratky.

Přišel k ní lord Petyr, veselý jako vždy. „Dobré ráno. Ten slaný vzduch je nádherně svěží, nezdá se ti? Vždycky posílí můj apetit.“ Soucitně jí položil paži kolem ramen. „Je ti dobře? Jsi tak bledá.“

„To je od žaludku. Mořská nemoc.“

„Trocha vína by to měla napravit. Dám ti pohár hned, jakmile budeme na břehu.“ Petyr ukázal tam, kde stála stará kamenná věž, vykreslená proti bezútěšné šedivé obloze. Dole pod věží se tříštily vlny o skaliska. „Působivé, viď? Obávám se, že tu není žádné bezpečné kotviště. Vydáme se na břeh ve člunu.“

„Na břeh?“ Sanse se nechtělo jít tam na břeh. Prsty jsou ponuré místo, jak slyšela, a na té malé věži bylo něco bezútěšného a deprimujícího. „Nemohla bych zůstat na lodi, dokud nedoplujeme do Bílého přístavu?“

„Odsud se Král obrací na východ směrem do Braavosu. Bez nás.“

„Ale… můj pane, ty jsi přece říkal,.. říkal jsi, že plujeme domů.“

„A už jsme tady, i když je to bídný domov. Domov mých předků. Obávám se, že nemá žádné jméno. Sídlo velkého lorda by mělo mít jméno, nemyslíš? Zimohrad, Orlí hnízdo, Řekotočí, to všechno jsou hrady. Já jsem teď pánem Harrenova. Nezní to sladce? Jenže čím jsem byl předtím? Lordem Ovčího lejna nebo pánem Chmurova? Moc vznešeně to nezní.“ Jeho šedozelené oči ji bezelstně pozorovaly. „Vypadáš rozrušeně. Ty sis myslela, že máme namířeno na Zimohrad, moje milá? Zimohrad byl dobyt, vypálen a vypleněn. Všichni, které jsi znala a milovala, jsou mrtví. Seveřané, které železní muži nepozabíjeli, teď válčí mezi sebou. Dokonce i na Zdi už se bojuje, Zimohrad byl domovem tvého dětství. Sanso, jenže ty už nejsi dítě. Jsi dospělá žena a potřebuješ svůj vlastní domov.“

„Ale ne tady,“ vyhrkla zděšeně. „Vypadá to tu tak…“

„…malé, bezútěšné a ubohé? Je to přesně takové, jak říkáš. A ještě horší. Prsty jsou půvabné místo, pokud jsi náhodou kamenem. Ale neměj strach, nezdržíme se zde déle než čtrnáct dní. Předpokládám, že tvoje teta Lysa je už na cestě.“ Usmál se na ni. „Lady Lysa a já se budeme brát.“

„Brát?“ vydechla Sansa ohromeně. „Ty a moje teta?“

„Pán Harrenova a paní Orlího hnízda.“

Říkal jsi, že jsi miloval moji matku. Jenže lady Catelyn byla samozřejmě mrtvá, a i kdyby tajně milovala lorda Petyra a dala mu svoje panenství, už na tom nezáleželo.

„Proč jsi tak zticha, moje paní?“ řekl Petyr. „Byl jsem si jistý, že mi budeš chtít dát své požehnání. Zřídkakdy se stává, aby se chlapec narozený jako dědic kamenů a ovčích bobků oženil s dcerou Hostera Tullyho a vdovou po Jonu Arrynovi.”

„Já.., přeji vám mnoho dlouhých let a hodně dětí a abyste spolu byli velmi šťastní.“ Od té doby co Sansa naposledy viděla sestru své matky, uplynulo již mnoho let. Jistě ke mně bude laskavá, na památku mé matky. Je to moje vlastní krev. A údolí Arryn je prý krásné, zpívá se o tom ve mnoha písních. Snad to nebude tak hrozné, zůstat tam nějaký čas.

Lothor a Oswell s nimi veslovali na břeh. Sansa se choulila na přídi pod pláštěm s kápí zvednutou proti větru a říkala si, co ji tam asi čeká. Z věže se vynořili sluhové, vyšli jim v ústrety: hubená stařena a otylá žena středního věku, dva prastaří bělovlasí muži a dvouleté či tříleté děvčátko s ječným zrnem na oku, když poznali lorda Petyra, poklekli na kamenech. „Moje služebnictvo,“ řekl. „To děvčátko neznám. Předpokládám, že je to další z Kelliných bastardů. Vyprdne jednoho každých pár let.“

Dva staří muži se vbrodili po stehna do vody, zvedli Sansu a přenesli ji, aby si neumáčela sukně. Oswell a Lothor se na břeh přebrodili a totéž udělal i Malíček. Políbil starou ženu na tvář a na tu mladší se usmál. „Kdo byl otcem téhleté, Kello?“

Tlustá žena se zasmála. „To nemůžu dost dobře říct, milostpane. Já nepatřím mezi ty, co říkají ne.“

„A všichni místní jsou ti za to vděční, tím jsem si jistý.“

„Je dobré mít tě zase doma, můj pane,“ řekl jeden ze starců. Vypadal přinejmenším na osmdesát, ale měl na sobě brigantinu zpevněnou cvočky a po boku mu visel meč. „Jak dlouho setrváš ve svém sídle?“

„Tak krátký čas, jak jen to bude možné, Bryene, neměj strach. Myslíš, že je to tu obyvatelné?“

„Kdybychom věděli, že přijedeš, položili bychom čerstvé rohože, milostpane,“ řekla stařena. „Ale uvnitř je alespoň teplo. Hoří nám tam oheň z hnoje.“

„Nic mi nevoní domovem tak jako pach hořícího hnoje.“ Petyr se otočil k Sanse. „Grisel byla moje kojná, ale teď se stará o můj hrad. Umfred je můj majordomus a Bryen - nejmenoval jsem tě kapitánem mé stráže, když jsem tady byl posledně?“

„Jmenoval, můj pane. Také jsi slíbil, že přivedeš nějaké další muže, jenže jsi to nikdy neudělal. Hlídku pořád držím jen já a moji psi.”

„A děláš to velmi dobře, tím jsem si jistý. Vidím, že mi zatím nikdo neukradl žádný z mých kamenů ani ovčích bobků.“ Petyr ukázal na otylou ženu. „Kella má na starosti moje početná stáda. Kolik ovcí mám v současné době, Kello?“

Musela chvíli přemýšlet. „Třiadvacet, milostpane. Bylo jich devětadvacet, ale Bryenovi psi jednu roztrhali a nějaké další jsme porazili a maso nasolili.”

„Á, studené nasolené skopové. To jsem určitě doma. Až posnídám racčí vejce a polévku z mořských řas, budu si tím naprosto jistý.“

„Jak si přeješ, milostpane,“ řekla stará žena jménem Grisel.

Lord Petyr protáhl obličej. „Tak se pojďme podívat, jestli je má síň tak ponurá, jak si ji pamatuju.“ Vedl Sansu vzhůru po břehu přes kameny slizké tlejícími mořskými řasami. Kolem úpatí pazourkové věže se potulovala hrstka ovcí pasoucích se na řídké trávě, která vyrůstala mezi ovčí ohradou a maštalí s doškovou střechou. Sansa musela našlapovat opatrně - všude po zemi se povalovaly ovčí bobky.

Zevnitř vypadala věž dokonce ještě menší. Kolem vnitřní stěny se od sklepní místnosti až po střechu vinulo otevřené kamenné schodiště. Na každém podlaží byla jen jedna místnost. Služebníci žili a spali v kuchyni na přízemní úrovni, dělili se o prostor s obrovitým chundelatým mastifem a půltuctem ovčáckých psů. Nad kuchyní byla skromná síň a ještě výš ložnice. Nebyla tam žádná okna, ale ve vnější zdi byly v pravidelných rozestupech podél křivky schodiště vytesány střílny pro lučištníky. Nad krbem visel zlomený meč a dobitý dubový štít, jehož barva byla popraskaná a odlupovala se.

Znak na štítu Sansa neznala - šedivá kamenná hlava se žhnoucíma očima, na světle zeleném poli. „Erb mého dědečka,“ vysvětlil jí Petyr, když si všiml, kam upírá pohled. „Jeho vlastní otec se narodil v Braavosu a přišel do Údolí jako žoldnéř ve službách lorda Corbraye, a tak si můj dědeček zvolil po svém pasování na rytíře do svého znaku hlavu Titána.“

„Vypadá velmi divoce,“ poznamenala Sansa.

„Až moc divoce na přátelského člověka, jako jsem já,“ řekl Petyr. „Já dávám přednost svému drozdovi.“

Oswell vykonal dvě cesty na Mořského krále, aby vyložil zásoby. Mezi nákladem, který odnosil na břeh, bylo i několik sudů vína. Petyr nalil Sanse pohár, jak jí slíbil. „Tu máš, moje paní. Tohle by mělo ulevit tvému žaludku, jak doufám.“

Pomohlo jí už jen to, že měla pevnou půdu pod nohama, ale Sansa poslušně zvedla pohár oběma rukama a napila se. Víno bylo velmi jemné; z vinic Stromoviny, pomyslela si. Chutnalo po dubu, ovoci a horkých letních nocích, a jeho chutě jí rozkvétaly v ústech jako květiny otvírající se na slunci. Jenom se modlila, aby ho v sobě dokázala udržet. Lord Petyr k ní byl tak laskavý, nechtěla to pokazit tím, že by ho pozvracela.

Malíček ji pozoroval přes okraj svého poháru a jeho jasné šedozelené oči byly plné… snad pobavení? Nebo něčeho jiného? Sansa si tím nebyla jistá. „Grisel,“ zavolal na starou ženu, „přines nám nějaké jídlo. Nic příliš těžkého, moje paní má choulostivý žaludek. Snad by přišlo vhod nějaké ovoce. Oswell přinesl z Krále pomeranče a granátová jablka.”

„Ano, milostpane.“

„Mohla bych se taky vykoupat?“ zeptala se Sansa.

„Řeknu Kelle, aby přinesla vodu, milostpaní.“

Sansa polkla další doušek vína a pokoušela se vymyslet, co zdvořilého by řekla, ale lord Petyr ji toho úsilí ušetřil, když Grisel a ostatní sluhové odešli, řekl: „Lysa nepřijede sama. Než sem dorazí, musíme si ujasnit, kdo jsi.”

„Kdo jsem… tomu nerozumím.“

„Varys má svoje informátory všude. Kdyby měla být Sansa Stark spatřena v Údolí, eunuch to bude vědět do obratu měsíce, což by bylo příčinou nežádoucích… komplikací. V této době není bezpečné být Starkem. A tak Lysiným lidem řekneme, že jsi moje nemanželská dcera.“

„Nemanželská?“ zhrozila se Sansa. „Ty myslíš bastard?“

„Nu, sotva bys mi mohla být manželskou dcerou. Je o mně všeobecně známo, že jsem nikdy nepojal žádnou ženu za manželku. Jak bychom ti mohli říkat?“

„Já… mohla bych se jmenovat po své matce…“

„Catelyn? Příliš nápadné…, ale po mé matce, to by šlo. Alayne. Líbí se ti to?“

„Alayne je pěkné jméno.“ Sansa doufala, že si je zapamatuje. „Ale nemohla bych raději být manželskou dcerou nějakého rytíře v tvých službách? Řekli bychom, že zemřel, když statečně bojoval v bitvě a…“

„Já žádné statečné rytíře ve svých službách nemám, Alayne. Takový příběh by přivábil nechtěné otázky, stejně jako vábí mrtvola vrány. Avšak pátrat po původu nemanželských dětí je nestoudnost, a tak se nikdo vyptávat nebude.“ Naklonil hlavu na stranu. „Pověz mi teď, kdo jsi?“

„Alayne… Kámen, je to tak?“ Když přikývl, řekla: „Jenže kdo byla moje matka?“

„Kella?“

„To ne, prosím,“ řekla dotčeně.

„Jen jsem žertoval. Tvoje matka byla urozená dáma z Braavosu, dcera kupeckého prince. Poznali jsme se ve Městě racků, kde jsem měl na starosti přístav. Zemřela, když tě přiváděla na svět, a těsně před smrtí tě svěřila církvi. Mám nějaké zbožné knihy, do kterých můžeš nahlédnout. Nauč se z nich citovat. Nic neodradí nechtěné otázky tak jako proud náboženských žvástů. V každém případě ses v den svého prvního krvácení rozhodla, že si nepřeješ stát se septou, a napsala jsi mi. Tehdy jsem se poprvé dozvěděl o tvé existenci.“ Pohladil si bradku. „Myslíš, že si to dokážeš zapamatovat?“

„Doufám, že ano. Bude to jako hrát hru, že?“

„A ty máš hry ráda, Alayne?“

Věděla, že si to bude vyžadovat nějakou dobu, než si na nové oslovení zvykne. „Hry? Já.., předpokládám, že by to záleželo na…“

Než to stačila doříci, objevila se znovu Grisel nesoucí v rukou velký tác. Položila jej na stůl mezi ně. Byly tam jablka, hrušky a granátová jablka, pár žalostné vyhlížejících hroznů a velký krvavý pomeranč. Petyr rozřízl granátové jablko dýkou a nabídl půlku Sanse. „Měla bys zkusit něco pojíst, moje paní.“

„Děkuji ti, můj pane.“ Se semínky granátových jablek byla hrozná práce, a tak si Sansa raději vybrala hrušku a ukousla si z ní malé sousto. Byla tak zralá, že jí z ní vytekla šťáva na bradu.

Lord Petyr vydloubl semínko hrotem své dýky. „Vím, že určitě velmi postrádáš svého otce. Lord Eddard byl statečný muž, čestný a věrný…, ale zcela beznadějný hráč.“ Přenesl si semínko dýkou k ústům. „V Králově přístavišti jsou dva druhy lidí. Hráči a figurky.“

„Já jsem taky figurka?“ Obávala se odpovědi.

„Ano, ale s tím si nedělej starosti. Stále jsi napůl dítě. Každý muž začíná jako figurka i každá dívka. Dokonce i ti, kteří sami sebe považují za hráče.“ Snědl další semínko. „Tak například Cersei. Považuje se za vychytralou, ale ve skutečnosti je naprosto předvídatelná. Její síla spočívá v kráse, původu a bohatství. Jen to první je skutečně její, a brzy ji opustí. Bude mi jí pak líto. Touží po moci, ale jakmile ji získá, nemá ponětí, jak s ní nakládat. Každý něco chce, Alayne. A když víš, co člověk chce, víš, jaký je a jak s ním pohybovat.“

„Tak jako jsi ty pohyboval serem Dontosem, aby pro tebe otrávil Joffreyho?“ Přišla k závěru, že to musel být Dontos.

Malíček se zasmál. „Ser Dontos Rudý byl měch vína s nohama. Nikdy by nemohl být pověřen tak závažným úkolem. Buď by to zpackal, nebo by mě zradil. Ne, Dontos tě měl jen vyvést z hradu… a zajistit, abys měla na svatební hostině svoji stříbrnou síťku do vlasů.“

Černé ametysty. „Ale.., když ne Dontos, kdo tedy? Máš nějaké jiné… figurky?“

„Mohla bys obrátit Královo přístaviště naruby a nenašla bys jediného člověka, který nosí nad srdcem vyšitého drozda, což ovšem neznamená, že jsem bez přátel.“ Petyr přešel ke schodům. „Oswelle, pojď sem nahoru, ať se na tebe lady Sansa podívá.“

Starý muž se objevil o pár okamžiků později, usmíval se a ukláněl, Sansa ho nejistě pozorovala. „Co bych na něm měla vidět?“

„Znáš ho?“ zeptal se Petyr.

„Ne.“

„Podívej se pozorněji.”

Prohlížela si starcův zvrásněný, větrem ošlehaný obličej, skobu nosu, bílé vlasy a velké ruce s mohutnými klouby. Bylo na něm něco povědomého, a přesto musela zavrtět hlavou. „Neznám ho. Jsem si jistá, že než jsem nastoupila do jeho člunu, nikdy jsem Oswella neviděla.“

Oswell se usmál, ukázal plná ústa křivých zubů. „Ne, ale moje paní možná zná moje tři syny.“

Právě to „tři syny“ a jeho úsměv jí otevřely oči. „Černokotlý!“ vyjekla udiveně. „Ty jsi Černokotlý!“

„Ano, milostpaní, nechť se ti zlíbí.“

„Je bez sebe radostí.“ Lord Petyr ho mávnutím ruky propustil a vrátil se ke granátovému jablku, zatímco Oswell se šoural dolů po schodech. „Pověz mi, Alayne - co je nebezpečnější, dýka vystavovaná nepřítelem na odiv, nebo ta co je skrytá a přitisknutá k tvým zádům někým, koho ani nevidíš?“

„Ta skrytá.“

„Chytré děvče.“ Usmál se na ni úzkými rty zbarvenými doruda od semínek granátového jablka. „Když Skřet poslal pryč královniny strážné, Cersei pověřila sera Lancela, aby pro ni najal žoldnéře. Lancel našel Černokotlé, což potěšilo tvého malého lorda manžela, protože ti muži od něj byli upláceni přes jeho člověka Bronna,“ uchechtl se. „Jenže jsem to byl já, kdo řekl Oswellovi, aby poslal svoje syny do Králova přístaviště, když jsem se dozvěděl, že Bronn hledá žoldnéře. Tři skryté dýky, Alayne, a nyní dokonale umístěné.“

„Takže to byl jeden z Černokotlých, kdo dal jed do Joffreyho poháru?“ Ser Osmund se zdržoval v králově blízkosti celý večer, jak si vzpomínala.

„Řekl jsem snad něco takového?“ Lord Petyr rozkrojil dýkou krvavý pomeranč a nabídl polovinu Sanse. „Ti hoši jsou až příliš zrádní, než aby mohli být součástí takového plánu…, a Osmund je obzvlášť nespolehlivý, od té doby co se stal členem Královské gardy. Zjistil jsem, že bílý plášť dělá s člověkem divy. Dokonce i s mužem jako on.“ Zvrátil bradu a zmáčkl krvavý pomeranč, aby mu šťáva z něj vytékala rovnou do otevřených úst. „Miluju pomerančovou šťávu, ale nesnáším ulepené prsty,“ stěžoval si, otíraje si ruce. „Čisté ruce, Sanso. Cokoli děláš, musíš dbát na to, abys měla čisté ruce.“

Sansa si vymáčkla trochu šťávy z vlastního pomeranče. „Jenže pokud to nebyli Černokotlí a neudělal to ani ser Dontos… ty sám jsi ve městě nebyl a nemohl to být ani Tyrion…“

„Nikdo jiný tě nenapadá, drahá?“

Zavrtěla hlavou. „Nevím…“

Petyr se usmál. „Vsadil bych se, že ti v určitém okamžiku během večera někdo řekl, že máš síťku nakřivo, a upravil ti ji na hlavě.“

Sanse vylétla ruka k ústům. „Snad nemyslíš… ona mě chtěla vzít do Vysoké zahrady, provdat mě za svého vnuka…“

„Něžného, zbožného, dobrosrdečného Willase Tyrella. Buď vděčná, žes toho byla ušetřena, unudila by ses s ním k smrti. Stará paní však nudná není, to ti zaručuji. Je to hrozná stará čarodějnice, a vůbec ne tak křehká, jak předstírá. Když jsem přijel do Vysoké zahrady, abych žádal o Margaeryinu ruku, nechala svého syna, aby se vztekal, zatímco sama mi kladla jedovaté otázky o Joffreyho povaze. Vychvaloval jsem ho do nebes, to jistě…, zatímco moji muži rozšiřovali znepokojivé příběhy mezi služebnictvem lorda Tyrella. Tak se ta hra hraje.

Také jsem jim nasadil do hlavy myšlenku, že by se ser Loras mohl dát k bílým. Ne že bych to přímo navrhl, to by bylo příliš primitivní. Ale muži z mé družiny vyprávěli ponuré příběhy o tom, jak chátra zabila sera Prestona Greenfielda a znásilnila lady Lollys, a také jsem podstrčil pár stříbrných armádě zpěváků lorda Tyrella, aby zpívali písně o Ryamu Redwynovi, Serwynovi Zrcadlovém štítu a princi Aemonovi Dračím rytíři. Harfa může být ve správných rukou stejně nebezpečná jako meč.

Mace Tyrell si ve skutečnosti myslel, že to byl jeho nápad, udělat z přijetí sera Lorase do Královské gardy podmínku svatební smlouvy. Kdo by lépe ochránil jeho dceru než její ušlechtilý rytířský bratr? A navíc ho to zbavilo obtížného úkolu najít dobré pozemky a nevěstu pro třetího syna, což nikdy nebývá snadné, a v případě sera Lorase by to bylo dvojnásob obtížné.

Ale aťsi to bylo, jak chtělo. Lady Olenna neměla v úmyslu dopustit, aby Joff jakkoli ublížil její drahé milované vnučce, ale na rozdíl od svého syna si rovněž uvědomovala, že ser Loras je pod všemi jeho květinami a vytříbeností stejně horkokrevný jako Jaime Lannister. Hoď Joffreyho, Margaery a Lorase do jednoho hrnce a máš základ pro královražednou omáčku. Stará žena pochopila taky něco jiného. Její syn byl rozhodnutý udělat Margaery královnou a k tomu bylo zapotřebí krále…, jenže ne Joffreyho. Jen počkej a uvidíš, brzy budeme mít další svatbu. Margaery se provdá za Tommena. Ponechá si svou královskou korunu i svoje panenství, přičemž o nic z toho nijak zvlášť nestojí, ale na tom nesejde. Velká západní aliance bude zachována… alespoň na čas.“

Margaery a Tommen. Sansa nevěděla, co na to říct. Měla Margaery Tyrell ráda a její malou hádavou babičku taky. Toužebně myslela na Vysokou zahradu s jejími nádvořími, zahradami a hudebníky a na výletní bárky na Klikatici; hodně daleko od tohoto bezútěšného pobřeží. Alespoň jsem tu v bezpečí. Joffrey je mrtvý, ten už mi nemůže ublížit, a já jsem teď jen děvče nemanželského původu. Alayne Kámen nemá žádného manžela a žádné závazky. A co nevidět tu bude její teta. Dlouhá noční můra z Králova přístaviště skončila a její urážlivé manželství taky. Mohla by si zřídit nový domov, přesně jak Petyr říkal.

Trvalo osm dlouhých dnů, než Lysa Arryn konečně přijela. Pět z nich propršelo, zatímco Sansa seděla znuděná a nepokojná u krbu, vedle starého slepého psa. Byl příliš nemocný a bezzubý, než aby ještě mohl chodit hlídat ovce s Bryenem, a tak většinu času prospal, ale když ho popleskala, zakňučel a olízl jí ruku a od té doby z nich byli kamarádi. Jakmile deště ustaly, Petyr jí byl ukázat svoje panství, což netrvalo déle než půl dne. Vlastnil spoustu kamení, přesně jak říkal. Bylo tam jedno zajímavé místo, kde voda vystřikovala za přílivu z díry ve skále a tryskala do výše třiceti stop, a další, kde někdo vytesal do kamene sedmicípou hvězdu nových bohů. Petyr řekl, že značí jedno z míst, kde se vylodili Andalové, když přišli přes moře, aby uchvátili Údolí z rukou Prvních lidí.

O něco hlouběji ve vnitrozemí žil vedle rašelinového močálu tucet rodin v chatrčích z nakupeného kamene. „Moje malé stádečko poddaných,“ řekl Petyr, třebaže se zdálo, že ho znají jen ti nejstarší. Na jeho území se také nacházela poustevnická jeskyně, i když bez poustevníka. „Teď už je mrtvý, ale když jsem byl chlapec, můj otec mě k němu jednou vzal na návštěvu. Ten muž se nemyl čtyřicet let, a tak si dovedeš představit, jak páchl, ale měl prý prorocký dar. Trochu mě ohmatal a řekl, že se ze mě stane velký muž, za což mu můj otec dal měch vína.“ Petyr si odfrkl. „Já bych mu řekl stejnou věc za půl poháru.“

Konečně jednoho šedivého větrného odpoledne přiběhl k věži Bryen se štěkajícími psy v patách, aby oznámil, že se od jihozápadu blíží jezdci. „Lysa,“ řekl Petyr. „Pojď, Alayne, jdeme ji pozdravit.“

Přehodili si pláště přes ramena a šli čekat ven. Jezdců nebylo víc než dvacet - velmi skrovný doprovod na paní z Orlího hnízda. Jeli s nimi tři dívky a na tucet rytířů domácí stráže v kroužkové a plátové zbroji. Přivedla s sebou taky septona a pohledného mladého zpěváka s chmýřím pod nosem a dlouhými vlasy v barvě písku.

Že by tohle byla moje teta? Lady Lysa byla o dva roky mladší než její matka, jenže ta žena vypadala o deset let starší. Husté zlatohnědé kadeře jí spadaly až pod pas, ale její tělo pod nákladnou sametovou róbou a živůtkem pošitým drahými kameny bylo ochablé a neforemné. Měla zarudlý napudrovaný obličej, mohutná prsa, silné končetiny. Byla vyšší než Malíček a taky těžší; a na neohrabaném způsobu, jakým sesedla z koně, nebylo nic půvabného.

Petyr poklekl, aby jí políbil prsty. „Králova malá rada mi poručila, abych tě svedl a získal na jejich stranu, moje paní. Myslíš, že bys mne mohla pojmout za svého pána a manžela?“

Lady Lysa našpulila rty a vytáhla ho k sobě, aby mu vlepila polibek na tvář. „Och, možná se nechám přesvědčit.“ Zahihňala se. „Přinesl jsi dary, abys obměkčil mé srdce?“

„Králův mír.“

„Och, co je mi do míru, co jiného jsi mi přinesl?“

„Svoji dceru.“ Malíček pokynul Sanse, aby popošla blíž. „Moje paní, dovol mi představit ti Alayne Kámen.“

Lysa Arryn se netvářila velmi potěšeně, že ji vidí. Sansa sklonila hlavu a vysekla jí hlubokou poklonu. „Bastarda?“ slyšela svou tetu říct. „Petyre, copak jsi přišel o rozum? Kdo byla její matka?“

„To děvče je mrtvé. Doufal jsem, že si s sebou budu moci Alayne vzít na Orlí hnízdo.“

„Co tam s ní budu dělat?“

„Měl bych pár nápadů,“ řekl lord Petyr. „Ale nyní mne víc zajímá, co bych mohl dělat s tebou, moje paní.“

Všechna strohost v kulaté růžové tváři její tety se rozpustila a Sansa si na okamžik myslela, že se snad Lysa Arryn dá do pláče. „Drahý Petyre, tolik jsi mi chyběl, ani nevíš jak, nemůžeš to vědět. Yohn Royce mi působil všemožné problémy, pořád po mně chtěl, abych povolala svoje vazaly a šla do války. A ti ostatní se stále rojí kolem mě, Hunter a Corbray a ten strašný Nestor Royce, všichni se se mnou chtějí oženit a přijmout mého syna za svého svěřence, ale žádný z nich mě opravdu nemiluje. Jenom ty, Petyre. Tak dlouho jsem o tobě snila.“

„A já o tobě, moje paní.“ Chytil ji kolem pasu a políbil ji na tvář. „Kdy se budeme moci vzít?“

„Hned,“ odpověděla lady Lysa s povzdechem. „Přivedla jsem svého septona i zpěváka a přivezla jsem medovinu na svatební hostinu.“

„Tady?“ Zdálo se, že ho ta představa nepotěšila. „Já bych si tě raději vzal na Orlím hnízdě, před celým tvým dvorem.“

„Kašli na můj dvůr. Čekala jsem tak dlouho, nevydržím to už ani o chvíli déle.“ Položila mu ruce kolem krku. „Chci s tebou ještě dnes sdílet lože, můj drahý. Chci, abychom si udělali další dítě, bratra pro Roberta nebo sladkou malou holčičku.”

„Já o tom sním také, miláčku. Přesto by se dalo hodně získat, kdybychom uspořádali velkou veřejnou svatbu pro celé Údolí -“

„Ne!“ dupla. „Já tě chci hned, ještě dnes v noci. A musím tě varovat, že po všech těch letech ticha a šeptání mám v úmyslu křičet, až mne budeš milovat. Budu křičet tak hlasitě, že mě budou slyšet až na Orlím hnízdě!“

„A co kdybych si tě vzal na lože teď a pojal tě za manželku později?“

Lady Lysa se zahihňala jako holčička. „Och, Petyre Baeliši, ty jsi ale zkažený. Ne, já říkám ne, jsem paní Orlího hnízda a nařizuju ti, aby ses se mnou oženil okamžitě!“

Petyr pokrčil rameny. „Tak dobrá, jak moje paní poroučí. Jsem před tebou bezmocný, jako vždycky.“

Během hodiny odříkali pod modrým baldachýnem oblohy manželské sliby, zatímco slunce klesalo k západu. Poté byly venku pod malou pazourkovou věží rozestavěny stoly na kozách a svatebčané hodovali na křepelkách, srnčím a pečeném kanci a zapíjeli pokrmy jemnou lehkou medovinou, když se začalo smrákat, byly zapáleny pochodně. Lysin zpěvák zpíval „Nevyslovený slib“, „Čas mojí lásky“ a „Dvě srdce, která bijí jako jedno“. Několik mladších rytířů dokonce požádalo Sansu o tanec. Její teta také dobře tančila, sukně jí jen vířily, když ji Petyr otáčel v náručí. Medovina a svatba jako by lady Lyse ubraly léta, když držela za ruku svého manžela, vesele se smála, a oči jako by se jí zaleskly pokaždé, když se na něho podívala.

Když nastal čas na obřad uvedení do manželského lože, její rytíři ji odnesli nahoru do věže, svlékali z ní cestou šaty a vykřikovali oplzlé vtipy. Tyrion mne toho ušetřil, vzpomínala Sansa. Nebylo by to tak zlé, kdyby ji byli svlékali pro muže, kterého by milovala, a navíc přátelé, kteří by je měli oba rádi. Jenže Joffrey… zachvěla se.

Její teta si s sebou přivedla tři dámy, a ty naléhaly na Sansu, aby jim pomohla svléknout lorda Petyra a doprovodit ho nahoru na svatební lože. Podřídil se jim s graciézností a košilatými vtipy a oplácel jim všechno, co mu uštědřily. Než ho dostaly do věže a z šatů, ženy byly uzardělé, měly rozšněrované krajkové živůtky, kytlice nakřivo a sukně v nepořádku. Ale Malíček se jen usmál na Sansu a nechal se zahnat nahoru do ložnice, kde již čekala jeho paní manželka.

Lady Lysa a lord Petyr pro sebe měli ložnici na třetím podlaží, jenže věž byla tak malá… a její teta dostála svému slibu a opravdu křičela. Venku začalo pršet a déšť zahnal hodovníky do síně o podlaží níž, kde slyšeli téměř každé slovo. „Petyre,“ sténala její teta. „Och, Petyre, Petyre, drahý Petyre, och, och, och. Tam, Petyre, tam. Tam je to místo, kam patříš.“ Zpěvák lady Lysy se pustil do poněkud košilaté verze písně „Milostpanina večeře“, ale dokonce ani jeho zpěv a hraní nedokázaly přehlušit Lysiny výkřiky. „Udělej mi dítě, Petyre,“ křičela, „udělej mi další sladké dítě. Och, Petyre, můj drahý, můj nejdražší. PEEEÉÉÉ-TYRRE!“ Její poslední výkřik byl tak hlasitý, že se rozštěkali všichni psi a dvě z Lysiných dvorních dam sotva dokázaly zadržet smích.

Sansa sešla po schodech ven do noci. Na zbytky pokrmů na stolech padal lehký déšť, ale vzduch voněl svěže a čistě. Vzpomínala na vlastní svatební noc s Tyrionem. Ve tmě jsem Rytíř květin, řekl. Mohl bych na tebe být hodný. Jenže to byla jen další lannisterská lež. Pes dokáže vycítit lež, řekl jí jednou Ohař. Málem slyšela jeho hrubý skřípavý hlas. Rozhlédni se kolem sebe a zavětři. Všude kolem tebe jsou lháři a každý z nich umí lhát lépe než ty. Říkala si, co se asi se Sandorem Cleganem stalo. Ví vůbec, že zabili Joffreyho? Bylo by mu to jedno? Celá léta byl princovým tělesným strážcem.

Zůstala venku po dlouhý čas, když se konečně rozhodla odebrat na lože, celá vlhká a prokřehlá, ztemnělou síň zalévala jen šerá záře rašelinového ohně. Shora se už žádné zvuky neozývaly. V koutě seděl mladý zpěvák, hrál pomalou píseň, jen tak pro sebe. Jedna z dam její tety líbala rytíře, který seděl, v křesle lorda Petyra. Oba měli plné ruce práce s oblečením toho druhého. Několik mužů se opilo a usnulo a jeden z nich byl na latríně, kde mu bylo, soudě podle zvuků, které vydával, dosti nevolno. Sansa našla v malém přístěnku pod schody Bryenova starého slepého psa a lehla si na zem vedle něho. Probudil se a olízl jí tvář. „Ty smutné, staré psisko,“ řekla a pohladila mu kožich.

„Alayne.“ Stál nad ní zpěvák její tety. „Drahá Alayne. Já jsem Marillion. Viděl jsem, jak jsi přišla z deště. Noc je chladná a mokrá. Dovol mi zahřát tě.“

Starý pes zvedl hlavu a zavrčel, ale zpěvák ho pleskl po hlavě a poslal ho s kňučením pryč.

„Marillion?“ hlesla nejistě. „Jsi… jsi laskavý, že na mne myslíš, ale… odpusť mi, prosím. Jsem velice unavená.“

„A velice krásná. Celý večer jsem pro tebe v duchu skládal písně. Báseň pro tvoje oči, baladu pro tvoje rty, duet pro tvá ňadra. Nebudu je však zpívat. Byly to ubohé věci, nehodné takové krásy.“ Posadil se k ní na postel a položil jí ruku na nohu. „Dovol mi zpívat pro tebe raději svým tělem.“

Ucítila závan jeho dechu. „Jsi opilý.“

„Já se nikdy neopiju. Medovina mne jen rozveselí. Jsem celý rozpálený.“ Vyjel rukou na její stehno. „A ty taky.“

„Dej tu ruku pryč. Zapomínáš na dobré vychování.“

„Slituj se nade mnou. Zpíval jsem pro tebe milostné písně celé hodiny. Krev se mi jen bouří. A tobě taky, já to vím… Neexistuje děvče tak smyslné jako to, co se narodilo z nemanželského lože. Jsi pro mne vlhká?“

„Jsem panna,“ protestovala.

„Opravdu? Och, Alayne, Alayne, moje krásná panno, dej mi dar své nevinnosti. Budeš děkovat bohům, že jsi to udělala. Přiměju tě zpívat hlasitěji než lady Lysa.“

Sansa se od něho vyděšeně odtáhla. „Jestli mě nenecháš na pokoji, moje teta- můj otec tě nechá pověsit. Lord Petyr.“

„Malíček?“ uchechtl se. „Lady Lysa mne má ráda a jsem oblíbencem lorda Roberta. Jestli mne tvůj otec urazí, zničím ho svou písní.“ Položil jí ruku na ňadro a stiskl je. „Ukaž, pomůžu ti z těch mokrých šatů. Neboj, nepotrhám ti je. Pojď, moje sladká paní, poslechni své srdce -“

Sansa uslyšela tichý zvuk oceli škrábající o kůži. „Zpěváku,“ řekl drsný hlas, „raději jdi, jestli si chceš ještě někdy zazpívat.“ Světla bylo poskrovnu, ale Sansa v něm přesto viděla slabý lesk oceli.

Zpěvák jej uviděl taky. „Najdi si svoji holku -“ Nůž se mihl vzduchem a zpěvák vykřikl. „Tys mne řízl!“

„Bude to ještě horší, když neodejdeš.“

Nebylo třeba opakovat mu to podruhé. Marillion se spěšně vypařil. Ten druhý zůstal, tyčící se nad Sansou ve tmě. „Lord Petyr mi řekl, že tě mám hlídat.“ Byl to hlas Lothora Bruna. Ne Ohařův, to ne, jak by mohl být? Samozřejmě že to musel být Lothor…

Té noci Sansa sotva zamhouřila oka. Jen sebou házela a obracela se z boku na boku, stejně jako na palubě Mořského krále. Zdál se jí sen o tom, jak Joffrey umírá, ale když se začal sápat po vlastním hrdle a po prstech mu stékala krev, zděšeně si uvědomila, že to je její bratr Robb. Také se jí zdálo o její svatební noci, o tom, jak ji Tyrion hltá očima, když se svlékala. Jenže byl větší, než měl Tyrion právo být, a když si k ní vlezl do postele, měl obličej zjizvený jen na jedné straně. „Mám pro tebe píseň,“ řekl skřípavě a Sansa se probudila a opět vedle sebe našla starého slepého psa. „Kéž bys tak byl moje Lady,“ řekla mu.

Když přišlo ráno, Grisel odešla nahoru do ložnice, aby obsloužila pána a paní tácem s ranním chlebem, máslem, medem, ovocem a smetanou. Vrátila se a řekla, že chtějí mluvit s Alayne. Sansa byla stále rozespalá a chvíli jí trvalo, než si uvědomila, že ona je Alayne.

Lady Lysa byla stále v posteli, ale lord Petyr již byl vzhůru a oblečený. „Tvoje teta si přeje mluvit s tebou,“ řekl Sanse, když si natahoval botu. „Prozradil jsem jí, kdo jsi.“

Bohové, buďte dobří. „Já… děkuji ti, můj pane.“

Petyr si začal natahovat druhou botu. „Už jsem si užil domova víc než dost. Dnes odpoledne odjedeme na Orlí hnízdo.“ Políbil svou paní manželku, slízl jí medovou šmouhu ze rtů a zamířil dolů po schodech.

Sansa stála u paty postele, zatímco její teta jedla hrušku a pozorovala ji. „Teď už to vidím,“ řekla lady Lysa, když odložila ohryzek. „Podobáš se Catelyn.“

„Je od tebe laskavé, že to říkáš.“

„To nebylo míněno jako lichotka. Mám-li být upřímná, vypadáš až příliš jako Catelyn. Budeme s tebou muset něco provést. Myslím, že než odjedeme na Orlí hnízdo, nabarvíme ti vlasy natmavo.“

Nabarvit mi vlasy? „Nechť se ti zlíbí, teto Lyso.“

„Takhle mi nesmíš říkat. Nesmí být vysloveno ani slůvko, které by prozradilo tvou totožnost, jinak se to dozvědí v Králově přístaviště. Nemám v úmyslu připustit, aby byl ohrožen můj syn.“ Šťourala se v kousku medové plástve. „Udržuji Údolí stranou od veškerého válčení. Měli jsme bohatou úrodu, hory nás chrání a Orlí hnízdo je nedobytné. Přesto bychom na sebe neradi přivolali hněv lorda Tywina.“ Lysa odložila plástev a olízla si med z prstů. „Petyr říká, že tě provdali za Tyriona Lannistera. Toho odporného trpaslíka?“

„Donutili mě vzít si ho. Sama jsem to nikdy nechtěla.“

„O nic víc než já,“ řekla její teta. „Jon Arryn nebyl žádný trpaslík, ale byl starý. Tobě se to možná nezdá, když mě vidíš teď, ale v den, kdy jsme se brali, jsem byla tak půvabná, že jsem krásou zastiňovala tvou matku. Jediné, po čem Jon toužil, byly meče mého otce, aby pomohl svým drahým svěřencům. Měla jsem ho odmítnout, jenže to byl již starý muž a já si říkala, že moc dlouho žít nebude. Polovinu zubů měl vypadanou a jeho dech páchl jako zkažený sýr. Nemůžu vystát muže se zkaženým dechem. Petyrův dech je vždycky tak svěží… Víš, že byl prvním mužem, kterého jsem kdy políbila? Můj otec o něm tvrdil, že je příliš nízkého původu, jenže já věděla, jak vysoko se dokáže pozvednout. Jon mu svěřil celní správu ve Městě racků, aby mě potěšil, ale když se Malíčkovi podařilo desetkrát zvýšit její příjmy, můj manžel si uvědomil, jak je šikovný, a pověřil ho jinými úkoly, dokonce ho přivedl do Králova přístaviště, kde se z něho stal správce pokladny. Bylo těžké vídat ho každý den a být přitom provdaná za toho chladného starce. Jon si v ložnici plnil svoji povinnost, ale nebyl schopný uspokojit mne, stejně jako dát mi děti. Jeho sémě bylo staré a slabé. Všechny moje děti zemřely, kromě Roberta, tři děvčátka a dva chlapci. Všechny moje sladké malé děti zemřely, a ten stařec s tím svým páchnoucím dechem žil dál. Tak vidíš, já taky trpěla.“ Lady Lysa nakrčila nos. „Víš, že tvoje ubohá matka je mrtvá?“

„Tyrion mi to řekl,“ odpověděla Sansa. „Řekl, že ji zavraždili Freyové na Trojzubci, společné s Robbem.“

Lady Lyse najednou vhrkly slzy do očí. „Teď už jsme zbyly jen my dvě z rodu Tullyů, ty a já. Máš strach, dítě? Buď statečná. Catelyninu dceru bych nikdy nikomu nevydala. Jsme pokrevně spojeny.“ Pokynula Sanse, aby šla blíž. „Můžeš mne políbit na tvář, Alayne.“

Poslušně k ní popošla a poklekla vedle postele. Její teta byla zahalená oblakem sladké vůně, třebaže pod ním prodléval nakyslý mléčný pach. Její tvář chutnala po barvivu a pudru.

Když od ní Sansa ustoupila, lady Lysa ji chytila za zápěstí. „A teď mi pověz,“ řekla ostře, „jsi obtěžkaná dítětem? Chci slyšet pravdu. Já poznám, jestli mi lžeš.“

„Ne,“ odpověděla, ohromena její otázkou.

„Měla jsi už přece krvácení, ne?“

„Ano.“ Sansa věděla, že pravdu o svém měsíčním krvácení by na Orlím hnízdě dlouho neutajila. „Tyrion ne… on nikdy…“ Cítila, jak se jí do tváří vkrádá nach. „Jsem stále panna.“

„Cožpak je Skřet neschopný?“

„Ne. On byl jen… on byl…“ Laskavý? Nedokázala to říct, ne tady, ne své tetě, která ho tak nenáviděla. „On… chodil za nevěstkami, moje paní. Řekl mi to.“

„Nevěstky.“ Lysa pustila její zápěstí. „Samozřejmě. Proč jinak by žena šla do postele s takovým tvorem, když ne pro zlato? Měla jsem Skřeta zabít, když byl v mé moci, jenže mne přelstil. Je plný podlé vychytralosti. Jeho žoldák zabil mého dobrého sera Vardise Egena. Catelyn ho ke mně vůbec neměla vodit, říkala jsem jí to. Taky si odvedla našeho strýce. Dodnes jí to zazlívám. Černá ryba byl mým Rytířem Brány, a od té doby co odešel, jsou horské klany čím dál troufalejší. Petyr to ale zase dá brzy do pořádku. Jmenuji ho lordem protektorem Údolí.“ Její teta se na ni poprvé usmála, téměř vřele. „Možná nevypadá tak vysoký nebo silný jako někteří, ale má vetší cenu než všichni dohromady. Důvěřuj mu a dělej, co ti říká.“

„Budu, teto… moje paní.“

Zdálo se, že lady Lysa je spokojená. „Znala jsem toho chlapce, Joffreyho. Častoval mého Roberta ošklivými nadávkami a jednou ho dokonce uhodil dřevěným mečem. Jakýkoli muž ti řekne, že použít jed je nečestné, ale žena to vidí jinak. Matka nás utvářela tak, abychom mohly ochraňovat svoje děti, a jediným nečestným skutkem je pro nás selhání. Sama to poznáš, až budeš mít dítě.“

„Dítě?“ hlesla Sansa nejistě.

Lysa nenuceně mávla rukou. „Ještě dlouho ne. Jsi ještě příliš mladá, než abys mohla být matkou. Jednoho dne ale budeš chtít mít děti. Stejně tak se budeš chtít vdát.”

„Já… jsem vdaná, moje paní.“

„Ano, ale brzy z tebe bude vdova. Buď ráda, že Skřet dával přednost děvkám. Nehodilo by se, aby se měl můj syn spokojit se zbytky po trpaslíkovi, ale pokud se tě nikdy nedotkl… Jak by se ti líbilo provdat se za svého bratrance, lorda Roberta?“

Sansa zbystřila pozornost. O Robertu Arrynovi věděla jen to, že je to malý neduživý chlapec. To nejsem já, co chce pro svého syna, je to moje věno. Nikdo se se mnou nikdy neožení z lásky. Lhaní jí však už připadalo snadné. „Já… už se nemohu dočkat, až se s ním setkám, moje paní. Ale je ještě dost malý, ne?“

„Je mu osm. A není příliš robustní postavy. Ale je to dobrý chlapec, chytrý a šikovný. Bude z něho velký muž, Alayne. Sémě je silné, řekl můj lord manžel, než vydechl naposledy. Bohové nás někdy nechávají zahlédnout záblesk budoucnosti, když ležíme na smrtelném loži. Nevidím žádný důvod, proč by ses nemohla provdat ihned, jakmile se dozvíme, že je tvůj lannisterský manžel po smrti. Jistě, bude to tajná svatba. Sotva by uvěřili, že si pán Orlího hnízda vzal nemanželskou dívku. Také by se to nehodilo. Havrani by nám měli přinést zvěst z Králova přístaviště ihned, jakmile Skřetovi spadne hlava z ramen. Ty a Robert se vezmete na druhý den, nebude to krásné? Bude rád, když bude mít společnost, když jsme přijeli na Orlí hnízdo, hrával si s chlapcem Vardise Egena a také se syny mého majordoma, jenže všichni ti chlapci jsou příliš hrubí a já neměla jinou možnost, než je poslat pryč. Umíš číst, Alayne?“

„Septa Mordane často říkávala, že jsem se to naučila dobře.“

„Robert má slabé oči, ale miluje pohádky,“ svěřila se jí lady Lysa. „Nejraději má příběhy o zvířatech. Znáš tu písničku o kuřeti, co se převléklo za lišku? Zpívám mu ji už tak dlouho a nikdy ho neunaví poslouchat ji. A taky si rád hraje na žabky, na slepou bábu a na schovávanou, ale musíš ho vždycky nechat vyhrát. To je jen správné, nemyslíš? Je to koneckonců pán Orlího hnízda, na to nesmíš zapomínat. Ty jsi z dobrého rodu a Starkové ze Zimohradu byli vždycky hrdí, jenže Zimohrad padl a ty teď nejsi víc než žebračka, takže odlož svou pýchu. Vděčnost ti bude v současné situaci slušet lépe. Ano, a taky poslušnost. Můj syn dostane vděčnou a poslušnou manželku.“

JON

Ve dne v noci zvonily sekery. Jon si už ani nevzpomínal, kdy naposledy pořádně spal, když zavřel oči, zdálo se mu o boji, když je otevřel, bojoval. Dokonce i v Králově věži slyšel neutuchající žuch buch bronzu, pazourku a kradené oceli zakusujících se do dřeva, a ještě hlasitěji to bylo slyšet, když se pokoušel odpočinout si v boudě na vrcholu Zdi. Mance poslal do práce muže s železnými kyji a dlouhými pilami se zuby z kosti a pazourku. Jednou, když Jon odplouval do vyčerpaného spánku, ozvalo se ze začarovaného hvozdu přehlasité prasknutí a k zemi se v oblaku hlíny a jehličí zřítil obrovitý strážní strom.

Když za ním přišel Owen, byl vzhůru, nepokojně ležel pod hromadou kožešin na podlaze boudy. „Lorde Sněhu,“ řekl Owen a zatřásl mu ramenem, „svítá.“ Podal Jonovi ruku, aby mu pomohl vstát. Ostatní se taky probouzeli, strkali do sebe, když si v omezených prostorách boudy natahovali boty a zapínali opasky s meči. Nikdo nemluvil. Všichni byli příliš vyčerpaní, než aby mohli mluvit. Jen málo jich v těchto dnech z vrcholu Zdi odcházelo. Jízda nahoru a dolů v kleci byla příliš dlouhá. Černý hrad byl ponechán mistru Aemonovi, seru Wyntonovi Statnému a hrstce dalších, co byli příliš staří nebo nemocní, aby mohli bojovat.

„Měl jsem sen, že sem přijel král,“ řekl Owen šťastně. „Mistr Aemon poslal havrana a král Robert sem přijel s celou svou armádou. Zdálo se mi, že jsem viděl jeho zlaté praporce.“ Jon se přiměl usmát se na něho. „To by byl opravdu vítaný pohled, Owene.“ Navzdory bolestivému škubnutí v noze si přehodil přes ramena černý kožešinový plášť a vyšel ven, aby čelil dalšímu dni.

Poryv větru mu pročísl ledovými hřebeny dlouhé hnědé vlasy.

O půl míle na sever se rozhýbával tábor divokých, z ohňů stoupaly kouřové prsty a škrábaly do břicha bledou ranní oblohu. Hned vedle kraje lesa si vztyčili stany z kůží a kožešin, dokonce hrubou síň z klád a spletených větví; na východě byly řady koní, na západě mamuti a všude byli lidé. Brousili si meče, přidělávali hroty k oštěpům, oblékali podomácku vyrobenou zbroj z kůže, rohoviny a kostí. Jon věděl, že na každého muže, kterého vidí, je jich dvacítka schovaná v lese. Podrost jim skýtal alespoň částečný úkryt před živly a skrýval je před očima nenáviděných vran.

Jejich lučištníci již postupovali kupředu, schovaní za tarasem, který strkali před sebou. „Tamhle se nesou naše šípy k snídani,“ oznámil Pyp zvesela, tak jak to dělával každého rána. Je dobře, že si z toho pořád ještě dokáže dělat legraci, pomyslel si Jon. Někdo musí. Před třemi dny zasáhl jeden z těch šípů k snídani Rudého Alyna z Růžolesa do nohy, když jste se vyklonili dostatečně daleko nad okraj, stále jste mohli vidět jeho mrtvolu dole u úpatí Zdi. Jon si říkal, že je rozhodně lepší, když se budou smát Pypovým vtipům, než když budou dumat nad Alynovou mrtvolou.

Tarasy byly šikmo skloněné dřevěné štíty, dost velké na to, aby se za nimi skrylo až pět bojovníků z řad svobodného lidu. Lučištníci je dostrkali na dostřel, pak poklekli za nimi a začali vypouštět šípy střílnami ve dřevu, když s nimi divocí vyšli do boje poprvé, Jon zavolal o zápalné šípy a půl tuctu jich podpálil, jenže pak je Mance začal pokrývat surovými kůžemi a ani všechny zápalné šípy světa by je teď nepodpálily. Bratři se dokonce začali sázet o to, který ze slaměných vojáků sesbírá nejvíc šípů, než bude po boji. Vedl panák jménem Bolestínský Edd se čtyřmi, ale Othell Yarwyck, Tumberjon a Watt z Dlouhého jezera měli po třech. I to byl Pypův nápad, začít pojmenovávat slaměné panáky po jejich ztracených bratrech. „Takhle to aspoň vypadá, jako by nás tu bylo víc,“ řekl. „Víc se šípy v břiše,“ posteskl si Grenn, ale ten nápad se bratrům přesto zalíbil, a tak je Jon nechal, aby pokračovali v sázení.

Na kraji Zdi stálo na třech vysokých nohách myrské oko ze zdobené mosazi. Mistr Aemon je kdysi používal k pozorování hvězd, než ho vlastní oči zradily. Jon sklonil trubici a podíval se na nepřítele. Dokonce i běžným okem byl vidět velký bílý stan sešitý z kůží ledních medvědů, o němž nepochyboval, že patří Mancemu Nájezdníkovi. Myrské čočky přibližovaly divoké natolik, že rozlišil jejich tváře. Po Mancem však dnes ráno nebylo ani stopy, ale venku před stanem byla jeho žena Dalla, která se starala o oheň, zatímco její sestra Val dojila kozu. Dalla už byla tak obrovitá, až bylo divu, že se vůbec může hýbat. Dítě určitě přijde na svět již velmi brzy, pomyslel si Jon. Přehoupl oko na východ a pátral mezi stany a stromy, dokud nenašel želvu. Tahle na nás taky přijde co nevidět. Divocí stáhli během noci z kůže jednoho z mrtvých mamutů a nyní pokládali surovou zakrvácenou kůži na střechu beranové želvy, jako již druhou vrstvu přes ovčí kůže a kožešiny, želva měla zaoblený hořejšek a osm obrovitých kol a pod kůžemi byla pevná dřevěná konstrukce, když ji divocí začali stloukat, Satén si myslel, že stavějí loď. Nebyl daleko od pravdy, želva byla jako trup lodi obrácený vzhůru nohama a otevřený vpředu i vzadu; dlouhá síň na kolech.

„Už ji mají hotovou, co?“ zeptal se Grenn.

„Skoro.“ Jon se napřímil. „S největší pravděpodobností sem přijede už dnes. Naplnil jsi sudy?“

„Všechny do jednoho. Během noci zmrzly na kámen, Pyp to kontroloval.”

Grenn byl teď úplně jiný než ten velký nešikovný chlapec s červeným krkem, se kterým se Jon spřátelil, když přišel na Zeď. Vyrostl o půl stopy, hrudník a ramena mu zesílily a od Pěsti prvních lidí si nestříhal vlasy ani neupravoval vous. Byl teď stejně velký a zarostlý jako pratur, což byla urážlivá přezdívka, kterou ho častoval ser Alliser Thorne během výcviku. Teď ale vypadal velice unaveně, když mu to Jon řekl, jen pokývl hlavou. „Celou noc jsem slyšel jejich sekery. Nemohl jsem kvůli tomu sekání spát.“

„Tak se jdi vyspat teď.“

„Já nepotřebuju -”

„Potřebuješ. Chci tě tu odpočatého. Jdi a neboj se, já tě to nenechám prospat.“ Přiměl sám sebe usmát se na něho. „Jsi jediný, kdo tady dokáže pohnout těmi proklatými sudy.“

Grenn se s reptáním vzdálil a Jon se vrátil k dalekohledu a k prohlídce tábora divokých. Čas od času mu přeletěl nad hlavou šíp, ale on se naučil ignorovat je. Dostřel byl dlouhý, úhel špatný a šance na to, že bude zasažen, malé. Stále neviděl v táboře ani stopy po Mancem Nájezdníkovi, ale zahlédl v blízkosti želvy Tormunda Obrozhoubu a dva z jeho synů. Synové zápolili s mamutí kůží. zatímco Tormund okusoval pečenou kozí kýtu a hulákal rozkazy. Jinde našel měniče, Varamyra Šestikůži, procházejícího mezi stromy s jeho stínokočkou v patách.

Když uslyšel rachot rumpálových řetězů a železné zasténání otvírajících se dveří klece, věděl, že jim Hobb nese snídani, tak jak to dělával každého rána. Pohled na Manceho beranovou želvu připravil Jona o veškerý apetit. Olej již téměř všechen spotřebovali a poslední sud se smůlou odvalili přes okraj Zdi před dvěma dny. Brzy jim dojdou také šípy a neměli žádné šípaře, kteří by vyrobili nové. A předevčírem v noci přiletěl havran z východu, se zprávou od sera Denyse Mallistera. Zdálo se, že Bowen Marsh honil divoké celou cestu až ke Stínové věži a pak ještě dál, až do temných hlubin Strže. Na Lebkomostě se utkal s Plakačem a třemi stovkami divokých a zvítězil v krvavé bitvě. To vítězství však bylo drahé. Padlo přes stovku bratrů, mezi nimi ser Endrew Tarth a ser Aladale Wynch. Staré granátové jablko sám byl odnesen do Stínové věže s vážným zraněním. Stará se tam o něho mistr Mullin, ale ještě nějaký čas potrvá, než bude dostatečně zdráv, aby se mohl vrátit do Černého hradu.

Když si to Jon přečetl, vypravil Zei na jejich nejlepším koni do městečka v podhradí, aby poprosila obyvatele, zda by nemohli poslat nějaké muže na Zeď, když se dlouho nevracela, poslal za ní Muloše a ten přijel zpátky se zprávou, že městečko je opuštěné, dokonce i nevěstinec. Zei pravděpodobně odjela za nimi, na jih po královské cestě. Možná bychom měli udělat totéž, přemítal Jon zachmuřeně.

Přiměl se pojíst, ať už měl hlad nebo neměl. Dost špatné bylo už to, že nemohl spát - nemohl ještě nejíst. Kromě toho, je to možná moje poslední jídlo. Možná to bude poslední jídlo pro nás všechny. A tak se stalo, že měl plné břicho chleba, slaniny, cibule a sýra, když uslyšel Koně vykřiknout: „UŽ TO JEDE!“

Nikdo se nepotřeboval ptát, co míní tím „to“. Ani Jon nepotřeboval mistrovo myrské oko, aby viděl, jak se konstrukce sune mezi stany a stromy. „Ve skutečnosti to ani moc nevypadá jako želva,“ poznamenal Satén. „Želvy nemají srst.“

„Většina z nich nemá ani kola,“ dodal Pyp.

„Zatrubte na roh,“ poručil Jon a Sud dvakrát dlouze zatroubil, aby probudil Grenna a ostatní spáče, kteří měli hlídku během noci, když přicházeli divocí. Zeď potřebovala každého muže. Bohové vědí, jak málo jich máme. Jon pohlédl na Pypa, Suda a Saténa, na Koně, Owena Tupce, na Tima Popletojazyka, Muloše, Dřevohnáta a ostatní a pokoušel se představit si je, jak jdou s meči na sekery proti řece ječících divokých v mrazivé temnotě tunelu, s ničím víc než jen pár železnými mřížemi mezi nimi. Věděl, že právě k tomuhle nakonec dojde, pokud se jim nějak nepodaří zastavit želvu dřív, než bude rozbořena brána.

„Je to velké,“ řekl Kůň.

Pyp zamlaskal. „Jen si představte, kolik by bylo z takové želvy polévky.“ Jeho vtip se nesetkal s žádným ohlasem. Dokonce i Pyp zněl unaveně. Vypadá napůl mrtvý, pomyslel si Jon, všichni tak vypadáme. Král za Zdí měl takové množství mužů, že na ně mohl posílat stále nové a nové útočníky, ale každý jejich útok musela odrážet stále stejná hrstka černých bratří, což bylo velmi vyčerpávající.

Jon věděl, že muži pod dřevem a kůžemi budou namáhavě tlačit, ztěžka se opírat rameny do dřeva a vynakládat všechnu sílu, aby udrželi kola v pohybu, ale jakmile vrhnou želvu proti bráně, vymění lana za sekery. Alespoň že na ně Mance dnes neposlal mamuty. Jon tomu byl rád. Jejich strašlivá síla přicházela u Zdi vniveč a jejich velikost z nich jen činila snadné cíle. Ten poslední umíral půldruhého dne a jeho truchlivé troubení bylo strašlivé poslouchat.

Želva se pomalu plazila přes kameny, pařezy a mlází. Předchozí boje stály svobodný lid stovku životů, možná i víc. Většina jich stále ležela tam, kde padli. Ve chvílích klidu se k nim slétaly vrány a hodovaly na nich, ale nyní se ptáci s křikem rozlétali do všech stran. Pohled na želvu se jim nelíbil o nic víc než jemu.

Věděl, že Satén, Kůň a další se na něho dívají, že očekávají jeho rozkazy. Byl tak unavený, že už stěží vnímal. Zeď je moje, připomněl si. „Owene, Koni, ke katapultům. Sude, ty a Dřevohnát ke škorpionům. Vy ostatní si vezměte luky a střílejte po nich zápalné šípy. Přesvědčíme se, zda to nepůjde spálit.“ Věděl, že to pravděpodobně bude zbytečné gesto, ale bylo to lepší než tam jen bezmocně stát.

Neohrabaná a pomalu se plazící želva byla snadným terčem a jeho střelci ji brzy proměnili v šinoucího se dřevěného ježka…, jenže mokré kůže ji chránily, stejně jako to bylo s tarasy, a zápalné šípy uhasly téměř ihned, jakmile našly cíl. Jon zaklel pod fousy. „Škorpiony,“ nařídil, „katapulty.“

Šípy metané ze škorpionů se zabodávaly hluboko do kůží, ale nenapáchaly o nic víc škody než zápalné šípy. Kameny se odrážely od střechy želvy, promačkávaly dolíky do silné kožené vrstvy. Balvan vržený z trebuchetu by ji možná i rozdrtil, jenže jeden z vrhacích strojů byl stále rozbitý a divocí širokým obloukem obcházeli oblast dostřelu druhého.

„Jone, jsou stále blíž,“ řekl Owen Tupec.

Viděl to sám, nebylo třeba říkat mu to. Palec po palci, yard za yardem se želva šinula stále blíž, valila se, rachotila a kodrcala stále dál přes bitevní území. Jakmile se s ní divocí dostanou k úpatí Zdi, poskytne jim úkryt potřebný k tomu, aby mohli rozštípat sekerami spěšně opravenou vnější bránu. Až se jim to podaří, vyklidí během několika hodin suť z tunelu a pak už tam nebude nic, co by je zastavilo, kromě dvou železných bran, pár napůl zmrzlých mrtvol a jakýchkoli bratrů, které Jon pošle, aby se jim postavili, aby bojovali a zemřeli ve tmě pod ledem.

Katapult po jeho levici vydal hlasité žuch a naplnil vzduch otáčejícími se kameny. Bušily do želvy jako krupobití a neškodně se odrážely stranou. Lučištníci divokých na ně stále vypouštěli šípy zpoza svých tarasů. Jeden se zabodl do tváře slaměnému panákovi a Pyp zvolal: „Čtyři pro Watta z Dlouhého jezera! Je to nerozhodně!“ Další mu však prosvištěl rovnou kolem ucha. „Hanba!“ křikl dolů. „Já nesoutěžím!“

„Ty kůže hořet nebudou,“ řekl Jon sám sobě i ostatním. Jejich jedinou nadějí bylo pokusit se rozdrtit želvu, jakmile přijede až ke Zdi. Na to ale potřebovali balvany. Bez ohledu na to, jak pevně byla želva postavená, velký balvan svržený z výšky sedmi set stop by na ní měl napáchat značnou škodu. „Grenne, Owene, Sude, je čas.“

Podél boudy byl srovnán v řadě tucet velkých dubových sudů. Byly plné rozdrceného kamení – štěrku, který černí bratři pravidelně rozsypávali po cestičkách na vrcholu Zdi, aby se jim tam lépe chodilo. Jakmile Jon předchozího dne uviděl, že svobodný lid pokrývá želvu ovčími kůžemi, řekl Grennovi, aby do sudů nalil vodu, tolik vody, kolik se jí tam vejde. Voda měla prosáknout dolů skrz drcený kámen a přes noc mělo všechno pevně zamrznout. Tím získali ty nejzdařilejší napodobeniny balvanů, jaké jen mohli.

„Proč je nutné, aby to zmrzlo?“ zajímal se Grenn. „Proč prostě jen neskulíme sudy dolů tak, jak jsou?“

„Když cestou dolů narazí do Zdi, rozbijí se a uvolněný štěrk se rozsype všude kolem,“ vysvětlil mu Jon. „My přece nechceme, aby na ty zkurvysyny pršely oblázky.“

Společné s Grennem položil ruce na jeden ze sudů, zatímco Sud a Owen zápolili s druhým. Chvíli jím kolébali dozadu a dopředu, aby ho dostali ze sevření ledu kolem dna. „Ta zpropadená věc váží snad tunu,“ řekl Grenn.

„Překlopte ji a kutálejte ji,“ řekl Jon. „Opatrně, jestli se ti překulí přes botu, dopadneš jako Dřevohnát.“

Jakmile byl sud na boku, Jon popadl pochodeň a mávl jí sem a tam těsně nad povrchem Zdi, jen tak, aby led mírně roztál. Sud se dal po tenké vrstvičce vody kutálet mnohem snáz. Ve skutečnosti až příliš snadno; málem o něj přišli. Ale nakonec, když všichni čtyři spojili síly, dovalili sud ke kraji a znovu ho postavili.

Měli nad bránou seřazené čtyři z velkých dubových sudů, když Pyp vykřikl: „Želva už je u našich dveří!“ Jon si podepřel zraněnou nohu a vyklonil se dolů, aby se o tom přesvědčil na vlastní oči. Zídky. Marsh měl postavit kolem vrcholu Zdi zídky. Mělo se udělat tolik věcí. Divocí tahali mrtvé obry od brány. Kůň a Muloš na ně házeli kameny a Jonovi se zdálo, že vidí, jak jeden muž klesá k zemi, ale kameny byly příliš malé, než aby napáchaly nějakou škodu na želvě. Říkal si, co svobodný lid udělá s mrtvým mamutem, kterého měli v cestě, ale pak to uviděl, želva byla téměř tak široká jako hradní síň, a tak s ní jednoduše přejeli přes mrtvolu. V noze mu bolestně škublo, ale Kůň ho chytil za paži a stáhl ho zpátky do bezpečí. „Neměl by ses vyklánět tak daleko,“ řekl chlapec.

„Měli jsme tu postavit zídky.“ Jonovi se zdálo, že zaslechl třeskot seker o dřevo, ale byl to pravděpodobně jen strach zvonící mu v uších. Podíval se na Grenna. „Pojďme na to.“

Grenn se postavil za sud, opřel se do něj ramenem, zamručel a začal tlačit. Gwen a Muloš mu šli na pomoc. Vystrčili nad okraj Zdi stopu sudu, pak další. A najednou byl pryč.

Uslyšeli těžké žuch, když cestou dolů udeřil do Zdi, a pak mnohem hlasitější třesknutí a zapraskání tříštícího se dřeva, následované výkřiky a nářkem. Satén výskl a Gwen Tupec se roztančil dokola, zatímco Pyp se vyklonil a zvolal: „Želva byla plná králíků. Jen se podívejte, jak hopkají pryč!“

„Další!“ nařídil Jon a Grenn se Sudem se opřeli rameny do druhého sudu a poslali ho s otáčením dolů ze Zdi.

Než skončili, byl předek Manceho želvy na padrť a divocí se hrnuli ven jejím druhým koncem a utíkali zpátky ke svému táboru. Satén popadl kuši a poslal za nimi pár šípů, aby se přesvědčil, zda je to přiměje k větší rychlosti. Grenn se chechtal přes svůj vous, Pyp vtipkoval a všichni věděli, že žádný z nich dnes neumře.

Jenže zítra… Jon pohlédl směrem k boudě. Tam kde ještě před chvílí stál tucet sudů zledovatělého štěrku, jich nyní zbývalo už jen osm. Tehdy si uvědomil, jak je strašlivě unavený a jak ho bolí zraněná noha. Potřebuju se vyspat. Alespoň pár hodin. Mohl by si jít za mistrem Aemonem pro snové víno, to by mu pomohlo. „Jdu dolů do Královy věže,“ řekl jim. „Zavolejte mě, kdyby tu Mance něco prováděl. Pype, svěřuju ti Zeď.“

„Mně?“ řekl Pyp.

„Jemu?“ dodal Grenn.

S úsměvem na rtech je tam nechal a sjel v kleci dolů.

Pohár snového vína mu opravdu pomohl. Sotva se stačil natáhnout na úzkou postel ve své cele, zmocnil se ho spánek. Jeho sny byly děsivé a beztvaré, plné podivných hlasů, výkřiků, kvílení a troubení válečného rohu, jediný hluboký dunivý tón, který setrvával ve vzduchu.

Když se probudil, obloha venku před střílnou, která mu sloužila místo okna, byla černá a nad ním stáli čtyři muži, které neznal. Jeden z nich držel lucernu. „Jone Sněhu,“ řekl ten nejvyšší strohým hlasem, „natáhni si boty a pojď s námi.”

Jeho první rozespalou myšlenkou bylo, že Zeď padla, zatímco spal, že Mance Nájezdník poslal další obry nebo novou želvu a podařilo se mu projít bránou, když si však promnul oči, uviděl, že neznámí muži jsou všichni v černém. Jsou to muži Noční hlídky, uvědomil si. „Kam mám jít? Kdo jste?“

Vysoký muž pokynul a dva další vytáhli Jona z postele. S lucernou osvětlující jim cestu ho hnali z jeho cely o polovinu ohybu schodiště výš, do soláru Starého medvěda. Uviděl tam mistra Aemona, který stál u krbu, s rukama kolem hlavice své hole z trnkového keře. Septon Cellador byl opilý jako obvykle a ser Wynton Statný dřímal v křesle u okna. Další bratři pro něho byli cizinci. Všichni kromě jednoho.

Ser Alliser Thorne v dokonale čistém kožešinou podšitém plášti a naleštěných botách se otočil a řekl: „Tady je ten převlékač plášťů, můj pane. Bastard Neda Starka ze Zimohradu.“

„Já nejsem žádný převlékač, Thorne,“ řekl Jon chladně.

„To uvidíme.“ V koženém křesla za stolem, kde Starý medvěd psával svoje dopisy, seděl velký plešatý muž s podbradkem. Jon ho neznal. „Ano, to uvidíme,“ řekl znovu. „Nepopíráš snad, že jsi Jon Sníh? Starkův bastard?“

„Lord Sníh, jak si rád říkává.“ Ser Alliser byl hubený muž, pevný a šlachovitý, a zrovna teď svítily jeho jako křemen tvrdé oči pobavením.

„To tys mne pojmenoval přezdívkou lord Sníh,“ řekl Jon, když Alliser sloužil jako zbrojmistr v Černém hradu, měl v oblibě pojmenovávat si všechny hochy, kteří k němu přišli na výcvik. Pak ho Starý medvěd poslal do Východní hlídky u moře. Ti ostatní jsou zřejmě muži z Východní hlídky. Ke Cotteru Pykeovi doletěl náš pták a on nám poslal pomoc. „Kolik mužů jsi s sebou přivedl?“ zeptal se muže za stolem.

„To já tady kladu otázky,“ odpověděl muž s podbradkem. „Byl jsi obviněn z porušení přísahy, ze zbabělosti a dezerce, Jone Sněhu. Popíráš snad, že jsi zradil své bratry, nechal je zemřít na Pěsti Prvních lidí a připojil se k divokému Mancemu Nájezdníkovi, samozvanému Králi za Zdí?“

„Zradil…?“ Jon se tím slovem málem zadusil.

Tehdy promluvil mistr Aemon. „Můj pane, Donal Noye a já jsme o těchto věcech hovořili, když se k nám Jon Sníh vrátil, a byli jsme jeho vysvětlením uspokojeni.”

„Jenže já uspokojen nejsem,“ opáčil plešatý muž. „Já si to vysvětlení vyslechnu osobně. Ano, přesně to udělám!“

Jon spolkl podráždění. „Nikoho jsem nezradil. Odjel jsem z Pěsti s Qhorinem Půlrukým, abychom prozkoumali Křivolaký průsmyk. Přidal jsem se k divokým na jeho rozkaz. Půlruký se obával, že by Mance mohl najít Roh zimy…“

„Roh zimy?“ Ser Alliser se uchechtl. „Neměl jsi také náhodou spočítat jejich měchohubce, lorde Sněhu?“

„Ne, ale jejich obry jsem spočítal, jak nejlépe jsem mohl.”

„Sere,“ vyštěkl na něho muž s podbradkem. „Budeš oslovovat sera Allisera titulem ser a mne titulem lord. Jsem Janos Slynt, lord Harrenova a zde v Černém hradu velitel až do té doby, než se vrátí Bowen Marsh se svou posádkou. Budeš nám prokazovat úctu a zdvořilost, která nám náleží. Nechci tady slyšet, jak pomazaného rytíře, jako je dobrý ser Alliser, uráží zrádcův bastard.“ Zvedl ruku a namířil masitý prst Jonovi do tváře. „Popíráš snad, žes obcoval s divokou ženou?“

„Ne.“ Jonův žal nad ztrátou Ygritte byl ještě příliš čerstvý, než aby jí dokázal zapřít. „Ne, můj pane.“

„Předpokládám, že i tohle ti Půlruký poručil? Abys šoustal tu nemytou děvku?“ zeptal se ser Alliser s úšklebkem.

„Sere. Ona nebyla žádná děvka, sere. Půlruký mi řekl, že nesmím před ničím couvnout, ať po mně budou divocí žádat cokoli, ale… nebudu popírat, že jsem zašel mimo svoje povinnosti a že.., že mi na ní záleželo.“

„Takže přiznáváš, že jsi křivopřísežník,“ řekl Janos Slynt.

Jon věděl, že dobrá polovina mužů z Černého hradu navštěvovala čas od času městečko v podhradí, kde vykopávali pohřbené poklady místního nevěstince, jenže by nezneuctil Ygritte tím, že by ji srovnával s děvkami. „Porušil jsem svou přísahu se ženou. To přiznávám. Ano.”

„Ano, můj pane.“ Když se Slynt zamračil, jeho podbradky se zatřepaly. Byl asi stejně široký, jako býval Starý medvěd, a nepochybně by byl stejně holohlavý, kdyby se dožil Mormontova věku. Polovinu vlasů již měl pryč, ačkoli mu ještě nemohlo být přes čtyřicet.

„Ano, můj pane,“ řekl Jon. „Jezdil jsem s divokými a jedl jsem s nimi, jak mi Půlruký nařídil, a dělil jsem se o svoje kožešiny s Ygritte. Ale přísahám, že jsem nikdy nepřevlékl plášť. Utekl jsem magnarovi tak brzy, jak jen to šlo, a nikdy jsem nepozvedl zbraň proti svým bratrům nebo proti říši.“

Lord Slynt ho pozoroval prasečíma očkama. „Sere Glendone,“ poručil, „přiveď sem druhého vězně.“

Ser Glendon byl vysoký muž, který vytáhl Jona z postele. Společně s ním odešli čtyři další muži, ale brzy se vrátili se zajatcem, malým, zažloutlým, dobitým mužem spoutaným na rukou i na nohou. Měl jediné rozježené obočí, zahnutý nos a na horním rtu knírek, který vypadal jako šmouha od hlíny, ale tvář měl napuchlou a plnou modřin a většinu předních zubů mu vyrazili.

Muži z Východní hlídky mrštili zajatcem o zem. Lord Slynt se na něho zamračil. „Je to ten, o kterém jsi mluvil?“

Zajatec zamrkal žlutýma očima. „Ano.“ Až do toho okamžiku Jon Chřestivou košili nepoznal. Bez své zbroje je to úplně jiný člověk, pomyslel si. „Ano,“ opakoval divoký, „je to ten zbabělec, co zabil Půlrukého. Stalo se to nahoře v Mrazoklech, kde jsme uštvali a zabili další vrány, všechny do jedné. Udělali bychom to i s tímhle, jenže on tak škemral o ten svůj bezcenný život a nabídl se, že se dá k nám, když ho necháme žít. Půlruký přísahal, že toho zbabělce dřív zabije, jenže vlk roztrhal Qhorina na kusy a tenhleten mu podřízl krk.“ Usmál se na Jona polozubým úsměvem a plivl mu krev na chodidlo.

„Nu?“ obrátil se Janos Slynt k Jonovi. „Popíráš to snad? Nebo mi chceš tvrdit, že ti Půlruký nařídil, abys ho zabil?“

„Řekl mi…“ Ta slova z něho šla těžko. „Řekl mi, abych udělal cokoli, co po mně budou chtít.“

Slynt se rozhlédl kolem sebe po ostatních mužích z Východní hlídky. „Myslí si snad tenhle hoch, že jsem spadl z žebřiňáku plného tuřínů a uhodil se do hlavy?”

„Tvoje lži tě teď nespasí, lorde Sněhu,“ varoval ho ser Alliser Thorne. „My už z tebe dostaneme pravdu, bastarde.“

„Já jsem vám řekl pravdu. Naši koně již umdlévali a Chřestivá košile byl za námi. Qhorin mi řekl, abych se dal k divokým. 'Nesmíš couvnout, ať po tobě budou žádat cokoli,' řekl. Věděl, že mě přimějí, abych ho zabil. Taky věděl, že Chřestivá košile by ho stejně zabil.“

„Takže ty tvrdíš, že velký Qhorin Půlruký se bál tohoto tvora?“ Slynt se podíval na Chřestivou košili a odfrkl si.

„Všichni se bojí Pána kostí,“ zabručel divoký. Ser Glendon do něho kopl a Chřestivá košile zmlkl.

„To jsem neřekl,“ namítl Jon.

Slynt uhodil pěstí do stolu. „Já tě slyšel! Zdá se, že ser Alliser mi tě vylíčil pravdivě. Lžeš skrz ty svoje bastardí zuby. Ale já to trpět nebudu. Já tedy ne! Možná se ti podařilo oklamat toho zmrzačeného kováře, ale ne Janose Slynta! Och ne. Janos Slynt neskočí na lep tak snadno. Myslíš si snad, že mám lebku nacpanou kapustou?“

„Já nevím, čím je tvoje lebka nacpaná, Můj pane.“

„Lord Sníh je drzý a arogantní.“ řekl ser Alliser. „Zavraždil Qhorina přesně tak, jako jeho druhové zrádci zabili lorda Mormonta. Nepřekvapilo by mě, kdybych se dozvěděl, že to všechno bylo součástí stejného úkladu. Možná v tom měl prsty i Benjen Stark. Podle všeho, co víme, by teď klidně mohl sedět ve stanu Manceho Nájezdníka. Znáš přece Starky, můj pane.“

„Znám,“ přitakal Janos Slynt. „Znám je až příliš dobře.“

Jon si stáhl rukavici a ukázal jim spálenou ruku. „Spálil jsem si ruku, když jsem bránil lorda Mormonta před nemrtvým. A můj strýc byl čestný muž. Nikdy by neporušil svou přísahu.“

„Stejně jako ty?“ urážel ho ser Alliser.

Septon Cellador si odkašlal. „Lorde Slynte,“ řekl, „tenhle chlapec odmítl odříkat přísahu v septu a šel raději za Zeď, aby svoje slova odříkal před stromem srdce. Před bohy jeho otce, jak tvrdil, jenže to jsou i bohové divokých.“

„Jsou to bohové severu, septone.“ Mistr Aemon mluvil zdvořile, ale odhodlaně. „Moji lordi, když byl Donal Noye zabit, byl to právě tento mladý muž, kdo po něm převzal Zeď a udržel ji proti vší zuřivosti severu. Dokázal, že je statečný, věrný a vynalézavý. Nebýt jeho, našel bys tady sedět po svém příjezdu Manceho Nájezdníka, lorde Slynte. Velice mu křivdíte. Jon Sníh byl majordomem a panošem lorda Mormonta. Byl pro tento úkol vybrán, protože lord velitel ho považoval za velmi slibného. Stejně jako já.“

„Slibného?“ opáčil Slynt. „Nu, sliby mohou být falešné. Má na rukou krev Qhorina Půlrukého. Mormont mu důvěřoval, jak říkáš, a co z toho měl? Já vím, jaké to je, když tě zradí lidé, kterým důvěřuješ, ach ano. A taky znám způsoby vlků.“ Namířil prst Jonovi do tváře. „Tvůj otec zemřel jako zrádce.“

„Můj otec byl zavražděn.“ Jon se již ocitl daleko za bodem, kdy mu záleželo na tom, co s ním udělají, ale nedokázal snášet žádné další lži o svém otci.

Slynt zrudl. „Zavražděn? Ty drzé štěně. Král Robert ještě ani nevychladl, když lord Eddard vytáhl proti jeho synovi.“ Vstal. Byl to menší muž než Mormont, třebaže silný v hrudníku a ramenou, s odpovídajícím objemem břicha. Plášť měl připjatý k rameni malým zlatým kopím s rudou špičkou. „Tvůj otec zemřel mečem, jenže ten byl urozeného původu, a navíc pobočník krále. Tobě bude stačit oprátka. Sere Allisere, odveď toho zrádce do ledové cely.“

„Můj pán je moudrý.“ Ser Alliser popadl Jona za paži.

Jon se mu vyškubl a chytil rytíře za hrdlo s takovou zuřivostí, že ho zvedl ze země. Byl by ho zaškrtil, kdyby ho z něj muži z Východní hlídky neodtrhli. Thorne se zapotácel, zamnul si otisky, které zanechaly Jonovy prsty na jeho krku, a zachroptěl: „Tady to vidíte na vlastní oči, bratři. Ten hoch je divoký.“

TYRION

Když přišlo svítání, zjistil, že nedokáže čelit pomyšlení na jídlo. Než se den obrátí, budu možná odsouzen k smrti. Cítil v žaludku kyselou chuť žluči a pahýl nosu ho svrběl. Tyrion si ho poškrábal hrotem dýky. Přetrpím jednoho posledního svědka a bude řada na mně. Jenže co má udělat? Popřít všechno? Obvinit Sansu a sera Dontose? Přiznat se v naději, že stráví zbytek života na Zdi? Vrhnout kostky a modlit se, aby Rudá zmije dokázal porazit sera Gregora Clegana?

Netečně bodl do šedivé mastné klobásy a přál si v tu chvíli, aby to byla jeho sestra. Tam na Zdi je proklatě zima, ale aspoň bych se dostal z Cerseina dosahu. Nedělal si naděje, že by z něho byl nějaký vynikající průzkumník, avšak Noční hlídka potřebovala nejenom silné muže, ale taky chytré. Aspoň to tak říkal lord velitel Mormont během Tyrionovy návštěvy v Černém hradu. Jenže ty jejich nepříjemné přísahy. Znamenalo by to konec jeho manželství a jakéhokoli nároku, který by si mohl činit na Casterlyovu skálu, ale jak se zdá, stejně mu nebude souzeno těšit se byť jen jednoho. A náhodou si vzpomínal, že v městečku ve stínu mají nevěstinec.

Nebyl to život, o jakém by snil, ale byl to život. Jediné, co by musel udělat, by bylo vložit důvěru ve svého otce, postavit se na svých malých zakrslých nohou a říct: „Ano, udělal jsem to, přiznávám se.“ A právě to mu na tom svazovalo útroby. Téměř si přál, aby to byl udělal, protože se zdálo, že za to stejně bude muset pykat. „Můj pane,“ řekl Podrick Payne. „Jsou tady, můj pane. Ser Addam. A zlaté pláště. Čekají venku.“

„Pode, řekni mi pravdu… Myslíš si, že jsem to udělal?“

Chlapec zaváhal, když se pokusil promluvit, vyšlo z něho jen nezřetelné zadrmolení.

Jsem ztracen. Tyrion si povzdechl. „Nemusíš mi odpovídat. Byl jsi mi dobrým panošem. Lepším, než jsem si zasluhoval. Ať se stane cokoli, děkuji ti za věrné služby.“

Ser Addam Marbrand jej očekával u dveří s šesti zlatými plášti. Zdálo se, že dnešního rána mu nemá co říct. Další dobrý muž, který mne považuje za královraha. Tyrion sesbíral všechnu důstojnost, kterou v sobě ještě byl schopen najít, a zkolébal se po schodech. Cítil, jak ho pozorují, když přecházel nádvoří; strážní na zdech, štolbové u stájí, umývačky nádobí a pradleny u studny, služky. Rytíři a lordi v trůnní síni se přemístili, aby je nechali projít, a šeptali svým dámám.

Tyrion ještě ani nezaujal své místo před soudci, když další skupina strážných přivedla dovnitř Šae.

Měl pocit, jako by mu sevřela srdce mrazivá ruka. Varys ji zradil, pomyslel si. Ne. To já ji zradil. Měl jsem ji nechat u Lollys. Samozřejmě že vyslýchají Sansiny služebné, já bych udělal totéž. Zamnul si slizkou jizvu v místě, kde míval nos, a podivil se, proč se Cersei obtěžovala. Šae přece neví nic, co by mi mohlo ublížit.

„Naplánovali to společně,“ spustila dívka, kterou miloval. „Skřet a lady Sansa to spolu naplánovali, když Mladý vlk umřel, Sansa chtěla pomstít svého bratra a Tyrion měl v úmyslu zmocnit se trůnu. Jako další chtěl zabít svoji sestru a pak svého pana otce, takže by se pak mohl stát pobočníkem krále Tommena. Jenže asi po roce, než by Tommen moc vyrostl, zabil by i jeho, aby si mohl sám posadit korunu na hlavu.“

„Jak to všechno víš?“ dožadoval se princ Oberyn. „Proč by se Skřet svěřoval s takovými plány služebné své manželky?“

„Občas jsem je zaslechla, jak si spolu povídají,“ odpověděla Šae, „a moje paní se tu a tam podřekla. Ale většinu toho vím z jeho vlastních rtů. Nebyla jsem jenom služebná lady Sansy. Byla jsem jeho děvka, po celou dobu, co je v Králově přístavišti. Ráno v den svatby mě odtáhl do sklepení, kde přechovávají dračí lebky, a tam se mnou obcoval, se všemi těmi obludami kolem. A když jsem ho prosila, řekl mi, že bych mu za to měla být vděčná, protože se nestává, aby každé děvče bylo děvkou krále. Pak se mi svěřil, že má v úmyslu stát se králem. Řekl, že ten ubohý chlapec Joffrey nikdy nepozná svou nevěstu tak, jako on teď pozná mě.“ Začala vzlykat. „Nikdy jsem nechtěla být jeho děvkou, moji páni. Měla jsem se vdát. Za panoše, dobrého statečného chlapce urozeného původu. Jenže Skřet mě uviděl na Zeleném bodci a poslal toho chlapce, za kterého jsem se chtěla provdat, do předvoje, a když ho tam zabili, poslal svoje divochy, aby mě přivlekli do jeho stanu. Šaggu, toho velkého, a Timetta se spáleným okem. Řekl mi, že když mu nebudu po vůli, dá mě jim, a tak jsem to raději udělala. Pak mě vzal s sebou sem do města, abych byla nablízku, když mě bude chtít. Nutil mě dělat hanebné věci…“

Princ Oberyn se tvářil zvědavě. „Jaké věci?“

„Nevyslovitelné věci.“ A zatímco po její milé tvářičce pomalu stékaly slzy, nebylo pochyb o tom, že každý muž v síni touží v tu chvíli vzít ji do náruče a utěšit ji. „Věci s mými ústy a… jinými tělesnými částmi, milostpane. Se všemi mými částmi. Zneužil mě každým myslitelným způsobem a… nutil mě říkat mu, jak je velký. Můj obře, musela jsem mu říkat, můj obře z Lannisterů.“

Jako první se dal do smíchu Osmund. Boros a Meryn se připojili, pak Cersei, ser Loras a pak více pánů a dam, než by dokázal spočítat. Náhlý poryv veselí rozezvučel krovy a roztřásl Železný trůn. „Je to pravda,“ protestovala Šae. „Můj obře z Lannisterů.“ Smích nabyl na hlasitosti. Měli ústa zkřivená, jak se chechtali, až se za břicha popadali. Někteří se smáli tak prudce, že jim vyletoval hlen z chřípí.

Zachránil jsem vás, zachránil jsem vás všechny, pomyslel si Tyrion. Zachránil jsem tohle zlovolné město i vaše bezcenné životy. V trůnní síni jich byly stovky, a každý se smál, kromě jeho otce, či alespoň mu to tak připadalo. Dokonce i Rudá zmije se řehtal a Mace Tyrell vypadal, jako by mu mělo každou chvíli prasknout břicho, ale lord Tywin Lannister seděl mezi nimi, jako by byl vytesaný z kamene, s prsty spletenými pod bradou.

Tyrion se protlačil kupředu. „MOJI LORDI!“ zvolal. Musel vykřiknout, chtěl-li mít naději, že jej uslyší.

Jeho otec zvedl ruku. Síň pozvolna utichala. „Odveďte mi tu prolhanou děvku z očí,“ řekl Tyrion, „a já se vám přiznám.“

Lord Tywin pokývl hlavou. Šae se dívala napůl s hrůzou, jak se zlaté pláště shlukují kolem ní. Její oči se ještě naposledy setkaly s Tyrionovými. Byl to stud, co v nich spatřil, nebo strach? Říkal si, co jí asi Cersei naslibovala. Dostane zlato nebo šperky, či cokoli, oč jsi požádala, pomyslel si, když se díval na její vzdalující se záda, ale než se měsíc obrátí, předhodí tě zlatým plášťům dole v kasárnách.

Pohlédl vzhůru do otcových tvrdých zelených očí se skvrnkami jasného chladného zlata. „Jsem vinen,“ řekl, „tak strašně vinen. Tohle jste chtěli slyšet?“

Lord Tywin neřekl nic. Mace Tyrell přikývl. Princ Oberyn vypadal mírně zklamaně. „Přiznáváš, že jsi otrávil krále?“

„Nic takového,“ odpověděl Tyrion. „Joffreyho smrtí jsem nevinen. Provinil jsem se mnohem zrůdnějším zločinem.“ Udělal krok směrem ke svému otci. „Narodil jsem se. Žiju. Jsem vinen tím, že jsem trpaslík, přiznávám se k tomu. A bez ohledu na to, kolikrát mi můj dobrý otec odpustil, tvrdošíjně setrvávám ve své ohavnosti.“

„To je šílenství,“ prohlásil lord Tywin. „Mluv k věci, o které zde jednáme. Nestojíš před soudem za to, že jsi trpaslík.“

„A právě v tom se mýlíš, můj pane. Stojím tu proto, že jsem celý svůj život trpaslík.“

„Nemáš nic, co bys řekl na svou obranu?“

„Nic než tohle, já to neudělal. A přesto si nyní přeju, abych to byl udělal.“ Otočil se tváří k síni, k moři bledých tváří. „Přeju si, abych měl dost jedu pro vás všechny. Nutíte mne litovat, že nejsem zrůdou, jakou byste ze mne chtěli mít, jenže je to tak. Jsem nevinen, ale tady se mi spravedlnosti nedostane. Nenecháváte mi na výběr jinou možnost než se dovolávat bohů. Požaduji rozsouzení v souboji.“

„Copak jsi přišel o rozum?“ řekl jeho otec.

„Ne, našel jsem ho. Požaduji rozsouzení v souboji!“

Jeho drahá sestra přímo zářila. „Má na to právo, páni soudcové,“ připomněla jim. „Jen ať bohové rozhodnou. Za Joffreyho bude bojovat ser Gregor Clegane. Přijel do města včera v noci, aby dal svůj meč do mých služeb.“ Obličej lorda Tywina byl tak temný, až si Tyrion na okamžik myslel, že snad také vypil otrávené víno. Uhodil pěstí do stolu, příliš rozezlen, než aby byl schopen promluvit. Byl to Mace Tyrell, kdo se otočil k Tyrionovi a položil mu nevyhnutelnou otázku: „Máš šampióna, který bude bránit tvou nevinu?“

„Má, můj pane.“ Princ Oberyn z Dorne vstal. „Trpaslíkovi se totiž podařilo přesvědčit mně.“

Následný poprask byl ohlušující. Tyrionovi se dostalo krátkodobého potěšení z náhlé pochybnosti, kterou zahlédl v Cerseiných očích. Bylo zapotřebí stovky zlatých plášťů bušících tupými konci svých kopí do podlahy, aby se trůnní síň znovu utišila. Do té doby se lord Tywin Lannister vzpamatoval. „Nechť je o celé záležitosti rozhodnuto zítra,“ prohlásil ledovým tónem. „Já si nad tím myji ruce.“ Obdařil svého zakrslého syna chladným hněvivým pohledem, pak odrázoval ze síně královskými dveřmi za Železným trůnem, se svým bratrem Kevanem po boku.

Později, zpátky ve věžní cele, si Tyrion nalil pohár vína a poslal Podricka Paynea pro sýr, chléb a olivy. Pochyboval, že by v sobě dokázal udržet cokoli těžšího. Myslel sis, že půjdu pokorně, otče? zeptal se stínu vrhaného na zeď hořícími svícemi. Na to v sobě mám až příliš mnoho z tebe. Cítil se podivně klidný, teď když uchňapl moc nad svým životem a smrtí z rukou svého otce a vložil ji do rukou bohů. Za předpokladu, že bohové existují a že je to alespoň trochu zajímá. Pokud ne, pak jsem spíš v dornských rukou. Bez ohledu na to, co se stalo, čerpal Tyrion uspokojení z toho, jak se mu podařilo rozkopat plán lorda Tywina na kusy. Pokud princ Oberyn vyhraje, o to víc to poštve Vysokou zahradu proti Dornům, Mace Tyrell bude svědkem toho, jak muž, který zmrzačil jeho syna, pomáhá uniknout spravedlnosti trpaslíkovi, jenž málem otrávil jeho milovanou dceru. A pokud zvítězí Hora, Doran Martell se možná začne zajímat, proč byla jeho bratrovi naservírována smrt místo spravedlnosti, kterou mu Tyrion slíbil. Nakonec Dorne přece jen možná korunuje královnou Myrcellu.

Téměř stálo za to zemřít, jen aby se dozvěděl, jaké potíže jim tím způsobí. Přijdeš se podívat na můj konec, Šae? Budeš tam stát s ostatními a dívat se, jak ser Ilyn stíná tu moji ošklivou hlavu? Budeš postrádat svého obra z Lannisterů, až bude mrtvý? Dopil víno, mrštil pohárem o zem a jal se zahořkle zpívat.

Projížděl ulicemi města,
přes uličky, schody a kameny,
dolů z kopců vysokých,
za povzdechem milé ženy.
Protože ona byla jeho tajný poklad,
ona byla jeho štěstí i prokletí.
Řetěz a hrad nejsou nic,
ve srovnání se rty ženy.

Ser Kevan za ním toho večera nepřišel. Pravděpodobně se společně s lordem Tywinem snažil uchlácholit Tyrelly. Obávám se, že jsem svého strýce viděl naposledy. Nalil si další pohár. Škoda, že nechal Symona Stříbrného jazyka zabít, než se naučil všechna slova té jeho písně. Měl-li být upřímný, nebyla zas tak špatná. Zvlášť ve srovnání s tou, co o něm složí po jeho smrti. „Protože ručky ze zlata jsou stále studené, ale ruce ženy jsou teplé,“ zpíval. Možná by mohl napsat další sloky sám. Pokud na to budu dost dlouho žít.

Té noci, ač to bylo překvapující, spal Tyrion dlouho a hluboce. Vstal za prvního kuropění, dobře odpočatý a se zdravou chutí do jídla, a posnídal opečený chléb, krvavou klobásu, jablečné koláče a dvojitou porci vajec s cibulkami a pálivými dornskými papričkami. Pak si vyprosil od svých strážných svolení jít navštívit svého šampióna. Ser Addam mu udělil souhlas.

Princ Oberyn popíjel červené víno z poháru a oblékal přitom svou zbroj. Pomáhali mu čtyři z jeho mladších dornských druhů. „Dobré ráno ti přeji, můj pane,“ řekl princ. „Vezmeš si pohár vína?“

„Měl bys vůbec pít před soubojem?“

„Vždycky před bojem piji.“

„To by tě mohlo zabít. Ba co hůř, mohlo by to zabít mně.“

Princ Oberyn se zasmál. „Bohové nevinné chrání. A já věřím v tvou nevinu.“

„Jsem nevinen, pouze co se týče vraždy Joffreyho,“ připustil Tyrion. „Doufám, že víš, do čeho jdeš. Gregor Clegane je -”

„- velký? To už jsem slyšel.”

„Měří téměř osm stop a váží přinejmenším třicet kamenů, samý sval a šlacha. Bojuje s obrovitým obouručním mečem, ale potřebuje na to jen jednu ruku. Je o něm známo, že rozsekává muže vpůli jediným úderem. Jeho zbroj je tak těžká, že žádný menší muž by tu tíhu neunesl, natožpak aby se v ní dokázal pohybovat.“

Na prince Oberyna jeho slova nijak nezapůsobila. „Velké muže jsem zabíjel už předtím. Trikem je shodit je na zem. Jakmile se jednou skácí, jsou mrtví.“ Dorn mluvil tak bezstarostně a sebejistě, že se Tyrion cítil téměř ubezpečen, dokud se princ Oberyn neotočil a neřekl: „Daemone, moje kopí!“ Ser Daemon mu je hodil a Rudá zmije je chytil v letu.

„Ty máš v úmyslu postavit se Horovi s kopím?“ Tyrionův neblahý pocit se vrátil. V bitvě tvořila řada nahuštěných kopí mocnou a neprostupnou hráz, avšak v boji muže proti muži se zkušeným šermířem to byla ubohá zbraň.

„My Dornové máme rádi kopí. Kromě toho je to jediný způsob, jak mít větší dosah než on. Prohlédni si je, lorde Skřete, ale dávej pozor, aby ses ho nedotkl.“ Kopí bylo vysoustruženo z jasanu, osm stop dlouhé, s hladkou, silnou, těžkou rukojetí. Poslední dvě stopy tvořila ocel: štíhlá listovitě tvarovaná hlavice zužující se do nebezpečně vyhlížejícího hrotu. Ostří vypadala tak nabroušená, že by se jimi mohl holit, když Oberyn zatočil rukojetí v dlaních, černě se mu zaleskly. Olej? Nebo jed? Tyrion se rozhodl, že to raději nechce vědět. „Doufám, že to s tím umíš,“ řekl pochybovačně.

„Nebudeš mít důvod ke stížnostem. Ačkoli ser Gregor možná ano. Bez ohledu na to, jak silná je jeho plátová zbroj, ve spojích budou mezery. Nad lokty, pod koleny, v podpaždí… Ujišťuji tě, že už najdu místo, kde ho polechtat.“ Odložil kopí stranou. „Říká se, že Lannister vždycky splácí svoje dluhy. Snad bys se mnou mohl odjet do Slunečního oštěpu, až budeme mít tohle pouštění žilou za sebou. Můj bratr Doran by byl nanejvýš poctěn, kdyby se mohl setkat s právoplatným dědicem Casterlyovy skály…, zvlášť kdyby si sebou přivezl svou půvabnou manželku, paní Zimohradu.“

Snad si had nemyslí, že mám Sansu někde schovanou, jako veverka, co si skladuje ořechy na zimu? Pokud si to i myslel, Tyrion neměl v úmyslu vyvádět ho z omylu. „Výlet do Dorne by možná byl velice příjemný, když o tom tak uvažuji.“

„Naplánuj si raději delší návštěvu.“ Princ Oberyn usrkl ze svého vína. „Myslím, že ty a Doran máte mnoho společných zájmů, které byste rádi prodiskutovali. Hudbu, obchod, historii, víno, trpaslíkův groš… právo dědické a následnictví vůbec. Rady od vlastního strýce budou královně Myrcelle nepochybně prospěšné v tak těžkých časech, jaké nás čekají.“

Pokud Varysovi ptáčkové zrovna naslouchali, Oberyn jim servíroval pěkně šťavnatou porci. „Myslím, že si ten pohár vína přece jen dám,“ řekl Tyrion. Královna Myrcella? Všechno by to bylo mnohem lákavější, kdybych měl Sansu opravdu někde schovanou. Pokud by Dorne dalo přednost Myrcelle před Tommenem, následoval by je i sever? To, na co Rudá zmije narážel, byla velezrada. Dokázal by Tyrion skutečně pozvednout zbraně proti Tommenovi, proti svému vlastnímu otci? Cersei by plivala krev. Možná by to stálo za to, už jen kvůli tomu.

„Vzpomínáš si na příběh, který jsem ti vyprávěl při našem prvním setkání, Skřete?“ zeptal se princ Oberyn, když před ním poklekl Bastard z Božíhrobu, aby mu připevnil holenice. „Nebylo to jen kvůli tvému ocasu, proč jsme já a moje sestra přijeli do Casterlyovy skály. Byli jsme svým způsobem na výpravě. Na výpravě, která nás zavedla do Večeropadu, Stromoviny, Starého města, na Štítové ostrovy, do Crakehallu a nakonec do Casterlyovy skály…, ale cílem naší cesty byl sňatek. Doran již byl zasnouben s lady Mellario z Norvosu, a tak jsme ho nechali doma jako správce Slunečního oštěpu. Moje sestra a já jsme ještě nebyli zaslíbeni nikomu.

Elie to všechno připadalo vzrušující. Byla zrovna v tom hloupém věku a křehké zdraví jí nikdy předtím nedovolovalo příliš cestovat. Já dával přednost tomu, že jsem se bavil urážením sestřiných nápadníků. Byl to Malý lord Línooký, panoš Zaječí pysk, jeden, kterého jsem si pojmenoval Chodící velryba, a další. Jediným, který mi připadal alespoň zčásti ucházející, byl mladý Baelor Hightower. Pohledný hoch - a moje sestra už do něho byla napůl zamilovaná, dokud neměl tu smůlu, že se jednou v naší přítomnosti uprdl. Ihned jsem ho přejmenoval na Baelora větropucha a od té doby se na něj Elia nedokázala podívat, aniž by se nedala do smíchu. Byl jsem prostě hrozný chlapec, někdo mi měl vyříznout ten můj prostořeký jazyk.“

Ano, souhlasil Tyrion v duchu. Baelor Hightower již nebyl mladík, ale zůstal dědicem lorda Leytona; bohatý, pohledný a rytíř skvělé pověsti. Teď mu říkali Baelor Jasnoúsměv. Kdyby se Elia byla provdala za něho místo za Rhaegara Targaryena, mohla si teď spokojeně žít ve Starém městě a vidět vyrůstat svoje děti. Říkal si, kolik životů bylo zmařeno kvůli jednomu nešťastnému pšouknutí.

„Lannisport byl na samém konci naší cesty,“ pokračoval princ Oberyn, zatímco mu ser Arron Qorgyle pomohl do prošívané kožené tuniky a začal ji vzadu zašněrovávat. „Věděl jsi, že naše matky se poměrně dlouho znaly?“

„Jako mladé dívky spolu byly u dvora, jak si náhodou vzpomínám. Společnice princezny Rhaelly?“

„Přesně tak. Dospěl jsem k názoru, že ten plán společnými silami ukuly naše matky. Panoš Zaječí pysk a jemu podobní i různé uhrovité panny, které byly přede mne předváděny, byly pouze předkrmy před hostinou určenými k tomu, aby povzbudily náš apetit. Hlavní chod měl být servírován v Casterlyova skále.“

„Cersei a Jaime.“

„To je ale chytrý trpaslík! Elia a já jsme byli starší než oni, to jistě. Tvému bratrovi a sestře tehdy nemohlo být víc než osm či devět. Nicméně rozdíl pěti či šesti let zas tolik neznamená. A na naší lodi byla prázdná kajuta, velmi pěkná kajuta, nepochybně určená pro osobu urozeného původu. Jako bychom měli v úmyslu vzít zpátky na Sluneční oštěp někoho s sebou. Možná mladé páže. Nebo společnici pro Eliu. Tvoje paní matka měla v úmyslu zasnoubit Jaimeho s mou sestrou, nebo Cersei se mnou. Možná obojí.“

„Možná,“ řekl Tyrion, „jenže můj otec -“

„- vládl Sedmi královstvím, ale doma mu vládla jeho paní manželka, či to alespoň moje matka vždycky říkávala.“ Princ Oberyn zvedl ruce, aby mu mohli lord Dagos Manwoody a Bastard z Božíhrobu navléknout přes hlavu kroužkovou brni. „Ve Starém městě jsme se dozvěděli o smrti tvé matky a obludném dítěti, které porodila. Už tam jsme se mohli obrátit a plout nazpět, ale moje matka rozhodla, že přece jen zavítáme na Casterlyovu skálu. O uvítání, kterého se nám tam dostalo, jsem ti už vyprávěl.

Neřekl jsem ti ovšem, že moje matka čekala tak dlouho, jak to jen slušnost dovolovala, a pak před tvým otcem zavedla řeč na skutečný účel naší návštěvy. O celá léta později, na svém smrtelném loži, se mi svěřila, že lord Tywin nás tehdy příkře odmítl. Jeho dcera byla určena pro prince Rhaegara, jak ji informoval. A když žádala o Jaimeho, aby se oženil s Eliou, nabídl jí místo něho tebe.“

„Což si ona vyložila jako těžkou urážku.“

„Ona to urážka byla. To snad chápeš i ty, ne?“

„Och, samozřejmě.“ Všechno má své kořeny v minulosti, pomyslel si Tyrion, u našich matek a otců a těch před nimi. Jsme loutkami tančícími na strunách těch, kdo přišli před námi, a jednoho dne převezmou ty struny do svých rukou naše děti a bude s nimi tančeno místo nás. „Nu, princ Rhaegar se nakonec oženil s Eliou z Dorne, nikoli s Cersei z Casterlyovy skály. Mohlo by se tudíž zdát, že tvoje matka to klání přece jen vyhrála.“

„Ona si to myslela,“ přitakal princ Oberyn, „jenže tvůj otec není mužem, který by snadno zapomínal na takové ústrky. Docela jasně to vysvětlil v lekci, kterou uštědřil lordu a lady Tarbeckovým a Reynům z Kastameru. A v Králově přístavišti ji posléze uštědřil mé sestře. Moji přilbu, Dagosi.“ Manwoody mu ji podal - vysokou pozlacenou přilbu s měděným diskem připevněným na hřebeni, sluncem Dorne. Tyrion si všiml, že hledí bylo z přilby odstraněno. „Elia a její děti dlouho čekaly na spravedlnost.“ Princ Oberyn si natáhl měkké červené kožené rukavice a znovu uchopil oštěp. „Ale dnešního dne ji dostanou.“

Pro souboj bylo vyhrazeno vnější nádvoří. Tyrion musel poskakovat a utíkat, aby stačil držet tempo s dlouhými kroky prince Oberyna. Had je dychtivý, pomyslel si. Doufejme, že je taky jedovatý. Den byl šedivý a větrný. Slunce zápolilo na obloze s mraky, ale Tyrion nemohl říct, kdo vyhraje ten boj, stejně jako netušil výsledek jednání, na kterém závisel jeho život.

Zdálo se, jako by se tisíc lidí přišlo podívat, zda bude žít, nebo zemře. Lemovali hradní ochozy a strkali do sebe lokty na schodech věží a bašt. Dívali se z vrat stájí, z oken a mostů, z balkonů a střech. Nádvoří jimi bylo tak nacpáno, že zlaté pláště a rytíři Královské gardy je museli odstrkovat, aby udělali prostor pro souboj. Někteří si vynesli ven židle, aby se jim dívalo pohodlněji, zatímco jiní dřepěli na sudech. Měli jsme to uspořádat v Dračím doupěti, pomyslel si Tyrion kysele. Mohli jsme vybírat po čtvrťáku a zaplatili bychom jak Joffreyho svatbu, tak pohřeb. Někteří z diváků s sebou měli malé děti, které jim seděly na ramenou, aby lépe viděly, když spatřily Tyriona, začaly vykřikovat a ukazovat na něho prstíky.

Cersei vypadala vedle sera Gregora napůl jako dítě. Ve své zbroji vyhlížel Hora větší, než měl jakýkoli člověk právo být. Pod dlouhou žlutou bojovou suknicí se třemi černými psy rodu Cleganů měl těžkou plátovou zbroj oblečenou na kroužkové brni. Matná šedá ocel plátů byla promačkaná a zjizvená z bitev. Pod drátěným pletivem měl ještě vařenou kůži a vrstvu prošívanice. Na límci měl nasazenou a pevně připevněnou velkou přilbu s plochým vrcholem, dýchacími otvory kolem úst a nosu a úzkým průzorem pro oči. Z vrcholu přilby čněla kamenná pěst.

Pokud ser Gregor trpěl nějakými následky zranění. Tyrion na něm ze svého místa na druhé straně nádvoří neviděl žádné. Stojí tam, jako by byl vytesaný z kamene. V zemi před sebou měl zabodnutý nestvůrný meč, šest stop zjizveného kovu. Obrovitýma rukama navlečenýma v rukavicích z překládané oceli svíral křížový jílec z obou stran. Dokonce i milenka prince Oberyna při pohledu na něho zbledla. „Ty proti tomu chceš bojovat?“ zeptala se Ellaria Písek přidušeným hlasem.

„Já to zabiju,“ odpověděl její milenec bezstarostně.

Tyrion o tom měl jisté pochybnosti, když tak pozoroval prince Oberyna, zjistil, že si v duchu přeje, aby ho byl bránil raději Bronn… nebo ještě lépe Jaime. Rudá zmije byl v lehké zbroji: holenice, náloketnice, okruží, nárameníky, přilba bez hledí. Jinde měl Oberyn jen vláčnou kůži a vlající hedvábí. Přes kroužkovou brni měl sice šupiny z lesknoucí se mědi, ale drátěné pletivo s šupinami mu nemohlo poskytnout ani čtvrtinu ochrany, jakou zajišťovala Gregorovi jeho těžká plátová zbroj. S odstraněným hledím nebyla princova přilba ve skutečnosti o nich lepší než polopřilba bez nánosníku. Jeho kulatý ocelový štít byl jasně naleštěný a bylo na něm vyobrazeno slunce a oštěp v jasně rudé, žlutozlaté, bílozlaté a měděné.

Tanči kolem něho, dokud nebude ze sekání po tobě tak unavený, že nebude schopný zvednout meč, a pak ho shoď na zem. Zdálo se, že Rudá zmije uvažuje stejně jako Bronn. Jenže žoldnéř si byl na rozdíl od něho vědom rizik takových taktik. U sedmi pekel! Doufám, že víš, co děláš, hade.

Vedle pobočníkovy věže, uprostřed mezi oběma šampióny, byl vztyčen stupínek. Seděl tam lord Tywin se svým bratrem serem Kevanem. Krále Tommena nebylo nikde vidět; alespoň za tohle byl Tyrion vděčný.

Lord Tywin krátce pohlédl na svého zakrslého syna, pak zvedl ruku. Tucet trumpet zatroubilo fanfáru, aby umlčely dav. Kupředu se přišoural nejvyšší septon s vysokou korunou na hlavě a pomodlil se, aby jim Otec na nebesích pomohl rozsoudit spor a aby Válečník propůjčil sílu ruce muže, jehož věc je spravedlivá. To budu já, vykřikl Tyrion málem, jenže oni by se mu jen smáli, a jemu už bylo ze smíchu k smrti špatně.

Ser Osmund Černokotlý přinesl Cleganovi jeho štít, masivní věc z těžkého dubu obroubenou černým železem, když Hora prostrčil levou ruku popruhy, Tyrion si všiml, že Cleganovi psi jsou přemalovaní. Dnešního rána měl ser Gregor na svém štítu sedmicípou hvězdu, kterou přinesli Andalové do Západozemí, když překročili Úzké moře, aby s jejich pomocí přemohli První lidi a jejich božstva. To je od tebe velmi zbožné, Cersei, ale pochybuju, že to na bohy zapůsobí.

Byla mezi nimi vzdálenost padesát yardů. Princ Oberyn se ke svému sokovi blížil rychle, ser Gregor pomalu a zlověstněji. To se neotřásá země z jeho kroků, ujišťoval Tyrion sám sebe. To mi jen bije srdce, když byli oba muži deset yardů od sebe, Rudá zmije se zastavil a vykřikl: „Řekli ti, kdo jsem?“ Ser Gregor mezi oddychováním zabručel: „Nějaký mrtvý muž.“ Bez zastavení se valil dál.

Dorn sklouzl stranu. „Jsem Oberyn Martell, princ Dorne,“ řekl, když se po něm Hora otočil, aby ho neztratil z očí. „Princezna Elia byla moje sestra.“

„Kdo?“ zeptal se Gregor Clegane. Oberyn bodl svým dlouhým kopím, ale ser Gregor odrazil jeho hrot svým štítem, odstrčil je a s velkým mečem blýskajícím se mu v ruce se vrhl rovnou na prince. Dorn se bez úhony stočil stranou. Kopí znovu vyrazilo kupředu. Clegane po něm sekl, Martell je bleskurychle stáhl dozadu a znovu bodl. Kov zaskřípěl o kov, když hlavice kopí sklouzla z Horova hrudníku, rozřízla suknici a vyryla dlouhý škrábanec do oceli pod ní. „Elia Martell, dornská princezna,“ zasyčel Rudá zmije. „Znásilnil jsi ji. Zavraždil jsi ji. Zabil jsi její děti.“

Ser Gregor cosi zabručel a učinil těžkopádný výpad, při kterém sekl po Dornově hlavě. Princ Oberyn se jeho meči hravě vyhnul. „Znásilnil jsi ji. Zavraždil jsi ji. Zabil jsi její děti.“

„Přišel jsi sem mluvit, nebo bojovat?“

„Přišel jsem si vyslechnout tvoje doznání.“ Rudá zmije bleskurychle bodl Horu do břicha, ale jeho úder se minul účinkem. Gregor po něm sekl, a minul. Dlouhé kopí probodlo vzduch nad jeho mečem. Jako hadí jazyk vyjíždělo dopředu a dozadu, mířilo nízko a bodalo vysoko, útočilo do slabin, štítu, na oči, když už nic, tak je Hora alespoň snadným terčem, pomyslel si Tyrion. Princ Oberyn ho mohl stěží minout, třebaže žádný z jeho výpadů nepronikl těžkou plátovou zbrojí. Dorn dál kroužil kolem svého protivníka, bodal, uskakoval dozadu, nutil většího muže otáčet se stále dokola. Clegane ho začíná ztrácet z očí. Horova přilba v sobě měla jen úzké průzory, které značnou měrou omezovaly jeho zorné pole. Oberyn si toho byl vědom a využíval toho, stejně jako délky svého kopí a své rychlosti.

Tak to šlo dál, po dobu, která Tyrionovi připadala nekonečná. Pohybovali se sem a tam přes nádvoří, kolem dokola v kruzích a spirálách, ser Gregor sekající do prázdna, zatímco Oberynovo kopí zasáhlo tu paži, tu nohu, dvakrát spánek. I Gregorův velký dřevěný štít utržil svůj díl zásahů, dokud se zpod hvězdy nevyloupla psí hlava a jinde se neobjevilo nahé dřevo. Clegane čas od času zamručel a jednou ho Tyrion slyšel, jak cosi zanadával, ale jinak bojoval v ponurém tichu.

Na rozdíl od Oberyna Martella. „Znásilnil jsi ji,“ zvolal a bodl oštěpem. „Zavraždil jsi ji,“ řekl a uskočil před sekem Gregorova velkého meče. „Zabil jsi její děti,“ vykřikl a bodl kopím po obrově hrdle, jen aby se skřípotem sklouzlo po silném ocelovém okruží. „Oberyn si s ním hraje,“ řekla Ellaria Písek.

Je to bláznova hra, pomyslel si Tyrion. „Hora je až příliš velký, než aby mohl být hračkou kohokoli.”

Po celém obvodu nádvoří se dav přihlížejících pokradmu plížil stále blíž k oběma bojovníkům, kradl se kupředu palec po palci, aby lépe viděli. Královská garda se snažila, seč mohla, udržet je vzadu, vší silou do těch ťulpasů tlačili svými velkými bílými štíty, jenže ťulpasů byly stovky, zatímco mužů v bílé zbroji jen šest.

„Znásilnil jsi ji.“ Princ Oberyn odrazil divošský úder hlavicí svého kopí. „Zavraždil jsi ji.“ Bodl kopím proti Gregorovým očím, tak rychle, že se velký muž zapotácel. „Zabil jsi její děti.“ Kopí se mihlo stranou a dolů, škráblo Horu do hrudního plátu. „Znásilnil jsi ji. Zavraždil jsi ji. Zabil jsi její děti.“ Kopí bylo o dvě stopy delší než meč sera Gregora, dost na to, aby si jej Martell dokázal udržet od těla. Ser Gregor ťal po rukojeti kopí, pokaždé když po něm Oberyn bodl, snažil se useknout jeho hlavici, ale bylo to totéž, jako by se snažil useknout křídla mouše. „Znásilnil jsi ji. Zavraždil jsi ji. Zabil jsi její děti.“ Gregor se pokusil vrhnout se na něho vší silou a porazit ho na zem, ale Oberyn uskočil stranou, oběhl ho a postavil se mu za záda. „Znásilnil jsi ji. Zavraždil jsi ji. Zabil jsi její děti.“

„Mlč už.“ Zdálo se, že ser Gregor se nyní pohybuje o něco pomaleji a ani jeho velký meč se již nezvedal tak vysoko, jako když souboj začal. „Zavři tu svoji hnusnou hubu.“

„Znásilnil jsi ji,“ řekl princ a uskočil doprava.

„Dost!“ Ser Gregor udělal dva dlouhé kroky a máchl mečem po Oberynově hlavě, ale Dorn před ním znovu uskočil. „Zavraždil jsi ji,“ řekl.

„DRŽ HUBU!“ Gregor se vrhl dopředu, rovnou proti hrotu kopí, které ho bodlo do pravé poloviny hrudi a sklouzlo stranou s ošklivým ocelovým zaskřípěním. Najednou byl Hora dostatečně blízko, aby jej mohl zasáhnout. Jeho meč se mihl vzduchem. Dav řičel. Oberyn před prvním výpadem uklouzl a pustil kopí, které mu teď nebylo k užitku, když se k němu ser Gregor dostal tak blízko. Druhý úder odrazil Dorn svým štítem. Kov se střetl s kovem s třeskotem, který rval uši, a Rudá zmije měl co dělat, aby se neskácel k zemi. Ser Gregor ho s řevem hnal před sebou. Vždyť ani nepoužívá meč, jen řve jako zvíře, pomyslel si Tyrion. Oberynův ústup se stal střemhlavým útěkem pozpátku pouhé palce před hrotem velkého meče, který sekal po jeho hrudníku, pažích a hlavě.

Za ním byla stáj. Diváci křičeli a strkali do sebe ve snaze dostat se jim co nejrychleji z cesty. Jeden zakopl a narazil Oberynovi do zad. Ser Gregor máchl mečem se vší svou divošskou silou. Rudá zmije se vrhl stranou, odkulil se před ním. Nebohý pacholek za ním tak rychlý nebyl, když zvedl paži, aby si ochránil tvář, Gregorův meč mu ji uťal mezi loktem a ramenem. „Zavři HUBU!“ zavyl Hora v odpověď na chlapcův výkřik, sekl mečem bočně a uťal chlapci horní polovinu hlavy, která se ve sprše krve a mozkové hmoty rozlétla přes nádvoří. Stovky diváků jako by rázem ztratily veškerý zájem o Tyrionovu vinu či nevinu, soudě podle způsobu, jakým se tlačily a strkaly do sebe, aby se co nejrychleji dostaly z nádvoří.

Jenže Rudá zmije z Dorne už byl opět na nohou a v ruce znovu třímal svůj dlouhý oštěp. „Elia,“ zavolal na sera Gregora. „Znásilnil jsi ji. Zavraždil jsi ji. Zabil jsi její děti. Teď řekni její jméno.“

Hora se otočil. Přilbu, štít, meč i suknici; to vše měl potřísněno krví od hlavy k patě. „Příliš mluvíš,“ zabručel. „Bolí mě z tebe hlava.“

„Však já si poslechnu, jak mi to řekneš. Byla to Elia z Dorne.“

Hora si pohrdavě odfrkl a valil se dál… a v tom okamžiku se slunce vyhouplo nad nízké mraky, které zakrývaly oblohu již od svítání.

Slunce Dorne, řekl si Tyrion v duchu, jenže to byl Gregor, kdo se pohnul jako první, aby měl slunce v zádech. Je to duševně omezený a brutální muž, ale má instinkty válečníka.

Rudá zmije se přikrčil, přimhouřil oči a znovu bodl svým kopím. Ser Gregor po něm sekl, ale Dornův výpad byl pouze úskokem. Hora, zbavený rovnováhy, se zapotácel a ztěžka udělal krok vpřed.

Princ Oberyn sklonil svůj promačkaný kovový štít. Od naleštěného zlata a mědi se odrazil oslepující pruh slunečního světla, rovnou do úzkého očního průzoru protivníkovy přilby. Clegane zvedl svůj štít na obranu proti záři. V tu chvíli se kopí prince Oberyna mihlo vzduchem jako blesk a našlo mezeru v těžké zbroji, ve spojení plátů v podpaždí. Hrot proděravěl kroužkovou brni a vařenou kůži, Gregor přidušeně zamručel, ale to už Dorn zakroutil kopím a trhnutím je vyprostil z rány. „Elia. Řekni to! Elia z Dorne!“ Kroužil kolem něho, kopí připravené k dalšímu výpadu. „Řekni to!“

Tyrion si v duchu drmolil svou modlitbu. Padni k zemi a zemři, zněla. Budiž proklet, padni k zemi a zemři! Horovi vytékala z podpaždí krev a mnohem víc se jí zřejmě hromadilo pod jeho hrudním plátem, když se pokusil udělat krok, podlomilo se mu koleno. Tyrion si už už říkal, že klesne k zemi.

Princ Oberyn mezitím přešel za něho. „ELIA Z DORNE!“ vykřikl. Ser Gregor se začal otáčet, jenže to bylo příliš pomalu a příliš pozdě. Hlavice kopí mu tentokrát projela podkolenní jamkou, přes vrstvy kroužkového pletiva a kůže mezi ocelovými pláty na stehně a lýtku. Hora zavrávoral, zapotácel se, pak padl tváří k zemi. Obrovitý meč mu vylétl z ruky. Pomalu, těžkopádně se překulil na záda.

Dorn odhodil svůj dobitý štít, popadl kopí do obou rukou a poodešel stranou. Hora hlasitě zasténal a vztyčil se na lokti. Oberyn se otočil rychle jako kočka a rozběhl se na svého padlého protivníka. „ÉÉÉÉLLLLLIIIIIÁÁÁÁÁ!“ vykřikl, když mu vší silou zabodl kopí do těla. Prásk lámajícího se jasanového dřeva bylo téměř stejně sladkým zvukem jako Cerseino zuřivé zakvílení, a princ Oberyn vylétl na chvíli do vzduchu, jako by měl křídla. Had se vyšvihl nad Horu. Cleganovi trčely z břicha čtyři stopy zlomeného kopí, zatímco princ Oberyn dopadl na zem, překulil se, vstal a oprášil si šaty. Odhodil zlomenou rukojeť a sebral protivníkův meč. „Jestli zemřeš dřív, než řekneš její jméno, sere, budu tě honit přes sedm pekel,“ ujistil ho.

Ser Gregor se pokusil vstát. Kopí mu projelo tělem a přibodlo ho k zemi. Sevřel zlomenou rukojeť oběma rukama, zamručel, ale nebyl schopen vytáhnout je. Rudá kaluž pod ním se rozšiřovala. „Každým okamžikem si připadám nevinnější,“ řekl Tyrion Ellarii Písek vedle sebe.

Princ Oberyn popošel blíž. „Řekni to jméno!“ Položil nohu Horovi na hrudník a zvedl nestvůrný meč oběma rukama. Zda měl v úmyslu useknout jím Gregorovi hlavu, nebo mu chtěl vrazit hrot do průzoru v přilbě, to se Tyrion nikdy nedozvěděl. Clegane vymrštil ruku a popadl Dorna pod kolenem. Rudá zmije máchl mečem v divokém seku, jenže ztratil rovnováhu a čepel nenapáchala větší škodu než jen další promáčklinu v Horově náloketnici. Pak byl meč zapomenut, protože Gregor zesiloval stisk a stahoval Dorna k sobě. Zápolili spolu v prachu a krvi, zlomené kopí se houpalo dozadu a dopředu. Tyrion se s hrůzou díval, jak Hora objal prince obrovitou paží a přitáhl si ho těsně k hrudi, jako milence.

„Elia z Dorne,“ slyšeli všichni říct sera Gregora, když ti dva byli tak blízko sebe, že by se mohli políbit. Jeho hluboký hlas duněl v přilbě. „Zabil jsem toho jejího uječeného fakana.“ Druhou ruku vrazil do Oberynova ničím nechráněného obličeje, vecpal mu ocelové prsty do očí. „Potom jsem ji znásilnil.“ Udeřil podruhé a vrazil okovanou pěst do Dornových úst, nadělal mu třísky ze zubů. „Pak jsem jí rozbil tu její zasranou hlavu. Takhle.“ Když stáhl obrovitou pěst zpátky, z krve na jeho železné rukavici se v chladném ranním vzduchu kouřilo. Udeřil potřetí a ozvalo se odporné prásk. Ellaria Písek kvílela hrůzou a Tyrionovi se obrátil žaludek i se snídaní. Zjistil, že klečí na kolenou, zvrací slaninu, klobásy, jablečné koláče i dvojitou porci vajec s cibulkami a pálivými dornskými papričkami.

Nikdy neslyšel svého otce pronést slova, která ho odsoudila. Možná nebylo žádných slov zapotřebí. Vložil jsem svůj život do rukou Rudé zmije a on jej upustil, když si uvědomil - příliš pozdě -, že hadi nemají ruce, začal se hystericky smát.

Byl napůl cesty dolů po serpentinových schodech, než si všiml, že ho zlaté pláště neodvádějí zpátky do jeho cely ve věži. „Byl jsem odsouzen do černých cel,“ řekl. Neobtěžovali se odpovědět mu. Proč taky plýtvat dechem kvůli mrtvému?

DAENERYS

Dany posnídala pod tomelovníkem, který rostl na terasovité zahradě. Pozorovala přitom svoje draky, jak se honí kolem vrcholu Velké pyramidy, kde kdysi stála velká bronzová harpyje. Přehlédla odtamtud celé město: úzké křivolaké uličky i široké cihlové ulice, chrámy a sýpky, chatrče i paláce, nevěstince a lázně, zahrady a fontány, velké rudé kruhy bojových doupat. A za zahradami bylo cínově zbarvené moře, točitý Skahazadhan, suché hnědé kopce, vypálené sady a zčernalá pole. Tam nahoře ve své zahradě měla Dany někdy pocit, jako by byla bůh, který žije na vrcholu nejvyšší hory světa.

Připadají si všichni bohové tak osaměle? Někteří určitě. Missandei jí pověděla o svém Pánu harmonie, uctívaném Mírumilovným lidem z Naatha; byl to jediný pravý bůh, jak jí řekla její malá tlumočnice, bůh, který vždycky byl a vždycky bude, který stvořil měsíc a hvězdy a zemi a všechny tvory, co na ní přebývají. Ubohý Pán harmonie. Dany ho litovala. Musí to být strašné, být po celou dobu sám, obsluhován jen hejnem motýlích žínek, které mohl stvořit nebo nechat zmizet pouhým slovem. Alespoň že Západozemí mělo sedm bohů, třebaže jí Viserys říkal, jak někteří septoni učí, že sedm je pouze aspekty jediného boha, sedm tváří jednoho krystalu. Bylo to matoucí. Rudí kněží věřili ve dva bohy, jak slyšela, jenže ti dva se spolu svářili v nekonečné válce. To se Dany líbilo ještě méně. Ona by nechtěla vést věčnou válku. Missandei jí přinesla kachní vejce, psí klobásu, a půl poháru oslazeného vína smíchaného s limetovou šťávou. Med přitahoval mouchy, ale vonná svíce je odháněla. Zjistila, že ji tam mouchy nesužují tak, jako obtěžují zbytek města, což byla další věc, která se jiná pyramidě líbila. „Musím myslet na to, že s těmi mouchami mám něco udělat,“ řekla. „V Naathu také máte tolik much, Missandei?“

„V Naathu máme motýly,“ odpověděla dívka ve společném jazyce. „Ještě víno?“

„Ne. Musím uspořádat slyšení.“ Dany si Missandei velmi oblíbila. Malá písařka s velkýma zlatýma očima byla moudřejší, než odpovídalo jejímu věku. Také je statečná. Musela být, aby přežila život, který jí osud přidělil. Dany doufala, že jednoho dne spatří její vybájený ostrov Naath. Missandei říkala, že Mírumilovní lidé dělají hudbu místo války. Nezabíjejí, dokonce ani zvířata, a jedí jen ovoce a žádné maso. Motýlí duchové zasvěcení jejich Pánu harmonie chrání jejich ostrov proti těm, kdo by jim chtěli ublížit. Mnozí dobyvatelé se připlavili k Naathu, aby zakrvavili svoje meče, ale onemocněli tam a zemřeli. Motýli jim však nejsou nic platní, když připlují otrokářské lodi. „Jednoho dne tě vezmu domů, Missandei,“ slíbila jí Dany. Kdybych byla dala stejný slib Jorahovi, prodal by mne i tak? „Přísahám ti to.“

„Tato jedna je spokojená, když může být s tebou, Tvoje Výsosti. Naath vždycky zůstane na svém místě. Jsi k této - ke mně velmi laskavá.“

„A ty ke mně.“ Dany vzala dívku za ruku. „Pojď, pomoz mi obléknout se.“

Jhiqui s Missandei ji vykoupaly, zatímco Irri jí připravila šaty. Dnes na sobě měla róbu z rudého aksamitu se stříbrnou šerpou a na hlavě korunu s tříhlavým drakem, kterou dostala od Turmalinového bratrstva v Qarthu. Pantoflíčky také měla ze stříbra, s podpatky tak vysokými, až se bála, že v nich přepadne. Když byla ustrojena, Missandei jí přinesla naleštěné stříbrné sklo, aby se na sebe podívala. Dany si mlčky prohlížela svou tvář. Vypadá takhle dobyvatelka? Pokud měla mluvit za sebe, stále si připadala jako děvčátko.

Nikdo ji zatím nezval Daenerys Dobyvatelkou, ale možná jednoho dne budou. Aegon Dobyvatel si podrobil Západozemí se třemi draky, ale ona dobyla Meereen s kanálovými krysami a dřevěným ptákem za necelý den. Ubohý Groleo. Věděla, že stále truchlí pro svoji loď. Pokud mohla válečná galéra najet beranidlem na jinou loď, proč by nemohla na městskou bránu? S touto myšlenkou v hlavě přikázala svým kapitánům, aby najeli s loďmi na břeh. Jejich stěžně se staly beranidly a hordy svobodných lidí rozebraly jejich trupy a postavily z nich ochranné tarasy, želvy, katapulty a žebříky. Žoldáci dali každému beranidlu košilaté jméno, a právě hlavní stěžeň Meraxe - dříve Josova špásu - rozlomil východní bránu. Říkali mu Josův pták. Boj zuřil divoce a krvavě po většinu dne a ještě dlouho do noci, než se dřevo konečně začalo štípat a Meraxova železná galionová figura, rozesmátá šaškova hlava, s praskotem prorazila dovnitř.

Dany chtěla vést útok sama, ale všichni její kapitáni do jednoho tvrdili, že by to bylo holé šílenství, a její kapitáni se nikdy předtím v ničem neshodli. A tak Dany nakonec zůstala v týle, kde seděla v dlouhé drátěné košili na hřbetě své stříbrné. I ze vzdálenosti půl ligy však slyšela, jak město padlo, jak se vzdorovité volání obránců změnilo ve vyděšené výkřiky. Její draci zařvali v tom okamžiku jako jeden, naplnili noc ohněm. Otroci povstali, věděla ihned. Moje kanálové krysy přehryzaly jejich řetězy.

Když Neposkvrnění rozbili poslední odpor a rozběhlo se drancování, Dany vjela do města. Před rozbořenou bránou byla tak vysoká hromada mrtvol, že jejím svobodným lidem trvalo bezmála hodinu, než vyklidili cestu pro její klisnu. Josův pták a velká dřevěná želva pokrytá koňskými kůžemi, která jej chránila, ležely opuštěné uvnitř. Projížděla kolem vypálených budov a rozbitých oken, cihlovými ulicemi, kde se stoky dusily ztuhlými napuchlými mrtvolami. Rozradostnění otroci k ní zvedali zakrvácené ruce, když projížděla kolem, a volali na ni: „Matko!“

Na náměstí před velkou pyramidou se k sobě zoufale tiskli Meereeňané. Velcí páni vypadali v ranním světle všelijak - jen ne velcí. Zbavení svých šperků a lemovaných tokarů byli opovrženíhodní; stádo starých mužů se scvrklými varlaty a skvrnitou kůží a mladí muži s roztodivnými účesy. Jejich ženy byly buď rozbředlé a otylé, nebo vyschlé jako staré tyčky, a barvu na tvářích měly rozmazanou slzami. „Chci vaše velitele,“ řekla jim Dany. „Dejte mi je a ostatní budou ušetřeni.“

„Kolik?“ zeptala se jí jedna stařena mezi vzlyky. „Kolik jich musíš mít, abys nás mohla ušetřit?“

„Jedno sto šedesát tři,“ odpověděla.

Nechala je přibít na dřevěné sloupy kolem náměstí, přičemž každý muž ukazoval na toho před sebou, když ten rozkaz vydávala, plápolal v ní prudký, žhavý hněv; měla pocit, jako by byla mstícím se drakem. Ale později když projížděla kolem mužů umírajících na sloupech, když slyšela jejich sténání a cítila jejich výkaly a krev…

Zamračeně odložila sklo. Bylo to spravedlivé, bylo. Udělala jsem to kvůli těm dětem.

Její audienční síň se nacházela o podlaží níž, v ozvěnou se rozléhající místnosti s vysokým stropem a stěnami z purpurového mramoru. Navzdory vší jeho nádheře to bylo chladné místo. Předtím tam stál trůn, fantaskní věc z vyřezaného a pozlaceného dřeva ve tvaru divoké harpyje. Jednou se na něj dlouze podívala a poručila ho rozštípat na třísky. „Já nebudu sedět harpyji na klíně,“ řekla jim. Místo toho se posadila na prostou ebenovou lavici. Sloužila jí dobře, třebaže slyšela Meereeňany reptat, že se to na královnu nehodí.

Její pokrevní jezdci už na ni čekali. V naolejovaných černých copech jim cinkaly stříbrné zvonečky a měli na sobě zlato a drahé kamení mrtvých mužů. Bohatství Meereenu přesahovalo lidskou představivost. Dokonce í její žoldáci byli spokojeni, alespoň na čas. Šedý červ na opačném konci síně na sobě měl prostou výstroj Neposkvrněných, v podpaždí svíral bronzovou přilbu s hrotem. Přinejmenším na tyhle mohla spoléhat, jak alespoň doufala…, a taky na Hnědého Bena Plumma, spolehlivého Bena s jeho šedobílými vlasy a větrem ošlehanou tváří, kterého měli tak rádi její draci. A na Daaria vedle něho, blyštícího se ve zlatě. Daario a Ben Plumm, Šedý červ, Irri, Jhiqui, Missandei… když se na ně dívala, zjistila, že v duchu přemýšlí, který z nich ji zradí příště.

Drak má tři hlavy. Na světě jsou dva muži, kterým bych mohla důvěřovat, pokud ovšem budu schopná nalézt je. Pak už nebudu sama. Budeme tři proti světu, tak jako Aegon a jeho sestry. „Byla noc tak pokojná, jak mi připadalo?“ zeptala se.

„Zdá se, že ano, Tvoje Výsosti,“ odpověděl Hnědý Ben Plumm.

Potěšilo ji to. Meereen byl nemilosrdně vyplundrován, tak jako vždycky bývají nově padlá města, ale Dany byla odhodlaná, že to musí skončit, teď když bylo město její. Vydala výnos, že vrazi budou pověšeni, drancíři přijdou o ruku a násilníci o mužství. Osm vrahů se houpalo na provazech z hradeb a Neposkvrnění naplnili bušlový koš zakrvavenýma rukama a měkkými rudými červy, ale v Meereenu opět zavládl klid. Jenže na jak dlouho?

Kolem hlavy jí zabzučela moucha. Dany se po ní podrážděně ohnala, ale moucha se téměř vzápětí vrátila. „V tomhle městě je příliš mnoho much.“

Ben Plumm vyštěkl smíchy. „Dnes ráno jsem měl mouchy v pivě, Tvoje Výsosti. Jednu jsem spolkl.”

„Mouchy jsou pomstou mrtvých.“ Daario se usmál a pohladil si střední hrot vousu. „Na mrtvolách se množí larvy a z larev se líhnou mouchy.“

„V tom případě se musíme zbavit mrtvol. Počínaje těmi na náměstí. Šedý červe, postaráš se o to?“

„Královna poroučí, tento jeden poslouchá.“

„Nejlépe bude přinést si na ně pytle a lopaty, Červe,“ poradil mu Hnědý Ben. „Jsou už dost přezrálé. V kusech a drobtech odpadávají ze sloupů a hemží se…“

„On to ví. Já taky.“ Dany si pamatovala na hrůzu, kterou cítila, když viděla Náměstí trestu v Astaporu. Sama jsem tady napáchala stejnou ukrutnost, ale tihleti si ji určitě zasluhovali. Krutá spravedlnost stále zůstává spravedlností.

„Tvoje Výsosti,“ ozvala se Missandei, „Ghiskarci pohřbívají své ctěné mrtvé do krypt pod jejich příbytky. Kdybys kosti ovařila a vrátila jejich příbuzným, byla by to od tebe laskavost.“

Vdovy mne budou proklínat tak či tak. „Nechť se stane.“ Dany pokynula Daariovi. „Kolik se jich dnes ráno domáhá mého slyšení?“

„Přišli dva, aby se mohli koupat v tvé záři.”

Daario si v Meereenu opatřil z kořisti celou novou garderobu, a aby to ladilo, nabarvil si svůj trojitě rozvětvený vous doruda a na vlnitých vlasech měl hluboký hutný purpur. I jeho oči teď vypadají rudě, jako by to byl nějaký zatracený Valyrijec. „Připluli v noci na Indigové hvězdě, obchodní galéře z Qarthu.“

Otrokářské, chtěl jsi říct. „Co jsou zač?“

„Kapitán Hvězdy a jeden, který tvrdí, že hovoří za Astapor.“

„Nejdřív přijmu vyslance.“

Ukázalo se, že je to bledý muž s obličejem fretky a se šňůrami perel a točeného zlata kolem krku. „Tvoje Veličenstvo!“ zvolal. „Moje jméno je Ghael. Přináším pozdravy Matce draků od krále Kleona z Astaporu, Kleona Velkého.“

Dany strnula. „Já jsem v Astaporu zanechala radu, aby tam vládla. Léčitele, učence a kněze.“

„Tvoje Veličenstvo, ti úlisní ničemové zradili tvou důvěru. Vyšlo najevo, že mají v úmyslu navrátit moc do rukou Dobrých pánů a lidi do řetězů. Velký Kleon jejich spiknutí odhalil, uťal jim hlavy řeznickým sekáčkem a vděčný lid Astaporu ho za jeho odvahu korunoval.“

„Šlechetný Ghaeli,“ řekla Missandei v astaporském dialektu, „je to tentýž Kleon, který kdysi patřil Grazdanu mo Ullhorovi?“

Její hlas byl zcela bezelstný, a přesto její otázka očividně uvedla vyslance do rozpaků. „Tentýž,“ připustil nakonec. „Velký muž.“

Missandei se naklonila k Dany. „Byl řezníkem v Grazdanově kuchyni,“ pošeptala jí dívka do ucha. „Říkalo se o něm, že dokáže porazit vepře rychleji než kterýkoli jiný člověk v Astaporu.“

Dala jsem Astapor řeznickému králi. Dany z toho bylo zle, ale věděla, že na sobě nesmí dát před vyslancem nic znát. „Budu se modlit, aby král Kleon vládl dobře a moudře. Co mi chce?“

Ghael si zamnul ústa. „Snad bychom si mohli promluvit ve větším soukromí, Tvoje Veličenstvo?“

„Před svými kapitány a veliteli nemám žádná tajemství.“

„Jak si přeješ. Velký Kleon mne požádal, abych ti vyřídil, jak hluboce je oddán Matce draků. Tvoji nepřátelé jsou jeho nepřáteli, říká, a nejúhlavnějšími jsou mezi nimi Moudří páni Yunkai. Navrhuje vytvořit pakt mezi Astaporem a Meereenem proti Yunkai.”

„Já jsem slíbila, že se Yunkai nic nestane, když propustí na svobodu svoje otroky,“ namítla Dany. „Yunkajcům nelze důvěřovat, Tvoje Ctihodnosti. Dokonce i teď kují pikle proti tobě. Byli naverbováni noví odvedenci, kteří se podrobují výcviku před městskými hradbami, staví tam válečné lodě. A v Novém Ghisu a Volantisu na západě byli spatřeni vyslanci, kteří mají za úkol navázat spojenectví a najmout žoldnéře. Dokonce vyslali jezdce do Vaes Dothrak, aby proti tobě přivedli khalasar. Velký Kleon mi řekl, abych ti vyřídil, že se nemáš čeho obávat. Astapor si pamatuje. Astapor tě neopustí. Aby ti dokázal svoji věrnost, Velký Kleon nabízí, že zpečetí vaše spojenectví sňatkem.“

„Sňatkem? Se mnou?“

Ghael se na ni usmál hnědými vyhnilými zuby. „Velký Kleon ti dá mnoho silných synů.“

Dany zjistila, že nemá slov, ale malá Missandei ji naštěstí zachránila. „Dala mu syny jeho první žena?“

Vyslanec se na ni zkormouceně podíval. „Velký Kleon má od své první ženy tři dcery. Dvě z jeho novějších žen jsou obtěžkané dítětem. Jenže on má v úmyslu poslat všechny pryč, bude-li Matka draků souhlasit se sňatkem.“

„To je od něho šlechetné,“ řekla Dany. „Zvážím vše, co jsi mi řekl, můj pane.“ Vydala příkaz, aby byly Ghaelovi poskytnuty komnaty na noc, někde níže v pyramidě.

Všechna moje vítězství se mí mění v rukou v popel, pomyslela si. Ať dělám cokoli, jediným výsledkem je smrt a hrůza. Až se zvěst o tom, co se přihodilo v Astaporu, roznese v ulicích, desítky tisíc nově osvobozených meereenských otroků se nepochybně rozhodnou následovat ji, až se vydá na západ, ze strachu před tím, co by je očekávalo, kdyby zůstali… jenže na pochodu je zřejmě čekají mnohem horší věci. I kdyby vyprázdnila každou sýpku ve městě a ponechala Meereen o hladu, jak by jich mohla nakrmit takové množství? Ser Jorah ji před tím varoval. Varoval ji před tolika věcmi… on… Ne, nebudu myslet na Joraha Mormonta. „Nyní přijmu kupeckého kapitána,“ oznámila. Snad alespoň ten bude pro ni mít nějaké lepší zprávy.

Ukázalo se, že si dělala marné naděje. Kapitán Indigové hvězdy byl Qartheňan, a tak byl mnohomluvný, když se ho zeptala na Astapor. „Město krvácí. Mrtví lidé hnijí nepohřbeni v ulicích, každá pyramida je ozbrojeným táborem a na tržištích není na prodej ani jídlo, ani otroci. A ty ubohé děti! Hrdlořezové krále Sekáčka sebrali každého urozeného chlapce v Astaporu, aby z nich nadělali nové Neposkvrněné, ačkoli bude trvat celé roky, než budou vycvičeni.“

Nejvíc že všeho Dany překvapilo, že z toho vůbec není překvapená. Zjistila, že vzpomíná na Eroeh, lhazareenskou dívku, kterou se kdysi snažila zachránit, a na to, co se s ní pak stalo. Stejné to bude v Meereenu, jakmile se vydám na pochod, pomyslela si. Již vycházelo najevo, že otroci z bojových doupat, vychovávaní a cvičení k vraždění, jsou neposlušní a hádaví. Zdálo se, že si myslí, že to oni teď vlastní město a každého muže a ženu v něm. Dva z nich byli mezi osmi, které dala pověsit. Nic víc pro ně udělat nemohu, přesvědčovala se v duchu. „Co po mně chceš, kapitáne?“

„Otroky,“ řekl. „Moje palubní prostory jsou přeplněné k prasknutí slonovinou, jantarem, zebřími kůžemi a dalším prvotřídním zbožím. Vyměnil bych je zde za otroky, které bych pak prodal v Lysu a Volantisu.“

„My žádné otroky na prodej nemáme,“ zavrtěla Dany hlavou.

„Moje královno?“ Daario popošel kupředu. „Nábřeží je plné Meereeňanů, kteří prosí, abys jim dovolila nechat se prodat tomuto Qartheeňanovi. Jsou tam nahuštěni víc než mouchy.“

Dany byla šokována. „Oni chtějí být otroky?“

„Čekají tam ti, kteří oplývají darem dobré mluvy a jsou aristokratického původu, drahá královno. Takoví otroci jsou velmi ceněni. Ve Svobodných městech by mohli být učiteli, písaři, postelovými otroky, dokonce i léčiteli a kněžími. Budou spát v měkkých postelích, jíst bohaté pokrmy a přebývat v domech. Tady přišli o všechno a žijí ve strachu a bídě.“

„Chápu.“ Možná to nebylo zas tak šokující, pokud byly příběhy o Astaporu pravdivé. Dany se na okamžik zamyslela. „Jakýkoli muž, který si přeje nechat se prodat do otroctví, může tak učinit. Také žena.“ Zvedla ruku. „Ale nesmějí se prodávat jejich děti ani nesmějí prodat muži jeho ženu.“

„V Astaporu si město bralo desetinu ceny z prodeje každého otroka,“ poznamenala Missandei.

„Uděláme totéž,“ rozhodla Dany. Války byly vyhrávány nejenom meči, ale také zlatem. „Desetinu. Ve zlatých či stříbrných mincích nebo ve slonovině. Meereen nepotřebuje žádný šafrán, hřebíček ani zebří kůže.“

„Stane se, jak poroučíš, vznešená královno,“ řekl Daario. „Moje Bouřovrány tvůj desátek vyberou.“

Dany věděla, že pokud budou na vybírání peněz dohlížet Bouřovrány, přinejmenším polovina zlata se někam ztratí, jenže Druzí synové nebyli o nic lepší a Neposkvrnění byli stejně nevzdělaní v počtech, jako byli neuplatní. „Je třeba všechno pečlivě zaznamenat,“ řekla. „Vyhledej mezi svobodnými lidmi takové, kteří umí číst, psát a počítat.“

Jakmile byla jeho záležitost vyřízena, kapitán Indigové hvězdy se uklonil a odešel, Dany se zavrtěla na ebenové lavici. Obávala se toho, co mělo přijít dál, ale věděla, že to už příliš dlouho odkládala. Yunkai a Astapor, válečné hrozby, nabídky k sňatku, nadcházející tažení na západ… Potřebuju svoje rytíře. Potřebuju jejich meče a potřebuju jejich rady. Avšak při pouhém pomyšlení na to, že by měla znovu spatřit Joraha Mormonta, měla pocit, jako by spolkla plnou lžíci much - vzteklých, nepokojných, odporných. Téměř cítila, jak jí bzučí a poletují v žaludku. Jsem krev draka, musím být silná. Musím mít v očích oheň, až se jim postavím, ne slzy. „Řekněte Belwasovi, aby přivedl moje rytíře,“ přikázala, než si to stačila rozmyslet. „Moje dobré rytíře.“

Silný Belwas oddychoval po výstupu, když s nimi vpochodoval dveřmi, masitou ruku kolem paže každého z obou mužů. Ser Barristan vešel s hlavou hrdě zvednutou, ale ser Jorah se k ní blížil se zrakem upřeným do mramorové podlahy. Jeden je hrdý, druhý provinilý. Starý muž si oholil svůj bílý vous. Vypadal bez něj o deset let mladší. Zato její plešatějící medvěd vypadal starší než kdy předtím. Zastavili se před lavicí. Silný Belwas ustoupil dozadu a zůstal tam stát s mohutnými pažemi zkříženými přes zjizvený hrudník. Ser Jorah si odkašlal. „Khaleesi…“

Tolik postrádala jeho hlas, ale musela na něho být přísná. „Mlč. Dám ti vědět, až budu chtít, abys promluvil.“ Vstala. „Když jsem vás poslala do stok, část ze mne doufala, že vás vidím naposledy. Připadalo mi to jako příhodný konec pro lháře, utonout v otrokářském kalu. Myslela jsem si, že se s vámi bohové vypořádají, jenže oni mi vás vrátili. Moji galantní rytíři ze Západozemí, informátor a převlékač plášťů. Můj bratr by vás na mém místě oba pověsil.“ Viserys by to rozhodně udělal. Nevěděla však, co by udělal Rhaegar. „Musím připustit, že jste mi pomohli získat tohle město…“

Ústa sera Joraha se zkřivila: „Získali jsme pro tebe toto město. My, kanálové krysy.“

„Mlč,“ napomenula ho znovu…, přestože mluvil pravdu. Zatímco Josův pták a další beranidla narážela do městských bran a její lučištníci pálili letky zápalných šípů přes hradby, poslala Dany pod příkrovem tmy dvě stovky mužů podél břehu řeky, aby podpálili lodi v přístavu. To však byl jen zastírací manévr určený k tomu, aby odvedl pozornost od jejich hlavního záměru. Jakmile planoucí lodi přilákaly oči obránců na hradbách, pár pološílených odvážlivců našlo ústí stok a odstranilo zrezivělé železné mříže. Ser Jorah, ser Barristan, Silný Belwas a dvacet statečných bláznů vklouzlo pod hnědou vodu a vplavalo do cihlového tunelu, smíšená skupina žoldnéřů, Neposkvrněných a svobodného lidu. Dany jim řekla, aby vybrali jen muže, kteří nemají rodiny… a přednostně ty, co trpí ztrátou čichu.

Měli stejně velké štěstí, jako byli stateční. Od posledního vydatného deště uplynul již obrat měsíce a ve stokách bylo splašků jen po stehna. Olejem napuštěné plátno, které si omotali kolem pochodní, je udržovalo v suchu, takže měli světlo. Pár ze svobodných mužů mělo hrůzu z velkých krys, dokud Silný Belwas jednu nechytil a nepřekousl ji vpůli. Jednoho muže zabil velký bledý ještěr, který se vynořil z temné vody a odtáhl ho za nohu, ale když před sebou uviděli další vlnky na hladině, ser Jorah zabil tu obludu svým mečem. Několikrát zabočili špatně, ale jakmile nalezli cestu ven, Silný Belwas je odvedl k nejbližšímu bojovému doupěti, kde překvapili pár strážných a rozbili řetězy otrokům. Během hodiny povstala polovina otroků z bojových doupat Meereenu.

„Pomohli jste mi získat toto město,“ opakovala tvrdohlavě. „A sloužili jste mi dobře i v minulosti. Ser Barristan mne zachránil před Titánovým bastardem a před Lítostivým mužem v Qarthu. Ser Jorah mne zachránil před travičem ve Vaes Dothrak a poté před Drogovými pokrevními jezdci, když moje slunce a hvězdy zemřelo.“ Už tolik lidí ji chtělo mít mrtvou, že o tom někdy ztrácela přehled. „A přesto jste mi lhali, podvedli mne, zradili mne.“ Otočila se k seru Barristanovi. „Ty jsi tolik let chránil mého otce, bojoval jsi vedle mého bratra na Trojzubci, jenže jsi opustil Viseryse, který musel do exilu, a místo toho jsi ohnul koleno před Uchvatitelem. Proč? Pověz mi pravdu.“

„Některé pravdy se poslouchají těžko. Robert byl… dobrý rytíř… ušlechtilý, statečný… ušetřil můj život a životy mnoha jiných… Princ Viserys byl teprve chlapec, trvalo by mnoho let, než by byl schopen vládnout a… odpusť mi, moje královno, ale chtěla jsi slyšet pravdu… dokonce už jako dítě se Viserys často projevoval jako pravý syn svého otce, což jsem u Rhaegara nikdy nepozoroval.“

„Pravý syn svého otce?“ Dany se zamračila. „Co tím chceš říct?“

Starý rytíř ani nemrkl. „Tvého otce zvali v Západozemí ,Šíleným králem‘. Copak ti to nikdo neřekl?“

„Viserys mi to řekl.“ Šílený král. „To Uchvatitel ho tak zval. Uchvatitel a jeho psi.“ Šílený král. „Byla to lež.“

„Proč žádáš pravdu,“ řekl ser Barristan tiše, „když před ní zavíráš uši?“ Zaváhal, pak pokračoval. „Už předtím jsem ti řekl, že jsem použil falešné jméno, aby se Lannisterové nedozvěděli, že jsem se připojil k tobě. To byla jen polovina mého důvodu, Tvoje Výsosti. Pravda byla taková, že jsem tě chtěl určitý čas pozorovat, než bych ti odpřísáhl věrnost. Potřeboval jsem se ujistit, že nejsi…“

„… pravá dcera svého otce?“ Pokud nebyla dcerou svého otce, kým byla?

„… šílená,“ dopověděl. „Ale nenašel jsem na tobě žádnou poskvrnu.“

„Poskvrnu?“ naježila se Dany.

„Nejsem mistr, abych před tebou dokázal citovat dějiny, Tvoje Výsosti. Mým životem byly meče, ne knihy. Ale každé dítě ví, že Targaryenové vždycky tančili až příliš blízko u hranice šílenství. Tvůj otec nebyl ani zdaleka první. Král Jaehaerys mi jednou řekl, že šílenství a velikost jsou dvě strany jedné mince. Řekl, že pokaždé když se narodí nový Targaryen, bohové vyhodí minci do vzduchu a svět tají dech, aby viděl, na kterou stranu dopadne.“ Jaehaerys. Tenhle stařec znal mého praotce. To pomyšlení ji přimělo se na chvíli odmlčet. Většina toho, co znala o Západozemí, pocházela z úst jejího bratra a zbytek od sera Joraha. Ser Barristan toho pamatoval mnohem víc, než kdy věděli ti dva dohromady. Tento muž mi může říci, odkud pocházím. „Tím chceš naznačit, že jsem pouhá mince v rukou bohů, sere?“

„Ne,“ odpověděl ser Barristan. „Jsi zákonná dědička Západozemí. Do konce svých dnů zůstanu tvým věrným rytířem, uznáš-li za vhodné, že mohu opět nosit meč. Pokud ne, budu spokojen, když budu moci dál sloužit Silnému Belwasovi jako jeho panoš.“

„Co kdybych usoudila, že jsi hoden jen toho, aby ses stal mým bláznem?“ zeptala se Dany opovržlivě. „Nebo možná mým kuchařem?“

„Bylo by mi ctí, Tvoje Výsosti,“ odpověděl Selmy s tichou vznešeností. „Umím péct jablka a vařit hovězí stejně dobře jako kterýkoli jiný muž a mnohokrát jsem si pekl kachnu nad táborovým ohněm. Doufám, že ji máš ráda pěkně mastnou, s dočerna opečenou kůží a krvavými kostmi.”

To jí vyčarovalo úsměv na tváři. „Byla bych blázen, kdybych jedla takovou krmi. Bene Plumme, dej seru Barristanovi svůj meč.“

Bělovous ho však nepřijal. „Hodil jsem svůj meč k Joffreyho nohám a od té doby jsem se žádného nedotkl. Přijmout znovu meč mohu jen z rukou své královny.“

„Jak si přeješ.“ Dany vzala meč od Hnědého Bena a podala mu jej, jílcem napřed. Starý muž si ho obřadně vzal. „Nyní poklekni,“ řekla mu, „a odpřísáhni svůj meč do mých služeb.“

Poklekl na koleno, položil čepel před ni a jal se odříkávat slova přísahy. Dany je stěží slyšela. S tímhle bylo snadné pořízení, pomyslela si. S tím druhým to bude obtížnější, když ser Barristan skončil, otočila se k Jorahu Mormontovi. „A teď ty, sere. Pověz mi pravdu.“

Velký muž měl zrudlý krk - zda hněvem či hanbou, to nevěděla. „Snažil jsem se říct ti pravdu nejméně půlstovkykrát. Řekl jsem ti, že Arstan je něčím víc, než se zdá být. Varoval jsem tě, že Xarovi a Pyatu Preeovi se nedá důvěřovat. Varoval jsem tě -“

„Varoval jsi mne před všemi kromě sebe.“ Jeho troufalost ji rozčilovala. Měl by být pokornější. Měl by prosit za odpuštění. „Nedůvěřuj nikomu jinému kromě Joraha Mormonta, říkal jsi…, a celou tu dobu jsi byl Pavoukův tvor!“

„Já nejsem ničí tvor. Vzal jsem eunuchovo zlato, ano. Dozvěděl jsem se nějaké cifry a napsal jsem pár dopisů, ale to bylo všechno -“

„Všechno? Vyzvídal jsi na mne a prodal jsi mne mým nepřátelům!“

„Na čas,“ řekl zdráhavě. „Nechal jsem toho.“

„Kdy? Kdy jsi toho nechal?“

„Poslal jsem jednu zprávu z Qarthu, ale -“

„Z Qarthu!“ Dany doufala, že to skončilo mnohem dříve. „Co jsi napsal z Qarthu? Že jsi teď můj člověk a už nestojíš o žádné z jejich úkladů?“ Ser Jorah se jí nedokázal podívat do očí. „Když khal Drogo zemřel, žádal jsi mne, abych s tebou šla do Yi Ti a k Nefritovému moři. Bylo to tvoje přání, nebo Robertovo?“

„Bylo to kvůli tvému bezpečí,“ odpověděl. „Abych tě před nimi ochránil. Věděl jsem, co je to za hady…“

„Hady? A co jsi byl ty, sere?“ Napadlo ji něco nevyslovitelného. „Tys jim řekl, že v sobě nosím Drogovo dítě…“

„Khaleesi…“

„Nesnaž se to popírat, pane,“ řekl ser Barristan ostře. „Byl jsem přítomen, když to eunuch řekl radě a Robert se vyjádřil v tom smyslu, že Jeho Výsost a její dítě musí zemřít. Ty jsi byl zdrojem, sere. Dokonce se mluvilo o tom, že ty sám bys mohl provést ten čin, abys za něj dostal milost.“

„To je lež.“ Obličej sera Joraha potemněl. „Já bych nikdy… Daenerys, to já jsem ti přece zabránil pít otrávené víno.“

„Ano. A jak jsi věděl, že je otrávené?“

„Já… předpokládal jsem to… Karavana přinesla dopis od Varyse, ve kterém mne varoval, že dojde k pokusům zavraždit tě. Chtěl, abych tě hlídal, to ano, ale také aby se ti nic nestalo.“ Padl na kolena. „Kdybych jim to neřekl já, udělal by to někdo jiný. To přece víš.“

„Vím, že jsi mne zradil.“ Dotkla se svého břicha, kde zahynul její syn Rhaego. „Vím, že se travič pokusil zabít mého syna, a to tvým přičiněním. Tohle vím.“

„Ne… ne.“ Zavrtěl hlavou. „To jsem nikdy nechtěl…, odpusť mi to. Musíš mi odpustit.”

„Musím?“ Bylo již příliš pozdě. Prošením o odpuštění měl začít. Teď už mu nemohla prominout, jak měla původně v úmyslu. Prodavače vína tehdy táhla za svým koněm, dokud z něho nic nezbylo. Nezasluhoval si totéž muž, který ho přivedl? Je to Jorah, můj lítý medvěd, moje pravá ruka, která mne nikdy nezklamala. Bez něho bych byla mrtvá, ale… „Já ti nemohu odpustit,“ řekla. „Nemohu.“

„Starci jsi odpustila…“

„Lhal mi o svém jménu. Ty jsi prodával má tajemství mužům, kteří zabili mého otce a ukradli mému bratrovi trůn.“

„Chránil jsem tě. Bojoval jsem pro tebe. Zabíjel jsem pro tebe.“

Líbal jsi mne, pomyslela si, zradil jsi mne.

„Šel jsem do stok jako krysa. Pro tebe.“

Možná by bylo laskavější, kdybys tam byl zahynul. Dany neřekla nic. Nebylo co říct.

„Daenerys,“ řekl tiše. „Miloval jsem tě.“

A bylo to venku. Tři zrady poznáš. Jednou pro krev, jednou pro zlato a jednou pro lásku. „Říká se, že bohové nedělají nic bezúčelně. Nezemřel jsi v bitvě, takže pro tebe zřejmě stále mají nějaké využití. Jenže já je nemám. Nechci tě mít ve své blízkosti. Jsi vypovězen, sere. Jdi si zpátky ke svým pánům do Králova přístaviště a vyber si tam svoje omilostnění, jestli můžeš. Nebo jdi do Astaporu. Řeznický král rytíře jistě uvítá.“

„Ne.“ Natáhl k ní ruku. „Daenerys, prosím, vyslyš mne…“

Pleskla ho po ruce. „Už nikdy se neodvažuj dotknout se mne nebo vyslovit moje jméno. Dávám ti čas do svítání, aby sis mohl sbalit věci a odejít z tohoto města. Pokud budeš spatřen v Meereenu po rozbřesku příštího dne, poručím Silnému Belwasovi, aby ti ukroutil hlavu. Udělám to. Věř mi.“ Se zavířením sukní se k němu otočila zády. Nedokázala bych teď snést pohled na jeho tvář. „Odveďte mi toho lháře z očí,“ nařídila. Nesmím plakat. Nesmím, když budu plakat, odpustím mu. Silný Belwas popadl sera Joraha za paži a odtáhl ho ven, když se Dany ohlédla, rytíř šel, jako by byl opilý, vrávoravě a pomalu. Odvrátila pohled, dokud neuslyšela, jak se dveře otevírají a zavírají. Pak klesla zpátky na ebenovou lavici. Je pryč. Můj otec a moje matka, bratři, ser Willem Darry, Drogo, který byl mým sluncem a hvězdami, jeho syn, který zemřel ve mně, a teď ser Jorah… „Královna má dobré srdce,“ zavrněl Daario zpod svých purpurových knírů, „ale tento jeden je nebezpečnější než všichni Oznakové a Merové sbalení dohromady.“ Laskal silnýma rukama jílce svých dvou čepelí se smyslnými pozlacenými ženami. „Nemusíš říkat ani slovo, moje záře. Stačí jedinkrát kývnout a tvůj Daario ti přinese jeho ošklivou hlavu.“

„Nech ho být. Misky vah jsou nyní vyrovnané. Ať jde domů.“ Dany si představila, jak Jorah kráčí mezi starými pokroucenými duby a vysokými borovicemi, kolem kvetoucích keřů hlohu, šedivých kamenů porostlých mechem a malých potůčků s ledovou vodou stékajících z příkrých svahů. Viděla ho, jak vstupuje do síně postavené z velkých klád, kde u krbu spí psi a v zakouřeném vzduchu se vznáší hutná vůně masa a medoviny. „Pro dnešek jsme skončili,“ řekla svým kapitánům.

Pak se rozběhla po širokých mramorových schodech zpátky do své komnaty na vrcholu pyramidy. Irri jí pomohla vyklouznout z oficiálního odění do pohodlnějších šatů - širokých vlněných kalhot, volné plstěné tuniky, malované dothracké vesty. „Ty se celá chvěješ, khaleesi“ řekla dívka, když poklekla, aby Dany zašněrovala sandály.

„Je mi zima,“ zalhala Dany. „Přines mi knihu, kterou jsem si četla minulého večera.“ Chtěla se ztratit ve slovech, v jiných časech a na jiných místech. Silná, v kůži vázaná kniha byla plná písní a příběhů ze Sedmi království. Po pravdě řečeno to byly dětské příběhy; příliš jednoduché a fantastické, než aby to mohla být opravdová historie. Všichni hrdinové byli vysocí a pohlední a zrádce jste poznali už jen podle jejich úskočných očí. Přesto ty příběhy měla ráda. Minulého večera si četla o třech princeznách v červené věži, které tam zamkl král za ten zločin, že byly příliš krásné.

Když jí služebná knihu přinesla, Dany snadno našla stránku, kde posledně přestala čísi, ale nebylo to k ničemu. Zjistila, že čte snad už popůltucté stále stejnou stránku. Tuhle knihu mi dal ser Jorah jako dar nevěstě v den, kdy jsem se provdala za khala Droga. Jenže Daario má pravdu, neměla jsem ho vypovědět. Měla jsem si ho buď nechat, nebo jsem ho měla zabít. Hrála si na královnu, a přesto se někdy cítila jako vystrašené děvčátko. Viserys vždycky říkal, jak jsem hloupá. Byl opravdu šílený? Zavřela knihu. Pořád ještě by mohla zavolat Joraha zpátky, kdyby chtěla. Nebo poslat Daaria, aby ho zabil.

Dany před tou volbou prchla na terasu. Našla tam Rhaegala spícího vedle jezírka, zelený a bronzový zavinutec zalitý slunečním svitem. Drogon seděl nahoře na samém vršku pyramidy, na místě, kde stávala velká bronzová harpyje, než ji dala strhnout, když ji spatřil, roztáhl křídla a zařval. Po Viserionovi nebylo nikde ani stopy, ale když přešla k zídce a přehlédla obzor, spatřila v dálce bledá křídla mávající nad řekou. Je na lovu. Jsou každým dnem odvážnější. Přesto stále trpěla obavami, když zalétli příliš daleko. Jednoho dne by se nemuseli vrátit, pomyslela si.

„Tvoje Výsosti?“

Otočila se a spatřila za sebou sera Barristana. „Co po mně ještě chceš, sere? Ušetřila jsem tě, přijala jsem tě do svých služeb, a ty mi teď dej pokoj.“

„Odpusť mi, Tvoje Výsosti. Já jen, že… teď když víš, kdo jsem…“ Starý muž zaváhal. „Rytíř Královské gardy je ve dne v noci v přítomnosti krále. Z toho důvodu po nás naše přísahy vyžadují, abychom chránili nejenom jeho život, ale také jeho tajemství. Avšak tajemství tvého otce nyní po právu náleží tobě, společně s jeho trůnem, a tak… myslel jsem si, že se možná budeš chtít na něco zeptat.“

Zeptat? Předtím měla stovku otázek, tisíc, deset tisíc. Proč ji teď žádná nenapadala? „Byl můj otec skutečně šílený?“ vyhrkla. Proč se na to ptám? „Viserys říkal, že ty řeči o šílenství byly jen Uchvatitelovou lstí…“

„Viserys byl dítě a královna ho držela stranou veškerého dění. Domnívám se, že tvůj otec v sobě vždycky měl něco málo z šílenství. Přesto byl také okouzlující a štědrý, takže jeho výlevy byly tolerovány. Jeho vláda začala tak slibně…, ale jak léta ubíhala, záchvaty šílenství byly stále častější, dokud…“

Dany ho zarazila. „Myslíš, že to chci teď slyšet?“

Ser Barristan chvíli přemýšlel. „Možná ne. Ne teď.“

„Ne teď,“ souhlasila. „Jednoho dne. Jednoho dne mi to musíš všechno povědět, všechno dobré i zlé. Jistě lze o mém otci říct i něco dobrého?“

„Lze, Tvoje Výsosti. O něm i o těch, kteří vládli před ním. O tvém dědovi Jaehaerysovi a jeho bratrovi, jejich otci Aegonovi, tvé matce… a Rhaegarovi. O tom především.“

„Kéž bych ho tak byla znala,“ řekla roztouženě.

„Já bych si přál, aby on byl znal tebe,“ řekl starý rytíř. „Až budeš připravena, všechno ti povím.“

Dany ho políbila na tvář a propustila ho.

Toho večera jí její služebné přinesly jehněčí se salátem z rozinek a karotky máčené ve víně a teplý vločkový chléb s medem. Nedokázala z toho pozřít ani sousto. Byl Rhaegar někdy takto unavený? divila se. Byl tak vyčerpaný Aegon po své dobyvatelské výpravě?

Toho večera, když nastal čas odebrat se ke spánku, vzala Dany k sobě do postele Irri, poprvé od té noci na lodi. Ve chvíli, kdy se zachvěla při vyvrcholení a propletla prsty s hustými černými vlasy své služebné, představovala si, že to je Drogo, kdo ji objímá…, jenže jeho obličej se nějak pořád měnil v Daariův. Jestliže chci Daaria, stačí mi říct. Ležela tam s Irrinýma nohama kolem svého těla. Jeho oči dnes vypadaly téměř purpurové…

Té noci měla temné sny a třikrát se probudila z napolo zapomenutých nočních můr. Potřetí byla již příliš nepokojná, než aby se pokoušela znovu usnout. Šikmými okny ve střeše pronikalo měsíční světlo, zalévalo stříbrem mramorové podlahy. Dveřmi vedoucími na terasu vanul dovnitř chladivý vánek. Irri vedle ní spala hlubokým spánkem, rty měla pootevřené a nad spací hedvábí jí vykukovala tmavohnědá bradavka. Dany byla na okamžik v pokušení, jenže ve skutečnosti toužila po Drogovi nebo možná po Daariovi, ne po Irri. Služebná byla sladká a zkušená, jenže všechny její polibky byly cítit povinností.

Vstala, nechala Irri spát v měsíčním světle. Jhiqui a Missandei spaly ve vlastních postelích, Dany vklouzla do róby a bosá přešla přes mramorovou podlahu na terasu. Vzduch byl chladný, ale jí se líbilo, když cítila trávu pod nohama a slyšela šeptající si listí. Na hladině malého jezírka se honily vlnky čeřené větrem a tančil v něm chvějivý měsíční odraz.

Opřela se o nízkou cihlovou zídku a pohlédla dolů na město. Meereen taky spal. Možná ztracený ve snech o lepších časech. Noc přikryla ulice jako černá pokrývka, schovala mrtvoly a šedé krysy, které vylézaly z kanálů, aby na nich hodovaly, i hejna bodavých much. Tam kde chodily hlídky po svých pochůzkách, se rudě a žlutě mihotaly vzdálené pochodně, tu a tam spatřila slabou záři lucerny trhavě se pohybující v některé z uliček. Možná nesl jednu z nich ser Jorah pomalu vedoucí svého koně směrem k bráně. Sbohem, starý medvěde. Sbohem, zrádce.

Byla Daenerys za bouře zrozená, Nespálená, khaleesi a královna, Matka draků, vražedkyně čarodějů, rozbíječka řetězů a nebylo jediného člověka na světě, kterému by mohla důvěřovat.

„Tvoje Výsosti?“ U lokte jí stála Missandei, zahalená ve spací róbě, s dřevěnými sandály na nohou. „Probudila jsem se a viděla jsem, že jsi pryč. Spala jsi dobře? Na co se to díváš?“

„Na svoje město,“ odpověděla Dany. „Hledala jsem dům s červenými dveřmi, ale v noci jsou všechny dveře černé.“

„Červené dveře?“ Missandei byla zmatená. „Co je to za dům?“

„Žádný takový dům už není. Na tom nezáleží.“ Dany vzala mladší dívku za ruku. „Nikdy mi nelži, Missandei. Nikdy mne nezraď.“

„Nikdy to neudělám,“ slíbila Missandei. „Podívej, už svítá.“

Obloha od obzoru až k zenitu na sebe vzala kobaltově modrý odstín a za linií nízkých kopců na východě bylo vidět záři, světle zlatou a ústřicově růžovou. Dany držela Missandei za ruku a společně se dívaly, jak vychází slunce. Šedivé cihly se změnily v červené, žluté, modré, zelené a oranžové. Šarlatově rudé písky v bojových doupatech se před jejich očima proměnily v krvácející boláky. Na jiném místě jasně zazářil zlatý dóm Chrámu milosrdenství a podél hradeb, tam kde se vycházející slunce dotklo hrotů na přilbách Neposkvrněných, se zatřpytily bronzové hvězdy. Na terase se líně pohnulo pár much. V tomelovníku začal čirykat pták a po něm dva další. Dany naklonila hlavu na stranu, aby si poslechla jejich píseň, ale netrvalo dlouho a zvuky probouzejícího se města je přehlušily.

Zvuky mého města.

Toho rána zavolala svoje kapitány a velitele k sobě do zahrady, místo aby sestoupila do audienční síně. „Aegon Dobyvatel přinesl do Západozemí oheň a krev, ale potom mu dal mír, blahobyt a spravedlnost. Avšak jediné, co jsem přinesla do Zálivu otroků já, je smrt a ruiny. Byla jsem spíš khalem než královnou, ničila jsem a plundrovala a pak táhla dál.”

„Není tu nic, proč bys měla zůstávat,“ řekl Hnědý Ben Plumm.

„Tvoje Výsosti, otroci si přivodili zkázu sami,“ podotkl Daario Naharis.

„Přinesla jsi jim také svobodu,“ poukázala Missandei.

„Svobodu, aby mohli hladovět?“ zeptala se Dany ostře. „Svobodu zemřít? Jsem drak nebo harpyje?“ Jsem šílená? Mám na sobě poskvrnu?

„Jsi drak,“ řekl ser Barristan s jistotou v hlase. „Meeren není Západozemí, Tvoje Výsosti.”

„Jenže jak mám vládnout sedmi královstvím, když nedokážu vládnout jedinému městu?“ Neměl na to odpověď. Dany se od nich odvrátila a znovu pohlédla na město. „Moje děti potřebují čas, aby se mohly uzdravit a učit se. Moji draci potřebují čas, aby mohli růst a zkoušet svá křídla. A já potřebuju totéž. Nedopustím, aby se v tomto městě stalo to co v Astaporu. Nedovolím yunkajské harpyji znovu spoutat řetězem ty, které jsem osvobodila.“ Otočila se a pohlédla jim do tváří. „Nevydám se na pochod.“

„Co tedy budeš dělat, khaleesi?“ zeptal se Rakharo.

„Zůstanu,“ odpověděla. „Budu vládnout. A budu královnou.“

JAIME

Král seděl v čele stolu, pod zadkem hromadu polštářů, a podepisoval každý dokument, který mu předložili. „Už jen pár, Tvoje Výsosti,“ ujistil ho ser Kevan Lannister. „Toto je výnos o ztrátě cti a občanských práv bez soudního projednání proti lordu Edmurovi Tullymu, zbavující ho Řekotočí a všech jeho pozemků a příjmů za to, že povstal proti svému právoplatnému králi. Zde je podobný výnos proti jeho strýci seru Bryndenovi Tullymu, zvanému Černá ryba.“ Tommen opatrně namočil brk do inkoustu a na jeden dokument po druhém napsal širokým dětským rukopisem své jméno.

Jaime se na to díval od opačného konce stolu a myslel přitom na všechny ty urozené pány, kteří si dělali aspirace na křeslo v králově malé radě. Ať si zatraceně vezmou to moje. Pokud tohle byla moc, proč mu připadala tak únavná? Osobně si nepřipadal nijak zvlášť mocný, když se díval, jak Tommen znovu namáčí brk do kalamáře. Cítil se spíš znuděně.

A bolavě. Bolel ho každičký sval v těle, žebra i ramena měl plná modřin od výprasku, který schytal z laskavosti sera Addama Marbranda. Stačilo, aby na to pomyslel, a škubl sebou. Mohl jen doufat, že ten muž bude mlčet. Jaime znal Marbranda od dětství, kdy sloužil jako páže v Casterlyově skále; důvěřoval mu víc než mnoha jiným. Natolik, že ho požádal, aby si proti němu vzal štít a turnajový meč. Chtěl se přesvědčit, zda dokáže bojovat levou rukou. Teď to vím. Ta vědomost byla bolestnější než nářez, který mu ser Addam uštědřil, a přitom bití samo bylo tak zlé, že se dnešního rána stěží dokázal obléknout. Kdyby byli bojovali naostro, Jaime by byl zemřel přinejmenším dvatuctykrát. Vždyť to vypadalo tak jednoduše, jen si vyměnit ruce. Nebylo. Všechny jeho vrozené i získané instinkty mu byly k ničemu. Zatímco dřív se prostě jen bezmyšlenkovitě pohyboval, nyní musel o každém pohybu přemýšlet. A zatímco přemýšlel, Marbrand do něho bušil. Zdálo se, že v levé ruce dokonce ani nedokáže pořádně udržet meč; ser Addam ho třikrát odzbrojil, vyrazil mu meč z ruky.

„Tato listina zaručuje vlastnictví výše zmíněných pozemků, lén a hradu seru Emmonu Freyovi a jeho paní manželce lady Genně.“ Ser Kevan přistrčil před krále další arch pergamenu. Tommen namočil brk a podepsal. „Toto je dekret o legitimitě nemanželského syna lorda Roosea Boltona z Hrůzova. A tento jmenuje lorda Boltona strážcem severu.“ Tommen namočil, podepsal, namočil, podepsal. „Tato listina zaručuje seru Rolfu Kořenáři nárok na hrad Kastamer a povyšuje ho na lorda.“

Tommen naškrábal svoje jméno.

Měl jsem jít za serem Ilynem Paynem, přemítal Jaime. Vykonavatel královy spravedlnosti mu nebyl takovým přítelem jako Marbrand a mohl ho zbít dokrvava…, jenže bez jazyka bylo nepravděpodobné, že by se o tom mohl později někde rozšiřovat. Stačí jediná nahodilá poznámka sera Addama, až bude v podroušeném stavu, a celý svět se brzy dozví, jak je teď Jaime Lannister neužitečný. Lord velitel Královské gardy. Byl to krutý žert, to ano…, i když ne tak krutý jako dar, který mu poslal jeho otec.

„Tato listina je královské omilostnění pro lorda Gawena Westerlinga, jeho paní choť a jeho dceru Jeyne, vítající je zpět ku královu míru,“ pokračoval ser Kevan. „Toto je omilostnění pro lorda Jonose Brackena z Kamenoplotu. Zde je omilostnění pro lorda Vanceho. Toto je pro lorda Goodbrooka. Toto pro lorda Mootona z Panenského jezírka.“

Jaime se zvedl. „Zdá se, že jsi schopen zvládnout tyto záležitosti sám, strýče. Ponechám zde Jeho Výsosti tobě.”

„Jak si přeješ.“ Ser Kevan také vstal. „Jaime, měl bys jít za svým otcem. Ta rozepře mezi vámi -“

„- je jeho dílo. A rozhodně ji nenapraví tím, že mi bude posílat urážlivé dary. Pověz mu to, pokud ho dokážeš odloučit na dostatečně dlouhou dobu od Tyrellů.“

Jeho strýc se zatvářil nešťastně. „Ten dar byl míněn upřímně. Mysleli jsme si, že by ti mohl dodat odvahu -“

„- k tomu, abych si nechal narůst novou ruku?“ Jaime se otočil k Tommenovi. Třebaže měl Joffreyho zlaté kadeře a zelené oči, měl toho nový král jinak se svým zesnulým bratrem málo společného. Trpěl sklonem k otylosti, měl růžový kulatý obličej, a dokonce rád četl. Ještě mu není ani devět, tomuhle mému synovi. Je to chlapec, ne muž. Bude trvat sedm let, než bude Tommen moci sám vládnout. Do té doby zůstane říše pevně v rukou jeho děda. „Veličenstvo,“ požádal, „mám tvé svolení odejít?“

„Jak si přeješ, strýče.“ Tommen pohlédl zpátky na sera Kevana. „Mohu je nyní zapečetit, prastrýče?“ Otiskovat královskou pečeť do horkého vosku bylo oblíbenou součástí jeho kralování, alespoň zatím.

Jaime odrázoval ze sněmovní místnosti. Venku přede dveřmi našel sera Meryna Tranta, který tam strnule stál na stráži v bílé šupinové zbroji a sněhobílém plášti. Kdyby se měl tenhleten dozvědět, jak jsem slabý, nebo Černokotlý nebo Blount… „Zůstaň zde, dokud Jeho Výsost nebude hotova,“ řekl, „pak ho doprovoď zpátky do Maegorovy pevnosti.“

Trant pokývl hlavou. „Jak si přeješ, můj pane.“

Vnější nádvoří bylo toho rána přeplněné a hlučné. Jaime zamířil ke stájím, kde velká skupina mužů sedlala koně. „Holenice!“ zvolal. „Tak tedy odjíždíš?“

„Ihned jakmile bude moje paní na koni,“ odpověděl Holenice Walton. „Můj pán lord Bolton nás očekává. Už jde.“

Štolba vyvedl z vrat stáje pěknou šedivou klisnu. Na jejím hřbetě seděla hubená dívka s propadlými očními důlky, zahalená v těžkém plášti. Byl šedivý, stejně jako šaty pod ním, a olemovaný bílým saténem. Spona, která jej poutala k její hrudi, byla vytvarovaná do podoby vlčí hlavy se štěrbinami opálových očí. Dívčiny dlouhé hnědé vlasy vlály ve větru. Pomyslel si, že má docela pěknou tvář, ale její oči byly smutné a ostražité.

Když ho uviděla, sklonila hlavu. „Sere Jaime,“ řekla tenkým nesmělým hlasem. „Jsi laskavý, žes mne přišel vyprovodit.“

Jaime si ji pozorně prohlížel. „Ty mne znáš?“

Kousla se do rtu. „Ty si na mne možná nepamatuješ, můj pane, byla jsem tehdy menší… ale měla jsem tu čest setkat se s tebou na Zimohradu, když král Robert přijel navštívit mého otce lorda Eddarda.“ Sklopila velké hnědé oči a zamumlala: „Jsem Arya Stark.“

Jaime nikdy nevěnoval Arye Stark přílišnou pozornost, ale měl dojem, že tahle dívka je starší. „Pochopil jsem, že se máš provdat.“

„Mám se vdát za syna lorda Boltona, Ramsayho. Byl to Sníh, ale Jeho Výsost ho udělala Boltonem. Říkají, že je velmi statečný. Jsem tak šťastná.“

Proč tedy mluvíš tak vystrašeně? „Přeju ti hodně štěstí, moje paní.“ Jaime se obrátil zpátky k Holenici. „Máš peníze, které ti byly přislíbeny?“

„Ano, a podělili jsme si je. Máš moje díky.“ Seveřan se usmál. „Lannister vždycky splácí svoje dluhy.“

„Vždycky,“ řekl Jaime, s posledním pohledem na dívku. Říkal si, nakolik je jí opravdu podobná. Ne že by na tom záleželo, skutečná Arya Stark se vší pravděpodobností hnije v nějakém neoznačeném hrobě v Bleším zadku. Její bratři i oba rodiče jsou mrtví - a kdo by se odvážil označit ji za podvodnici? „Šťastnou cestu,“ popřál Holenici. Nage zvedl mírovou korouhev a seveřané vytvořili zástup stejně střapatý jako jejich kožešinové pláště a vyjeli drobným klusem z hradní brány. Hubená dívka na šedé klisně v jejich středu vypadala malá a opuštěná.

Pár koní stále uhýbalo před temnou skvrnou na tvrdě udusané zemi, kde hlína pila krev stájového pacholka, jehož tak surově zabil Gregor Clegane. Při pohledu na ni se Jaimeho opět zmocnil vztek. Nařídil své Královské gardě, aby udržovali dav stranou, jenže ten pitomec ser Boros se nechal příliš strhnout soubojem. I ten bláznivý kluk na tom jistě měl svůj podíl; a mrtvý Dorn taky. Ovšem Clegane nejvíc ze všech. Úder, kterým usekl chlapci ruku, byl nešťastná náhoda, ovšem ten druhý…

„Nu, Gregor za to teď platí. Velmistr Pycelle ošetřoval jeho zranění podle svého nejlepšího svědomí, ale strašlivé výkřiky, které Jaime slyšel z mistrových komnat, naznačovaly, že hojení neprobíhá tak dobře, jak by mohlo. „Maso snětiví a z ran vytéká hnis,“ oznámil Pycelle radě. „Dokonce ani larvy se zkažené tkáně nedotknou. Má tak strašlivé křeče, že jsem mu preventivně musel dát roubík, abych si neukousl jazyk. Odřezal jsem z ran tolik tkáně, kolik jsem se jen odvážil, a ošetřil jsem tlející maso vařícím vínem a chlebovým obkladem, ale nebylo to k ničemu. Žíly v paži už mu černají, když jsem mu přiložil pijavice, všechny do jedné pošly. Moji lordi, potřeboval bych vědět, jakou jedovatou substanci použil princ Oberyn na svém kopí. Držme jeho dornské druhy v zajetí, dokud nebudou sdílnější.“

Lord Tywin o tom nechtěl slyšet. „Se Slunečním oštěpem budou už tak potíže kvůli princově smrti. Nemám v úmyslu ještě to zhoršovat tím, že budu držet v zajetí jeho společníky.“

„V tom případě se obávám, že ser Gregor možná zemře.“

„Nepochybně. Tolik jsem uvedl i v dopise, který jsem poslal princi Doranovi s tělem jeho bratra. My se však musíme postarat o to, aby to byl meč vykonavatele královské spravedlnosti, co ho sprovodí ze světa, nikoli otrávené kopí. Uzdrav ho.“

Velmistr Pycelle nevěřícně zamrkal. „Můj pane -“

„Uzdrav ho“ opakoval lord Tywin podrážděným hlasem. „Jistě si jsi vědom toho, že lord Varys poslal rybáře do vod kolem Dračího kamene. Podle jejich hlášení tam zůstala na obranu ostrova jen symbolická posádka. Lyséňané ze zálivu odpluli a velká část armády lorda Stannise s nimi.“

„Dobře a ještě lépe,“ prohlásil Pycelle. „Ať si Stannis shnije v Lysu, říkám já. Alespoň jsme se zbavili toho muže i jeho ambicí.“

„Copak ses dočista pomátl, když ti Tyrion usekl vous? Já mluvím o Stannisi Baratheonovi. Ten muž bude bojovat až do hořkého konce. Pokud je pryč, může to znamenat jedině to, že má v úmyslu opětovně zahájit válku. Se vší pravděpodobností se vylodí v Bouřlivém konci a pokusí se zburcovat tamní lordy. Pokud to udělá, je vyřízen. Jenže odvážnější muž by mohl hodit kostkou směrem k Dorne. Kdyby měl pro svou věc získat Sluneční oštěp, mohl by tuhle válku prodloužit o celá léta. Což znamená, že nesmíme Martelly urazit, a to z žádného důvodu. Dornové si mohou svobodně odejít, a ty uzdravíš sera Gregora.“

A tak Hora řval, ve dne v noci. Zdálo se, že lord Tywin by dokázal zastrašit dokonce i samého Cizince.

Když Jaime vystupoval po točitém schodišti Věže Bílého meče, slyšel sera Borose chrápat v jeho cele. Dveře sera Balona byly také zavřené; dnešní noci měl na starosti krále a bude spát celý den. Kromě Blountova chrápání byla věž velmi tichá, což Jaimemu jen vyhovovalo. Sám bych si měl jít odpočinout. Minulé noci, po svém tanci se serem Addamem, byl příliš rozbolavělý, než aby dokázal zamhouřit oko.

Když ale vstoupil do své komnaty, zjistil, že tam na něho čeká Cersei.

Stála vedle otevřeného okna, vyhlížela přes výplňovou zeď na moře. Vanul kolem ní vítr ze zálivu, uhlazoval jí šaty na těle způsobem, který zrychloval Jaimemu tep. Ty šaty byly bílé, stejně jako drapérie na stěnách a závěsy na jeho loži. Konce širokých rukávů byly rozjasněny spirálkami z droboučkých smaragdů, které jí sbíhaly i po živůtku, a větší smaragdy měla zasazené ve zlaté síťce, jež jí poutala zlaté vlasy. Šaty byly hluboce vystřižené, odhalovaly jí ramena a horní polovinu ňader. Je tak krásná. Netoužil po ničem jiném než vzít ji do náruče.

„Cersei.“ Tiše za sebou zavřel dveře. „Proč jsi sem přišla?“

„Kam jinam bych mohla jít?“ Když se k němu otočila, měla v očích slzy. „Otec dal jasně najevo, že už mě na svých poradách nechce. Jaime, nemohl bys s ním promluvit?“

Jaime si sundal plášť a pověsil jej na kolík na zdi. „Mluvím s lordem Tywinem každý den.“

„Musíš být tak protivný? Jediné, co chce…“

„… je přinutit mě odejít z Královské gardy a vrátit se do Casterlyovy skály.“

„To by přece nebylo tak strašné. Mě taky posílá zpátky do Casterlyovy skály. Chce mě mít co nejdál odsud, aby měl volné ruce a mohl si dělat, co chce, s Tommenem. Jenže Tommen je můj syn, ne jeho!“

„Tommen je král.”

„Je to chlapec! Vystrašený malý chlapec, který viděl, jak jeho bratra zavraždili na jeho vlastní svatbě. A teď říkají mu, že se musí oženit. Ta dívka je dvakrát tak stará jako on a dvojnásobná vdova!“

Posadil se do křesla, pokoušeje se ignorovat bolest v dobitých svalech. „Tyrellové na tom trvají. Já myslím, že to nebude na škodu. Tommen je od Myrcellina odchodu do Dorne osamělý. Má Margaery a její dámy rád. Ať se vezmou.“

„Je to tvůj syn…“

„Je to moje sémě. Nikdy mi neříkal otče. O nic víc než Joffrey. Varovala jsi mne natisíckrát, abych o ně nikdy neprojevoval jakýkoli nepřiměřený zájem.“

„Bylo to jen pro jejich bezpečí! Jak by to vypadalo, kdyby si můj bratr hrál na otce králových dětí? Dokonce i Robert mohl pojmout podezření.“

„Nu, ten je teď mimo jakékoli podezírání.“ Robertova smrt mu stále zanechávala hořkou chuť v ústech. Měl jsem ho zabít já, ne Cersei. „Jen jsem si přál, aby zemřel mýma rukama.“ Dokud jsem ještě měl dvě. „Kdyby se královraždění stalo mým zvykem, jak Robert rád říkával, mohl jsem tě pojmout za manželku před očima celého světa. Já se za svou lásku k tobě nestydím, jen za věci, které jsem dělal, abych to utajil. Ten chlapec na Zimohradu…“

„Řekla jsem ti snad já, abys ho shodil z okna? Kdybys byl odjel na lov, jak jsem tě prosila, nic by se tenkrát nestalo. Ale ne, tys mě musel mít, nemohl jsi počkat, než se vrátíme do města.“

„Čekal jsem až příliš dlouho. Bylo to nesnesitelné, když jsem se musel dívat, jak se Robert každou noc potácí do tvého lože. Vždycky jsem se děsil, že se možná té noci bude domáhat svých manželských práv.“ Jaime si najednou vzpomněl na něco jiného ohledně Zimohradu, co mu stále nedávalo pokoj. „Catelyn Stark byla v Řekotočí přesvědčena, že jsem poslal nějakého břídila, aby podřízl jejímu synovi hrdlo, že jsem mu dal dýku.“

„Tak?“ řekla pohrdavě. „Tyrion se mne na to taky ptal.”

„Byla tam nějaká dýka. Jizvy na rukou lady Catelyn byly dostatečným důkazem. Ukázala mi je. Nebyla jsi to náhodou ty?“

„Och, nebuď absurdní.“ Cersei zavřela okno. „Ano, doufala jsem, že ten chlapec zemře. Stejně jako ty. Dokonce i Robert si myslel, že by to tak možná bylo nejlepší. ‚Zabíjíme naše koně, když si zlomí nohu, a naše psy, když oslepnou, ale jsme příliš slabí, než abychom poskytli stejné milosrdenství zmrzačeným dětem,‘ řekl mi. Sám byl tehdy zcela slepý od pití.“

Robert? Jaime střežil krále dost dlouho na to, aby věděl, že Robert Baratheon říkal v opilosti věci, které druhého dne zuřivě popíral. „Byli jste sami, když to Robert říkal?“

„Snad si nemyslíš, že by to řekl před Nedem Starkem? Samozřejmě jsme byli sami. My a děti.“ Cersei si sundala síťku z vlasů a pověsila ji přes sloupek postele, pak si rozpustila zlaté kadeře. „Myslíš, že toho muže s dýkou poslala Myrcella?“

Mělo to být míněno jako žert, jenže Cersei se tím dostala rovnou k jádru celé věci. „Ne Myrcella,“ řekl Jaime. „Joffrey.“

Cersei se zamračila. „Joffrey sice žádnou lásku k Robbu Starkovi nechoval, ale ten mladší chlapec pro něho nic neznamenal. Sám byl tehdy ještě dítě.“

„Dítě hladovějící po pohlazení od toho ochlasty, o němž jsi ho nechávala věřit, že je to jeho otec.“ Napadla ho nepříjemná myšlenka. „Tyrion kvůli té proklaté dýce málem zemřel. Pokud věděl, že celá ta věc byla Joffreyho dílo, možná proto ho…“

„Mně je jedno proč,“ řekla Cersei. „Ať si svoje důvody odnese s sebou do pekla. Kdybys jen viděl, jak Joff umřel… on bojoval, Jaime, bojoval o každé nadechnutí, jenže to bylo, jako by mu svíral hrdlo nějaký zlý duch. Měl v očích takovou hrůzu.., když byl malý, vždycky přiběhl za mnou, kdykoli byl vystrašený nebo se mu něco stalo, a já jsem ho ochránila. Ale tehdy večer jsem pro něho nemohla udělat vůbec nic. Tyrion ho zavraždil před mýma očima a nebylo nic, co bych mohla udělat.“ Cersei klesla na kolena před jeho křeslem a vzala Jaimeho zdravou ruku do svých. „Joff je mrtvý a Myrcella je v Dorne. Tommen je tím jediným, co mi ještě zbylo. Nesmíš otci dovolit, aby ho ode mne odloučil, Jaime, prosím.“

„Lord Tywin o moje schválení nežádal. Mohu s ním promluvit, ale stejně nebude poslouchat…“

„Bude, pokud budeš ty souhlasit s tím, že odejdeš z Královské gardy.“

„Jenže já neodejdu.“

Jeho sestra bojovala se slzami. „Jaime, jsi můj zářící rytíř. Nemůžeš mě zklamat, když tě potřebuju! On mi bere mého syna, posílá mě pryč… a pokud ho nezastavíš, přinutí mne, abych se znovu provdala!“

Jaime tím neměl být překvapen, ale byl. Ta slova byla jako rána do břicha mnohem bolestnější než kterákoli z těch, co mu uštědřil ser Addam Marbrand. „Za koho?“

„Copak na tom záleží! Za nějakého lorda. Za někoho, o kom si otec myslí, že ho potřebuje. Mně na tom nezáleží. Já o jiného manžela nestojím. Ty jsi jediný muž na světě, kterého chci ve své posteli, navždycky.“

„Tak mu to řekni!“

Stáhla ruce. „Opět mluvíš jako šílenec. Chceš, aby nás od sebe odloučil navždycky, tak jak to udělala matka tenkrát, když nás přistihla, jak si spolu hrajeme? Tommen by přišel o trůn, Myrcella o svůj sňatek… Já chci být tvoje žena, patříme k sobě, ale před očima říše to tak nikdy být nemůže, Jaime. Jsme bratr a sestra.“

„Targaryenové…“

„My nejsme Targaryenové!“

„Tiše,“ řekl káravým tónem. „Jsi příliš hlučná, vzbudíš moje bratry v přísaze. To přece nejde. Lidé by se mohli dozvědět, žes mne sem přišla navštívit.“

„Jaime,“ vzlykala, „copak ty nevíš, že, já tě chci tak moc jako ty mě? Mně na tom nezáleží, za koho mě provdají, já chci jen tebe. Chci tě po svém boku, chci tě ve svém loži, chci tě v sobě. Nic se mezi námi nezměnilo. Ukaž, ať ti to dokážu.“ Vyhrnula mu tuniku a začala mu rozvazovat tkanice kalhot.

Jaime cítil, jak reaguje. „Ne,“ řekl, „ne tady.“ Nikdy to nedělali ve Věži bílého meče, natožpak v komnatách samého lorda velitele. „Cersei, tohle na to není vhodné místo.“

„Vzal sis mě v septu. Tohle není nic jiného.“ Vyndala mu úd a sklonila nad ním hlavu.

Jaime ji odstrčil pahýlem pravé ruky. “Ne. Tady ne, řekl jsem.“ Přinutil se vstát.

Na okamžik viděl v jejích jasných zelených očích zmatek, a taky strach. Pak je vystřídal hněv. Cersei se vzpamatovala, vstala, urovnala si sukně. „Usekli ti v Harrenově ruku, nebo mužství?“ Když zatřásla hlavou, vlasy se jí zavlnily kolem nahých bílých ramen. „Byla jsem blázen, že jsem přišla. Chyběla ti odvaha, abys pomstil Joffreyho, tak jak jsem si mohla myslet, že budeš chránit Tommena? Pověz mi, rozzuřilo by tě alespoň to, kdyby Skřet zabil všechny naše děti?“

„Tyrion Tommenovi ani Myrcelle neublížil. A pořád si nejsem jistý, zda vůbec zabil Joffreyho.“

Její ústa se zkřivila vzteky. „Jak můžeš říct něco takového? Po všech jeho výhrůžkách -“

„Výhrůžky nic neznamenají. On přísahá, že to neudělal.”

„Och, takže on přísahá, tak je to? A trpaslíci podle tebe nelžou, že ano?“

„Ne mně. Stejně jako bys mi nelhala ty.“

„Ty velký zlatý blázne. Lhal ti natisíckrát a já taky.“ Znovu si svinula vlasy a sebrala ze sloupku postele síťku, kterou si tam odložila. „Mysli si, co chceš. Ta malá zrůda hnije v černé cele a ser Ilyn jí brzy usekne hlavu. Snad by sis ji mohl nechat na památku.“ Pohlédla na polštář. „Může na tebe dávat pozor, až budeš spát samotný v té studené bílé posteli. Alespoň dokud jí nevyhnijí oči.”

„Měla bys jít, Cersei. Rozčiluješ mne.“

„Och, rozčilený mrzák. Jak děsivé.“ Dala se do smíchu. „Škoda že lord Tywin Lannister nikdy neměl pořádného syna. Já jsem mohla být dědicem, kterého chtěl, jenže postrádám ptáka. A když už o nich mluvím, měl by sis zastrčit toho svého, bratře. Je tak smutný a malý, když ti visí z kalhot.“

Když byla pryč, Jaime dal na její radu, potýkaje se jednoruký s tkanicemi kalhot. Cítil ve fantómových prstech bolest sžírající ho až na kost. Ztratil jsem ruku, otce, syna, sestru a milenku, a brzy přijdu i o bratra. A to říkají, že rod Lannisterů tuto válku vyhrál.

Přehodil si přes ramena plášť a sešel do společné místnosti, kde našel sera Borose Blounta, popíjejícího z poháru víno. „Až si ten pohár vypiješ, vyřiď seru Lorasovi, že jsem připraven přijmout ji.“

Ser Boros byl příliš velký zbabělec, aby udělal něco víc než se jen zamračil. „Jsi připraven přijmout koho?“

„Prostě to jen vyřiď Lorasovi.“

„Ano.“ Ser Boros vyprázdnil svůj pohár. „Ano, pane veliteli.“

Dal si s tím však načas, anebo nebylo možné Rytíře květin najít. Uplynulo několik hodin, než se dostavili, štíhlý sličný mladík a velká ošklivá dívka. Jaime seděl sám v kulaté síni, nenuceně listoval stránkami Bílé knihy. „Lorde veliteli,“ řekl ser Loras, „přál sis vidět pannu z Tarthu?“

„Přál,“ Jaime jim pokynul levou rukou, aby šli blíž. „Chápu to tak, že už jsi s ní hovořil?“

„Jak jsi mi nařídil, můj pane.“

„A?“

Hoch ztuhl. „Já… možná se to stalo tak, jak říká, pane, že to byl Stannis. Nejsem si tím zcela jistý.“

„Varys mi prozradil, že kastelán v Bouřlivém konci také sešel ze světa podivnou smrtí,“ řekl Jaime.

„Ser Cortnay Penrose,“ přitakala Brienne smutně. „Dobrý muž.“

„Tvrdohlavý muž. Jednoho dne se hrdě postaví do cesty králi Dračího kamene. Druhého dne skočí z věže.“ Jaime vstal. „Sere Lorasi, už o této záležitosti nebudeme hovořit. Můžeš ponechat Brienne se mnou.”

Když Tyrell odešel, podíval se na děvče. Vypadalo stejně ošklivě a mrzutě jako vždycky. Někdo ji opět oblékl do ženských šatů, ale tento oděv jí padl mnohem lépe než ošklivý růžový hadr, který ji přiměla nosit koza. „Modrá je pro tebe dobrá barva, moje paní,“ poznamenal Jaime. „Jde ti k očím.“ Má opravdu nádherné oči.

Brienne se na sebe podívala, zneklidněná. „Septa Donyse vylepšila živůtek vycpávkami, aby mu trochu dala tvar. Řekla, žes ji za mnou poslal ty.“ Setrvávala u dveří, jako by měla v úmyslu každým okamžikem utéct. „I ty vypadáš…“

„Jinak?“ Podařil se mu poloúsměv. „Víc masa na žebrech a méně vší ve vlasech, to je všechno. Pahýl je pořád stejný. Zavři dveře a pojď sem.“

Udělala, jak jí přikázal. „Ten bílý plášť…“

„… je nový, ale jsem si jistý, že i tenhle brzy zašpiním.“

„To ne… Chtěla jsem jen říci, že ti sluší.“

Váhavě popošla blíž. „Jaime, myslel jsi vážně to, co jsi řekl seru Lorasovi? O… o králi Renlym a o stínu?“

Jaime pokrčil rameny. „Kdybychom se byli utkali v bitvě, zabil bych Renlyho sám, tak co záleží na tom, kdo mu podřízl krk?“

„Řekl jsi, že mám čest…”

„Jsem proklatý Králokat, pamatuješ? Když já řeknu, že máš čest, je to, jako by se děvka dušovala na svoje panenství.“ Opřel se v křesle a zvedl k ní oči. „Holenice je na cestě zpátky na sever, aby přivedl Aryu Stark Rooseu Boltonovi.“

„Tys ji dal jemu?“ vykřikla zděšeně. „Složil jsi přísahu před lady Catelyn…“

„S mečem přitisknutým k hrdlu, ale to nevadí. Lady Catelyn je mrtvá. Nemohl bych jí dát její dceru nazpět, ani kdybych ji měl. A to děvče, které poslal můj otec s Holenicí, nebyla Arya Stark.“

„Nebyla Arya Stark?“

„Slyšela jsi mne. Můj otec našel nějakou hubenou seveřanskou holku přibližně stejného věku a stejné barvy vlasů. Oblékl ji do bílé a šedé, dal jí stříbrného vlka na sepnutí pláště a poslal ji na sever, aby se provdala za Boltonova bastarda.“ Zvedl pahýl a namířil jej na ni. „Chtěl jsem ti to říct předtím, než se cvalem vydáš za nimi, abys ji zachránila a nechala se přitom úplně zbytečně zabít. S mečem ti to jde dobře, ovšem ani zdaleka nejsi dost dobrá na to, abys sama přemohla dvě stovky mužů.“

Brienne zavrtěla hlavou. „Až se lord Bolton dozví, že mu tvůj otec zaplatil falešnou mincí…“

„Och, on to přece ví. Lannisterové lžou, pamatuješ? Na tom nezáleží, to děvče poslouží svému účelu. Kdo řekne, že to není Arya Stark? Každý, kdo byl tomu děvčeti blízký, je mrtvý, kromě její sestry, která zmizela neznámo kam.“

„Proč mi to všechno říkáš, pokud je to pravda? Vyzrazuješ mi tajemství svého otce.“

Pobočníkova tajemství, pomyslel si. Já už nemám otce. „Splácím svoje dluhy jako každý dobrý malý lev. Slíbil jsem lady Stark její dcery… a jedna z nich je stále naživu. Můj bratr možná ví, kde je, ale pokud to i ví, nechce to říct. Cersei je přesvědčena, že Sansa mu pomohla zavraždit Joffreyho.“

Dívka umíněně stáhla ústa. „Já nevěřím, že by ta něžná dívka byla travičkou. Lady Catelyn říkala, že má laskavé srdce. Udělal to tvůj bratr. Ser Loras říkal, že se konal soud.“

„Ve skutečnosti dva soudy. Odsoudily ho slova i meče. Krvavá záležitost. Dívala ses na to z okna?“

„Moje cela má výhled na moře. Slyšela jsem ale výkřiky.”

„Princ Oberyn z Dorne je mrtvý, ser Gregor umírá a Tyrion je vinen před očima bohů i lidí. Drží ho v černé cele, dokud ho nepopraví.“

Brienne mu pohlédla do očí. „Ty nevěříš, že to udělal.”

Jaime ji obdařil tvrdým úsměvem. „Vidíš, děvče? Známe se navzájem až příliš dobře. Od té doby co Tyrion udělal první krůček, chtěl být jako já, ale nikdy nezačal na rozdíl ode mne zabíjet krále. Joffreyho zabila Sansa Stark. Můj bratr mlčel, aby ji ochránil. Čas od času trpí záchvaty galantnosti. Ta poslední ho stála nos. Tentokrát přijde o hlavu.“

„Ne,“ řekla Brienne. „To nebyla dcera mé paní. Nemohla to být ona.“

„Teď tu stojí to umíněné hloupé děvče, co si pamatuju.“

Zrudla. „Jmenuju se…“

„Brienne z Tarthu.“ Jaime si povzdechl. „Mám pro tebe dar.“ Sáhl pod křeslo lorda velitele a vyndal jej ven, zabalený v záhybech rudého sametu.

Brienne k němu popošla, jako by ji ten balík měl uštknout, natáhla velkou pihovatou ruku a odhrnula látku. Ve světle se zaleskly rubíny. Opatrně ten poklad vzala, sevřela prsty kolem koženého jílce a pomalu tasila meč z pochvy. Zasvítily vlnky v barvě krve a černi a po délce čepele seběhl prst odraženého světla. „To je valyrijská ocel? Takové barvy jsem nikdy neviděla.“

„Ani já ne. Byly doby, kdy bych dal pravou ruku za to, abych mohl třímat meč jako tento. Nyní se zdá, že jsem ji dal, a tak je pro mne ten meč zbytečný. Vezmi si ho.“ Než stačila něco namítnout, pokračoval. „Tak nádherný meč musí mít jméno. Potěšilo by mne, kdybys jej nazvala Přísežník. Ještě jedna věc. Ten meč ode mne dostaneš za jistou cenu.“

Její obličej potemněl. „Už jsem ti řekla, že nikdy nebudu sloužit…“

„…tak zkaženému tvorovi, jako jsem já. Ano, vzpomínám si.

Vyslechni mne, Brienne. Cersei má v úmyslu postarat se o to, aby to děvče bylo nalezeno a zabito, ať se ztratila kamkoli…“

Briennin prostoduchý obličej se zkřivil vzteky. „Jestli si myslíš, že bych ublížila dceři své paní za meč, tak -“

„Jen mne vyslechni,“ okřikl ji, rozzloben jejími domněnkami. „Já chci, abys našla Sansu jako první a odvedla ji někam do bezpečí. Jak jinak máme my dva dodržet ty hloupé přísahy, které jsme dali tvé vzácné mrtvé lady Catelyn?“

Děvče nevěřícně zamrkalo. „Já… já myslela…“

„Já vím, co sis myslela.“ Najednou se mu z pohledu na ni udělalo špatně. Blekotá tady jako nějaká proklatá ovce. „Když Ned Stark zemřel, jeho meč dostal vykonavatel královy spravedlnosti,“ řekl jí. „Můj otec však měl pocit, že takové ušlechtilé oceli je pro pouhého kata škoda. Dal seru Ilynovi nový meč a nechal Led roztavit a překovat. Bylo z něj dostatek kovu na dva nové meče. Jeden z nich držíš v ruce. Budeš tedy ochraňovat dceru Neda Starka vlastní ocelí Neda Starka, pokud to pro tebe něco znamená.“

„Pane, já… dlužím ti omlu…“

Přerušil ji. „Vezmi si ten zpropadený meč a jdi, než si to rozmyslím. Ve stájích je kaštanově hnědá klisna, stejně prostoduchá jako ty, i když lépe vycvičená. Rozjeď se za Holenicí, pátrej po Sanse nebo ujížděj domů na ten svůj ostrov plný safírů, mně je to jedno. Já už tě nechci nikdy vidět.“

„Jaime…“

„Králokate,“ připomněl jí. „Nejlépe bude, když ten meč použiješ, abys sis jím vyšťourala vosk z uší, děvče. Skončili jsme.“

Tvrdohlavě zůstávala. „Joffrey byl tvůj…“

„Můj král. Nech to být.“

„Tys řekl, že ho Sansa zabila. Proč ji ochraňuješ?“

Protože Joffrey pro mě nebyl víc než výstřik semene do Cerseina lůna. A protože si zasluhoval zemřít. „Dělal jsem krále a ničil je. Sansa Stark je mou poslední šancí, jak získat nazpět ztracenou čest.“ Jaime se pousmál. „Kromě toho, královrazi by měli držet pohromadě. Tak odejdeš už?“

Pevně sevřela velkou rukou jílec Přísežníka. „Odejdu. A najdu to děvče a zajistím mu bezpečí. Na počest jeho matky. A na tvou.“ Strnule se uklonila, otočila se a odešla.

Jaime seděl sám u stolu, zatímco přes místnost se kradly stíny, když se začal snášet soumrak, zapálil svíci a otevřel Bílou knihu na vlastní stránce. Brk a inkoust našel v zásuvce. Pod posledním zápisem, který udělal ser Barristan, napsal neohrabaným rukopisem, jenž by možná obstál u šestiletého dítěte, které mistr učí psát první písmena: Během Války pěti králů poražen v Šeptajícím lese Mladým vlkem Robbem Starkem. Držen jako zajatec v Řekotočí a vykoupen ze zajetí nedodrženým slibem. Znovu zajat Chrabrými kumpány a zmrzačen na příkaz jejich kapitána Varga Hoata, který mu uťal pravou ruku mečem Zollo Tlustý. Bezpečně vrácen do Králova přístaviště Brienne, Pannou z Tarthu.

Když byl hotov, mezi zlatým lvem v šarlatovém štítu na vrcholu a bílým štítem vespod stále zůstávaly více než tři čtvrtiny stránky prázdné. Ser Gerold Hightower jeho životopis začal, ser Barristan v něm pokračoval, ale zbytek bude muset Jaime Lannister psát sám za sebe. Od této chvíle může napsat, cokoli si vybere.

Cokoli si vybere…

JON

Foukal východní vítr, tak prudký, že se těžká klec zhoupla pokaždé, kdykoli ji poryv vichru uchopil do spárů. Točila se dokolečka podél Zdi, otloukala led, rvala Jonův plášť a pleskala jím proti mřížím. Obloha byla břidlicově šedá, slunce ničím víc než jen slabou šmouhou jasu za mraky. V dáli za bitevním polem viděl jiskřičky tisícovky hořících táborových ohňů, ale jejich světla byla proti takovému šeru a chladu malá a bezmocná.

Ponurý den. Jon Sníh sevřel mříže rukama v silných rukavicích a pevně se držel, když vítr znovu jako kladivem uhodil do klece. Pohlédl pod svá chodidla, ale zemi neviděl, protože byla ztracena v šeru, jako by ho spouštěli do bezedné jámy. Nu, smrt je svým způsobem bezedná jáma, přemítal, a než dnešní den skončí, moje jméno bude navždy zatraceno.

Lidé říkali, že nemanželské děti se rodí z chtíče a lží, že jejich povaha je zlovolná a zrádná. Kdysi měl Jon v úmyslu dokázat jim, že se mýlí, ukázat svému otci, že mu může být stejně dobrým a čestným synem jako Robb. Nepodařilo se mi to. Robb se nakonec stal hrdinným králem; pokud si však vůbec někdo někdy vzpomene na Jona, bude to jen jako na převlékače plášťů, křivopřísežníka, a vraha. Byl rád, že se toho lord Eddard nedožil. Měl jsem zůstat v té jeskyni s Ygritte. Doufal, že pokud existuje život po životě, bude jí to moci říct. Rozdrápe mi tvář stejně jako tehdy ten orel a prokleje mne, jaký jsem zbabělec, ale já jí to přesto řeknu. Protáhl si pravou ruku, tak jak ho to učil mistr Aemon. Ten zvyk se mu už zažil, a bude potřebovat ohebné prsty, má-li mít alespoň poloviční šanci, že se mu podaří zabít Manceho Nájezdníka.

Vytáhli ho ven dnešního rána, po čtyřech dnech strávených v ledu, kde byl zamčený v cele o rozměrech pětkrát pět stop, příliš nízké, než aby se v ní dalo stát, příliš těsné, než aby si mohl narovnat záda. Majordomové již dávno zjistili, že jídlo a maso vydrží v ledových zásobárnách vytesaných v základně Zdi déle…, jenže vězňové tam nevydrželi. „Umřeš tu, Jone Sněhu,“ řekl mu ser Alliser těsně předtím, než zavřel těžké dřevěné dveře, a Jon mu tehdy věřil. Dnes ráno však přišli, vytáhli ho a nahnali celého ztuhlého a třesoucího se zimou do Královy věže, aby znovu stanul před laločnatým Janosem Slyntem.

„Váš starý mistr tvrdí, že tě nemůžeme pověsit,“ prohlásil Janos Slynt. „Napsal Cotteru Pykovi, a dokonce měl tu zatracenou drzost, že mi ten dopis ukázal. Prohlašuje, že nejsi zrádce.“

„Aemon žije už příliš dlouho, můj pane,“ ujistil ho ser Alliser. „Má zakalené nejenom oči, ale taky rozum.“

„Ano,“ přitakal Slynt. „Slepý stařec s řetězem kolem krku. Kdo si vůbec myslí, že je?“

Aemon Targaryen, pomyslel si Jon, královský syn a králův bratr, a muž, který sám mohl být králem. Neřekl však nic.

„Přesto,“ pokračoval Slynt, „nechci, aby se o mně povídalo, že Janos Slynt nechal popravit člověka nespravedlivě. To nedopustím. Rozhodl jsem se, že ti dám ještě poslední šanci dokázat, že jsi tak loajální, jak tvrdíš, lorde Sněhu. Ano, poslední šanci splnit svou povinnost!“ Vstal. „Mance Nájezdník s námi chce vyjednávat. Ví, že teď když přišel Janos Slynt, nemá proti nám šanci, a tak chce mluvit, ten slavný Král za Zdí. Jenže je to zbabělec a nehodlá přijít sám. Nepochybně ví, že bych ho nechal rovnou pověsit. Pověsil bych ho za nohy z vrcholku Zdi, na provaze dvě stě stop dlouhém! Jenže on nepřijde. Žádá, abychom k němu poslali vyslance.“

„Posíláme tam tebe, lorde Sněhu,“ zasmál se ser Alliser.

„Mě?“ hlesl Jon bezvýrazným hlasem. „Proč mě?“

„Jezdil jsi s divokými,“ řekl Thorne. „Mance Nájezdník tě zná. Bude více nakloněn důvěřovat ti.“ Bylo to tak absurdní, že by se nad tím mohl dát do smíchu. „Vykládáte si to špatně. Mance mě podezíral od samého začátku. Kdybych se teď objevil v jeho táboře, znovu oblečený v černém plášti a v roli vyslance Noční hlídky, bude hned vědět, že jsem ho zradil.”

„Požádal o vyslance, tak mu ho tam posíláme,“ řekl Slynt. „Jestli jsi příliš zbabělý, než aby ses tomu převracečskému králi postavil, můžeš se vrátit do ledové cely. Myslím, že tentokrát už bez kožešin. Ano.“

„To nebude zapotřebí,“ řekl ser Alliser. „Lord Sníh udělá, co po něm žádáme. Chce nám přece dokázat, že není zrádce. Chce se zachovat jako loajální muž Noční hlídky.“

Jon si uvědomil, že Thorne je z těch dvou nepopiratelně chytřejší a že celý ten nápad mohl vzejít jedině z jeho hlavy. Byl v pasti. „Půjdu,“ řekl úsečným, strohým hlasem.

„Můj pane,“ připomněl mu Janos Slynt. „Budeš mi říkat -“

„Půjdu, můj pane. Ale děláš chybu, můj pane. Posíláš tam nesprávného člověka, můj pane. Při pouhém pohledu na mne začne Mance zuřit. Můj pán by měl lepší šanci dosáhnout úmluvy, kdyby tam poslal -“

„Úmluvy?“ uchechtl se ser Alliser.

„Janos Slynt nedělá úmluvy s divochy bez zákonů, lorde Sněhu. Ne, to nedělá.“

„My tě tam neposíláme proto, abys s Mancem Nájezdníkem mluvil,“ řekl ser Alliser. „Posíláme tě, abys ho zabil.”

Mezi mřížemi profičel další poryv větru a Jon Sníh se zachvěl. V noze mu bolestně pulzovalo, a v hlavě taky. Nebyl ve stavu, kdy by byl schopen ublížit kotěti, a přesto se vydal zabít Manceho Nájezdníka. Ta past měla zuby. Protože mistr Aemon trval na Jonově nevině, lord Janos se neodvažoval nechat ho umřít v ledové cele. „Pokud má být říše v bezpečí, naše čest nemá větší cenu než naše životy,“ řekl mu Qhorin Půlruký v Mrazoklech. Musí na to pamatovat, ať už Manceho usmrtí, nebo se o to jen pokusí a selže, svobodný lid ho zabije. Dokonce i dezerce byla nemožná, kdyby se pro ni rozhodl - pro Manceho byl již předem lhář a zrádce.

Když klec s trhnutím zastavila, Jon z ní vyskočil na zem a zahýbal jílcem Dlouhého drápu, aby uvolnil bastardí meč v pochvě. Ve vzdálenosti několika yardů po jeho levici byla brána, stále zablokovaná rozštípaným trupem dřevěné želvy, a pod ní zrála mršina mamuta. Viděl kolem sebe i jiné mrtvoly, ležící mezi rozbitými sudy, ztvrdlou smůlou a plochami zčernalé trávy. Všechno tonulo v hlubokém stínu Zdi. Jon se tam nehodlal zdržovat o nic déle, než musel, a tak se vydal směrem k táboru divokých, kolem mrtvoly obra, jehož hlava byla rozdrcena balvanem. Na zbytcích lebky seděl havran a vytahoval z ní kousky mozku. „Sníh,“ zakrákal na něho. „Sníh, sníh.“ Pak roztáhl křídla a uletěl.

Ještě se ani nevydal na cestu a z tábora divokých se vynořil osamělý jezdec a rozjel se jeho směrem. Říkal si, zda Mance sám přijíždí na vyjednávání v zemi nikoho. Takhle by to bylo lehčí, třebaže můj úkol mi to o moc neusnadní. Jak se ale vzdálenost mezi nimi zkracovala, uviděl, že jezdec je menší postavy a širší v ramenou, se zlatými náramky lesknoucími se na silných pažích a bílým vousem rozprostřeným přes masivní hrudník.

„Har,“ zaburácel Tormund, když k němu přijel. „Vrána Jon Sníh, obával jsem se, že jsme tě tehdy viděli naposledy.“

„Já nikdy netušil, že zrovna ty by ses něčeho obával, Tormunde.“

To divokého rozesmálo. „Dobře řečeno, hochu. Vidím, že tvůj plášť je zase černý. To se Mancemu nebude líbit. Jestli jsi přišel znovu vyměnit strany, raději si hned vylez zpátky na tu svoji Zeď.“

„Poslali mne vyjednávat s Králem za Zdí.“

„Vyjednávat?“ Tormund se dal do smíchu. „Har! Mance chce mluvit, to je pravda. Ovšem nemůžu říct, že by chtěl mluvit zrovna s tebou.“

„Jsem ten, koho poslali.“

„To vidím. Tak tedy pojď. Chceš jet se mnou?“

„Půjdu pěšky.“

„Musím uznat, že jste proti nám bojovali statečně.“ Tormund otočil svého koně zpátky směrem k táboru divokých. „Ty a tvoji bratři. To nemůže nikdo popřít. Dvě stovky mrtvých a tucet obrů. Mag sám šel do té vaší brány a nevrátil se.“

„Zemřel mečem statečného muže jménem Donal Noye.“

„Tak? Nějaký velký lord to byl, ten Donal Noye? Jeden z vašich lesklých rytířů v ocelových spodcích?”

„Byl to kovář. Měl jen jednu ruku.“

„Jednoruký kovář zabil Mocného Maga? Har! To musel být boj, který by stálo za to vidět. Mance o tom složí píseň, to bych se divil, kdyby to neudělal.“ Tormund vzal měch visící u jeho sedla a vytáhl z něj zátku. „Tohle nás trochu zahřeje. Na Donala Noyeho a Mocného Maga.“ Lokl si a podal měch Jonovi.

„Na Donala Noyeho a Mocného Maga.“ Měch byl plný medoviny, ale medoviny tak silné, že Jonovi vehnala slzy do očí a spálila mu zevnitř hrudník ohnivými chapadly. Po ledové cele a studené jízdě v kleci bylo však teplo jen vítáno.

Tormund si vzal měch zpátky a polkl další doušek. Pak si otřel ústa. „Magnar z Thennu nám přísahal, že pro nás otevře bránu dokořán, takže nebudeme muset udělat nic víc než jí jen projít s písní na rtech. Chtěl strhnout celou Zeď.“

„Část jí strhl,“ řekl Jon. „Sobě na hlavu.“

„Har!“ zaburácel Tormund. „Nu, já Styra nikdy nepovažoval za moc užitečného, když chlap nemá ani vous, ani vlasy, ani uši, nemáš ho v boji za co popadnout.“ Udržoval svého koně v pomalé chůzi, tak aby Jon stačil kulhat vedle něho. „Co se ti stalo s nohou?“

„Šíp. Myslím, že jeden z Ygrittiných.“

„To je ale ženská! Jednoho dne tě líbá, druhého tě prošpikovává šípy.“

„Je mrtvá.“

„Tak?“ Tormund smutně zavrtěl hlavou. „Škoda. Kdybych byl o deset let mladší, sám bych si ji byl ukradl. Jaké ta měla vlasy. Nu, ty nejžhavější ohně hoří nejrychleji.“ Zvedl měch s medovinou. „Na Ygritte, políbenou ohněm!“ Zhluboka se napil.

„Na Ygritte, políbenou ohněm,“ opakoval Jon, když mu Tormund podal měch zpátky. Napil se ještě důkladněji.

„To tys ji zabil?“

„Můj bratr.“ Jon nevěděl, který to byl, a doufal, že se to nikdy nedozví.

„Vy zpropadené vrány.“ Tormundův tón byl mrzutý, ale přesto podivně něžný. „Dlouhý oštěp mi ukradl dceru. Mundu, moje sladké podzimní jablíčko. Vzal si ji rovnou z mého stanu, a to měla čtyři bratry kolem sebe. Toregg to celé prospal, hulvát jeden, a Torwynd… nu Torwynd Neškodný, to mluví samo za sebe, že ano? Aspoň že ti mladší s tím chlapem bojovali, i když nic nevybojovali.“

„A Munda?“ zeptal se Jon.

„Je to moje vlastní krev,“ řekl Tormund hrdě. „Rozbila mu ret a ukousla půlku ucha. Taky jsem slyšel, že Dlouhý oštěp má teď na zádech tolik škrábanců, že ani nemůže nosit plášť. Přesto se jí docela líbí. A proč taky ne? Ten totiž s oštěpem nebojuje, víš? Nikdy jím nebojoval. Tak odkud si myslíš, že se vzalo jeho jméno? Har!“

Jon se musel dát do smíchu. Dokonce i v tu chvíli, dokonce i tam. Ygritte měla Ryka Dlouhého oštěpa ráda. Doufal, že ho s Tormundovou Mundou čeká v životě alespoň nějaká ta radost. Každý by měl mít kapku štěstí.

„Ty nevíš nic, Jone Sněhu,“ řekla by mu Ygritte. Vím, že jdu na smrt, pomyslel si. Alespoň tohle vím. „Všichni muži musejí umřít,“ slyšel ji v duchu, „a ženy taky a každé zvíře, které létá nebo plave či běhá. Nezáleží na tom, kdy zemřeme, ale na tom, jak zemřeme, Jone Sněhu.“ Tobě se to snadno řekne, představoval si v duchu svou odpověď. Tys zemřela statečně v bitvě, když jsi dobývala hrad nepřítele. Já zemřu jako převlékač plášťů a vrah. A taky to nebude rychlá smrt, pokud nepřijde na konci Manceho meče.

Zakrátko již byli mezi stany. Byl to typický tábor divokých - roztahující se spletenec varných ohňů a odpadních jam, plný volně se potulujících dětí a koz, ovcí bekotajících mezi stromy, natažených koňských kůží usychajících na slunci. Neměl žádný řád, žádnou organizaci, žádný obranný systém. Jenže všude byli muži, ženy a zvířata.

Mnozí ho ignorovali, ale na každého, který si šel po svém, se jich deset zastavilo a zíralo: dětí dřepících u ohňů, starých žen v psích vozících, jeskyňářů s pomalovanými tvářemi, nájezdníků s klepety, hady a uťatými hlavami namalovanými na štítech… Ti všichni se otáčeli, aby se podívali. Jon mezi nimi viděl také kopinice s dlouhými vlasy vlajícími ve větru, který vzdychal mezi stromy.

Žádné skutečné kopce tam nebyly, ale bílý kožešinový stan Manceho Nájezdníka přece jen stál o něco výš než ostatní, na kamenité půdě rovnou u hranice stromů. Král za Zdí čekal venku, jeho otrhaný rudočerný plášť vlál ve větru. Byla tam s ním Harma Psí hlava, která se již zřejmě vrátila ze svých lstivých nájezdů podél Zdi. A taky Varamyr Šestikůže, provázený svou stínokočkou a dvěma štíhlými šedými vlky.

Když uviděli, koho jim Hlídka poslala, Harma otočila hlavu a odplivla si a jeden z Varamyrových vlků vycenil zuby a zavrčel. „Buď jsi velice statečný, nebo velice hloupý, Jone Sněhu,“ řekl Mance Nájezdník, „žes přišel zpátky k nám oblečený v černém plášti.“

„Co jiného by měl nosit muž Noční hlídky?“

„Zabte ho,“ naléhala Harma. „Pošlete jim jeho tělo v té jejich kleci a vyřiďte jim, aby poslali někoho jiného. Já si nechám jeho hlavu jako svou korouhev. Převlékač plášťů je horší než pes.“

„Já vás varoval, že je to falešník.“ Varamyrův tón byl mírný, ale jeho stínokočka si Jona hladově měřila přimhouřenýma šedýma očima. „Nikdy se mi nelíbil jeho pach.“

„Zatáhni drápy, zvíře.“ Tormund Obrozhouba se zhoupl ze svého koně. „Ten hoch sem přišel, abychom ho vyslechli. Polož na něho tlapu a možná konečně budu mít plášť ze stínokočky, po kterém tak toužím.“

„Tormund Milovník vran,“ zavrčela Harma. „Jsi velký měch větru, starče.“

Měnič měl šedou tvář, kulatá ramena a plešatou hlavu, myš muže s vlčíma očima. „Jakmile je kůň jednou zkrocen tak, že se na něj dá vložit sedlo, může na něj nasednout kterýkoli člověk,“ řekl tichým hlasem. „Jakmile se zvíře připojí k člověku, jakýkoli měnič do něho může vklouznout a běhat s ním. Orell zvadl mezi křídly svého orla, a tak jsem si ho zabral pro sebe. To spojení je oboustranné. Orell teď žije ve mně, našeptává mi, jak strašně tě nenávidí. A mohu si plachtit nad Zdí a vidět orlíma očima.“

„Takže to víme,“ řekl Mance. „Víme, jak málo vás bylo, když jste zastavili želvu. Víme, kolik jich přišlo z Východní hlídky. Víme, jak se vaše zásoby tenčí. Smůla, olej, šípy, oštěpy. Dokonce i vaše schodiště je pryč a klec vás stačí přepravovat jen po malých množstvích. Víme to. A ty teď víš, že to víme.“ Zvedl plentu stanu. „Pojď se mnou dovnitř. Vy ostatní počkejte venku.“

„Cože, já taky?“ ohradil se Tormund.

„Ty především. Vždycky.“ Uvnitř bylo horko. Pod kouřovým otvorem hořel malý oheň a blízko hromady kožešin, kde ležela bledá a zpocená Dalla, doutnal železný koš. Její sestra ji držela za ruku. Val, vzpomněl si Jon. „Mrzí mě, že Jarl spadl,“ řekl jí.

Val se na něho podívala světlešedýma očima. „Vždycky lezl moc rychle.“ Byla stejně krásná, jakou si ji pamatoval, štíhlá a s plnými ňadry, za všech okolností vznešená, s výraznými lícními kostmi a silným copem medově zbarvených vlasů, který jí spadal až k pasu.

„Dallin čas se blíží,“ vysvětloval Mance. „Ona a Val tu zůstanou. Vědí, co mám v úmyslu říct.“

Jon se snažil, aby jeho tvář zůstala nehybná jako led. Už tak by bylo hanebné zabít muže v jeho vlastním stanu při jednání o příměří. A teď ho mám navíc připravit o život před očima jeho ženy, která má co chvíli přivést na svět jejich dítě? Zaťal prsty pravé ruky v pěst. Mance na sobě neměl zbroj, ale v pochvě po levém boku mu visel meč. Ve stanu byly také další zbraně: tesáky a dýky, luk a toulec plný šípů, kopí s bronzovou hlavicí ležící vedle velkého černého… rohu.

Jon zatajil dech.

Válečný roh, zatraceně velký válečný roh.

„Ano,“ řekl Mance. „Roh Zimy, na který Joramun kdysi zatroubil, aby probudil obry ze země.“

Roh byl obrovský, osm stop dlouhý a zakroucený, s tak širokým náustkem, že by do něj strčil ruku až po loket. Jestli tohle pochází z pratura, tak to byl ten největší, jaký kdy na světě žil. Zpočátku si myslel, že obruče kolem něj jsou bronzové, ale když popošel blíž, uvědomil si, že jsou ze zlata. Staré zlato, spíš hnědé než žluté, a s vyrytými runami.

„Ygritte říkala, že jste ten roh nikdy nenašli.“

„Ty si myslíš, že jen vrány umějí lhát? Na to, žes byl bastard, jsem tě měl docela rád…, ale nikdy jsem ti nedůvěřoval. Moji důvěru si musí člověk zasloužit.“

Jon se k němu otočil. „Pokud jste měli Joramunův roh po celou dobu, proč jste ho zatím nepoužili? Nač se obtěžovat stavěním želv a posíláním Thennů, aby nás pozabíjeli v postelích? Jestliže je tohle roh, o kterém se zpívá v písních, proč na něj prostě nezatroubíte a měli byste vyhráno?“ Odpověděla mu Dalla. Dalla obrovitá dítětem, ležící na hromadě kožešin vedle železného koše. „My svobodní lidé víme věci, které jste vy klekači zapomněli. Nejkratší cesta někdy nebývá tou nejbezpečnější, Jone Sněhu. Rohatý lord kdysi řekl, že čáry a kouzla jsou jako meč bez jílce. Neexistuje bezpečný způsob, jak jej uchopit.“

Mance projel rukou podél křivky velkého rohu. „Žádný muž se nevydá na lov jen s jedním šípem v toulci,“ řekl. „Doufal jsem, že Styr a Jarl zastihnou tvoje bratry nepřipravené a otevřou pro nás bránu. Odlákal jsem posádku Černého hradu úskoky, nájezdy a podružnými útoky. Bowen Marsh mi na tu lest skočil, tak jak jsem ostatně věděl, jenže se ukázalo, že ta vaše sebranka mrzáků a sirotků je tvrdší, než jsem čekal. Nemysli si však, že jste nás zastavili. Pravda je taková, že je vás příliš málo a nás příliš mnoho. Mohl bych pokračovat v nahodilých útocích podél Zdi a navíc poslat deset tisíc mužů, aby přepluli Tulení záliv na vorech a napadli Východní hlídku do týla. Mohl bych vzít útokem Stínovou věž, znám přístupové cesty k ní stejně dobře jako kterýkoli průzkumník. Mohl bych poslat muže a mamuty, aby prokopali brány v hradech, které jste opustili, ve všech najednou.“

„Proč to tedy neuděláš?“ Tehdy mohl Jon tasit Dlouhý dráp, jenže chtěl slyšet, co mu divoký odpoví.

„Krev,“ řekl Mance Nájezdník. „Nakonec bych vyhrál, ano, jenže byste mne vykrváceli a moji lidé už krváceli dost.“

„Tvoje ztráty nebyly zatím tak velké.“

„Ne z vašich rukou.“ Mance pozoroval Jonovu tvář. „Viděl jsi Pěst Prvních lidí. Víš, co se tam stalo. Víš, proti čemu tady stojíme.“

„Proti Jiným…“

„S tím, jak se dny zkracují a noci jsou stále chladnější, nabírají sílu. Nejdřív tě zabijí, pak pošlou tvoje mrtvé proti tobě. Obři nebyli schopni obstát proti nim, ani Thennové, ani klany od ledových řek, ani Tvrdonožci.”

„Ani ty?“

„Ani já.“ Z jeho přiznání zazníval hněv a hořkost, příliš hluboké pro slova. „Raymun Rudovous, Bael Bard, Gendel a Gorne, Rohatý lord, ti všichni se vydali na jih dobývat, jenže já přišel s ocasem staženým mezi nohy, abych se za tou vaší Zdí schoval.“ Znovu se dotkl rohu. „Když zatroubím na Roh zimy, Zeď spadne. Či alespoň mne k této víře přivedly písně. Mezi mými lidmi jsou takoví, kteří by nic nechtěli víc než to…“

„Jenže jakmile spadne Zeď,“ řekla Dalla, „co zastaví Jiné?“

Mance se na ni laskavě usmál. „Moudrou ženu jsem si vybral. Opravdovou královnu.“ Otočil se zpátky k Jonovi. „Vrať se ke svým bratrům a řekni jim, aby otevřeli bránu a nechali nás projít na druhou stranu, když to udělají, dám jim roh a Zeď zůstane stát na věčné časy.“

Otevřít bránu a nechat je projít. To se snadno řekne, jenže co by nevyhnutelně následovalo? Obři tábořící v ruinách Zimohradu? Kanibalové ve vlčím lese, psí spřežení prohánějící se přes území mohylových hrobů, svobodný lid unášející dcery loďařů a stříbrníků z Bílého přístavu a rybářky z Kamenitého pobřeží? „Jsi ty opravdu král?“ zeptal se Jon náhle.

„Nikdy jsem nenosil na hlavě korunu ani jsem neseděl zadnicí na proklatém trůně, pokud se ptáš na tohle,“ odpověděl Mance. „Můj původ je tak nízký, jak jen člověk může mít, žádný septon mi nikdy nepomazal hlavu olejem, nevlastním žádné hrady a moje královna nosí kožešiny a jantar místo hedvábí a safírů. Jsem svůj vlastní zvěd, svůj vlastní blázen, a svůj vlastní harfeník. Králem za Zdí se nestaneš proto, že jím byl tvůj otec. Svobodný lid nezajímá jméno a je mu jedno, který bratr se narodil jako první. Ti jdou za bojovníky, když jsem odešel ze Stínové věže, pět mužů se tady dohadovalo o to, jací by z nich mohli být králové. Tormund byl jedním z nich, magnar dalším. Ty ostatní tři jsem zabil, když dali najevo, že by raději bojovali, než mne následovali.“

„Dokážeš zabíjet své nepřátele,“ řekl Jon neomaleně, „ale jsi schopen vládnout svým přátelům? Když necháme tvoje lidi projít, jsi dost silný na to, abys je dokázal přimět dodržovat králův mír a poslouchat zákony?“

„Čí zákony? Zákony Zimohradu a Králova přístaviště?“ Mance se zasmál. „Když chceme zákony, uděláme si vlastní. Tu vaši královskou spravedlnost a královské daně si nechte pro sebe. Já nabízím roh, ne naši svobodu. My před vámi nepoklekneme.“

„Co když vaši nabídku odmítneme?“ Jon neměl nejmenší pochybnosti o tom, že se tak stane. Starý medvěd by možná byl naslouchal, třebaže i on by se zděsil představy, že by měl vpustit za Zeď třicet nebo čtyřicet tisíc svobodných lidí, aby se volně pohybovali po Sedmi královstvích. Jenže Alliser Thorne a Janos Slynt nebudou chtít o něčem takovém ani slyšet.

„Když odmítnete,“ řekl Mance Nájezdník, „Tormund Obrozhouba zatroubí za svítání za tři dny ode dneška na Roh zimy.“

Mohl by odnést ten vzkaz do Černého hradu a říct jim o rohu, jenže pokud nechá Manceho naživu, lord Janos a ser Alliser si to vyloží jako důkaz, že je zrádce. Tisíc tisíců myšlenek prolétlo Jonovi v tu chvíli hlavou. Kdybych dokázal zničit roh, nějak ho poškodit… než to však mohl začít promýšlet, uslyšel nízký sténavý zvuk jiného rohu, zeslabený kožešinovými stěnami stanu. Mance to slyšel taky. Zamračeně odešel ke vchodu. Jon ho následoval.

Válečný roh zněl venku hlasitěji. Jeho troubení rozhýbalo tábor divokých. Kolem proběhli tři Tvrdonožci s dlouhými oštěpy v rukou. Koně ržáli a frkali, obři řvali ve starém jazyce, a dokonce i mamuti byli nepokojní.

„Průzkumnický roh,“ řekl Tormund Mancemu.

„Něco přichází.“ Varamyr seděl se zkříženýma nohama na napůl zmrzlé zemi, jeho vlci nepokojně kroužili kolem. Přehnal se přes něho stín a Jon vzhlédl a spatřil modrošedá orlí křídla. „Přicházejí z východu.“

Když mrtví chodí, hradby, kůly a meče nejsou nic platné, vzpomněl si. S mrtvými bojovat nemůžeš, Jone Sněhu. Žádný člověk to neví ani z poloviny tak dobře jako já.

Harma se zamračila. „Z východu? Nemrtví by měli být za námi.”

„Z východu,“ opakoval měnič. „Něco přichází.“

„Jiní?“ zeptal se Jon.

Mance zavrtěl hlavou. „Jiní nikdy nepřicházejí, když slunce stojí vysoko na obloze.“ Přes bitevní území rachotily povozy přecpané jezdci, kteří mávali oštěpy z naostřených kostí. Král zasténal. „Kam to u všech pekel jedou? Quenne, zažeň ty blázny zpátky, kam patří. Přiveďte někdo mého koně. Klisnu, ne hřebce. Taky chci svou zbroj.“ Mance podezřívavě pohlédl ke Zdi. Na jejím vrcholu stáli v mezizubí slamění vojáci sbírající šípy, ale jinak tam nebyla vidět žádná známka jakékoli aktivity. „Harmo, svolej své jezdce. Tormunde, najdi svoje syny a zformujte trojitou řadu kopiníků.“

„Ano,“ řekl Tormund a odrázoval splnit rozkaz.

Malý měnič myšího vzhledu zavřel oči a řekl: „Vidím je. Přijíždějí podél potoků a po stezkách vyšlapaných zvěří…“

„Kdo?“

„Muži. Muži na koních. Muži v oceli a muži v černém.“

„Vrány.“ Mance zaklel a otočil se k Jonovi. „Copak si moji bratři myslí, že mě načapají se spuštěnými kalhotami, když zaútočí, zatímco spolu vyjednáváme?“

„Pokud nějaký útok naplánovali, nic mi o něm neřekli.“ Jon tomu nevěřil. Lord Janos postrádal muže, kteří by mohli zaútočit na tábor divokých. Kromě toho byl na opačné straně Zdi a brána byla zapečetěná sutí. Ten měl na mysli jiný druh zrady, tohle nemůže být jeho práce.

„Jestli mi zase lžeš, nevyvázneš odsud živý,“ varoval ho Mance. Jeho strážní mu přivedli koně a přinesli zbroj. Jinde po táboře viděl Jon divoké rozbíhající se do všech stran, o kus dál se zase formovali, jako by chtěli dobýt Zeď, zatímco jiní se vytráceli do lesa, ženy hnaly vozíky s psími spřeženími na východ, mamuti se kolébali na západ. Jon sáhl dozadu přes rameno a tasil Dlouhý dráp právě v okamžiku, kdy se od kraje lesa zhruba tři stovky yardů vzdáleného vynořila roztažená řada průzkumníků. Měli na sobě černou zbroj, černé polopřilby a černé pláště. Napolo vyzbrojený Mance tasil svůj meč. „Ty jsi o tom nic nevěděl?“ zeptal se Jona chladně.

Pomalu, jako med za chladného rána, se průzkumníci valili na tábor divokých, ubírali se cestou necestou mezi trsy hlodaše a shluky stromů, přes kořeny a kameny. Divocí jim letěli vstříc, vydávali válečný pokřik a mávali kyji, bronzovými meči a sekerami vyrobenými z pazourku, cválali střemhlav na svého odvěkého nepřítele. Výkřik, seknutí, a pěkná statečná smrt, tak nazývali bratři způsob boje svobodného lidu.

„Věř si, čemu chceš,“ řekl Jon Králi za Zdí. „ale o žádném útoku jsem nevěděl.”

Než stačil Mance odpovědět, kolem se přehnala Harma v čele třiceti jezdců, se svou korouhví před sebou - čerstvě zabitým psem nabodnutým na oštěpu, dštícím krev při každém kroku. Mance se díval, jak vjela mezi průzkumníky. „Možná mluvíš pravdu,“ řekl. „Tihle vypadají spíš jako muži z Východní hlídky. Námořníci na koních. Cotter Pyke měl vždycky víc kuráže než rozumu. Porazil u Dlouhé mohyly Pána kostí, možná si myslel, že udělá totéž se mnou. Pokud ano, je to blázen. Nemá muže ani -“

„Mance!“ ozval se výkřik. Byl to průzkumník, který vyrazil ze stromů na zpěněném koni. „Mance, je jich víc, jsou všude kolem, železní muži, železní, celá armáda železných mužů.“

Mance se s klením vyhoupl do sedla. „Varamyre, zůstaň tady a postarej se, aby se Dalle nic nestalo.“ Pak Král za Zdí ukázal mečem na Jona. „A zvlášť pečlivě mi ohlídej tuhle vránu. Jestli se dá na útěk, vyrvi mu hrdlo.“

„Ano, udělám to.“ Měnič byl sice o hlavu menší než Jon, shrbený a měkkých svalů, ale jeho stínokočka by dokázala rozpárat člověka jediným máchnutím tlapy. „Přicházejí taky ze severu,“ řekl Varamyr Mancemu. „Měl bys jet.“

Mance si nasadil přilbu s havraními křídly. Jeho muži již také byli v sedlech. „Klín!“ vyštěkl Mance, „všichni za mnou, vytvoříme klín.“ Když ale zabodl paty do slabin své klisny a rozletěl se přes pole vstříc černým bojovníkům, seskupení mužů, kteří jeli za ním, brzy ztratilo veškerou podobnost s formací.

Jon udělal krok směrem ke stanu, s myšlenkami na Roh zimy, ale stínokočka mu zastoupila cestu, mrskajíc ocasem sem a tam. Její chřípí se rozšířilo a z obnažených tesáků jí stékaly sliny. Cítí můj strach. Tehdy postrádal Ducha víc než kdy jindy. Oba vlci stáli za ním a vrčeli.

„Korouhve,“ slyšel Varamyra zamumlat, „vidím zlaté korouhve, och…“ Kolem proběhl s troubením mamut, s půl tuctem lučištníků v dřevěné věži na hřbetě. „Král… ne…“

Pak měnič zvrátil hlavu a vykřikl.

Ten zvuk byl strašlivý, probodával uši a byl zastřený agónií. Varamyr upadl, začal se svíjet a stínokočka řvala s ním… a vysoko, vysoko na východní obloze, na pozadí hradby mračen, spatřil Jon orla, který hořel. Na kratičký okamžik vzplanul jasněji než hvězda, zahalený v rudé, zlaté a oranžové. Divoce bil křídly ve vzduchu, jako by mohl odletět před bolestí. Letěl výš a výš, a ještě výš. Výkřik vylákal Val ze stanu. Tvář měla bledou jako vápno. „Co je, co se stalo?“ Varamyrovi vlci bojovali jeden s druhým a stínokočka prchla mezi stromy, ale muž se dál svíjel na zemi. „Co se to s ním děje?“ dožadovala se Val vyděšeně. „Kde je Mance?“

„Tam.“ Jon ukázal. „Odjel bojovat.“ Král vedl svůj neuspořádaný klín do středu průzkumníků, meč se mu blýskal v ruce.

„Je pryč? Teď přece nemůže být pryč, teď ne. Už to začalo.“

„Bitva?“ Pozoroval průzkumníky, jak prchají před Harminým zakrváceným psem. Nájezdníci křičeli, sekali kolem sebe a hnali muže v černém zpátky mezi stromy. Jenže z lesa už přicházeli další muži, a tentokrát to byli muži na koních. Těžkooděnci, uvědomil si Jon. Harma se musela znovu seskupit a otočit se, aby mohla vyjet proti nim, jenže dobrá polovina jejích mužů již do té doby zajela příliš daleko.

„Porod!“ křikla na něho Val.

Všude kolem hlasitě troubily mosazné trumpety. Divocí nemají trouby, jen válečné rohy. Svobodní lidé si to uvědomili ve stejnou chvíli jako on a ten zvuk je uvedl ve zmatek. Někteří se rozběhli směrem k boji, jiní od něj. Jeden mamut zašlapával stádo ovcí, které se tři muži snažili odehnat na západ. Bubny bubnovaly a divocí se pokoušeli vytvořit šiky a linie, jenže bylo příliš pozdě a byli příliš neorganizovaní a pomalí. Nepřítel se dál nořil z lesa, z východu, ze severovýchodu, ze severu; tři velké zástupy těžkooděnců, samá temná lesknoucí se ocel a jasně zbarvené vlněné suknice. Nebyli to muži Východní hlídky, těch nebylo víc než první řada průzkumníků. Armáda. Král? Jon byl stejně zmatený jako divocí, že by se vrátil Robb? Nebo se konečně rozhýbal chlapec na Železném trůnu? „Měla bys jít do stanu,“ řekl Val.

Na bitevním poli se mezitím jeden zástup těžkooděnců převalil přes oddíl Harmy Psí hlavy. Další se vrhl proti křídlu Tormundových kopiníků, kde se je on a jeho synové zoufale snažili odvrátit. Pak nasedli obři na své mamuty a to se rytířům na koních v čabrakách vůbec nelíbilo; Jon viděl, jak se váleční oři otáčejí a prchají při pohledu na kymácející se hory masa. Na straně divokých však taky panoval strach. Stovky žen a dětí se snažily utéct před bitevní vřavou a některé z nich vbíhaly rovnou pod kopyta koní. Viděl psí vozík jakési stařeny, který vjel do cesty třem vozatajům a způsobil hromadnou srážku.

„Bohové,“ šeptala Val, „bohové, proč to dělají?“

„Jdi do stanu a zůstaň s Dallou. Tady venku není bezpečno.“ Uvnitř to sice nemohlo být o nic bezpečnější, jenže to slyšet nepotřebovala.

„Musím najít porodní bábu,“ řekla Val.

„Ty jsi porodní bába. Já tady zůstanu, dokud se Mance nevrátí.“ Předtím ztratil Manceho z očí, ale teď ho znovu uviděl, jak si prosekává cestu seskupením mužů na koních. Obrům na mamutech se podařilo roztříštit střední oddíl těžkooděnců, jenže dva další se svíraly jako kleště. Na východním okraji tábora vypouštěli lučištníci zápalné šípy na stany. Jon viděl mamuta, jak vytáhl rytíře ze sedla a jediným pohybem chobotu jím mrštil čtyřicet stop daleko. Divocí proudili kolem, ženy a děti běžely pryč od bitvy, nějací muži utíkali s nimi. Několik z nich si Jona měřilo temnými pohledy, ale on třímal v ruce Dlouhý dráp a nikdo se neodvážil obtěžovat ho. Dokonce i Varamyr uprchl, odplazil se po čtyřech.

Od stromů se valili další a další muži, nyní už nejenom rytíři, ale také svobodní jezdci a lučištníci na koních, zbrojnoši v kónických a hrncových přilbách, tucty mužů, stovky mužů. Nad hlavami jim plápolala změť praporců. Vítr jimi pleskal příliš divoce, než aby byl Jon schopen rozlišit znaky, ale zahlédl mořského koníka, pole ptáků, květinový věnec. A žlutou, tolik žluté, žluté praporce s čímsi červeným uprostřed. Čí je to znak?

Na východě, severu a severovýchodě viděl skupiny divokých snažících se zůstat a bojovat, ale útočníci se hnali rovnou přes ně. Svobodného lidu stále bylo hodně co do počtu, jenže útočníci měli ocelovou zbroj a těžké koně. V největší bitevní vřavě viděl Jon Manceho, jak stojí vysoko ve třmenech. V rudočerném plášti a přilbě s havraními křídly bylo snadné rozlišit ho mezi ostatními. Třímal meč zdvižený vysoko nad hlavu a jeho muži se shromažďovali kolem něho, když tu do nich vrazil klín těžkooděnců s kopími, meči a bradaticemi. Manceho klisna se vzepjala na zadních, zahrabala předními kopyty ve vzduchu - a v tu chvíli jí projelo hrudníkem kopí. Pak se ocelový příliv přehnal přes ně.

Je po všem, pomyslel si Jon, rozbíjejí se. Divocí utíkali, odhazovali zbraně, Tvrdonožci, jeskynní obyvatelé i Thennové v bronzových šupinách, všichni utíkali. Mance zmizel, někdo mával Harminou hlavou nabodnutou na kopí. Tormundův oddíl byl rozprášený. Jen obři na mamutech odolávali, chlupaté ostrůvky v rudém ocelovém moři. Ohně přeskakovaly ze stanu na stan a některé z vysokých borovic již také chytly plamenem. A kouřem přijížděl další klín ozbrojených jezdců na koních v čabrakách. Nad nimi vlály ty největší praporce, jaké Jon kdy viděl: královské korouhve velké jako prostěradla, žluté s dlouhými cípatými jazyky a planoucím srdcem uprostřed, a další, jako velké archy tepaného zlata, s černým jelenem stojícím na zadních a vlnícím se ve větru.

Robert, pomyslel si Jon na jeden šílený okamžik, s myšlenkou na chudáka Owena, ale když trumpety znovu zatroubily, rytíři vyrazili do útoku a začali provolávat jiné jméno. „Stannis! Stannis! STANNIS!“

Jon se otočil a vešel do stanu.

ARYA

Venku před hostincem visely na napůl vyvrácené šibenici ženské kosti, které se otáčely a rachotily při každém poryvu větru.

Já tuhle vesnici znám. Tehdy když tu nocovala společně se svou sestrou Sansou pod bedlivým dohledem septy Mordane, přede dveřmi šibenice nestála. „Přece nepůjdeme dovnitř,“ vyhrkla, „mohli by tam být duchové.“

„Víš, kolik času už uplynulo od doby, co jsem měl naposledy pohár vína?“ Sandor se zhoupl ze sedla. „Kromě toho se musíme dozvědět, kdo teď drží rubínový brod. Zůstaň u koní, jestli chceš, mně je to jedno.“

„Co když tě poznají?“ Sandor už se déle neobtěžoval tím, aby si zakrýval tvář. Zdálo se, jako by se vůbec nestaral, zda ho někdo pozná. „Možná tě budou chtít vzít do zajetí.“

„Ať to zkusí.“ Uvolnil svůj meč v pochvě a rozrazil dveře.

Arya by nikdy neměla lepší šanci utéct mu. Mohla by ujet na Zbabělé a vzít s sebou také Cizince. Kousla se do rtu. Pak odvedla koně do maštale a vydala se za ním.

Oni ho znají. Napovědělo jí to ticho, které se rozhostilo, když vstoupili. Mnohem horší však bylo, že ona znala je. Ne vyzáblého hostinského, ani ty ženy, ani zemědělské nádeníky u krbu. Ale ty ostatní. Vojáky. Znala ty vojáky.

„Hledáš svého bratra, Sandore?“ Polliver sundal ruku z živůtku děvčete, co mu sedělo na klíně. „Hledám pohár vína. Hostinský, džbán červeného.“ Clegane hodil na podlahu hrst měďáků.

„Nechci tady žádné problémy, sere,“ řekl hostinský.

„Tak mi neříkej sere.“ Jeho ústa sebou cukla. „Jsi hluchý, blázne? Poručil jsem si víno.“ Když muž odběhl, Clegane za ním ještě křikl: „Dva poháry! Děvče má taky žízeň!“

Jsou jen tři, pomyslela si Arya. Polliver jí věnoval pouze letmý pohled a chlapec vedle něho se na ni nepodíval vůbec, ale ten třetí na ni upíral oči dlouho a tvrdě. Byl to muž střední výšky a stavby, s tak tuctovým obličejem, že by bylo těžké uhádnout, jak je starý. Lechtač. Lechtač a Polliver, oba dva. Chlapec byl panoš, soudě podle jeho věku a oblečení. Po straně nosu měl velký bílý uher a přehršli červených na čele. „Takže tohle je to ztracené štěně, o kterém mluvil ser Gregor?“ zeptal se mládenec Lechtače. „To, co počuralo rohože a uteklo?“

Lechtač položil chlapci ruku na rameno a prudce zavrtěl hlavou. Arya si to vyložila docela jasně.

Panoš však nikoli, anebo mu to bylo jedno. „Pán říkal, že jeho štěněcí bratr stáhl ocas mezi nohy, když šlo v Králově přístavišti do tuhého. Řekl, že s kňučením utekl.“ Obdařil Ohaře přihlouplým urážlivým úšklebkem.

Clegane chlapce pozoroval bez mrknutí oka a po celou dobu neřekl ani slovo. Polliver odstrčil dívku ze svého klína a vstal. „Chlapec je opilý,“ řekl. Zbrojnoš byl téměř stejně vysoký jako Ohař, třebaže neměl tak vypracované svaly. Čelisti a bradu měl zarostlé rýčovitě tvarovaným vousem, čistým, černým a úpravně zastřiženým, ale vlasů měl na hlavě poskrovnu. „Víno mu stoupá do hlavy, to je všechno.“

„V tom případě by neměl pít.“

„Takové štěně mě nevystraší…,“ začal chlapec, dokud mu Lechtač nenuceně nezkroutil ucho mezi palcem a ukazovákem. Slova se změnila v bolestné vyjeknutí.

Hostinský přispěchal se dvěma kamennými poháry a džbánem na cínovém podnose. Sandor si zvedl džbán k ústům. Arya viděla, jak mu pracují svaly na krku, když polykal. Než postavil džbán na stůl, byla polovina vína pryč. „Teď můžeš nalévat. Taky by sis měl posbírat ty měďáky, jsou to jediné peníze, které ode mě dnes uvidíš.”

„My zaplatíme, až se napijeme,“ řekl Polliver.

„Až se napijeme, tak polechtáš hostinského a ten ti řekne, kde schovává svoje zlato. Tak jak to děláváš vždycky.“

Hostinský si najednou vzpomněl, že má něco v kuchyni. Místní už také odcházeli a děvčata se vypařila. Jediným zvukem v jídelně bylo tiché praskání ohně v krbu. Měli bychom jít taky, uvědomila si Arya.

„Jestli jsi přijel hledat pána, přišel jsi pozdě,“ řekl Polliver. „Byl v Harrenově, ale už není. Poslala pro něho sama královna.“ Arya si všimla, že má na opasku tři zbraně: dlouhý meč po levém boku a na pravém dýku a štíhlejší čepel, příliš dlouhou, než aby to mohl být tesák, a příliš krátkou, než aby to byl meč. „Král Joffrey je mrtvý, víš?“ dodal. „Otrávil se na své svatební hostině.“

Arya popošla dál do místnosti. Joffrey je mrtvý. Téměř ho viděla před sebou, jeho světlé kadeře, podlý úsměv, tlusté měkké rty. Joffrey je mrtvý! Věděla, že měla být šťastná, ale z nepochopitelného důvodu se dál cítila naprosto vyprahlá. Joffrey byl mrtvý, jenže když byl mrtvý taky Robb, co na tom záleželo?

„Všechna čest mým statečným bratrům z Královské gardy.“ Ohař se pohrdavě ušklíbl. „Kdo ho zabil?“

„Říká se, že prý Skřet. On a ta jeho ženuška.“

„Jaká ženuška?“

„Och promiň, já zapomněl, že ses schovával pod kamenem. Ta seveřanská holka. Dcera ze Zimohradu. Slyšeli jsme, že zabila krále nějakými čáry máry a pak se proměnila ve vlka s velkými koženými netopýřími křídly a uletěla z věžního okna. Trpaslíka tam ale nechala a Cersei má v úmyslu dostat jeho hlavu.“

To je hloupé, pomyslela si Arya. Sansa zná jen písně, žádná kouzla, a za Skřeta by se nikdy neprovdala.

Ohař si poposedl na lavici blíž ke dveřím. Spálená část jeho úst sebou cukala. „Měla ho namočit do divokého ohně a uvařit ho. Nebo ho lechtat tak dlouho, než by měsíc zčernal.“ Zvedl pohár s vínem a vypil ho do dna.

Je jedním z nich, pomyslela si Arya, když to viděla. Kousla se do rtu tak prudce, až ucítila krev. Je stejný jako oni. Měla jsem ho zabít ve spaní.

„Takže Gregor dobyl Harrenov?“ zeptal se Sandor. „Nebylo třeba moc dobývání,“ odpověděl Polliver. „Žoldáci utekli hned, jak se dozvěděli, že se blížíme k hradu, všichni až na pár výjimek. Jeden z kuchařů nám otevřel výpadovou branku, aby se pomstil Hoatovi za to, že mu usekl chodidlo,“ uchechtl se. „Nechali jsme si ho, aby pro nás vařil, holky, aby nám zahřívaly postele, a všechny ostatní jsme pozabíjeli.“

„Všechny ostatní?“ vyhrkla Arya.

„Nu, Hoata si ser nechal, aby mu krátil dlouhou chvíli.”

„Černá ryba je ještě pořád v Řekotočí?“ zeptal se Sandor.

„Už ne na dlouho,“ odpověděl Polliver. „Obléhají ho. Starý Frey chce pověsit mladého Edmura Tullyho, pokud se Černá ryba nevzdá. Skutečné boje teď zuří jen kolem Havranostromu. Blackwoodové proti Brackenům. Brackenové jsou teď na naší straně.“

Ohař nalil pohár vína pro Aryu a další sobě a vypil ho do dna, s pohledem upřeným do ohně v krbu. „Takže ptáček uletěl, co? Nu, to je jen dobře. Vykadil se Skřetovi na hlavu a uletěl.”

„Však oni ji najdou,“ řekl Polliver. „I kdyby si to vyžádalo polovinu zlata Casterlyovy skály.“

„Pěkné děvče, jak jsem slyšel,“ řekl Lechtač. „Medově sladké.“ Zamlaskal a usmál se.

„A taky dobře vychované,“ souhlasil Ohař. „Řádná mladá dáma. Ne jako ta její proklatá sestra.“

„Tu našli taky,“ řekl Polliver. „Sestru. Slyšel jsem, že ji poslali na sever, aby se vdala za toho Boltonovic bastarda.“

Arya usrkávala víno, takže jí neviděli na ústa. Nechápala, o čem Polliver mluví. Sansa přece žádnou jinou sestru neměla. Sandor Clegane se začal smát nahlas.

„Co je na tom směšného?“ divil se Polliver.

Ohař se po celou dobu ani okem nepodíval na Aryu. „Kdybych chtěl, abys to věděl, řekl bych ti to. Jsou v Solnopánvích nějaké lodě?“

„V Solnopánvích? Jak to mám vědět? Slyšel jsem, že do Panenského jezírka se vrátili kupci. Randyll Tarly si zabral hrad a zamkl Mootona ve věžní cele. O Solnopánvích jsem neslyšel nic.“

Lechtač se naklonil dopředu. „Copak by ses vydal na moře, aniž by ses rozloučil se svým bratrem?“ Aryu zamrazilo, když slyšela, co říká. „Pán by byl raději, kdyby ses s námi vrátil na Harrenov, Sandore. Vsadil bych se, že by ho to potěšilo. Nebo možná do Králova přístaviště…“

„K čertu s tím. K čertu s ním. A k čertu s vámi.“

Lechtač pokrčil rameny, napřímil se a sáhl si rukou za hlavu, aby si zamnul zátylek. Pak už jako by se dělo tisíc věcí najednou - Sandor vyskočil, Polliver tasil svůj dlouhý meč a Lechtačova ruka se bleskurychle mihla vzduchem a hodila přes místnost cosi stříbrného a blýskavého. Kdyby Ohař nebyl uhnul, dýka by možná proletěla rovnou ohryzkem na jeho krku; místo toho jej pouze škrábla do žeber a s hlasitým zadrnčením se zabodla do zdi blízko dveří. Tehdy se Ohař zasmál, smíchem tak chladným a prázdným, jako by pocházel ze dna hluboké studny. „Doufal jsem, že uděláte něco stupidního.“ Jeho meč vyklouzl z pochvy právě včas, aby odrazil Polliverův první výpad.

Arya udělala krok dozadu zrovna ve chvíli, kdy dlouhá ocelová píseň začala. Lechtač se zvedl z lavice s krátkým mečem v jedné ruce a dýkou ve druhé. Dokonce i ouřezkovitý hnědovlasý panoš stál na nohou, šmátral po jílci meče. Arya popadla ze stolu svůj vinný pohár a mrštila mu jím po hlavě. Tentokrát jí to šlo lépe než tehdy ve Dvojčatech. Pohár ho zasáhl rovnou do velkého bílého uhru a hoch se ztěžka zhroutil k zemi a dopadl na zadek.

Polliver byl divoký, metodický bojovník a jeho těžký meč se pohyboval s brutální precizností. Bez chvíle odpočinku tlačil Sandora dozadu na patách. Ohařovy vlastní výpady byly nedbalejší, jeho odražení uspěchaná, jeho chodidla pomalá a neobratná. Je opilý, uvědomila si Arya zděšeně. Vypil toho příliš mnoho příliš rychle, a navíc na lačný žaludek. Lechtač klouzal podél zdi, aby se dostal za něho. Popadla druhý vinný pohár a mrštila jím po něm, jenže byl rychlejší než předtím panoš a včas uhnul. Pohled, kterým si ji změřil, byl chladný krutým příslibem. Je ve vesnici zlato? slyšela ho v duchu. Ten hloupý panoš už zase svíral okraj stolu a vytahoval se na kolena. Arya cítila kdesi vzadu v krku počátky rodící se paniky. Strach seká hlouběji než meče. Strach seká hlouběji než meče. Strach seká hlouběji…

Sandor zamručel bolestí. Spálená strana jeho tváře byla náhle celá rudá od spánku až k čelisti a pahýl ucha byl pryč. Zdálo se, že ho to rozzuřilo. V divokém útoku hnal Pollivera dozadu, ani na chvíli do něho nepřestával bušit starým mečem plným vrubů, který vyměnil v kopcích. Vousatý muž před ním ustupoval, ale Ohař ho žádným ze svých seků ani neškrábl: A pak Lechtač přeskočil rychle jako had lavici a sekl Ohaře zezadu do krku čepelí svého krátkého meče.

Oni ho zabíjí. Arya už neměla žádné další poháry, ale vzpomněla si na něco lepšího. Tasila dýku, kterou vzala umírajícímu lučištníkovi, a pokusila se hodit ji stejným způsobem, jako to předtím udělal Lechtač. Nebylo to však totéž jako hodit kámen nebo plané jablko. Dýka se ve vzduchu zahoupala a udeřila ho do paže jilcem napřed. Ani to necítil. Příliš se soustředil na Clegana.

Když bodl, Clegane se prudce otočil stranou, získal pro sebe půl kratičkého okamžiku k oddechu. Po tváři a z rány na krku mu stékala krev. Oba Horovi muži šli nemilosrdně po něm, Polliver ho sekal po hlavě a ramenou, zatímco Lechtač se snažil bodat jej do zad a břicha. Na stole stál těžký kamenný džbán. Arya jej popadla oběma rukama, ale když ho zvedla, někdo ji chytil za paži. Džbán jí vyklouzl z prstů a rozbil se o podlahu. Někdo jí smýkl dokola a Arya zjistila, že stojí tváří v tvář panošovi. Ty hloupá, úplně jsi na něho zapomněla. Všimla si, že jeho velký bílý uher praskl.

„Ty jsi štěně štěněte?“ V pravé ruce třímal meč a levou ji držel za paži, ale Arya měla volné ruce, a tak mu vytrhla z pochvy u opasku nůž, zabodla mu ho do břicha a otočila jím. Neměl na sobě drátěnou košili, ba ani vařenou kůži, a tak čepel vjela rovnou do těla, stejně jako Jehla, když tehdy zabila štolbu v Králově přístavišti. Panoš vytřeštil oči a pustil ji, Arya se rozběhla ke dveřím a vykroutila ze zdi Lechtačovu dýku.

Polliver a Lechtač mezitím zahnali Ohaře do kouta za lavicí a jeden z nich přidal k jeho ostatním zraněním ošklivou sečnou ránu vysoko na stehně. Sandor se opíral o zeď, krvácel a namáhavě oddychoval. Vypadal, jako by stěží dokázal stát, natožpak bojovat. „Odhoď meč na zem, a my tě odvedeme na Harrenov,“ řekl mu Polliver.

„Aby mě mohl Gregor dorazit?“

Lechtač řekl: „Možná tě dá mně.“

„Jestli mě chceš, tak si mě vezmi,“ Sandor se odstrčil od zdi a zůstal stát napolo přikrčen za lavicí, s mečem napříč přes tělo.

„Myslíš, že to neudělám?“ řekl Polliver. „Jsi opilý.“

„Možná,“ řekl Ohař, „ale ty jsi mrtvý. „Jeho chodidlo vystřelilo dopředu, narazilo do lavice a prudce ji vykoplo proti Polliverovým holením. Vousatému muži se nějak podařilo udržet se na nohou, ale Ohař uhnul před jeho divokým výpadem a máchl mečem vzhůru v zuřivém rozmáchlém seku. Krev vychrstla na stěny a strop. Čepel zůstala vězet uprostřed Polliverovy tváře, a když jí Ohař vyprostil, odpadla spolu s ní i polovina hlavy.

Lechtač před ním couval, Arya cítila jeho strach. Krátký meč v jeho ruce najednou vypadal v porovnání s dlouhou čepelí, kterou třímal Ohař, téměř jako hračka, a navíc nebyl ve zbroji. Pohyboval se rychle a zlehka, ani na chvíli nespouštěl oči z Clegana. Postavit se za něj a bodnout připadalo Arye tou nejsnadnější věcí na světě.

„Máte tu ve vesnici zlato?“ vykřikla, když mu zabodla čepel do zad. „Stříbro? Drahé kamení?“ Bodla ještě dvakrát. „Je tu jídlo? Kde je lord Berik?“ Teď už byla na něm a stále bodala. „Kam odjel? Kolik mužů s ním bylo? Kolik rytířů? Kolik lučištníků? Kolik, kolik, kolik, kolik, kolik, kolik? Máte tu ve vesnici zlato!“

Než ji z něj Sandor odtáhl, měla ruce rudé a lepkavé krví. „To stačí,“ řekl jen. Sám krvácel jako podříznuté prase a při chůzi táhl nohu za sebou.

„Je tu ještě jeden,“ připomněla mu Arya.

Panoš si vytáhl nůž z břicha a snažil se rukama zastavit krvácení, když ho Ohař trhnutím zvedl na nohy, vykřikl a začal naříkat jako dítě. „Milost,“ plakal, „prosím. Nezabíjejte mě. Matko, měj slitování.“

„Mám snad ksicht jako tvoje proklatá matka?“ Ohař v tu chvíli ani nepřipomínal lidskou bytost. „Tohohle jsi zabila taky,“ řekl Arye. „Bodla jsi ho do břicha, to je jeho konec. Jenže bude dlouho umírat.“

Chlapec jako by ho neslyšel. „Přišel jsem za děvčaty,“ kňučel, „… aby ze mě udělaly chlapa, říkala Polly… och, bohové, odveďte mě do hradu… za mistrem, vezměte mě k mistrovi, můj otec má zlato… přišel jsem jen za děvčaty… milost, sere.“

Ohař mu vyťal políček přes tvář, při kterém chlapec znovu vykřikl. „Neříkej mi sere.“ Otočil se zpátky k Arye. „Je tvůj, vlčice. Udělej to.“

Věděla, co tím myslí. Přešla k Polliverovi a poklekla v jeho krvi na tak dlouho, aby mu stačila rozepnout opasek. Vedle jeho dýky visela tenčí čepel, příliš dlouhá na to, aby to byl tesák, příliš krátká, než aby to byl meč dospělého muže…, ale pro její ruku jako by byla stvořená.

„Pamatuješ si, kde je srdce?“ zeptal se jí Ohař.

Přikývla. Panoš převrátil oči v sloup. „Milost.“

Jehla mu zajela mezi žebra a dala mu ji.

„Dobře.“ Sandorův hlas byl zastřený bolestí. „Pokud tady tihle tři děvkařili, znamená to, že Gregor drží brod a taky Harrenov. Každou chvíli by mohla přijet další z jeho zvířátek a já už mám pro dnešek zabíjení po krk.“

„Kam půjdeme?“ zeptala se.

„Do Solnopánví.“ Opřel se jí rukou o rameno, aby neupadl. „Dej mi nějaké víno, vlčice. A vezmi také jakékoli peníze, co u nich najdeš, budeme je potřebovat. Jestli jsou v Solnopánvích lodě, snad se dostaneme do Údolí po moři.“ Jeho ústa sebou cukla a z místa, kde míval ucho, vytekla další krev. „Možná tě lady Lysa provdá za svého malého Roberta. To by byl sňatek, který bych rád viděl.“ Chtěl se dát do smíchu, ale místo toho jen zasténal.

Když nastal čas odejít z hostince, potřeboval Aryinu pomoc, aby mohl nasednout na Cizince. Omotal si pruh látky kolem krku, dalším si obvázal stehno a vzal z kolíčku u dveří panošův plášť. Byl zelený, se zeleným šípem na bílém poli, ale když jej Ohař sbalil a přitiskl si ho k hlavě, brzy zrudl, Arya měla strach, že spadne z koně ve chvíli, kdy se vydají na cestu, ale nějak se mu podařilo udržet se v sedle.

Nemohli riskovat setkání s kýmkoli, kdo držel rubínový brod, a tak místo aby se vydali po královské cestě, zamířili na jihovýchod, přes plevelem zarostlá pole, lesy a mokřady. Trvalo jim celé hodiny, než dosáhli břehu Trojzubce. Řeka se poslušně vrátila do svého obvyklého koryta, její rozbahněná hnědá zuřivost polevila společně s dešti. Už byla taky unavená, pomyslela si Arya.

Blízko kraje vody narazili na vrby vyrůstající ze změti větrem ošlehaného kamení. Kameny a stromy společně vytvářely jakýsi druh přírodní pevnůstky, kde našli úkryt před kýmkoli, kdo by mohl cestovat po řece i po cestě. „Tady se utáboříme,“ rozhodl Ohař. „Napoj koně a nasbírej suché dříví na oheň.“ Když sesedl, musel se zachytit větve stromu, aby neupadl.

„Nebude vidět kouř?“

„Kdokoli nás bude chtít najít, může jít po krvi. Vodu a dříví. Ale nejdřív mi přines vinný měch.“

Když rozdělala oheň, Sandor položil nad plameny svou přilbu, vyprázdnil do ní polovinu vinného měchu a ztěžka se svalil zády proti mechem obrostlému kameni, jako by už neměl v úmyslu nikdy vstát. Přiměl Aryu vyprat panošův plášť, nařezat jej na pruhy a ponořit je do vína v přilbě. „Kdybych měl víc vína, pil bych, dokud bych nebyl mrtvý pro svět. Možná bych tě měl poslat zpátky do té proklaté hospody pro další měch nebo dva.“

„Ne,“ řekla Arya. To by jistě neudělal, že ne? Jestli to udělá, tak ho tu nechám a ujedu pryč.

Sandor se dal při pohledu na strach zračící se jí ve tváři do smíchu. „To byl jen žert, vlčí děvče. Proklatý žert. Najdi mi nějaký klacek, asi takhle dlouhý a ne moc silný. A umyj z něho bláto. Nesnáším chuť bahna.“

První dva klacky, které mu přinesla, se mu nelíbily. Než našla takový, který mu vyhovoval, plameny očadily psí čenich jeho přilby dočerna až po oči. Víno uvnitř divoce klokotalo. „Vyndej z pokrývky u mého sedla pohár a naplň ho do poloviny,“ řekl jí. „Opatrně, jestli tu zatracenou věc převrhneš, opravdu tě pošlu pro další. Vezmi to víno a nalej mi je do ran. Myslíš, že to svedeš?“ Arya přikývla. „Tak nač ještě čekáš?“ zavrčel.

Když pohár nalévala poprvé, zavadila klouby rukou o ocel a spálila si je tak zle, až jí naskákaly puchýře. Musela se kousnout do rtu, aby nevykřikla. Ohař použil ke stejnému účelu klacek, který mu přinesla, sevřel jej mezi zuby, zatímco mu lila víno do ran. Nejdřív mu ošetřila sečnou ránu na stehně, pak mělčí ránu vzadu na krku, když mu lila víno na nohu, Sandor zaťal pravou ruku v pěst a bušil jí do země. Jakmile se přesunula na krk, kousl do klacku tak prudce, že ho přelomil a ona mu musela najít nový. Viděla hrůzu zračící se mu v očích. „Otoč hlavu.“ Lila víno na živé rudé maso, kde míval ucho. Přes tvář a bradu se mu plazily prsty hnědé krve a rudého vína. Tehdy vykřikl, i navzdory klacku. Pak ztratil bolestí vědomí.

S ostatním si Arya musela poradit sama. Vylovila ze dna přilby pruhy, které nařezala z panošova pláště, a obvázala jimi rány, když dospěla k uchu, musela mu ovinout polovinu hlavy, aby zastavila krvácení. To se již nad Trojzubcem snášel soumrak. Nechala koně napást, pak je uvázala na noc a udělala si co největší pohodlí v prohlubenině mezi dvěma kameny. Oheň ještě chvíli hořel, pak odumřel, Arya pozorovala měsíc plující na obloze mezi větvemi.

„Ser Gregor Hora,“ řekla tiše. „Dunsen, Sladký Raff, ser Ilyn, ser Meryn, královna Cersei.“ Měla divný pocit, když mohla vynechat Pollivera a Lechtače. A taky Joffreyho. Byla ráda, že je mrtvý, ale litovala, že nebyla u toho, aby ho viděla zemřít, nebo že ho nemohla zabít sama. Polliver řekl, že ho zabili Sansa a Skřet. Je to vůbec možné? Skřet byl Lannister a Sansa… Kéž bych se tak mohla proměnit ve vlka, nechat si narůst křídla a odletět.

Pokud byla Sansa také mrtvá, nezbyli už žádní Starkové kromě ní. Jon byl na Zdi, tisíc líg daleko, jenže ten byl Sníh, a ti strýcové a tety, kterým ji chtěl Ohař prodat, ti také nebyli Starkové. Nebyli to vlci.

Sandor zasténal a Arya se překulila na bok, aby se na něj podívala. Uvědomila si, že jeho jméno vynechala taky. Proč to udělala? Pokoušela si myslet na Mycaha, ale bylo obtížné vybavit si, jak vypadal. Moc dlouho ho neznala. Jediné, co udělal, bylo to, že se mnou šermoval. „Ohař,“ zašeptala a dodala: „Valar morghulis.“ Možná bude do rána mrtvý…

Když však mezi stromy začalo prosvítat první slabé světlo rozbřesku, byl to on, kdo ji probudil špičkou boty. Zdálo se jí o tom, že je zase vlkem, žene koně bez jezdce vzhůru do kopce se smečkou v zádech, ale jeho bota ji vrátila zpátky do reality právě v okamžiku, kdy se chystali vrhnout se na něj a zabít ho.

Ohař byl stále slabý, každý jeho pohyb byl pomalý a neobratný. Hrbil se v sedle, byl celý zpocený, a navíc mu začala i přes obvaz znovu krvácet rána na hlavě. Potřeboval všechnu svou sílu jen k tomu, aby nespadl z Cizince. Pochybovala, že kdyby po nich vyjeli pátrat Horovi muži, byl by schopný alespoň zvednout meč. Ohlédla se přes rameno, ale nebylo tam nic než jen vrána poletující ze stromu na strom. Jediný zvuk vydávala tekoucí voda v řece.

Bylo ještě dlouho před polednem a Sandor Clegane začal umdlévat v sedle. Zbývaly celé hodiny denního světla, když zavolal, že si udělají přestávku. „Musím si odpočinout,“ řekl jen. A když tentokrát sesedal, spadl. Místo aby se pokusil vstát, odplazil se pod strom a opřel se o kmen. „Proklaté peklo,“ zanadával. „Proklaté peklo.“ Když uviděl, jak na něho Arya civí, zabručel: „Stáhl bych z tebe kůži zaživa za pohár vína, děvče.“

Přinesla mu místo vína vodu. Něco málo z ní vypil, ale stěžoval si, že páchne bahnem, a brzy upadl do nepokojného horečnatého spánku, když se ho dotkla, kůže mu jen hořela. Arya přičichla k jeho obvazům, stejným způsobem, jako to někdy dělával mistr Luwin, když jí ošetřoval říznutí nebo škrábanec. Rána na hlavě krvácela nejhůř ze všech a rána na stehně byla zase podivně odporně cítit.

Říkala si, jak daleko jsou asi ty Solnopánve a zda by je dokázala najít sama. Ani bych ho nemusela zabíjet. Prostě bych ujela pryč a nechala ho tady. Umře na horkost a zůstane tu ležet pod stromem navěky věků. Možná by ale bylo lepší, kdyby ho přece jen zabila sama. Zabila toho panoše v hostinci a to neudělal nic víc, než že ji jen popadl za ruku. Ohař zabil Mycaha. Mycaha a další. Vsadila bych se, že zabil stovku Mycahů. Pravděpodobně by zabil i ji, kdyby za ni nechtěl výkupné.

Jehla se leskla, když ji tasila. Polliver ji alespoň udržoval pěkně blyštivou a nabroušenou. Aniž o tom uvažovala, natočila tělo bokem do postoje vodního tanečníka. Pod chodidly jí zašustilo mrtvé listí. Rychlá jako had, pomyslela si. Hladká jako letní hedvábí.

Ohař otevřel oči. „Pamatuješ si, kde je srdce?“ zeptal se vyprahlým šeptem.

Strnula, nehybná jako kámen. „Já… já jen…“

„Nelži,“ zavrčel. „Lháře nesnáším. Ještě víc nesnáším zbabělé podvodníky. Tak pojď, udělej to.“ Když se Arya nehýbala, řekl: „Zabil jsem toho tvého řeznického kluka. Rozsekl jsem ho skoro vpůli a pak jsem se tomu smál.“ Vydal zvláštní zvuk, a chvíli trvalo, než si Arya uvědomila, že vzlyká. „A ten malý ptáček, tvoje hezká sestřička, stál jsem tam ve svém bílém plášti a nechal je, aby ji bili. A tu proklatou píseň jsem si od ní vzal, nikdy mi ji sama nedala. Chtěl jsem si vzít taky ji. Měl jsem. Měl jsem ji ošoustat dokrvava a vyrvat jí srdce z těla, než bych ji tam nechal pro toho zakrslíka.“ Křeč bolesti mu zkřivila tvář. „Chceš mě snad přimět, abych tě prosil, mrcho? Udělej to! Dej mi dar milosrdenství… pomsti svého malého Michaela…“

„Byl to Mycah.“ Arya od něj ustoupila. „Ty si dar milosrdenství nezasluhuješ.“

Ohař se očima lesklýma horečkou díval, jak sedlá Zbabělou. Ani jednou se nepokusil vstát a zastavit ji, když ale nasedla, řekl: „Opravdový vlk by zraněné zvíře dobil.”

Možná tě najdou nějací opravdoví vlci, pomyslela si Arya. Možná tě vycítí, až slunce zapadne. Pak se Ohař dozví, co dělají vlci se psy. „Neměl jsi mě uhodit sekerou,“ řekla. „Měl jsi zachránit mou matku.“ Otočila svého koně a zamířila pryč. Ani jednou se přitom neohlédla.

Za jasného rána o šest dnů později přijela na místo, kde se Trojzubec začal rozšiřovat a vzduch byl cítit spíš solí než stromy. Držela se v blízkosti vody, míjela pole a usedlosti a zakrátko po poledni se před ní objevilo městečko. Solnopánve, doufala. Městu dominoval malý hrad - ve skutečnosti ne víc než pevnost, jediná vysoká čtvercovitá věž s vnějším opevněním a výplňovou zdí. Většina krámků, hostinců a pivnic kolem přístavu byla vydrancovaná nebo vypálená, třebaže některé stále vypadaly obydlené. Ale byl tam přístav a směrem na východ se prostíral Krabí záliv, jehož vody se třpytily modře a zeleně ve slunečném svitu.

A byly tam lodě.

Tři, pomyslela si Arya jsou tři. Dvě z nich byly jen říční bárky, mělké vlečné čluny uzpůsobené k tomu, aby mohly plout v mělkých vodách Trojzubce. Třetí byla větší, námořní obchodní galéra se dvěma řadami vesel, pozlacenou přídí a třemi vysokými stěžni se skasanými purpurovými plachtami. Její trup byl také pomalovaný červeně. Arya sjela na Zbabělé k dokům, aby se na ni podívala zblízka. Cizinci nevzbuzují v přístavech takovou pozornost jako v malých městečkách a vesnicích a zdálo se, že se nikdo nestará, kdo je nebo proč je tam.

Potřebuju peníze, když si to uvědomila, kousla se do rtu. U Pollivera našli zlaťák a tucet měďáků, osm stříbrňáků u toho uhrovitého panoše, co zabila, a jen pár čtvrťáků v Lechtačově měšci, Ohař jí ale řekl, aby mu stáhla boty a rozřízla krví nasáklé šaty, a ona objevila v každé botě po stříbrňáku a pak ještě tři zlaťáky zašité do podšívky jeho kabátce. Sandor si ale všechny peníze nechal. To nebylo spravedlivé. Byly to moje peníze, stejně jako jeho. Kdyby mu byla poskytla dar milosrdenství…, jenže to neudělala. Nemohla se vrátit zpátky ani žebrat o pomoc, žebráním nikdy nic nezískáš. Mohla by prodat Zbabělou a doufat, že jí to vynese dost, aby měla na cestu po moři.

Od jednoho chlapce v docích se dozvěděla, že místní stáje byly vypáleny, ale žena, která je vlastnila, prý stále obchoduje s koňmi za septem. Arya ji našla snadno: velkou, robustní ženskou, zdaleka páchnoucí po koních. Zbabělá se jí líbila na první pohled. Zeptala se Aryi, kolik za ni chce, a zamračila se na její odpověď. „Je to kůň z dobrého chovu, to je nad slunce jasné a jsem si jistá, že patřil nějakému rytíři, zlatíčko,“ řekla. „Jenže ten rytíř nebyl tvůj mrtvý bratr. Už hodně roků obchoduju se zdejším hradem, a tak vím, jak urozené panstvo vypadá. Ten kůň je z dobrého chovu, ale ty nejsi.“ Bodla Aryu prstem do hrudi. „Buď jsi ji našla nebo ukradla, mně je to jedno, ale jinak by sem takové kostnaté malé stvoření jako ty nemohlo přijet na jezdeckém koni.”

Arya se kousla do rtu. „Znamená to, že ji nekoupíš?“

Žena se uchechtla. „Znamená to, že vezmeš, co ti za ni dám, drahoušku. Jinak se mnou půjdeš do hradu a možná nedostaneš nic. Nebo tě možná dokonce pověsí, za to, žes ukradla koně nějakému dobrému rytíři.“

Kolem se zdržovalo na půl tuctu místních obyvatel, jdoucích si po svém, a Arya věděla, že tu ženu zabít nemůže. Místo toho se jen znovu kousla do rtu a nechala se podvést. Měšec, který dostala, byl žalostně hubený, a když požádala o další peníze za sedlo, ohlávku a houni, žena se jí jen vysmála.

Ohaře by nepodvedla, pomyslela si během dlouhé pěší cesty zpátky do doků. Ta vzdálenost jako by se od její poslední cesty prodloužila o celé míle.

Purpurová galéra tam stále kotvila. Kdyby loď byla odplula, zatímco ji handlířka okrádala, bylo by to příliš, než aby to dokázala snést, když přišla na nábřeží, zrovna kutáleli vzhůru po lávce soudek medoviny. Arya se snažila jít za mužem, který jej kutálel, ale uviděl ji námořník na palubě a křikl na ni cosi v jazyce, který neznala. „Chci mluvit s kapitánem,“ řekla mu Arya. Muž vykřikl ještě hlasitěji. Rozruch však přilákal pozornost statného šedovlasého muže v kabátci z rudě obarveného sukna a ten promluvil společným jazykem. „Jsem kapitán této lodi,“ řekl. „Jaké máš přání? Ale rychle, dítě, musíme stihnout příliv.“

„Chci plout na sever, ke Zdi. Můžu zaplatit.“ Podala mu měšec. „Noční hlídka má hrad na moři.“

„Východní hlídka.“ Kapitán si vysypal stříbro do dlaně a zamračil se. „To je všechno, co máš?“

Nebude to stačit, věděla Arya, aniž by jí něco řekl. Viděla mu to ve tváři. „Nepotřebovala bych kajutu,“ řekla. „Mohla bych spát dole v nákladním prostoru nebo…“

„Vezmi ji sem jako posluhovačku,“ řekl procházející veslař s žokem vlny přes rameno. „Může spát se mnou.“

„Dávej si pozor na jazyk,“ okřikl ho kapitán.

„Mohla bych pracovat,“ řekla Arya. „Mohla bych drhnout paluby. Kdysi jsem drhla hradní schody. Nebo bych mohla veslovat…“

„Ne,“ řekl, „to bys tedy nemohla.“ Dal jí její mince nazpět. „I kdybys mohla, stejně by ti to nebylo nic platné, dítě. Tam na severu pro nás nic není. Jen led, válka a piráti. Viděli jsme tucet pirátských lodí mířících na sever, když jsme obeplouvali Výběžek prasklého klepeta, a já rozhodně netoužím setkat se s nimi znovu. Odsud vyplouváme rovnou domů a já ti radím, abys udělala totéž.“

Já nemám domov, pomyslela si Arya. Nemám smečku. A teď nemám dokonce ani koně.

Kapitán se již otáčel, když řekla: „Co je tohle za loď, můj pane?“

Zastavil se na dost dlouho, aby ji stihl obdařit znaveným úsměvem. „Je to galeona Titánova dcera ze svobodného města Braavosu.“

„Počkat,“ řekla Arya najednou. „Mám ještě něco.“ Schovala si to do spodního prádla, aby to neztratila, a tak musela chvíli pracně dolovat, než to našla, zatímco námořníci se smáli a kapitán se tvářil netrpělivě. „Jeden stříbrňák navíc nic nespraví, dítě,“ řekl nakonec.

„To není stříbrňák.“ Sevřela tu věc v prstech. „Je to železo. Tady.“ Vtiskla mu to do dlaně - malou černou minci, kterou jí dal Jaqen H‘ghar, tak ošoupanou, že muž, jehož hlava na ní byla vyražena, byl naprosto bez rysů. Pravděpodobně je bezcenná, ale…

Kapitán ji převrátil v prstech a zamrkal na ni, pak se znovu podíval na Aryu. „To snad… jak…?“

Jaqen řekl, že mám říct taky ta slova. Arya si zkřížila ruce na hrudi. „Valar morghulis,“ řekla hlasitě, jako by věděla, co znamenají.

„Valar dohaeris,“ odpověděl a dotkl se dvěma prsty čela. „Samozřejmě že dostaneš svou kajutu.“

SAMWELL

„Saje víc než můj.“ Fialka pohladila po hlavičce děťátko, které si přidržovala u prsu. „Má hlad,“ řekla světlovlasá žena jménem Val, ta, kterou černí bratři zvali divoká princezna. „Dosud žil na kozím mléce a nápojích od slepého mistra.“

Chlapec zatím neměl jméno, stejně jako je neměl Fialčin. Takový byl způsob divokých. Zdálo se, že dokonce ani syn Manceho Nájezdníka nedostane jméno až do svého třetího léta, třebaže Sam slyšel, jak mu bratři říkají „malý princ“ a „zrozený v bitvě“.

Chvíli se díval, jak Fialka kojí dítě, pak zvedl oči a pohlédl na Jona. Jon se usmívá. Sice smutným úsměvem, ale přesto to rozhodně byl svým způsobem úsměv. Sam byl rád, že to vidí. To je poprvé od mého návratu, co jsem ho viděl usmát se.

Šli s Fialkou pěšky z Noční pevnosti k Hlubokojezeru a od Hlubokojezera ke Královnině bráně, ubírali se po úzké stezce od jednoho hradu k druhému, nikdy příliš daleko od Zdi. Den a půl chůze od Černého hradu, jak se tak plahočili na chodidlech plných puchýřů, uslyšela za nimi Fialka koně a otočila se. Spatřila zástup černých rytířů přijíždějících ze západu. „Moji bratři,“ ujistil ji Sam. „Touto cestou nejezdívá nikdo jiný než Noční hlídka.“ Ukázalo se, že to je ser Denys Mallister ze Stínové věže společně se zraněným Bowenem Marshem a přeživšími z bitvy u Mostu lebek, když Sam uviděl Dywena, Obra a Bolestínského Edda Tolletta, zhroutil se k zemi a rozplakal se.

Tam a tehdy se dozvěděl o bitvě pod Zdí. „Stannis se vylodil se svými rytíři u Východní hlídky a Cotter Pyke ho odvedl po průzkumnických stezkách do začarovaného hvozdu, odkud přepadli nic netušící divoké,“ vysvětlil mu Obr. „Rozdrtil je. Mance Nájezdník padl do zajetí, tisíc jeho nejlepších bojovníků bylo zabito, včetně Harmy Psí hlavy. Zbytek se jich rozletěl do všech stran, jako listy před bouří, jak jsme slyšeli.“ Bohové jsou dobří, pomyslel si Sam. Kdyby nebyli zabloudili, když putovali na jih od Krasterovy pevnosti, mohli s Fialkou vejít rovnou do bitevní vřavy… nebo přinejmenším do tábora Manceho Nájezdníka. To by sice možná bylo dobré pro Fialku a jejího chlapce, ale rozhodně ne pro něho. Sam slyšel všechny možné příběhy o tom, co divocí dělají se zajatými vránami. Zachvěl se při tom pomyšlení.

Žádná ze zvěstí, co mu jeho bratři pověděli, ho však nepřipravila na to, co nalezl v Černém hradu. Síň, kde se kdysi nacházela společná jídelna, byla vypálená až do základů a velké dřevěné schody původně vedoucí na vrchol Zdi byly jen hromadou kusů ledu a ohořelého dříví. Donal Noye byl mrtvý, společně s Rastem, Hluchým Dickem, Rudým Alynem a mnoha dalšími, a přesto byl hrad mnohem zalidněnější, než ho Sam kdy viděl - ne černými bratry, ale královskými vojáky, kterých bylo přes tisíc. V Králově věži přebýval poprvé, co bratři pamatovali, opravdový král a praporce plápolaly z vrcholu Oštěpu, Hardinovy věže, Šedé bašty, Štítosíně a dalších budov, které tam po dlouhá léta stály prázdné a opuštěné. „Ten velký zlatý s černým jelenem, to je královský praporec rodu Baratheonů,“ vysvětlil Fialce, která nikdy předtím praporce neviděla. „Liška a květiny patří rodu Florentů, želva je Estermontova, mečoun Bar Emmona a zkřížené trumpety patří Wensingtonovi.“

„Všechny mají tak jasné barvy, jako květiny,“ rozplývala se Fialka úžasem. „Líbí se mi hlavně ty žluté, s ohněm. A podívej, někteří z vojáků mají tutéž věc na kabátcích.“

„Ohnivé srdce. Nevím, čí je to znak.“

Brzy se to však dozvěděl. „Královnini muži,“ řekl jim Pyp - poté co zavýskl a vykřikl: „Pojďte sem a zabarikádujte dveře, hoši, je tu Sam Zabiják, vrátil se k nám z hrobu,“ zatímco Grenn ho objal tak prudce, až si Sam myslel, že mu zláme žebra. „Ale raději se nechoď ptát, kde je královna. Stannis ji nechal ve Východní hlídce, spolu s jejich dcerou a svou flotilou. Nepřivedl sem žádnou ženu kromě té rudé.“

„Rudé?“ zeptal se Sam nejistě.

„Melisandry z Ašaje,“ odpověděl Grenn. „Královy čarodějky. Říkají, že v Dračím kameni upálila nějakého člověka zaživa, aby Stannisovi zabezpečila příznivé větry pro plavbu na sever. Také jela vedle něho do bitvy a dala mu kouzelný meč. Říkají mu Světlonoš. Jen počkej, až ho uvidíš. Září, jako by v sobě měl kus slunce.“ Znovu se na Sama podíval a zakřenil se velkým bezmocným přihlouplým úsměvem. „Já pořád nemůžu uvěřit, že jsi tady.“

Jon se také usmál, když ho uviděl, třebaže to byl znavený úsměv, stejný jako ten, co měl na tváři teď. „Tak přece jen se ti to podařilo,“ řekl. „A taky jsi přivedl Fialku. Vedl sis dobře, Same.“

Jon sám si vedl víc než dobře, podle toho, co mu Grenn vyprávěl. Ale dokonce ani skutečnost, že se Jon zmocnil Rohu zimy a zajal divokou princeznu, nebyla dost dobrá pro sera Allisera Thorna a jeho přátele, kteří ho stále nazývali převlékačem. Třebaže mistr Aemon řekl, že se jeho zranění hojí. Jon byl poznamenaný jinými jizvami, hlubšími než byla ta, co měl u oka. Truchlí za svou divokou dívku a za svoje bratry.

„Je to zvláštní,“ řekl Jon Samovi. „Kraster neměl Manceho v lásce a Mance Krastera taky ne, a přesto teď Krasterova dcera kojí Manceova syna.“

„Mám dost mléka pro oba,“ řekla Fialka plaše tichým hlasem. „Můj pije jen málo. Není tak hladový jako tenhleten.“

Divoká žena Val se k nim otočila. „Slyšela jsem královniny muže, jak si povídají, že rudá žena má v úmyslu dát Manceho ohni, jakmile nabere sil.”

Jon ji obdařil ostražitým pohledem. „Mance zběhl od Noční hlídky. Trestem za dezerci je smrt. Pokud ho Noční hlídka dopadla, měl teď už být pověšený, jenže je stále královým zajatcem, a královy úmysly nezná nikdo kromě rudé ženy.“

„Ráda bych s ním mluvila,“ řekla Val. „Chci mu ukázat jeho syna. Zasluhuje si alespoň to, než ho zabijete.“ Sam se pokoušel vysvětlit jí, že to nejde. „Nikdo nemá svolení navštěvovat ho, nikdo kromě mistra Aemona, moje paní.“

„Kdyby to bylo v mé moci, Mance by si mohl svého syna pochovat.“ Jonův úsměv se vytratil. „Je mi to líto, Val.“ Odvrátil se. „Sam a já se teď musíme vrátit ke svým povinnostem. Zeptáme se, zda bys mohla Manceho navštívit. To je všechno, co ti můžu slíbit.“

Sam se zdržel dost dlouho na to, aby stačil vzít Fialku za ruku, stisknout ji a slíbit jí, že se vrátí po večeři. Pak pospíchal pryč. Přede dveřmi stáli na stráži královnini muži s kopími v rukou. Jon byl již v polovině schodiště, ale když uslyšel Sama funět za sebou, počkal na něho. „Fialka ti přirostla k srdci, viď?“

Sam zrudl. „Fialka je dobrá. Je hodná a laskavá.“ Byl rád, že jeho dlouhá noční můra skončila, že je zpátky se svými bratry v Černém hradu… ale někdy za nocí, když ležel sám ve své cele, myslel na to, jak teplé bylo Fialčino tělo, když leželi vedle sebe schoulení pod kožešinami, s děťátkem mezi nimi. „Ona… zasloužila se o to, že jsem statečnější, Jone. Ne statečný, ale… statečnější.“

„Víš přece, že si ji nemůžeš nechat,“ řekl Jon mírným hlasem, „stejně jako jsem nemohl já zůstat s Ygritte. Odříkal jsi slova přísahy, Same, a totéž jsem udělal já. Totéž jako my všichni.“

„Já vím. Fialka řekla, že by mi byla manželkou, ale… já jí vysvětlil to o přísaze a co znamená. Nevím, jestli ji to rozesmutnilo, nebo byla ráda, ale musel jsem jí to povědět.“ Nervózně polkl a pokračoval: „Jone, je možné, aby bylo lhaní čestné, kdyby byla lež vyřčena… s dobrým úmyslem?“

„Myslím, že by to záleželo na druhu lži i úmyslu.“ Jon se na něho podíval. „Tobě bych to ale nedoporučoval. Ty lhát neumíš, Same. Červenáš se, zajíkáš a koktáš.“

„Já vím,“ řekl Sam, „ale mohl bych zalhat v dopise. S brkem v ruce se vyjadřuju mnohem snáz. Něco mě… napadlo. Až se to tu trochu uklidní, myslel jsem si, že pro Fialku by možná bylo nejlepší… zkrátka mě napadlo, že bych ji mohl poslat do Parožnatého vrchu. K mé matce a sestrám a mému… mému o-o-otci. Kdyby Fialka řekla, že to dítě je moje…“ Znovu se začervenal. „Moje matka by si ho chtěla nechat, tím jsem si jistý. Našla by místo i pro Fialku, nějaký druh služby, nebylo by to tak těžké jako sloužit Krasterovi. A lord R-Randyll, ten… sice by to nikdy neřekl, ale možná by byl potěšený, že mám bastarda s divokou dívkou. Alespoň by to dokázalo, že jsem natolik muž, abych mohl léhat se ženou a zplodit dítě. Jednou mi řekl, že určitě umřu jako panic, že žádná žena by se mnou nikdy nechtěla… však víš… Jone, kdybych to udělal, kdybych napsal takovou lež…, byla by to dobrá věc? Život, který by chlapec měl…“

„Kdyby vyrůstal jako bastard na hradě svého dědečka?“ Jon pokrčil rameny. „To záleží především na tvém otci a na tom, co z chlapce vyroste. Pokud se vyvede po tobě…“

„Nevyvede. Jeho skutečným otcem je přece Kraster. Viděl jsi ho, byl tvrdý jako starý pařez a Fialka je silnější, než se zdá.“

„Pokud chlapec projeví nadání pro boj s mečem a kopím, měl by dostat místo alespoň v domácí stráži tvého otce,“ řekl Jon. „Je nemálo bastardů, kteří projdou výcvikem jako panošové a jsou pasováni na rytíře. Ale raději se postarej o to, aby Fialka hrála tu tvoji hru přesvědčivě. Podle toho, cos mi pověděl o lordu Randyllovi, pochybuju, že by to bral laskavě, kdyby měl být podveden.“

Další strážní stáli na schodech venku před věží. Toto však byli královi muži; Sam rychle pochopil rozdíl mezi nimi. Královi muži byli stejně přízemní a bezbožní jako kteříkoli jiní vojáci, zato královnini muži byli zanícení ve své oddanosti Melisandře z Ašaje a jejímu Pánovi světla. „Ty už máš zase namířeno na cvičební nádvoří?“ podivil se Sam, když přecházeli dvůr. „Je moudré cvičit tak usilovně, když se ti noha ještě úplně nezhojila?“

Jon pokrčil rameny. „Co jiného mám dělat? Marsh mě vyřadil ze služby, ze strachu, že jsem stále převlékač.“

„Je jen pár takových, co tomu věří,“ ujistil ho Sam. „Ser Alliser a jeho přátelé. Většina bratrů ví, že to není pravda. A vsadil bych se, že král Stannis to ví taky. Přinesl jsi mu Roh zimy a zajal syna Manceho Nájezdníka.“

„Udělal jsem jen to, že jsem bránil Val a dítě proti drancířům, když se divocí rozprchli, a držel jsem je tam, dokud nás nenašli průzkumníci. Nikoho jsem nezajal. Je zřejmé, že král Stannis vládne svým mužům železnou pěstí. Něco málo z drancování jim povolí, ale slyšel jsem, že byly znásilněny jen tři divoké ženy, a muži, kteří to udělali, byli všichni tři vykleštěni. Zřejmě jsem měl zabíjet svobodný lid, když kolem mne prchali. Ser Alliser pořád zdůrazňuje, že jsem tasil meč jen tehdy, když jsem potřeboval bránit naše nepřátele. Nebyl jsem prý schopen zabít Manceho Nájezdníka proto, že jsem s ním byl spolčený.“

„To říká jenom ser Alliser,“ namítl Sam. „Každý ví, co je to za člověka.“ Se svým urozeným původem, rytířským titulem a dlouhými léty strávenými u Hlídky by ser Alliser mohl být vážným uchazečem o titul lorda velitele, jenže téměř všichni muži, kteří za ta léta prošli jeho výcvikem, jím opovrhovali. Jeho jméno sice bylo navrženo, ale prvního dne dostal jen šest hlasů a druhého už je ztrácel. Raději odstoupil, aby podpořil lorda Janose Slynta.

„Každý přece ví, že ser Alliser je rytíř ze vznešeného rodu a řádný manželský syn, zatímco já jsem jen bastard, co zabil Qhorina Půlrukého a léhal s kopinicí. Měnič. Slyšel jsem, že mi tak říkají. Jenže jak bych mohl být měničem bez vlka?“ Jeho ústa se zkřivila. „Dokonce se mi o Duchovi už ani nezdává. Ve všech mých snech jsou jen krypty a kamenní králové na svých trůnech. Někdy slyším Robbův hlas a taky hlas mého otce, jako by byli někde na hostině, jenže mezi nimi a mnou je stěna a já vím, že pro mě tam žádné místo vyhrazeno nebylo.“

Živí nemají na hostinách mrtvých co pohledávat. Samovi to rvalo srdce, když měl v takových chvílích mlčet. Bran není mrtvý, Jone, chtěl mu říct. Je se svými přáteli a putují na sever na obřím losovi, hledají tříokou vránu v hlubinách začarovaného lesa. Znělo to tak šíleně, že byly chvíle, kdy si Sam Tarly myslel, že se mu to všechno jen zdálo, že si to všechno vyčaroval z horečky, strachu a hladu…, jenže by to Jonovi stejně řekl, kdyby ovšem nedal slovo, že to nikomu nepoví.

Třikrát přísahal, že to tajemství neprozradí: jednou Branovi, podruhé tomu zvláštnímu zelenookému chlapci jménem Reed a naposledy Studenorukému. „Svět věří, že ten hoch je mrtvý,“ řekl jejich zachránce při loučení. „Ať jeho kosti odpočívají v pokoji. Nechceme, aby se ho někdo vydal hledat. Přísahej, že to nikomu neřekneš, Samwelli z Noční hlídky. Přísahej na život, za který mi vděčíš.“

Nešťastně přesunul váhu z jedné nohy na druhou a řekl: „Lord Janos se nikdy nestane naším lordem velitelem.“ Byla to ta nejlepší útěcha, jakou mohl Jonovi nabídnout, a vlastně jediná útěcha. „To se nestane.“

„Same, ty milý blázne. Otevři oči. Vždyť se to děje už celé dny.“ Jon si odhrnul vlasy z očí a řekl: „Já možná nevím nic, ale toto vím jistě. A teď mne prosím omluv, potřebuju si do někoho velice tvrdě praštit mečem.“

Neexistovalo nic, co by mohl Sam udělat, než se jen zkormouceně dívat, jak Jon odchází směrem ke zbrojnici a na cvičební nádvoří. Právě tam trávil Jon Sníh nejvíc ze svých bdělých hodin. Teď když byl ser Andrew mrtvý a ser Alliser bez zájmu, neměl Černý hrad žádného zbrojmistra, a tak se Jon ujal úlohy zacvičovat čerstvé rekruty: Saténa, Koně, Skákavého Robina s jeho koňským hnátem, Arriona a Emricka. A když měli povinnosti, cvičil celé hodiny sám s mečem, štítem a kopím nebo se utkal s kýmkoli, kdo měl zrovna čas a zájem postavit se mu.

Same, ty milý blázne, slyšel Jonova slova celou cestu zpátky k mistrově věži. Otevři oči. Vždyť se to děje už celé dny, že by měl Jon pravdu? Kterýkoli uchazeč potřeboval hlasy dvou třetin přísahajících bratrů, aby se mohl stát lordem velitelem Noční hlídky, a po devíti dnech a devíti hlasováních se tomu žádný dokonce ani nepřibližoval. Lord Janos hlasy získával, to byla pravda, dostal se nejdřív před Bowena Marshe a posléze před Othella Yarwicka, ale stále byl o hodně pozadu za serem Denysem Mallisterem ze Stínové věže i Cotterem Pykem z Východní hlídky. To jeden z nich se jistě stane lordem velitelem, ujišťoval se Sam v duchu.

Stannis rozestavil strážné taky před mistrovou věží. Místnosti uvnitř byly nevětrané a přeplněné raněnými z bitvy: černými bratry, královými a královninými muži, všemi dohromady. Clydas se šoural mezi nimi se džbánky kozího mléka a snového vína, ale mistr Aemon se ještě nevrátil ze své ranní návštěvy u Manceho Nájezdníka. Sam pověsil svůj plášť na kolíček a šel vypomoci. Ale dokonce i když přinášel, co bylo třeba, naléval nápoje a měnil obvazy, stále mu nedávala pokoj Jonova slova. Same, ty milý blázne. Otevři oči. Vždyť se to děje už celé dny.

Trvalo dobrou hodinu, než se mohl vymluvit, že musí jít nakrmit havrany. Cestou nahoru do ptačince se zastavil, aby překontroloval zápis v tabulce, který pořídil po sčítání minulého večera. Na samém začátku hlasování bylo navrženo přes třicet jmen, ale většina uchazečů moudře odstoupila, jakmile se ukázalo, že nemají šanci zvítězit. Po posledním hlasování jich zůstalo sedm. Ser Denys Mallister nasbíral dvě stě třináct hlasů, Cotter Pyke jedno sto osmdesát sedm, lord Slynt sedmdesát čtyři, Othell Yarwyck šedesát, Bowen Marsh čtyřicet devět, tříprstý Hobb pět a Bolestínský Edd Tollett jeden. Pyp a ty jeho hloupé vtipy. Sam si prošel dřívější zápisy. Ser Denys, Cotter Pyke a Bowen Marsh, ti všichni od třetího dne hlasy ztráceli, Othell Yarwick pak od šestého, zatímco lord Janos je jako jediný den za dnem získával.

Slyšel ptáky krákající v ptačinci, a tak odložil papíry, a vystoupil po schodech, aby je nakrmil. S potěšením si všiml, že se vrátili další tři havrani. „Sníh,“ krákali na něho. „Sníh, sníh, sníh.“ Naučil je tomu. Dokonce i s nově přiletivšími havrany působil ptačinec bezútěšně prázdným dojmem. Také se zatím vrátilo jen pár z ptáků, které vyslal na cestu mistr Aemon. Jeden z nich však doletěl k Stannisovi. Jeden našel Dračí kámen s králem, kterému na nás stále ještě záleží. Sam věděl, že o tisíc líg na jih od Zdi bojuje jeho otec z rodu Tarlyů za věc chlapce na Železném trůnu, ale ani král Joffrey, ani malý Tommen se nerozhýbali, když Noční hlídka volala o pomoc. K čemu je dobrý král, když nebrání svou říši? pomyslel si nahněvaně, s hlavou plnou vzpomínek na noc na Pěsti Prvních lidí a na strastiplnou cestu do Krasterovy pevnosti provázenou tmou, strachem a padajícím sněhem. Z královniných mužů měl nepříjemný pocit, to byla pravda, ale aspoň že přišli. Toho dne při večeři hledal Sam Jona Sněha, ale nikde v rozlehlém kamenném sklepení, kde se bratři nyní stravovali, ho neviděl. Nakonec si našel místo na lavici blízko svých dalších přátel, Pyp vyprávěl Bolestínskému Eddovi o soutěži, co pořádali se slaměnými panáky, když se sázeli, který z nich schytá nejvíc šípů od divokých. „Po většinu doby jsi vedl ty, ale Watt z Dlouhého jezera utržil během posledního dne tři zásahy a předběhl tě.“

„Já nikdy nic nevyhrál,“ posteskl si Bolestínský Edd. „Na Watta se ale bohové vždycky usmívali, když ho divocí shodili z Mostu lebek, nějak se mu podařilo přistát v pěkně hluboké tůni. Jen považ, jaké měl štěstí, že minul všechna ta skaliska!”

„Byl to dlouhý pád?“ chtěl vědět Grenn. „Zachránilo mu přistání v jezírku život?“

„Nezachránilo,“ odpověděl Bolestínský Edd. „Byl už mrtvý, protože mu rozsekla hlavu sekera divokého. Přesto měl z pekla štěstí, že ta skaliska minul.”

Tříprstý Hobb přislíbil bratrům na ten večer pečenou kýtu z mamuta, možná v naději, že si tím získá dalších pár hlasů. Pokud však měl v úmyslu tohle, měl si najít nějakého mladšího mamuta, pomyslel si Sam, když si vyšťoural ze zubů kus chrupavky. S povzdechem jídlo odstrčil.

Zakrátko se mělo konat další hlasování a napětí ve vzduchu bylo hustější než kouř. Cotter Pyke seděl u ohně, obklopen průzkumníky z Východní hlídky. Ser Denys Mallister byl usazený blízko dveří s menší skupinou mužů ze Stínové veze. Janos Slynt má to nejlepší místo, uvědomil si Sam, napůl cesty mezi plameny a čerstvým vzduchem. Polekal se, když vedle něho spatřil Bowena Marshe, bledolícího a ztrhaného, s hlavou stále obvázanou, ale pozorně naslouchajícího všemu, co lord Janos říkal, když na to upozornil své přátele. Pyp řekl: „A podívejte se tamhle, to je ser Alliser, šeptá si s Othellem Yarwickem.“

Po jídle mistr Aemon vstal a zeptal se, zda si některý z bratrů přeje před dalším hlasováním promluvit. Vstal Bolestínský Edd, zasmušilý jako vždy, a s kamennou tváří prohlásil: „Jen vám chci povědět, že kdokoli pro mě hlasuje, určitě ho zklamu, protože by ze mě byl strašný lord velitel.“ Po něm následoval Bowen Marsh, který vstal s jednou rukou na rameni lorda Slynta. „Bratři a přátelé, žádám, aby bylo moje jméno staženo z hlasování. Stále mi dělá potíže moje zranění a obávám se, že ten úkol by pro mne byl příliš velký… ovšem ne tady pro lorda Janose, který mnoho let velel zlatým plášťům v Králově přístavišti. Dejte všichni svoje hlasy raději jemu.“

Sam uslyšel hněvivé mumlání od Pykeova stolu na druhém konci místnosti. Ser Denys se podíval na jednoho ze svých druhů a zavrtěl hlavou. Příliš pozdě, škoda už byla napáchána. Říkal si, kde je asi Jon a proč se drží stranou.

Většina bratrů neuměla psát, a tak hlasování podle tradice probíhalo tím způsobem, že se házely známky do velkého břichatého železného hrnce, který Tříprstý Hobb a Gwen Tupec přivlekli z kuchyně. Sudy se známkami stály v koutě za těžkou plentou, takže hlasující z nich mohli vybírat neviděni, když jste zrovna měli službu nebo jiné povinnosti, mohl za vás hodit známku jiný bratr, a tak někteří muži brali rovnou dvě, tři nebo čtyři a ser Denys a Cotter Pyke volili i za mužstva, která nechali na svých hradech.

Když se síň konečně vyprázdnila, Sam a Clydas vysypali kotel před mistra Aemona. Stůl pokryl příval mořských mušli, kamínků a měděných mincí. Aemonovy vrásčité ruce je třídily s překvapující rychlostí, odsouvaly mušle na jednu hromádku, kamínky na druhou, mince na třetí a příležitostný hrot šípu, hřebík či žalud na samostatnou hromádku. Sam a Clydas hromádky sčítali a každý z nich své počty zapisoval.

Dnes byla řada na Samovi, aby oznámil svoje výsledky jako první. „Dvě stě a tři pro sera Denyse Mallistera,“ řekl. „Jedno sto a šedesát devět pro Cottera Pykea. Jedno sto a třicet sedm pro lorda Janose Slynta, sedmdesát dva pro Othella Yarwicka, pět pro Tříprstého Hobba a dva pro Bolestínského Edda.“

„Já měl jedno sto a šedesát osm pro Pykea,“ řekl Clydas. „Podle mého sčítání nám chybí dva hlasy a jeden podle Samova.“

„Sam to spočítal dobře,“ řekl mistr Aemon. „Nehlasoval Jon Sníh. To nevadí. Nikdo se zatím dvěma třetinám nepřibližuje.“

Sam pociťoval spíš úlevu než zklamaní. Dokonce i s podporou Bowena Marshe zůstával lord Janos stále na třetím místě. „Kdo je těch pět, co pořád hlasují pro Tříprstého Hobba?“ podivil se nahlas.

„Že by bratři, co ho chtějí dostat z kuchyně?“ zavtipkoval Clydas.

„Ser Denys má proti včerejšku o deset hlasů méně,“ poukázal Sam. „A Cotter Pyke má skoro o dvacet hlasů méně. To nevypadá dobře.“

„Nevypadá to dobře pro jejich naděje, že se stanou lordem velitelem,“ řekl mistr Aemon. „Ale možná to nakonec bude dobré pro Noční hlídku. Nepřísluší nám pronášet jakékoli soudy. Deset dnů není zas tak dlouhá doba. Jednou se tu konala volba, který trvala skoro dva roky. Bratři dospějí k rozhodnutí, až uzraje čas.“

Ano, pomyslel si Sam jenže k jakému? Později, nad poháry vína ředěného vodou v soukromí Pypovy cely, se Samovi rozvázal jazyk a zjistil, že přemýšlí nahlas. „Cotter Pyke a ser Denys Mallister pomalu prohrávají, ale dohromady mají téměř dvě třetiny hlasů,“ řekl Pypovi a Grennovi. „Každý z nich by byl stejně dobrým lordem velitelem. Někdo musí přesvědčit jednoho z nich, aby odstoupil a vyjádřil podporu tomu druhému.“

„Někdo?“ řekl Grenn pochybovačně. „Kdo někdo?“

„Grenn je tak tupý, že si myslí, že ten někdo by mohl být on,“ poznamenal Pyp. „Možná až ten někdo skončí s Pykem a Mallisterem, mohl by taky přesvědčit krále Stannise, aby se oženil s královnou Cersei.”

„Král Stannis už přece je ženatý,“ namítl Grenn.

„Co s ním mám dělat, Same?“ povzdechl si Pyp.

„Cotter Pyke a ser Denys se nemají navzájem příliš v lásce,“ argumentoval Grenn. „Kvůli všemu se hádají.“

„Ano, ale to jen proto, že mají rozdílné představy ohledně toho, co je pro Hlídku nejlepší,“ řekl Sam. „Kdybychom jim vysvětlili -“

„My?“ opáčil Pyp. „A jak se někdo změnilo v my? Já jsem šaškova opice, copak jsi zapomněl? A Grenn je, nu prostě Grenn.“ Usmál se na Sama a zastříhal ušima. „Ale ty… ty jsi syn lorda a mistrův majordomus…“

„A Sam Zabiják,“ dodal Grenn. „Zabil jsi Jiného.“

„Zabilo ho dračí sklo,“ řekl jim Sam snad už posté.

„Lordův syn, mistrův majordomus a Sam Zabiják,“ přemítal Pyp nahlas. „Ty bys s nimi mohl promluvit, možná by…“

„Mohl bych,“ řekl Sam, ale říkal to stejně zasmušile jako vždycky Bolestínský Edd, „kdybych nebyl takový zbabělec a nebál se jít za nimi.“

JON

Jon se s mečem v ruce pomalu kradl v kruhu kolem Saténa, nutil ho otáčet se na místě. „Zvedni ten štít výš,“ řekl mu. „Je moc těžký,“ stěžoval si Chlapec ze Starého města.

„Je přesně tak těžký, jak má být, aby zastavil meč,“ řekl mu Jon. „Teď ho zvedni,“ Udělal rychlý úkrok vpřed a sekl. Satén trhl štítem nahoru právě včas, aby zachytil meč jeho okrajem, a máchl vlastní čepelí Jonovi po žebrech. „Dobré,“ řekl Jon, když ucítil náraz na svém štítu. „To bylo dobré. Ale musíš do toho vložit celé tělo, když se ti podaří vložit do výpadu všechnu svou sílu, bude mnohem ničivější, než když budeš hýbat jen rukou. Pojď, zkus to znovu, vrhni se na mě, ale drž štít nahoře, jinak ti zazvoním na hlavu jako na zvon…“

Satén místo toho o krok couvl a zvedl si hledí. „Jone,“ řekl znepokojeným hlasem.

Když se otočil, stála za ním, s půl tuctem královniných zbrojnošů kolem sebe. Není divu, že nádvoří tak ztichlo. Už dříve zahlédl Melisandru u jejích nočních ohňů, a tu a tam když porůznu přicházela a odcházela, ale nikdy tak zblízka. Je krásná, pomyslel si… avšak na jejích rudých očích bylo něco velmi znepokojivého. „Moje paní.“

„Král by s tebou chtěl mluvit, Jone Sněhu.“

Jon zarazil cvičební meč do země. „Mám svolení jít se převléknout? Nejsem ve stavu vhodném k tomu, abych se mohl objevit před králem.”

„Počkáme na tebe na vrcholu Zdi,“ řekla Melisandra. Počkáme, pomyslel si Jon, ne počká. Je to, jak říkají. Tohle je jeho skutečná královna, ne ta, co ji nechal ve Východní hlídce.

Pověsil drátěnou a plátovou zbroj ve zbrojnici, vrátil se do své cely, svlékl si propocený oděv a oblékl čerstvě vypranou čerň. Věděl, že v kleci bude zima a větrno a ještě chladněji a větrněji bude na vrcholu Zdi, a tak si vybral silný plášť s kápí. Nakonec vzal Dlouhý dráp a přehodil si bastardí meč napříč přes záda.

Melisandra na něho čekala dole u úpatí Zdi. Královniny muže poslala pryč. „Co ode mne Jeho Výsost chce?“ zeptal se Jon, když vstoupili do klece.

„Všechno, co mu můžeš dát, Jone Sněhu. Je to král.”

Zavřel za nimi dveře klece a zatáhl za provaz. Rumpál se začal otáčet a klec trhavými pohyby stoupala vzhůru. Den byl jasný a Zeď plakala, dlouhé prsty vody kanuly dolů po její tváři a leskly se v záři slunce. V omezených prostorách železné klece si Jon akutně uvědomoval přítomnost rudé ženy. Dokonce je rudě cítit. Ten pach mu připomínal Mikkenovu kovárnu a doruda rozžhavené železo; byl kouřem a krví. Políbená ohněm, pomyslel si se vzpomínkou na Ygritte. Vítr pronikl mezi záhyby Melisandřiny dlouhé červené róby, rozpleskal je proti jeho nohám. „Není ti zima, moje paní?“ zeptal se jí.

Zasmála se. „Mně nikdy není zima.“ Rubín na jejím krku jako by pulzoval do rytmu s tepem jejího srdce. „Žije ve mne Pán ohně, Jone Sněhu. Přesvědč se sám.“ Přiložila mu ruku na tvář a podržela ji tam, dokud neucítil, jak je horká. „Tak by měl být cítit život,“ řekla. „Jen smrt je chladná.“

Našli Stannise nahoře - stál sám na kraji Zdi a zamyšleně přehlížel pole, kde vyhrál svou bitvu, a rozlehlý zelený les za ním. Byl oblečený ve stejných černých kalhotách, tunice a vysokých botách, jaké by na sobě mohl mít bratr Noční hlídky. Jen jeho plášť ho od Jonových bratří odlišoval - těžký zlatý plášť lemovaný černou kožešinou a sepnutý broží ve tvaru plamenného srdce. „Přivedla jsem ti Bastarda ze Zimohradu, Tvoje Výsosti,“ řekla Melisandra.

Stannis se otočil, aby si ho prohlédl. Pod silným obočím měl oči jako bezedná modrá jezera. Propadlé tváře a silné čelisti měl zarostlé nakrátko zastřiženým černomodrým vousem, který jen málo zakrýval vyhublost jeho tváře, a zuby měl zaťaté, i ramena a krk měl napjaté a pravou ruku sevřenou v pěst. Jon zjistil, že vzpomíná na něco, co mu kdysi řekl Donal Noye o bratrech Baratheonových. Robert byl pravá ocel. Stannis je čisté železo, černé, tvrdé a silné, ale křehké, tak jak železo bývá. Spíš se zlomí, než by se ohnulo. S nepříjemným pocitem poklekl a v duchu přemýšlel, k čemu ho tento křehký železný král potřebuje.

„Povstaň. Slyšel jsem o tobě hodně a ještě víc, lorde Sněhu.“

„Nejsem žádný lord, Veličenstvo.“ Jon vstal. „Vím, co jsi slyšel, že jsem zrádce a zbabělec, že jsem zabil svého bratra Qhorina Půlrukého, jen aby divocí ušetřili můj život, že jsem jezdil s Mancem Nájezdníkem a vzal si divokou ženu.“

„Ano. Tohle všechno a ještě víc. Také jsi měnič, jak říkají, který se za nocí prochází ve vlčí podobě.“ Král Stannis ho obdařil tvrdým úsměvem. „Kolik z toho je pravda?“

„Měl jsem zlovlka, Ducha. Opustil jsem ho, když jsme přelézali Zeď blízko Šedé stráže, a od té doby jsem ho neviděl. A dát se k divokým mi poručil Qhorin Půlruký. Věděl, že mě přinutí zabít ho, abych prokázal, že opravdu chci přejít na jejich stranu, a nařídil mi, abych udělal cokoli, co po mně budou chtít. Ta žena se jmenovala Ygritte. Porušil jsem s ní svůj slib, ale přísahám na jméno svého otce, že jsem nikdy nepřevlékl plášť.“

„Věřím ti,“ řekl král.

To ho ohromilo. „Proč?“

Stannis si odfrkl. „Znám Janose Slynta. A taky jsem dobře znal Neda Starka. Tvůj otec nebyl můj přítel, ale jen blázen by pochyboval o jeho cti a pravdomluvnosti. Jsi mu podobný.“ Stannis Baratheon byl velký muž, když se tak tyčil nad Jonem, ale díky své vyzáblosti vypadal o deset let starší, než ve skutečnosti byl. „Vím toho víc, než si možná myslíš, Jone Sněhu. Vím, že jsi to byl ty, kdo našel dýku z dračího skla, kterou použil syn Randylla Tarlyho k tomu, aby jí zabil Jiného.“

„Tu našel Duch. Čepel byla zabalená v plášti průzkumníka a pohřbená pod Pěstí Prvních lidí. Byly tam i jiné věci… hlavice k oštěpům, hroty šípů, všechno z dračího skla.“

„Také vím, že jsi zde bránil tunel pod Zdí,“ pokračoval král Stannis. „Nebýt tebe, přijel bych pozdě.”

„To Donal Noye držel bránu. Zemřel dole v tunelu, když bojoval proti králi obrů.“

Stannis se usmál. „Noye pro mě vykoval můj první meč a taky Robertovo válečné kladivo. Kdyby bůh uznal za vhodné ušetřit ho, byl by z něho lepší lord velitel vašeho řádu než kterýkoli z těch bláznů, kvůli nimž se tu teď všichni dohadují.“

„Cotter Pyke a ser Denys Mallister nejsou blázni, Veličenstvo,“ namítl Jon. „Jsou to dobří muži a schopní. Othell Yarwyck svým způsobem taky. Lord Mormont důvěřoval každému z nich.“

„Tvůj lord Mormont důvěřoval všem až příliš. Jinak by nezemřel tak, jak zemřel. My ale hovoříme o tobě. Nezapomněl jsem, žes to byl ty, kdo nám přinesl kouzelný roh a zajal ženu Manceho Nájezdníka a jeho syna.“

„Dalla zemřela.“ Jon z toho byl stále zarmoucený. „Val je její sestra. K jejich zajetí nebylo třeba vynaložit přílišné úsilí, Tvoje Výsosti. Přiměl jsi divoké k útěku a měnič, kterého tam Mance nechal, aby hlídal jeho královnu, se zbláznil, když shořel jeho orel.“ Jon pohlédl na Melisandru. „Někteří říkají, že to bylo tvoje dílo.“

Usmála se na něho pod prameny dlouhých měděných vlasů poletujících jí přes tvář. „Pán světla má ohnivé pařáty, Jone Sněhu.“

Jon přikývl a otočil se zpátky ke králi. „Tvoje Výsosti, hovořil jsi o Val. Ptala se, zda by nemohla navštívit Manceho Nájezdníka a ukázat mu jeho syna. Byla by to… laskavost.“

„Ten muž zběhl z vašeho řádu. Všichni tvoji bratři trvají na jeho smrti. Proč bych mu měl prokazovat laskavosti?“

Jon na to neměl odpověď. „Když ne jemu, tak alespoň Val. Kvůli její sestře, matce toho dítěte.“

„Ty k té Val chováš nějaké city?“

„Sotva ji znám.“

„Říkají, že je půvabná.“

„Velmi,“ připustil Jon.

„Krása může být zrádná. Můj bratr se této lekci naučil od Cersei Lannister. Zavraždila ho, o tom nepochybuj. Tvého otce a Jona Arryna taky.“ Zamračil se. „Nějaký čas jsi s divokými žil. Mají nějakou čest, co myslíš?“

„Ano,“ odpověděl Jon, „ale vlastní druh cti, Veličenstvo.”

„Mance Nájezdník taky?“

„Ano. Alespoň se domnívám.“

„A Pán kostí?“

Jon zaváhal. „Říkali jsme mu Chřestivá košile. Je zrádný a krvežíznivý. Jestli je v něm nějaká čest, ukrývá ji pod svým oděvem z kostí.“

„A ten další muž, ten Tormund s mnoha jmény, který nám unikl po bitvě? Odpověz mi po pravdě.“

„Tormund Obrozhouba mi připadal jako druh muže, který by byl dobrým přítelem a špatným nepřítelem, Tvoje Výsosti.”

Stannis stroze přikývl. „Tvůj otec byl čestný muž. Nebyl to můj přítel, ale znal jsem jeho cenu. Tvůj bratr byl rebel a zrádce, který měl v úmyslu ukrást mi polovinu království, ale žádný člověk nemůže pochybovat o jeho odvaze. Co ty?“

Chce po mně, abych řekl, že jsem ho měl rád? Jon upjatým, formálním hlasem odpověděl: „Jsem muž Noční hlídky.”

„Slova. Slova jsou jako vítr. Proč myslíš, že jsem opustil Dračí kámen a připlul sem ke Zdi, lorde Sněhu?“

„Já nejsem žádný lord, Veličenstvo. Přišel jsi proto, že jsme pro tebe poslali, jak doufám. I když nevím, proč ti to trvalo tak dlouho.“

Ač to bylo překvapující. Stannis se na něho usmál. „Jsi dostatečně troufalý, abys mohl být Starkem. Ano, měl jsem přijet dřív. Kdyby nebylo mého pobočníka, možná bych se nedostavil vůbec. Lord Mořský je člověk prostého původu, ale připomněl mi mou povinnost ve chvíli, kdy jsem byl schopen zabývat se v myšlenkách pouze svými nároky a právy. Davos řekl, že stavím vůz před koně. Snažil jsem se získat trůn, abych zachránil království, zatímco jsem se měl snažit zachránit království, abych získal trůn.“ Stannis ukázal na sever. „Tohle je místo, kde najdu nepřítele, se kterým jsem byl zrozen bojovat.“

„Jeho jméno nesmí být vysloveno,“ dodala Melisandra tiše. „Je to bůh noci a hrůzy, Jone Sněhu, a ty tvary ve sněhu jsou jeho tvorové.“

„Řekli mi, že jsi zabil jednu z kráčejících mrtvol a zachránil tím lordu Mormontovi život,“ pokračoval Stannis. „Je možné, že tahle válka je taky tvoje, lorde Sněhu. Pokud mi poskytneš svou pomoc.”

„Odpřísáhl jsem věrnost Noční hlídce, Tvoje Výsosti,“ odpověděl Jon Sníh opatrně.

Jeho odpověď krále nepotěšila. Stannis zaskřípal zuby a řekl: „Já od tebe potřebuju víc než meč.“

Jon byl zmaten. „Můj pane?“

„Potřebuju sever.“

Sever. „Já… můj bratr Robb byl Králem severu…“

„Tvůj bratr byl právoplatným pánem Zimohradu. Kdyby byl zůstal doma a konal tam svoje povinnosti, místo aby korunoval sám sebe a odjel dobývat říční krajiny, mohl být dnes naživu. Už se však stalo. Ty nejsi Robb, stejně jako já nejsem Robert.“

Stannisova tvrdá slova odvála jakékoli sympatie, které vůči němu Jon pociťoval. „Měl jsem svého bratra rád,“ namítl.

„A já svého. Přesto byli takoví, jací byli, a stejně jsme i my takoví, jací jsme. Já jsem jediným zákonným králem Západozemí, severu i jihu. A ty jsi bastard Neda Starka.“ Stannis ho pozoroval tmavomodrýma očima. „Tywin Lannister jmenoval Roosea Boltona správcem severu, aby se mu odměnil za to, že zradil tvého bratra, železní muži bojují od smrti Balona Greyjoye mezi sebou, a přesto stále drží Kailinskou držbu, Pahorek v Hlubokém lese, Torrhenův dvůr a většinu Kamenitého pobřeží. Území tvého otce krvácí a já nemám ani vojsko, ani čas, abych ty rány napravoval. Potřebuju pána Zimohradu. Loajálního pána Zimohradu.“

On se dívá na mě, pomyslel si Jon ohromeně. „Zimohrad už není. Theon Greyjoy ho vypálil.”

„Granit nehoří tak snadno,“ namítl Stannis. „Hrad lze opravit. Pána nedělají zdi, ale člověk. Tvoji seveřané mě neznají, nemají důvod milovat mě, a přesto je budu potřebovat v bitvách, které přijdou. Potřebuju syna Eddarda Starka, který by je získal pod mou korouhev.“

On by ze mne chtěl udělat pána Zimohradu. Na vrcholu Zdi foukal v mocných poryvech vítr a Jon měl v tu chvíli tak lehkou hlavu, až měl strach, že ho to sfoukne dolů. „Tvoje Výsosti,“ řekl, „zapomněl jsi, že jsem Sníh, ne Stark.“

„To ty zapomínáš,“ odpověděl král Stannis.

Melisandra položila Jonovi na paži horkou dlaň. „Král z tebe může sejmout poskvrnu nemanželského původu jediným škrtem, lorde Sněhu.“

Lorde Sněhu. Tu přezdívku mu dal ser Alliser, protože ho chtěl urážet jeho nemanželským původem. Mnoho z jeho bratrů ji začalo používat taky, někteří z náklonnosti, jiní aby ho ranili. Najednou však měla v Jonových uších naprosto odlišný zvuk. Zněla tak… skutečně. „Ano,“ přitakal váhavě. „V historii byli králové, kteří legitimizovali bastardy, ale… pořád jsem bratr Noční hlídky. Poklekl jsem před stromem srdce a přísahal jsem, že nebudu vlastnit žádné pozemky a nezplodím žádné děti.”

„Jone.“ Melisandra byla tak blízko, že cítil teplo jejího dechu. „Jediným skutečným bohem je R‘hllor. Slib odříkaný před stromem nemá o nic větší cenu než ten, který bys odříkal před svými botami. Otevři své srdce a nech do něj vejít světlo Páně. Spal čarostromy a přijmi Zimohrad jako dar od Pána světla.“

Když byl Jon mladší, příliš mladý, než aby chápal, co to znamená být bastard, nejednou snil o tom, že by Zimohrad mohl být jednoho dne jeho. Později, když už byl starší, styděl se za tyto sny. Zimohrad měl připadnout Robbovi a posléze jeho synům nebo Branovi či Rickonovi, kdyby Robb zemřel bez dědiců. A po nich by přišla na řadu Sansa a Arya. Dokonce i snít o něčem jiném mu připadalo neloajální, jako by je ve svém srdci zrazoval a přál si jejich smrt. Tohle jsem nikdy nechtěl, pomyslel si, když tam stál před modrookým králem a rudou ženou. Měl jsem Robba rád, měl jsem je rád všechny… nikdy jsem nechtěl, aby se kterémukoli z nich přihodilo něco zlého, ale stalo se. A teď jsem zbyl jen já. Stačilo, aby řekl slovo, a byl by Jonem Starkem a už nikdy Sněhem. Stačilo by odpřísáhnout věrnost tomuto králi a Zimohrad by byl jeho. Stačilo by…

… znovu porušit přísahu.

A tentokrát by to nebyl jen úskok k oklamání divokých. Aby si mohl zabrat pro sebe hrad svého otce, musel by se obrátit proti bohům svého otce.

Král Stannis opět hleděl na sever, zlatý plášť mu vlál ve větru z ramen. „Je možné, že jsem se v tobě zmýlil, Jone Sněhu. Oba víme, jaké věci se říkají o bastardech. Možná postrádáš čest svého otce a neumíš to se zbraněmi tak dobře jako tvůj bratr. Jenže jsi prostředkem, který mi dal Pán. Našel jsem tě tady, tak jako jsi ty našel zásobárnu dračího skla pod Pěstí, a mám v úmyslu využít tě. Dokonce ani Azor Ahai nevyhrál svou válku sám. Pozabíjel jsem tisíc divokých, další tisíc jsem vzal do zajetí a zbytek jsem rozprášil, ale oba víme, že se vrátí. Melisandra to viděla ve svých ohních. Tormund Hromopěst je pravděpodobně i v tuto chvíli znovu šikuje a plánuje nový útok. Jenže čím víc vykrvácíme jedni druhé, o to slabší budeme, až proti nám vytáhne skutečný nepřítel.”

Jon dospěl ke stejnému uvědomění. „Jak pravíš, Tvoje Výsosti.“ Divil se, kam král míří.

„Zatímco se tvoji bratři hádají mezi sebou a donekonečna se rozhodují, kdo je povede, já chodím rozmlouvat s Mancem Nájezdníkem.“ Zaskřípal zuby. „Je to tvrdohlavý muž a hrdý. Neponechá mi jinou možnost než dát ho nakonec plamenům. Jenže jsme vzali do zajetí také jiné velitele. Toho, co sám sebe zve Pánem kostí, některé z jejich klanových vůdců, nového magnara Thennu. Tvým bratrům se to nebude líbit, stejně jako vazalům tvého otce, ale já mám v úmyslu dovolit divokým vydat se za Zeď… těm, co mi odpřísáhnou věrnost, zavážou se, že budou dodržovat králův mír a královy zákony a přijmou za svého boha Pána světla. Dokonce i obry, pokud budou schopni ohnout ta svá velká kolena. Usadím je v Daru, jakmile jej vymámím z vašeho nového lorda velitele. Až se zvednou studené větry, všichni společně budeme žít, nebo zemřeme. Je načase uzavřít spojenectví proti našemu společnému nepříteli.“ Podíval se na Jona. „Souhlasíš se mnou?“

„I můj otec snil o tom, že znovu osídlí Dar,“ připustil Jon. „Hovořil o tom se strýcem Benjenem.“ Třebaže nikdy nemysleli na to, že by jej osídlil divokými…, ale taky s divokými nikdy nejezdili. Nebyl v tomto ohledu přílišný optimista; ze svobodného lidu by byli neposlušní poddaní a nebezpeční sousedé. A přesto když zvážil Ygrittiny rudé vlasy proti chladným modrým očím nemrtvých, byla volba nasnadě. „Souhlasím.“

„Dobrá,“ řekl král Stannis, „protože tím nejjistějším způsobem, jak zpečetit nové spojenectví, je sňatek. Mám v úmyslu oženit svého pána Zimohradu s tou divokou princeznou.“

Možná Jon jezdil se svobodným lidem příliš dlouho - nemohl si pomoci, ale musel se dát do smíchu. „Tvoje Výsosti,“ řekl. „zajatkyně nezajatkyně, jestli si myslíš, že můžeš Val jen tak provdat, obávám se, že se máš hodně co učit o divokých ženách. Kdokoli se s ní ožení, měl by být připraven vyšplhat k jejímu věžnímu oknu a odnést si ji s hrotem meče přiloženým k hrdlu…“

„Kdokoli?“ Stannis si ho změřil pátravým pohledem. „Znamená to, že ty se s tou dívkou neoženíš? Upozorňuji tě, že je součástí ceny, kterou musíš zaplatit, pokud chceš jméno svého otce a jeho hrad. Tento sňatek je nezbytný, aby pomohl zajistit loajalitu našich nových poddaných. Chceš mi to snad odmítnout, Jone Sněhu?“

„Ne,“ řekl Jon, až příliš rychle. Král mluvil o Zimohradu, a ten nebylo možné tak snadno odmítnout. „Chci jen říct… všechno to přišlo tak náhle, Tvoje Výsosti. Mohl bych tě poprosit o čas na rozmyšlenou?“

„Jak si přeješ. Ale rozmýšlej rychle. Nejsem zrovna trpělivý muž, jak tvoji černí bratři brzy zjistí.“ Stannis položil svou hubenou paži Jonovi kolem ramen. „Neříkej nikomu nic o tom, co jsme si tu dnes povídali. Nikomu. Ale až se vrátíš, stačí, když přede mnou poklekneš, položíš mi meč k nohám a odpřísáhneš mi věrnost. Až znovu vstaneš, bude z tebe Jon Stark, pán Zimohradu.“

TYRION

Když Tyrion Lannister uslyšel zvuky linoucí se zpoza silných dřevěných dveří své cely, začal se připravovat na smrt.

Nejvyšší čas, pomyslel si. Jen pojďte, pojďte, skoncujte to se mnou. Namáhavě vstal. Nohy ho nechtěly poslouchat, protože je měl dlouhou dobu nečinně zkroucené pod sebou. Sklonil se a začal si je masírovat, aby z nich vyhnal palčivé mravenčení. Nepůjdu přece k popravčímu špalku chromý.

Říkal si, zda ho zabijí tady dole ve tmě, nebo ho potáhnou přes celé město na popraviště, aby mu tam mohl ser Ilyn Payne stít hlavu. Po té frašce se soudním procesem možná dá jeho drahá sestra a milující otec přednost tomu, aby se ho zbavili v tichosti, než by riskovali veřejnou popravu. Kdyby mi dali příležitost, mohl bych prozradit lůze pár pikantních věcí, že by byli tak pošetilí?

Zařinčely klíče a dveře jeho cely se se skřípotem pootevřely dovnitř. Tyrion se přitiskl zády k vlhké zdi a přál si v tu chvílí mít zbraň. Ale co, pořád ještě mohu kousat a kopat. Ano, zemřu s chutí své vlastní krve v ústech. Přál si, kéž by tak byl schopen vymyslet si nějaká vzletná poslední slova. Prohlášení „Jděte se všichni vycpat!“ by mu pravděpodobně mnoho místa v dějepravných knihách nevysloužilo.

Tvář mu zalilo světlo pochodně. Zastínil si oči dlaní. „Jen pojď dál, copak se bojíš trpaslíka? Udělej to, ty od neštovic poďobaný zkurvysyne.“ Hlas měl ochraptělý od dlouhého mlčení. „Takhle mluvíš o naší paní matce?“ Muž popošel blíž, zvedl pochodeň, kterou třímal v levé ruce. „Tvoje cela je dokonce ještě odpornější, než mají v Řekotočí, třebaže není zas tak vlhká.“

Tyrion nebyl na okamžik schopen dýchat. „Ty?“

„Nu, alespoň většina ze mě.“ Jaime byl hubený, vlasy měl osekané nakrátko. „Ruku jsem nechal v Harrenově. Přivést sem přes moře Chrabré kumpány nebylo zrovna jedním z otcových nejlepších nápadů.“ Zvedl ruku a Tyrion spatřil pahýl.

Ze rtů mu uniklo hysterické zaštkání. „Och, bohové,“ vydechl. „Jaime, je mi to líto, ale… bohové, buďte dobří, jen se na nás podívej. Lannisterovic hoši, bezruký a beznosý.“

„Byly dny, kdy moje useknutá ruka páchla tak strašlivě, že jsem si přál, abych byl beznosý.“ Jaime sklonil pochodeň, aby světlo dopadlo na tvář jeho bratra. „Působivá jizva.“

Tyrion odvrátil pohled od záře. „Přiměli mě bojovat bitvu bez mého velkého bratra, který by mě ochraňoval.”

„Slyšel jsem, že jsi málem spálil celé město.“

„Nechutná lež. Spálil jsem jen řeku.“ Tyrion si náhle vzpomněl, kde je a proč. „Přišel jsi za mnou, abys mě zabil?“

„Ne, ty jeden nevděčníku. Ale jestli budeš příliš nezdvořilý, asi tě tu nechám shnít.“

„Shnití není osudem, který pro mě Cersei chystá.“

„Nu, po pravdě řečeno, vlastně ne. Zítra máš být popraven, venku na starém turnajovém kolbišti.“

Tyrion se znovu zasmál. „Budou tam podávat občerstvení? Nerad bych šel na smrt hladový. A taky mi budeš muset pomoci vymyslet nějaká poslední slova. Rozum se mi splašil a pobíhá kolem jako krysa v plesnivém sklepení.“

„Žádná poslední slova nebudeš potřebovat. Přišel jsem tě zachránit.“ Jaimeho hlas byl podivně vážný.

„Kdo řekl, že potřebuju zachránit?“

„Poslyš, málem jsem zapomněl, jaký protivný malý mužík jsi. Teď když jsi mi to připomněl, asi přece jen nechám Cersei, aby ti tu hlavu uťala.“

„Och ne, to neuděláš.“ Vykolébal se z cely. „Je tam nahoře den, nebo noc? Dočista jsem ztratil přehled o čase.“

„Jsou tři hodiny po půlnoci. Město spí.“ Jaime zasunul pochodeň zpátky do hořáku na zdi mezi celami. Chodba byla tak spoře osvětlená, že Tyrion málem zakopl o žalářníka nataženého na studené kamenné podlaze. Strčil do něj špičkou boty. „Je mrtvý?“

„Jenom spí. Ti tři ostatní taky. Eunuch jim dal do vína sladkospánek, ale ne zase tolik, aby je to zabilo. Alespoň mne o tom ujišťoval. Čeká vzadu na schodech, oblečený v kutně septona. Odvede tě dolů do stok a odtamtud k řece. V zálivu už čeká galéra. Varys má ve Svobodných městech svoje zvědy, kteří se postarají o to, abys nepostrádal prostředky k obživě…, ale snaž se chovat nenápadně. Nepochybuju o tom, že Cersei za tebou pošle své lidi. Možná bys sis měl taky změnit jméno.“

„Změnit jméno? Och, jistě. A až za mnou přijdou Muži bez tváří, řeknu jim: ‚Ne, máte špatného člověka. Já jsem jiný trpaslík s ošklivou jizvou přes tvář a bez nosu‘.“ Oba Lannisterové se dali nad absurditou té představy do smíchu. Pak Jaime poklekl a rychle svého bratra políbil na každou tvář, zavadil rty o zkrabatělou tkáň jizvy.

„Děkuju ti, bratře,“ řekl Tyrion. „Za svůj život.“

„Byl to… dluh, který jsem ti musel splatit,“ řekl Jaime podivně staženým hlasem.

„Dluh?“ Naklonil hlavu na stranu. „Nerozumím ti.”

„To je dobře. Některé dveře je lépe ponechat zavřené.“

„Och, drahý,“ řekl Tyrion, „je za tím něco ponurého a ošklivého? Řekl o mně snad někdy někdo něco krutého! Vynasnažím se nerozplakat se. Pověz mi to.“

„Tyrione…“

Jaime má strach. „Pověz mi to,“ naléhal na něho Tyrion.

Jeho bratr pohlédl stranou. „Tyša,“ řekl tiše.

„Tyša?“ Žaludek se mu stáhl. „Co s ní?“

„Nebyla to žádná děvka. Nikdy jsem ji pro tebe nekoupil. Byla to lež, kterou jsem ti musel říct na příkaz našeho otce. Tyša byla… byla tím, čím byla. Domkářova dcera, kterou jsem náhodou potkal u cesty.“

Tyrion slyšel slabý zvuk svého vlastního dechu dutě pískajícího přes jizvu v místě bývalého nosu. Jaime se mu nedokázal podívat do očí. Tyša. Pokoušel se vybavit si její tvář. Děvčátko. Bylo to teprve děvčátko, ne starší než Sansa. „Byla to moje žena,“ zachroptěl. „Provdala se za mě.”

„Za tvoje zlato, jak říkal otec. Byla nízkého původu a tys byl Lannister z Casterlyovy skály. Jediné, oč jí šlo, bylo zlato, což ji příliš neodlišovalo od děvky, takže… takže to ve skutečnosti ani nebyla lež, a… on řekl, že potřebuješ důraznou lekci, že se z toho poučíš a ještě mi později poděkuješ…“

„Poděkuju?“ hlesl Tyrion přidušeným hlasem. „Dal ji svým strážným. Kasárnám plným strážných. Přinutil mě… dívat se.“ Ano, a víc než se jen dívat. Vzal jsem si ji taky… svoji ženu…

„Nemohl jsem tušit, že něco takového udělá. Musíš mi věřit.“

„Och, musím?“ zavrčel Tyrion. „Proč bych ti měl cokoli věřit? Byla to moje žena!“

„Tyrione -“

Udeřil ho. Bylo to jen plesknutí hřbetem ruky, ale vložil do něj všechnu svou sílu, všechen svůj strach, všechen svůj hněv a všechnu svou bolest. Jaime byl v podřepu, nevyvážený, a po Tyrionově úderu se převážil po zádech na podlahu. „Já… předpokládám, že jsem si to zasloužil.”

„Ach, zasloužil sis mnohem víc než jen tohle, Jaime. Ty a moje sladká sestra a náš milující otec, ani bych nevyčíslil, co všechno si zasluhujete. Ale dostanete to, to ti přísahám. Lannister vždycky splácí svoje dluhy.“ Kolébavou chůzí zamířil pryč chodbou a málem ve spěchu znovu zakopl o žalářníka. Než ušel tucet yardů, narazil do železné brány, která uzavírala chodbu. Och, bohové. Jen s tím největším sebezapřením se v tu chvíli nedal do křiku.

Jaime přišel za ním. „Mám žalářníkovy klíče.“

„Tak je použij.“ Tyrion ustoupil stranou.

Jaime odemkl bránu, otevřel ji a prošel jí. Ohlédl se přes rameno. „Jdeš?“

„Ne s tebou.“ Tyrion prošel bránou. „Dej mi klíče a jdi. Najdu si Varyse sám.“ Naklonil hlavu na stranu a nespárovanýma očima pohlédl vzhůru na svého bratra. „Jaime, dokážeš bojovat levou rukou?“

„Ještě hůř než ty,“ připustil Jaime s hořkostí v hlase.

„Dobrá. Tak alespoň bude vyrovnaný poměr sil, kdybychom se měli někdy znovu střetnout. Mrzák a trpaslík.“

Jaime mu podal kruh s klíči. „Dal jsem ti pravdu. Dlužíš mi totéž. Udělal jsi to? Zabil jsi ho?“ Ta otázka byla dalším nožem, otáčejícím se mu v útrobách. „Jsi si jistý, že to chceš vědět?“ zeptal se. „Joffrey by byl horším králem, než kdy byl Aerys. Věděl jsi, že ukradl svému otci dýku a dal ji nájemnému vrahovi, aby podřízl krk Brandonu Starkovi?“

„Já… napadlo mě, že to možná udělal.”

„Nu, syn se obvykle vyvede po svém otci. Joff by zabil taky mě, jakmile by mne měl ve své moci. Za zločin, že jsem malý a ošklivý, z něhož jsem tak podezřele vinen.“

„Neodpověděl jsi na mou otázku.“

„Ty hloupý, stupidní, slepý, zmrzačený blázne. Musím ti každou maličkost vyhláskovat? Tak dobře. Cersei je prolhaná děvka, rozdávala si to s Lancelem a Osmundem Černokotlým a pravděpodobně taky s Měsíčním chlapcem, podle všeho, co vím. A já jsem zrůda, jak všichni říkají. Ano, zabil jsem toho tvého odporného syna.“ Přinutil se zachechtat. Ve světle pochodně planoucí v šeru chodby na něho musel být v tu chvíli příšerný pohled.

Jaime se beze slova odvrátil a odešel.

Tyrion se díval, jak jde, jak se vzdaluje na svých dlouhých rovných nohou, a část z něho chtěla vykřiknout, říct mu, že to není pravda, poprosit ho za odpuštění. Pak si ale vzpomněl na Tyšu a mlčel. Naslouchal vzdalujícím se krokům, až je neslyšel, a pak se odkolébal vyhledat Varyse.

Eunuch se skrýval ve tmě točitého schodiště u dveří, oblečený v moly prožrané hnědé kutně s kápí, která mu zakrývala bledou tvář. „Trvalo ti to tak dlouho, až jsem se obával, že se něco stalo,“ řekl, když uviděl Tyriona.

„Och ne,“ uklidnil ho Tyrion jedovatým tónem. „Co by se mohlo stát?“ Vyvrátil hlavu a podíval se na něj. „Poslal jsem pro tebe během procesu.“

„Nemohl jsem za tebou přijít. Královna mne hlídala ve dne v noci, neodvažoval jsem se pomoci ti.”

„Pomáháš mi teď.“

„Opravdu? Ach.“ Varys se zahihňal. V tom místě plném studeného kamene a ozvěn rozléhajících se tmou zněl jeho smích podivně nepatřičně. „Tvůj bratr dokáže být nanejvýš přesvědčivý.“

„Varysi, už ti někdo někdy řekl, že jsi studený a slizký jako slimák? Ze všech sil ses snažil sprovodit mě ze světa. Možná bych ti teď měl tu službu oplatit.“

Eunuch si povzdechl. „Do věrného psa kopou a bez ohledu na to, jak pavouk tká, nikdo ho nikdy nemá rád. Obávám se, že když mě teď zabiješ, můj pane, nikdy nenajdeš cestu zpátky na denní světlo.“ Oči se mu zaleskly v mihotavém světle pochodně. Byly tmavé a vlhké. „V těchto tunelech číhá na neopatrné spousta pastí.“

Tyrion si odfrkl. „Neopatrné? Já jsem ten nejopatrnější člověk, jaký kdy žil, to by sis měl uvědomit.“ Zamnul si pahýl nosu. „Tak mi pověz, čaroději, kde je ta moje nevinná panenská manželka?“

„Ač mne rmoutí, že ti to musím říci, nenašel jsem v Králově přístavišti po lady Sanse jedinou stopu. Ani po seru Dontosu Hollardovi, který se podle všech zákonitostí měl už někde objevit notně opilý. Byli spolu spatřeni na točitých schodech v tu noc, co zmizela. Potom jako by se vypařili. Té noci panoval velký zmatek. Moji ptáčkové mlčí.“ Varys jemně popotáhl trpaslíka za rukáv a nasměroval ho ke schodišti. „Musíme jít, můj pane. Tvoje cesta vede dolů.“

Alespoň tohle není lež. Tyrion se při sestupu kolébal eunuchovi v patách, podrážky jeho bot škrábaly o drsný kámen jednotlivých stupňů. V jámě schodiště bylo velice zima, vlhký, kosti zmrazující chlad, který ho celého roztřásl. „Co je tohle za sklepení?“ zeptal se.

„Maegor Krutý poručil postavit v tomto hradu čtyři úrovně sklepení,“ odpověděl Varys. „Na horní úrovni jsou velké cely, kde mohou být pohromadě zavřeni obyčejní provinilci. Mají úzká okénka zasazená vysoko ve zdech. Na druhé úrovni jsou menší cely, kde jsou drženi vězňové urozeného původu. Nejsou tam žádná okna, ale pochodně v chodbách vrhají světlo přes mříže. Na třetí úrovni jsou cely ještě menší a dveře jsou tam ze dřeva. Černé cely, jak se jim říká. Právě tam drželi zavřeného tebe a před tebou Eddarda Starka. Pod nimi je však ještě jedna úroveň. Jakmile člověka odvedou dolů na čtvrtou úroveň, už nikdy nespatří slunce ani neuslyší lidský hlas, ani se bez agonizující bolesti nenadechne čerstvého vzduchu. Maegor nechal cely na čtvrté úrovni zřídit za účelem mučení.“ Sešli až na spodek schodiště. Před nimi byly neosvětlené dveře. Varys je otevřel. „Toto je čtvrtá úroveň. Podej mi ruku, můj pane. Jít potmě bude bezpečnější. Jsou tu věci, které by sis nepřál vidět.“

Tyrion na okamžik zaváhal, Varys ho už jednou zradil. Kdo mohl vědět, jakou hru eunuch hraje? A kde lépe zavraždit člověka než dole ve tmě, na místě, o jehož existenci neměl nikdo tušení? Jeho tělo by nemuselo být nikdy nalezeno.

Na druhé straně si říkal, jakou jinou možnost má? Vydat se zpátky nahoru po schodech a vyjít hlavní bránou? To by mu sotva posloužilo.

Jaime by se na mém místě nebál, pomyslel si o okamžik předtím, než si vzpomněl, co mu Jaime provedl. Vzal eunucha za ruku a nechal se jím vést černí, naslouchaje tichému škrábání kůže o kámen. Varys kráčel rychle, čas od času zašeptal: „Opatrně, máš před sebou tři schody,“ nebo: „Tunel tu vede mírně vzhůru, můj pane.“ Přijel jsem do Králova přístaviště bránou, v čele mužů, kteří mi odpřísáhli věrnost, přemítal Tyrion, a utíkám jako krysa šramotící ve tmě, držící se za ruku s pavoukem.

Před nimi se objevilo světlo, příliš šeré, než aby mohlo být denní. Jak k němu mířili, přibývalo ho. Po chvíli uviděl, že je to klenutý průchod uzavřený další železnou bránou. Varys vytáhl klíč. Vstoupili do malé kulaté místnosti. Vedlo z ní patero dveří, každé pobité železnými obručemi. Také tam byl otvor ve stropě a řada vzhůru vedoucích příček zasazených ve zdi. Na jedné straně místnosti stál u zdi ozdobně kovaný železný koš ve tvaru dračí hlavy. Polena v rozevřené tlamě zvířete dohořela na uhlíky, ale stále žhnula ponurou oranžovou září. Přestože bylo světlo mdlé, Tyrion je po černi tunelu jen vítal.

Jinak zela spojovací místnost prázdnotou, ale na podlaze byla mozaika tříhlavého draka vyvedená v červených a Černých kachlech. Tyrion se zarazil a chvíli přemítal. Pak mu to došlo. Tohle je místo, o kterém mi vyprávěla Šae, když mi ji Varys poprvé přivedl do postele. „Jsme dole pod Pobočníkovou věží.“

„Ano.“ Zatuhlé panty zaskřípaly na protest, když Varys zatlačením otevřel dlouho nepoužívané dveře. Na podlahu se snesly vločky rzi. „Tudy se dostaneme ven k řece.“

Tyrion pomalu přešel k žebříku a přejel dlaní po nejnižší příčce. „A tudy se dostanu nahoru do své ložnice.”

„Teď je to ložnice tvého pana otce.“

Podíval se na žebřík. „Jak vysoko musím šplhat?“

„Můj pane, na takové pošetilosti jsi příliš slabý, a kromě toho není čas. Musíme jít.“

„Mám nahoře nějakou nevyřízenou záležitost. Jak vysoko?“

„Dvě stě třicet příček, ale cokoli máš v úmyslu -“

„Dvě stě třicet příček a pak?“

„Chodba doleva, ale poslouchej -“

„Jak daleko je to k ložnici?“ Tyrion zvedl nohu na nejnižší příčku.

„Ne víc než šedesát stop. Až půjdeš, měj ruku na zdi. Nahmatáš dveře. Ložnice je třetí.“ Povzdechl si. „Tohle je šílenství, můj pane. Tvůj bratr ti nabídl zpátky tvůj život. Chceš ho snad zahodit a můj s ním?“

„Varysi, jedinou věcí, které si v tuto chvíli cením méně než svého života, je tvůj. Počkej tu na mě.“ Otočil se k eunuchovi zády a začal stoupat a tiše počítat.

Příčku po příčce vystupoval do tmy. Zpočátku viděl hrubý obrys každé příčky, kterou uchopil, a drsný šedivý povrch kamene za ní, ale jak stoupal, čerň houstla. Třináct, čtrnáct, patnáct, šestnáct. U třiceti se mu začaly chvět ruce námahou. Na okamžik se zastavil, aby popadl dech, a podíval se dolů. Hluboko pod sebou viděl kruh slabého světla, napolo zatemněný vlastními chodidly. Tyrion pokračoval ve výstupu. Třicet devět, čtyřicet, čtyřicet jedna. Při padesáti ho pálily nohy, žebřík mu připadal nekonečný, znecitlivující. Šedesát osm, šedesát devět, sedmdesát. Při osmdesáti měl záda v tupé agónii. Přesto stále šplhal. Nedokázal by říct proč. Sto třináct, sto čtrnáct, sto patnáct.

Při dvou stech třiceti byla šachta černá jako smola, ale Tyrion cítil teplý vzduch proudící z tunelu po jeho levici, jako dech nějakého velkého zvířete. Nemotorně zašmátral chodidlem před sebou a slezl z žebříku. Tunel byl dokonce ještě užší než šachta. Jakýkoli člověk normální velikosti by v něm musel lézt po čtyřech, ale Tyrion byl tak malý, že mohl kráčet vzpřímeně. Alespoň jedno místo určené pro trpaslíky. Jeho boty tiše šoupaly o kámen. Šel pomalu, počítal kroky, šmátral po mezerách ve zdech. Zanedlouho uslyšel hlasy, zpočátku tlumené a nejasné, pak zřetelnější. Zaposlouchal se pozorněji. Byli to dva ze strážných jeho otce, vtipkovali o Skřetově děvce, říkali si, jak sladké by bylo vyspat se s ní a jak zoufale Šae jistě touží konečně ucítit mezi nohama opravdového ptáka, ne tu trpaslíkovu malou zakrslou věc. „Většina má ráda, když je to pořádný klacek,“ řekl Lum. Pak zavedli řeč na to, jak bude Tyrion zítra umírat. „Bude plakat jako ženská a škemrat o milost, uvidíš,“ tvrdil Lum. Lester hádal, že půjde na smrt statečně jako lev, když je to Lannister, a byl ochotný vsadit na to svoje nové boty. „Ale, do svých bot si naser,“ odbyl ho Lum, „stejně víš, že by mi nikdy nepadly. Já ti povím, jak to uděláme, když vyhraju, budeš mi čtrnáct dní drhnout tu moji podělanou zbroj.“

Během rozmezí několika málo stop slyšel Tyrion každé jejich slovo, ale jakmile popošel dál, jejich hlasy rychle odezněly. Není divu, že Varys nechtěl, abych se vydal po tom proklatém žebříku, pomyslel si a usmál se ve tmě. Ptáčkové, vskutku.

Přišel ke třetím dveřím a chvíli hmatal kolem, než zavadil prsty o malou železnou páčku mezi kameny. Stlačil ji dolů a ozvalo se tiché zarachocení, které mu však v okolním tichu připadalo hlasité jako lavina. Ve vzdálenosti zhruba stopy po jeho levici se otevřel čtverec mdlého oranžového světla.

Krb! Málem se dal do smíchu. Ohniště bylo plné horkého popela a černého polena se žhavým oranžovým srdcem. Opatrně je spěšnými kroky obešel, aby si nespálil boty. Pod patami mu zakřupaly horké uhlíky, když se ocitl v místnosti, která kdysi byla jeho ložnicí, zůstal chvíli tiše stát a sotva dýchal. Slyšel jeho otec, jak přišel? Sáhne po svém meči, zavolá na poplach a zburcuje strážné?

„Milostpane?“ ozval se ženský hlas.

Tohle by mne možná kdysi ranilo, když jsem ještě byl schopen cítit bolest. První krok byl nejobtížnější, když přišel k posteli, odtáhl závěsy a uviděl ji, jak se k němu otáčí s ospalým úsměvem na rtech. Odumřel, když ho spatřila. Přitáhla si pokrývky k bradě, jako by ji měly ochránit.

„Očekávala jsi někoho vyšší postavy, drahá?“

Oči se jí zaplnily velkými slzami. „Nikdy jsem ty věci, co jsem řekla, nemyslela vážně. To královna mě donutila. Prosím. A z tvého otce mám strach.“ Posadila se, nechala si sklouznout pokrývku do klína. Pod ní byla nahá, až na řetěz kolem krku. Řetěz ze spojených zlatých ruček, kde každá držela v prstech zápěstí té další.

„Moje paní Šae,“ řekl Tyrion tiše. „Po celou dobu, co jsem seděl v černé cele a čekal na smrt, jsem vzpomínal na to, jak jsi krásná. V hedvábí či obyčejném plátně nebo vůbec v ničem…“

„Milostpán se brzy vrátí. Měl bys jít nebo… přišel jsi, abys mě odvedl s sebou?“

„Líbilo se ti to vůbec někdy se mnou?“ Vzal její tvář do dlaně, vzpomínaje na všechny ty chvíle, kdy to udělal předtím. Na všechny ty chvíle, kdy klouzal dlaněmi kolem jejího pasu, kdy jí stiskl pevná malá ňadra, kdy ji pohladil po krátkých černých vlasech, dotkl se jejích rtů, jejích líček, uší. Na všechny ty chvíle, kdy ji rozevřel prstem, aby prozkoumal její tajnou sladkost a přiměl ji zasténat rozkoší. „Líbily se ti vůbec někdy moje doteky?“

„Víc než cokoli na světě,“ řekla, „můj obře z Lannisterů.“

To byla ta nejhorší věc, co jsi mohla říct, drahá.

Vklouzl rukou pod řetěz svého otce a zakroutil jím. Ručky se napjaly, zakously se jí do krku. „Protože ručky ze zlata jsou vždycky studené, ale ruce ženy jsou teplé,“ řekl. Znovu studenýma ručkama zakroutil, zatímco ty teplé mlátily kolem a otíraly mu slzy.

Potom našel na nočním stolku dýku lorda Tywina a zastrčil si ji za opasek. Na zdech kolem visel palcát ve tvaru lví hlavy, halapartna a kuše. Halapartna byla příliš dlouhá, než aby se jí mohl ohánět uvnitř hradu, a palcát visel příliš vysoko, než aby na něj dosáhl, ale u zdi přímo pod kuší stála velká dřevěná truhlice pobitá železem. Vylezl na ni, sňal kuši ze zdi, a taky kožený toulec plný šípů, opřel kuši o zem a vší silou stáhl tětivu dolů. Pak vložil do zářezu šíp.

Jaime ho nejednou poučoval o nevýhodách kuší. Kdyby tam Lum a Lester vtrhli od čehokoli, o čem si zrovna povídali, nikdy by neměl čas znovu nabít, ale aspoň by vzal jednoho z nich do pekel s sebou. Luma, kdyby si mohl vybrat. Budeš si tu svoji zbroj muset čistit sám, Lume. Prohrál jsi.

Odkolébal se ke dveřím, chvíli naslouchal, pak je pomalu otevřel, V kamenném výklenku hořela lampa, vrhala žlutavé světlo do prázdné chodby. Nehýbalo se tam nic než její plamen. Tyrion vyklouzl z komnaty, s kuší přitisknutou k noze.

Svého otce našel tam, kde tušil, že ho najde, usazeného na kamenném sedátku v šeru odpadní šachty, s nočním úborem vykasaným kolem stehen. Při zvuku kroků zvedl lord Tywin oči.

Tyrion mu vysekl urážlivou poloviční úklonu. „Můj pane.“

„Tyrione.“ Pokud byl Tywin Lannister překvapen nebo dokonce měl i strach, pak to na sobě nedal v nejmenším znát. „Kdo tě pustil z cely?“

„Rád bych ti to řekl, ale složil jsem svatý slib.“

„Eunuch,“ usoudil jeho otec. „Za tohle přijde o hlavu. To je moje kuše? Polož ji na zem.“

„Potrestáš mne, když to neudělám, otče?“

„Ten tvůj útěk je šílenství. Já tě nechci zabít, pokud se obáváš tohohle. Mám v úmyslu poslat tě na Zeď, ale zatím jsem to nemohl udělat bez souhlasu lorda Tyrella. Odlož tu zbraň a pak spolu odejdeme do mých komnat a promluvíme si o tom.“

„Stejně dobře si můžeme promluvit i tady. Možná se mi nechce jít na Zeď, otče. Tam nahoře je strašná zima a já myslím, že už jsem si od tebe užil chladu až dost. Stačí, když mi něco povíš, a hned zase budu na cestě. Odpověď na jednu prostinkou otázku, to je všechno, co mi dlužíš.“

„Nedlužím ti nic.“

„Po celý můj život jsi mi dával méně než nic, ale tohle mi teď dáš. Co jsi udělal s Tyšou?“

„S Tyšou?“

Dokonce si ani nepamatuje její jméno. „S tou dívkou, co jsem se s ní oženil.“

„Ach ano. Tvoje první děvka.“

Tyrion namířil kuši na otcův hrudník. „Ještě jednou to slovo řekni a zabiju tě.“

„Na to nemáš odvahu.“

„Že bych ji zkusil najít? Stačí, když to znovu řekneš. Je to jen krátké slovo a zdá se, že se ti vyslovuje docela snadno.“ Tyrion mu netrpělivě pokynul kuší. „Tyša. Co jsi s ní udělal, po té mojí malé lekci?“

„Nepamatuji se.“

„Pokus se vzpomenout si. Dal jsi ji zabít?“

Jeho otec stiskl rty. „K tomu jsem neměl důvod, pracovala dobře… a dostala za svou celodenní práci slušně zaplaceno, jak si vzpomínám. Předpokládám, že ji majordomus poslal pryč. Nikdy mě nenapadlo, abych se tím nějak důkladněji zabýval.”

„Poslal ji kam?“

„Tam, kam chodí děvky.“

Tyrion zaťal prsty v pěst. Kuše zadrnčela právě v okamžiku, kdy začal lord Tywin vstávat. Šipka ho zasáhla nad slabiny a on se s heknutím posadil zpátky. Šipka se zabodla hluboko do masa, až po opeření. Kolem dříku začala prosakovat krev, stékala dolů do jeho pubického ochlupení a přes holá stehna. „Tys mě střelil,“ řekl nevěřícně, s očima sklovitýma šokem.

„Vždycky jsi rychle dokázal pochopit situaci, můj pane,“ řekl Tyrion. „Proto jsi zřejmě pobočníkem krále.“

„Ty… ty nejsi… ty nejsi můj syn.“

„Ne, v tomto ohledu se mýlíš, otče. Vždyť jsem celý ty, jen ve zmenšeném měřítku. Udělej mi laskavost a umři rychle. Musím chytit loď.“

Pro jednou jeho otec udělal, oč ho Tyrion požádal. Důkazem byl náhlý puch, když v okamžiku smrti povolily jeho svěrače. Nu, alespoň že seděl na patřičném místě, pomyslel si Tyrion. Avšak zápach, který zaplnil latrínu, mu poskytl nepopiratelný důkaz toho, že onen často opakovaný vtip o jeho otci byl jen další lží.

Lord Tywin přece jen nekadil zlato.

SAMWELL

Sam ihned poznal, že král je velmi rozčilený. Zatímco černí bratři jeden po druhém vstupovali a poklekali před ním, Stannis odstrčil svou snídani z tvrdého chleba, nasoleného hovězího a vařených vajec a změřil si je chladným pohledem. Vedle něho stála rudá žena Melisandra a tvářila se, jako by jí to všechno připadalo nesmírně zábavné.

Já tu nemám co pohledávat, pomyslel si Sam znepokojeně, když její rudé oči spočinuly na něm. Někdo musel pomoci mistru Aemonovi nahoru po schodech. Nedívej se na mě, já jsem jen mistrův majordomus. Ti ostatní byli uchazeči o místo lorda velitele po Starém medvědovi, všichni kromě Bowena Marshe, který z hlasování odstoupil, ale zůstal kastelánem a nejvyšším majordomem. Sam nechápal, proč by Melisandra měla projevovat takový zájem zrovna o něho.

Král Stannis nechal černé bratry na kolenou po výjimečně dlouhou dobu. „Vstaňte,“ řekl nakonec. Sam nabídl mistru Aemonovi paži, aby mu pomohl zvednout se.

Napjaté ticho narušilo až odkašlání lorda Janose Slynta. „Tvoje Výsosti, dovol mi říci, jak jsme potěšeni, že jsme k tobě byli předvoláni, když jsem ze Zdi spatřil tvoje praporce, věděl jsem, že je říše zachráněna. ‚Zde přichází muž, jenž nezapomíná na svoji povinnost,‘ řekl jsem dobrému seru Alliserovi. ‚Silný muž a opravdový král.‘ Mohu ti poblahopřát k tvému vítězství nad divochy? Jsem si jistý, že zpěváci o tom složí nemálo -”

„Zpěváci ať si dělají, co chtějí.“ vyštěkl Stannis. „Ušetři mne své podlézavosti, Janosi, tady ti neposlouží.“ Vstal a zamračil se na všechny. „Paní Melisandra mi řekla, že jste si stále ještě nevybrali svého lorda velitele. Nejsem tím potěšen. Jak dlouho ještě tahle fraška potrvá?“

„Veličenstvo,“ řekl Bowen Marsh obranným tónem, „žádný z uchazečů zatím nedosáhl potřebných dvou třetin hlasů. Hlasování trvá teprve deset dní.“

„O devět dnů déle, než mělo. Mám na starost zajatce, kterých se potřebuju zbavit, říši, kterou musím dát do pořádku, válku, kterou musím bojovat. Musím učinit důležité volby, rozhodnutí, která se týkají Zdi a Noční hlídky. Podle práva by se na těchto rozhodnutích měl podílet právě váš lord velitel.”

„To by měl, ano,“ přitakal Janos Slynt. „Jenže je třeba říct, že my bratři jsme jen obyčejní vojáci. Ano, vojáci! A Tvoje Výsost ví, že vojáci se cítí nejpohodlněji, když přijímají rozkazy. Mám takový dojem, že tvoje královská rada by nám jen prospěla. Bude to pro dobro říše, když nás přivedeš k moudrému rozhodnutí.“

Ten návrh některé pobouřil. „Nechceš po králi náhodou, aby nám taky utíral zadky?“ vyhrkl Cotter Pyke nahněvaně. „Volba lorda velitele náleží bratrům v přísaze, a jenom jim,“ zdůraznil ser Denys Mallister. „Jestli jsou chytří, tak určitě nezvolí mě,“ zasténal Bolestínský Edd. Mistr Aemon, klidný jako vždy, řekl: „Tvoje Výsosti, Noční hlídka si volí svého velitele od dob, kdy Brandon Stavitel dal vztyčit Zeď. Včetně Jeora Mormonta jsme v nerušeném sledu za sebou měli již devět set devadesát sedm lordů velitelů, všech zvolených výhradně muži, v jejichž čele měli stát, což je tradice stará mnoho tisíc let.“

Stannis zaskřípal zuby. „Já rozhodně nemám v úmyslu plést se do vašich práv a tradic. A co se týče královské rady, Janosi, pokud si myslíš, že bych měl říct tvým bratřím, aby si vybrali tebe, pak seber odvahu a pověz jim to sám.“

To lorda Janose zaskočilo. Nejistě se usmál a začal se potit, ale Bowen Marsh vedle něho řekl: „Kdo by byl lepším velitelem černých plášťů než ten, kdo kdysi velel zlatým, Veličenstvo?“

„Podle mého soudu kterýkoli z vás. Dokonce i ten kuchař.“ Pohled, kterým si král změřil Slynta, byl chladný jako kámen. „Janos byl sotva prvním zlatým pláštěm, který kdy bral úplatky, to nepopírám, ale možná byl prvním velitelem, jenž zmnožil svůj majetek tím, že prodával pozice a povýšení. Nakonec dosáhl toho, že mu odváděla část své mzdy dobrá polovina důstojníků městské hlídky. Nemám pravdu, Janosi?“

Slyntovi zrudl krk. „Lži, všechno jsou to lži! Silný muž si snadno nadělá nepřátele, to Tvoje Výsost jistě ví, šeptají si lži za jeho zády. Nic nebylo nikdy prokázáno, žádný člověk nikdy nepřišel s…“

„Dva muži, kteří se chystali předstoupit s důkazy, zemřeli za nevysvětlených okolností na obchůzkách.“ Stannis přimhouřil oči. „Nezahrávej si se mnou, můj pane. Viděl jsem důkaz, který předložil Jon Arryn malé radě. Ujišťuji tě, že kdybych já byl tehdy králem, ztratil bys mnohem víc než jen svůj úřad, ale Robert nad tvými malými poklesky jen pokrčil rameny. ‚Všichni kradou,‘ řekl tehdy, ‚a lepší zloděj, kterého známe, než ten, o kterém nevíme. Jiný člověk by možná byl ještě horší.‘ Vsadil bych se, že tehdy zaznívala z úst mého bratra slova lorda Petyra. Malíček měl nos na zlato a jsem si jistý, že se postaral o to, aby koruna těžila z tvé korupce stejně jako ty sám.“

Lordu Slyntovi se třásly laloky, ale než stačil vznést další námitku, mistr Aemon řekl: „Tvoje Výsosti, podle práva jsou všechny minulé zločiny a přestupky muže vymazány ve chvíli, kdy odříká svoje slova a stane se přísahajícím bratrem Noční hlídky.“

„Toho jsem si vědom. Pokud je skutečnost taková, že je lord Janos tím nejlepším, co může Noční hlídka nabídnout, zatnu zuby a přijmu ho. Do toho, kterého muže si vyberete, mi nic není, pokud si už konečně někoho vyberete. Máme před sebou válku, kterou je třeba bojovat.“

„Tvoje Výsosti,“ řekl ser Denys Mallister tónem plným opatrné zdvořilosti. „Pokud mluvíš o divokých…“

„Nemluvím. A ty to víš, sere.“

„Zajisté si uvědomuješ, že třebaže jsme ti vděční za pomoc, kterou jsi nám poskytl proti Mancemu Nájezdníkovi, nemůžeme ti být nijak nápomocní ve tvém usilování o trůn. Noční hlídka se nezúčastní žádných válek v Sedmi královstvích. Po osm tisíc let -“

„Já znám vaši historii, sere Denysi,“ řekl král důrazně. „Dávám ti svoje slovo, že po vás nebudu žádat, abyste pozvedli svoje meče proti kterémukoli z rebelů a uchvatitelů, kteří stojí proti mně. Očekávám od vás, že budete pokračovat v obraně Zdi, tak jak jste činili doposud.“

„Budeme Zeď bránit do posledního muže,“ řekl Cotter Pyke.

„Což budu pravděpodobně já,“ posteskl si Bolestínský Edd odevzdaně.

Stannis si zkřížil ruce na hrudi. „Budu od vás vyžadovat také několik dalších věcí. Věcí, kterých se možná nebudete vzdávat příliš ochotně. Chci vaše hrady. A chci Dar.“

Tato slova zapůsobila na černé bratry silou exploze hrnce divokého ohně hozeného do železného koše. Marsh, Mallister a Pyke, ti všichni se snažili promluvit najednou. Král Stannis je nechal mluvit, když skončili, řekl: „Mám třikrát víc mužů než vy. Mohu si zabrat území, jaké budu chtít, ale raději bych to udělal legálně, s vaším souhlasem.“

„Noční hlídka dostala Dar na věčné časy, Tvoje Výsosti,“ trval na svém Bowen Marsh.

„Což znamená, že vám ho nemohu podle zákona sebrat, ukrást ani obsadit. Ale co bylo jednou dáno, může být dáno znovu.“

„A co budeš s Darem dělat?“ dožadoval se Cotter Pyke.

„Najdu pro něj lepší využití, než jste měli vy. Co se týče hradů, Východní hlídka, Černý hrad a Stínová věž nadále budou patřit vám. Mějte v nich svá mužstva, tak jako jste je měli vždycky, ale ty další si musím zabrat pro svoje posádky, máme-li ubránit Zeď.“

„Vždyť nemáš muže,“ namítl Bowen Marsh.

„Některé z opuštěných hradů jsou stěží víc než ruiny,“ podotkl Othell Yarwyck, první stavitel.

„Ruiny lze přestavět.“

„Přestavět?“ řekl Yarwyck. „A kdo tu práci udělá?“

„To už je moje starost. Budu od vás vyžadovat seznam, podrobně uvádějící současný stav každého z hradů a materiál potřebný k jejich obnově. Mám v úmyslu zalidnit je během jednoho roku posádkami. Před jejich bránami budou hořet noční ohně.“

„Noční ohně?“ Bowen Marsh se nejistě podíval na Melisandru. „To jako máme zapalovat vatry?“

„Máte.“ Žena vstala ve víru šarlatového hedvábí, dlouhé měděné vlasy se jí zavlnily kolem ramen. „Meče samy nemohou udržet temnotu v šachu. To dokáže jen světlo Páně. Abyste se nemýlili, dobří serové a chrabří bratři, válka, kterou jsme sem přišli bojovat, není žádnou malichernou půtkou kvůli pozemkům a poctám. Je to válka o život, a jestliže padneme, svět padne s námi.”

Sam viděl, že důstojníci nevědí, jak se na její slova tvářit. Bowen Marsh a Othell Yarwyck si vyměnili pochybovačné pohledy, Janos Slynt pěnil a tříprstý Hobb vypadal, jako by byl raději v kuchyni a krájel tam mrkev. Ale jeden jako druhý byli překvapeni, když uslyšeli mistra Aemona tiše říct: „To je válka o úsvit, o níž tady hovoříš, moje paní. Jenže kde je princ, který byl přislíben?“

„Stojí před tebou,“ prohlásila Melisandra, „i když nemáš oči, abys ho viděl, Stannis Baratheon je znovuzrozený Azor Ahai, válečník světla. V něm se naplnila proroctví. Na obloze zazářila rudá kometa, která zvěstovala jeho příchod, a nosí Světlonoš, rudý meč hrdinů.“

Zdálo se, že král se při jejích slovech cítí zoufale nepohodlně, jak si Sam všiml, Stannis znovu zaskřípal zuby a řekl: „Zavolali jste mne a já jsem přišel, pánové. Nyní se mnou musíte žít, nebo zemřít. Raději si na to zvykněte.“ Příkře mávl rukou. „To je všechno. Mistře, zůstaň ještě chvíli. A ty taky, Tarly. Vy ostatní můžete odejít.“

Já? pomyslel si Sam ohromeně, zatímco jeho bratři vstávali a odcházeli. Copak může chtít po mně?

„Ty jsi ten, co zabil toho tvora ve sněhu,“ řekl král, když v místnosti zůstali jen oni čtyři.

„Sam Zabiják,“ usmála se Melisandra.

Sam cítil, jak mu rudne obličej. „Ne, moje paní, Tvoje Výsosti. Chci říct ano, jsem. Jsem Samwell Tarly, ano.“

„Tvůj otec je schopný voják,“ řekl král Stannis. „Porazil mého bratra v Jasanobrodu. Mace Tyrell si s potěšením zabral zásluhy za vítězství pro sebe, ale byl to lord Randyll, kdo rozhodl o vývoji bitvy, ještě předtím než Tyrell vůbec našel bitevní pole. Zabil lorda Cafferena tím svým velkým valyrijským mečem a poslal jeho hlavu Aerysovi.“ Král si zamnul čelist prstem. „Nejsi zrovna druhem syna, jakého bych očekával od takového muže.“

„Já… nejsem druhem syna, jakého chtěl mít, Veličenstvo.”

„Kdyby ses nedal k černým, bylo by z tebe užitečné rukojmí,“ přemítal Stannis nahlas.

„On se ale dal k černým, Veličenstvo,“ poukázal mistr Aemon.

„Toho jsem si dobře vědom,“ řekl král. „Jsem si toho vědom mnohem víc než tušíš, Aemone Targaryene.“

Starý muž sklonil hlavu. „Jsem jen Aemon, Veličenstvo. Při kování mistrovského řetězu se svých rodových jmen zříkáme.“

Král na to stroze pokývl, jako by chtěl říct, že to ví a je mu to jedno. „Řekli mi, že jsi toho tvora zabil obsidiánovou dýkou,“ otočil se k Samovi.

„A-ano, Tvoje Výsosti. Dal mi ji Jon Sníh.“

„Dračí sklo.“ Smích rudé ženy zněl jako hudba. „V jazyce staré Valyrie se mu říká zmrzlý oheň. Není divu, že pro studené děti Jiného je prokletím.“

„V Dračím kameni, kde mám svoje sídlo, je ve starých tunelech pod horou velké množství obsidiánu,“ řekl král Samovi. „Jsou ho tam celé kusy, balvany, skaliska. Většina byla černá, jak si vzpomínám, ale byl tam taky zelený, červený, ba dokonce fialový. Poslal jsem vzkaz svému kastelánovi seru Rollandovi, aby začal s jeho těžbou. Obávám se, že Dračí kámen již moc dlouho neudržíme, ale snad nám Pán světla poskytne čas k tomu, abychom stačili vytěžit dostatečné množství zmrzlého ohně a vyzbrojit se proti těm tvorům, ještě než hrad padne.“

Sam si odkašlal. „P-pane. Ta dýka…, když jsem se pokusil bodnout jí nemrtvého, dračí sklo se rozbilo.“

Melisandra se usmála. „Nemrtvé oživuje nekromancie, ale přesto je to pořád jen mrtvé maso. Na ty postačí ocel a oheň. Ti, kterým říkáš Jiní, jsou něco víc.“

„Démoni stvoření ze sněhu, ledu a chladu,“ řekl Stannis Baratheon. „Pradávný nepřítel. Jediný nepřítel, na kterém záleží.“ Znovu se pozorně zadíval na Sama. „Řekli mi, že ty a ta divoká dívka jste prošli pod Zdí, nějakou kouzelnou bránou.“

„Č-černou bránou,“ hlesl Sam. „Pod Noční pevností.“

„Noční pevnost je největším a nejstarším z hradů podél Zdi,“ řekl král. „Právě tam mám v úmyslu zřídit si své sídlo, zatímco budu bojovat tuto válku. A ty mi tu bránu ukážeš.“

„Já,“ řekl Sam, „u-ukážu, jestli…“ Jestli tam pořád je. Jestli se otevře pro muže, který nepatří k černým. Jestli… „Ukážeš mi ji,“ odsekl Stannis. „Sám ti řeknu kdy.“

Mistr Aemon se usmál. „Tvoje Výsosti,“ řekl, „ještě než odejdeme, říkal jsem si, zda bys nám neprokázal velkou čest a neukázal nám svůj divotvorný meč, o kterém jsme toho tolik slyšeli.“

„Ty chceš vidět Světlonoš? Slepec?“

„Sam bude mýma očima.“

Král se zamračil. „Všichni ostatní už ho viděli, tak proč by nemohl slepec?“ Jeho opasek s pochvou visel na kolíčku blízko krbu. Stannis opasek sundal a tasil meč z pochvy. Ocel zaskřípala o dřevo a kůži a solár se naplnil září - mihotavou a měňavou, tancem zlatého, oranžového a rudého světla, všemi jasnými barvami ohně.

„Pověz mi to, Samwelli.“ Mistr Aemon se dotkl jeho paže.

„Září,“ řekl Sam ztišeným hlasem. „Jako by byl v ohni. Nevidím žádné plameny, ale ocel je žlutá, červená a oranžová, celá se blýská a třpytí. Je to jako odraz slunečního světla na vodní hladině, ale hezčí. Kéž bys to tak viděl sám, mistře.“

„Teď ho vidím, Same. Meč plný slunečního jasu. Jak musí být nádherné vlastnit ho.“ Starý muž se strnule uklonil. „Tvoje Výsosti, moje paní. Bylo to od vás nanejvýš laskavé.“

Když král Stannis zasunul svítící meč zpátky do pochvy, v místnosti jako by se náhle velmi zešeřilo, a to i navzdory slunečnímu svitu pronikajícímu oknem. „Dobrá tedy, viděl jsi ho. Nyní se můžeš vrátit ke svým povinnostem. A pamatuj na to, co jsem řekl. Tvoji bratři vyberou lorda velitele ještě dnes, jinak je přiměju litovat, že to neudělali.“

Mistr Aemon byl ztracen v myšlenkách, když mu Sam pomáhal dolů po úzkém točitém schodišti, když ale přecházeli nádvoří, z ničeho nic se zeptal: „Necítil jsem žádný žár. Ty ano, Same?“

„Žár? Od meče?“ Snažil se vybavit si to. „Vzduch kolem se chvěl, tak jako se tetelí kolem železného koše se žhavým uhlím.“

„A přesto jsi necítil žár? A pochva, ve které je meč zasunutý, je ze dřeva a kůže, že ano? Slyšel jsem ten zvuk, když Jeho Výsost tasila meč. Byla kůže sežehnutá, Same? Vypadalo dřevo spálené nebo zčernalé?“

„Ne,“ připustil Sam. „Alespoň jsem nic takového neviděl.“ Mistr Aemon přikývl. Po návratu do svých komnat požádal Sama, aby rozdělal oheň a pomohl mu do křesla vedle krbu. „Je těžké být tak starý,“ povzdechl si, když se uvelebil na polštářích. „A ještě těžší je být slepý. Postrádám slunce. A knihy. Ty mi chybějí ze všeho nejvíc.“ Mávl rukou. „Až do hlasování tě už nebudu potřebovat.“

„Hlasování… Mistře, neexistuje nic, co bys mohl udělat? To, co král říkal o lordu Janosovi…“

„Já vím,“ řekl mistr Aemon, „jenže Same, já jsem mistr, s řetězem na krku a pod přísahou. Mou povinností je poskytovat rady lordu veliteli, ať je to kdokoli. Nehodilo by se, abych byl viděn, jak dávám přednost jednomu uchazeči před jiným.“

„Já nejsem mistr,“ řekl Sam. „Mohl bych něco udělat?“

Aemon stočil svoje slepé bílé oči Samovým směrem a pousmál se. „Nu, já nevím, Samwelli. Myslíš, že bys mohl?“

Mohl bych, pomyslel si Sam. Musím. Také věděl, že to musí udělat hned. Byl si jistý, že kdyby zaváhal, ztratil by veškerou odvahu. Jsem muž Noční hlídky, připomněl si, když pospíchal přes nádvoří. Jsem. A dokážu to. Byly doby, kdy by se třásl a kvičel, jen kdyby se na něho lord Mormont podíval, jenže to byl starý Sam, před Pěstí Prvních lidí a Krasterovou baštou, před nemrtvými a Studenorukým a Jiným na jeho mrtvém koni. Teď byl statečnější. Fialka mne udělala statečnějším, řekl Jonovi. Byla to pravda. Musela být.

Cotter Pyke byl děsivějším ze dvou velitelů, a tak Sam šel nejdříve za ním, dokud v něm stále žhnula odvaha. Našel ho ve staré Štítohale, kde hrál v kostky se třemi muži z Východní hlídky a rudovlasým seržantem, který přišel z Dračího kamene se Stannisem.

Když však Sam poprosil, zda by s ním směl mluvit, Pyke vyštěkl rozkaz a ostatní muži vzali kostky i mince a vzdálili se.

Žádný člověk by nemohl nazvat Cottera Pykea pohledným, třebaže tělo pod brigantinou zpevněnou cvočky a nohavicemi z hrubě tkaného plátna měl štíhlé, pevné a šlachovité. Oči měl malé a posazené blízko u sebe, nos zlomený, vlasy mu vybíhaly do čela ve špici ostré jako hlavice oštěpu. Tvář mu ošklivě hyzdily jizvy po neštovicích a vous, který si nechal narůst, aby jizvy skryl, byl řídký a rozježený. „Sam Zabiják!“ zvolal na pozdrav. „Jsi si jistý, že jsi zabil Jiného, a ne nějakého dětského rytíře ze sněhu?“

Tohle nezačíná moc dobře. „Zabilo ho dračí sklo,“ vysvětloval Sam chabě.

„O tom nepochybuju. Nu, tak ven s tím, Zabijáku. Poslal tě za mnou mistr?“

„Mistr?“ Sam polkl. „Já… právě jsem od něho odešel, můj pane.“ Ve skutečnosti to vlastně nebyla lež a možná bude Pyke ochotněji naslouchat, když si bude myslet, že přišel vyřídit vzkaz od mistra. Sam se zhluboka nadechl a pustil se do vysvětlování.

Pyke ho přerušil, ještě než stačil pronést dvacet slov. „Ty chceš, abych poklekl a políbil lem toho Mallisterova pěkného pláště, je to tak? To jsem mohl vědět. Vy urozené panstvo jste všichni jako stádo ovcí. Nu, vyřiď Aemonovi, že marnil tvůj dech a můj čas. Jestli někdo odstoupí, tak by to měl být Mallister. Klidně mu můžeš říct, že je na tu práci už příliš starý, když teď zvolíme jeho, za rok bychom tu mohli být zpátky a volit někoho jiného.“

„Je starý,“ souhlasil Sam, „ale taky je velice zku-zkušený.“

„Jistě, zkušený v sezení v té své věži a dumání nad mapami. Co má v úmyslu udělat, psát nemrtvým dopisy? Je to rytíř, to jistě, ale není bojovník, a mě ani za mák nezajímá, koho shodil z koně před pětadvaceti lety na nějakém bláznivém turnaji. To Půlruký vybojoval všechny jeho bitvy, a to by měl vidět dokonce i starý slepý muž. Jenže my potřebujeme víc než kdy jindy bojovníka, když teď máme nad sebou toho zpropadeného krále. Dnes chce ruiny a prázdná pole, ano, jenže co bude chtít Jeho Výsost zítra? Ty si myslíš, že Mallister by měl žaludek na to, aby se postavil Stannisi Baratheonovi a té jeho rudé mrše?“ Dal se do smíchu. „Já si to nemyslím.“

„Takže ho nepodpoříš?“ zeptal se Sam zklamaně.

„Jsi Sam Zabiják, nebo Hluchý Dick? Ne, nepodpořím.“ Pyke mu namířil prst do tváře. „Pochop jednu věc, chlapče. Já o to proklaté místo nestojím a nikdy jsem nestál. Bojuju nejlépe s palubou pod nohama, ne na koni, a Černý hrad je příliš daleko od moře. Jenže ať mě raději ošoustají doruda rozžhaveným mečem, než bych nechal velení Noční hlídky tomu nadutému orlovi ze Stínové věže. A teď můžeš utíkat za starcem a vyřídit mu, co jsem řekl,“ Vstal. „Kliď se mi z očí.“

Vyžádalo si to všechnu odvahu, kterou v sobě Sam ještě měl, aby se zeptal: „C-co kdyby se našel někdo jiný? Podpořil bys někoho jiného?“

„Koho? Bowena Marshe? Ten muž umí počítat lžíce. Othell musí mít někoho nad sebou. Umí poslouchat, udělá, co se mu řekne, a dělá to dobře, ale nic víc. Slynt… nu, jeho muži ho mají rádi, za to ti ručím, a skoro by stálo za to nacpat ho králi do chřtánu, abychom viděli, zda se Stannis zadusí, ale ne. Má v sobě příliš mnoho z Králova přístaviště. Žába si nechá narůst křídla a myslí si, že je drak.“ Pyke se zasmál. „Kdo nám ještě zbývá? Hobb? Mohli bychom zvolit jeho, jenže kdo ti pak bude vařit skopové, Zabijáku? Vypadáš jako člověk, který má svůj žvanec rád.“

Sam už mu neměl co říct. Rezignovaně vyblekotal slova díků a zvedl se k odchodu. Se serem Denysem určitě bude lepší pořízení, pokoušel se namluvit si, když procházel hradem. Ser Denys byl rytíř, urozený a vytříbených mravů, a když narazil na Sama a Fialku na cestě, choval se k nim nanejvýš zdvořile. Ser Denys mne vyslechne, musí.

Velitel Stínové věže se narodil pod Dunivou věží v Mořské stráži a vypadal každým coulem jako Mallister. Límec a rukávy svého černého sametového kabátce měl olemované sobolinou. Do nabíraných záhybů jeho pláště zatínal drápy stříbrný orel. Vous měl bílý jako sníh, vlasy mu už téměř slezly a přes tvář se mu táhly hluboké vrásky, to byla pravda. Přesto byly jeho pohyby vznešené, v ústech měl zuby, a roky vůbec nezkalily jeho modrošedé oči ani mu neubraly na zdvořilosti.

„Můj pane z Tarlyů,“ řekl, když k němu jeho majordomus přivedl Sama do Kopí, kde přebývali muži ze Stínové věže. „S potěšením vidím, že ses zotavil z útrap cesty. Mohu ti nabídnout pohár vína? Tvoje matka pochází z rodu Florentů, jak si vzpomínám. Jednoho dne ti musím povědět o tom, jak jsem porazil oba tvoje dědečky v jediném turnaji. Dnes však máme naléhavější starosti, jak si uvědomuji. Jistě jsi přišel od mistra Aemona. Chce mi snad nabídnout nějakou radu?“

Sam polkl doušek vína a pečlivě vážil svá slova. „Mistr má řetěz a je pod přísahou…, nebylo by vhodné, kdyby byl viděn, že jakkoli ovlivňuje výběr lorda velitele…“

Starý rytíř se usmál. „Proto se za mnou nemohl dostavit osobně. Ano, docela to chápu, Samwelli. Jak Aemon, tak já jsme již staří muži a v takových záležitostech moudří. Pověz, co jsi mi přišel říct.“

Víno bylo sladké a ser Denys naslouchal Samově prosbě na rozdíl od Cottera Pykea s vážnou zdvořilostí, když však Sam skončil, starý rytíř zavrtěl hlavou. „Souhlasím s tím, že by to byl temný den v dějinách Noční hlídky, kdyby měl našeho lorda velitele jmenovat král. Tento král především. Ten si svou korunu příliš dlouho neudrží. Ale pravda je taková, Samwelli, že pokud někdo odstoupí, měl by to být Pyke. Mne podporuje víc mužů než jeho a taky se na tento úřad lépe hodím.“

„To ano,“ souhlasil Sam, „jenže Cotter Pyke by byl taky dobrý. Říká se o něm, že se často osvědčil v bitvě.“ Neměl v úmyslu urazit sera Denyse vychvalováním jeho soupeře, ale jak jinak ho měl přesvědčit, aby odstoupil?

„Mnoho z mých bratrů prokázalo odvahu v bitvě. To nestačí. Některé záležitosti nelze řešit válečnou sekerou. Mistr Aemon to pochopí, i když Cotter Pyke asi sotva. Lord velitel Noční hlídky je především lord. Musí být schopen jednat s jinými urozenými pány… a také s králi. Musí to být muž, ke kterému ostatní vzhlížejí s úctou.“ Ser Denys se naklonil kupředu. „Oba jsme syny urozených pánů, ty i já. Známe důležitost původu, krve a rané výchovy, které nelze ničím nahradit. Už ve dvanácti jsem byl panošem, v osmnácti rytířem, a když mi bylo dvaadvacet, stal jsem se vítězem turnaje. Třicet dva let jsem byl velitelem Stínové věže. Svému původu, krvi a výchově vděčím za to, že jsem schopen jednat s králi. Pyke… nu, slyšel jsi ho dnes ráno, když se ptal, zda mu Jeho Výsost bude utírat zadek? Samwelli, já nemám ve zvyku mluvit o svých bratrech nelaskavě, ale buďme upřímní - železní muži jsou rasa pirátů a zlodějů, a Cotter Pyke znásilňoval a vraždil ještě jako napůl chlapec. Neumí psát a číst a jeho listy za něho už celá léta čte a píše mistr Harmune. Ne, ačkoli bych mistra Aemona jen nerad zklamal, nemohu odstoupit se ctí jen proto, aby se velitelem stal Pyke z Východní hlídky.“ Tentokrát už byl Sam připravený. „Mohl bys odstoupit kvůli někomu jinému? Kdyby se našel někdo, kdo by ti více vyhovoval?“

Ser Denys to na okamžik zvažoval. „Osobně jsem po této cti nikdy netoužil. Při poslední volbě jsem vděčně odstoupil, když bylo navrženo jméno lorda Mormonta, stejně jako jsem to udělal pro lorda Qorgyla v předchozím hlasování. Mně stačí ke spokojenosti, když Noční hlídka zůstane v dobrých rukou. Jenže Bowen Marsh se na tento úřad nehodí o nic víc než Othell Yarwyck, A ten takzvaný lord z Harrenova je řeznický pes, kterého naučili skákat Lannisterové. Není divu, že je prodejný a zkorumpovaný.“

„Je tu ještě jeden muž,“ vyhrkl Sam. „Lord velitel Mormont mu důvěřoval. Taky Donal Noye a Qhorin Půlruký. Třebaže není tak urozeného původu jako ty, pochází ze staré krve. Narodil se v hradu, byl v hradu vychován a naučil se umění boje s mečem a kopím od rytíře, písmenům a cifrám od mistra z Citadely. Jeho otec byl lord a jeho bratr král.”

Ser Denys si pohladil dlouhý bílý vous. „Možná,“ řekl po dlouhé chvíli. „Je ještě velmi mladý, ale… možná. Byl by vyhovující, to jistě, ačkoli já bych přece jen byl lepší. O tom nepochybuji. Já bych byl moudřejší volbou.“

Jon řekl, že lež může být čestná, pokud je vyřčena pro dobrý účel. A tak Sam řekl: „Jestli si nezvolíme lorda velitele dnes večer, má král Stannis v úmyslu jmenovat jím Cottera Pykea. Řekl to mistru Aemonovi dnes ráno po vašem odchodu.“

„Chápu.“ Ser Denys vstal. „Musím si to promyslet. Děkuji ti, Samwelli. A vyřiď moje poděkování také mistru Aemonovi.”

Než Sam vyšel z Kopí, celý se třásl. Co jsem to udělal? říkal si. Co jsem to jen řekl? Kdyby ho přistihli při tak nehorázné lži, jistě by ho… co? Poslali by mě na Zeď? Vyrvali by mi útroby? Najednou mu všechno připadalo absurdní. Jak mohl mít strach z Cottera Pykea a sera Denyse Mallistera, když viděl, jak havran ozobává mrtvému Malému Pavkovi tvář?

Pyke nebyl jeho návratem dvakrát nadšen. „To jsi zase ty? Vyřiď to rychle, už mi začínáš jít na nervy.“

„Potřebuju jen chviličku,“ ujistil ho Sam. „Neodstoupíš kvůli seru Denysovi, jak jsi řekl, ale mohl bys kvůli někomu jinému.”

„Kdo je to tentokrát, Zabijáku? Ty?“

„Ne. Bojovník. Donal Noye mu svěřil Zeď, když přišli divocí, a byl panošem Starého medvěda. Jediným problémem je to, že se narodil jako syn nemanželského původu.“

Cotter Pyke se dal do smíchu. „K čertu s tebou! To by zabodlo pěkný oštěp Mallisterovi do zadnice, že ano? Možná by to stálo za to už jen kvůli tomu. Jak špatný by mohl ten hoch být?“ Odfrkl si. „Já bych ale byl lepší. Já jsem ten, koho je tu zapotřebí, to musí pochopit každý blázen.“

„Každý blázen,“ souhlasil Sam, „dokonce i já. Jenže… nu, neměl bych ti to říkat, ale… král Stannis má v úmyslu jmenovat velitelem sera Denyse, pokud si ho dnes večer nezvolíme sami. Slyšel jsem ho, jak to říká mistru Aemonovi, jakmile jste vy ostatní odešli.“

JON

Železný Emmett byl dlouhý, vytáhlý, mladý průzkumník, jehož vytrvalost, síla a um v zacházení s mečem byly pýchou Východní hlídky. Jon se vždycky vracel z jejich společného výcviku celý ztuhlý a bolavý a příštího dne se probouzel pokrytý modřinami, což bylo přesně to, co chtěl. Nikdy by se ve svém bojovém umění nedostal dál pouze cvičením s takovými jako Satén a Kůň nebo dokonce Grenn.

Po většinu dnů rozdával stejné množství ran, jako utržil, ale dnes ne. Minulou noc sotva zamhouřil oka a po hodině nepokojného obracení na lůžku se nakonec přestal snažit, oblékl se, vyšel ven a až do východu slunce chodil po vrcholu Zdi a přemýšlel o nabídce Stannise Baratheona. Nedostatek spánku si na něm nyní vybíral svou daň. Emmett do něho nemilosrdně bušil, hnal ho na patách dozadu přes nádvoří jedním výpadem za druhým a čas od času do něj v rytmu tloukl i svým štítem. Jon již měl paži znecitlivělou od odrážení a cvičební meč s otupenou čepelí mu těžkl v ruce s každým uplynulým okamžikem.

Už byl téměř připravený spustit meč k zemi a požádat o přestávku, když tu Emmett předstíral, že vede meč dolním sekem, ale v poslední chvíli ho zvedl nahoru nad Jonův štít v divokém předním seku, kterým zasáhl Jona do spánku. Jon se zapotácel a přilba i hlava se mu rozezvonily silou nárazu. Na polovinu zabušení srdce se svět za štěrbinou jeho hledí stal nepřehlednou změtí. Pak jako by vítr odvanul pryč celé roky a on se najednou ocitl zpátky na Zimohradu - na sobě měl místo kroužkové brně a plátové zbroje jen prošívaný kožený kabátec. Jeho meč byl vyřezaný ze dřeva a proti němu nestál Železný Emmett, ale Robb.

Cvičili spolu každého rána, už od té doby co se naučili chodit - Sníh a Stark. Pronásledovali se po nádvořích Zimohradu a sekali po sobě, křičeli a smáli se, a někdy taky plakali, když nebyl nablízku nikdo, kdo by je viděl, když spolu bojovali, nebyli malými chlapci, ale rytíři a slavnými hrdiny. „Já jsem princ Aemon Dračí rytíř,“ zvolal Jon nahlas a Robb na něho křikl: „A já jsem Florian Blázen.“ Nebo Robb řekl: „Já jsem Mladý drak,“ a Jon na to: „Já jsem ser Ryam Redwyne.“

Jednoho rána Jon zavolal jako první. „Já jsem pán Zimohradu!“ vykřikl, tak jako už stokrát předtím. Jenže tentokrát, tentokrát mu Robb odpověděl: „Ty nemůžeš být pán Zimohradu, narodil ses jako bastard. Moje paní matka říká, že se nikdy nesmíš stát pánem Zimohradu.“

Myslel jsem, že už jsem na to zapomněl. Ucítil krev v ústech od zásahu, který utržil.

Nakonec ho Halder a Kůň museli od Železného Emmetta odtrhnout, každý za jednu paži. Průzkumník seděl na zemi napůl omámený, štít skoro na třísky, štěrbina hledí v jeho přilbě nakřivo a meč na zemi ve vzdálenosti šesti yardů. „Dost, Jone!“ křičel Halder, „je na zemi, odzbrojil jsi ho. Dost!“

Ne, ne dost. Nikdy to není dost. Jon upustil svůj meč. „Omlouvám se,“ zamumlal. „Emmette, jsi zraněný?“

Železný Emmett si sundal dobitou přilbu z hlavy. „Když jsem se ti vzdával, lorde Sněhu, bylo na tom něco, čemu jsi snad nerozuměl?“ Řekl to však přátelsky. Emmett byl naštěstí kamarádský muž, který navíc miloval píseň mečů. „Válečníku, ochraňuj mě,“ zasténal, „teď už vím, jak se musel cítit Qhorin Půlruký.“

To už bylo na Jona příliš. Vykroutil se svým přátelům a samotný odešel do zbrojnice. V uších mu stále zvonilo od úderu, který mu Emmett zasadil. Posadil se tam na lavici a pohřbil hlavu do dlaní. Proč cítím takový vztek? zeptal se sám sebe, ale byla to pošetilá otázka. Pán Zimohradu. Mohl bych být pánem Zimohradu. Dědicem svého otce. Nebyl to však obličej lorda Eddarda, který viděl vznášet se před sebou - byla to tvář lady Catelyn. Se svýma hlubokýma modrýma očima a přísně staženými chladnými ústy vypadala tak trochu jako Stannis, železo, pomyslel si, ale křehké. Dívala se na něho tak, jak se dívávala vždycky na Zimohradu, kdykoli byl lepší než Robb v šermu, v počtech nebo v čemkoli jiném. Kdo jsi? jako by ten pohled říkal. Ty sem nepatříš. Proč jsi tady?

Jeho přátelé byli stále ještě venku na cvičebním nádvoří, ale Jon nebyl ve stavu vhodném k tomu, aby se kterémukoli z nich postavil. Odešel ze zbrojnice zadem a sešel po příkrém schodišti k červím cestám, tunelům, které spojovaly hradní bašty a věže pod zemí. Odebral se do lázeňské budovy, kde se nejdřív opláchl studenou vodou, aby ze sebe smyl pot, a pak se ponořil do horké vody v kamenné kádi. Teplo odvedlo něco z bolesti v jeho svalech a přimělo ho vzpomínat na bahnitá jezírka na Zimohradu, kouřící a bublající v božím háji, Zimohrad, pomyslel si. Theon ho vypálil a rozbořil, ale já bych jej mohl obnovit do dřívější podoby. Jeho otec by to jistě chtěl, a Robb taky. Ti by rozhodně nechtěli ponechat hrad v ruinách.

Ty nemůžeš být pán Zimohradu, narodil ses jako bastard, slyšel znovu říkat Robba. A kamenní králové na něho mručeli granitovými jazyky. Ty sem nepatříš. Tohle není tvoje místo, když zavřel oči, viděl strom srdce s jeho bledými větvemi, rudými lisy a zasmušilou tváří. Lord Eddard vždycky říkal, že ten čarostrom je samým srdcem Zimohradu…, jenže aby Jon zachránil hrad, musel by to srdce vyrvat i s jeho prastarými kořeny a nakrmit jím hladového ohňového boha rudé ženy. Na to nemám právo, pomyslel si. Zimohrad náleží starým bohům.

Zvuk kroků rozléhajících se ozvěnou od klenutého stropu ho přenesl zpátky do Černého hradu. „Já nevím,“ říkal nějaký muž hlasem zastřeným pochybnostmi. „Možná kdybych toho muže znal lépe… lord Stannis o něm neřekl moc dobrého.“

„Kdy řekl Stannis Baratheon o někom něco dobrého?“ Jako kámen tvrdý hlas sera Allisera byl nezaměnitelný. „Když necháme Stannise, aby nám sám vybral našeho lorda velitele, staneme se jeho vazaly ve všem kromě jména. Tywin Lannister na to nezapomene a ty dobře víš, že to bude lord Tywin, kdo nakonec zvítězí. Už jednou Stannise porazil, na Černovodě.”

„Lord Tywin by tu měl rád Slynta,“ řekl Bowen Marsh podrážděným, znepokojeným hlasem. „Můžu ti ukázat jeho dopis, Othelli. Píše o něm jako o ‚našem věrném služebníkovi a příteli‘.“

Jon Sníh se náhle posadil a tři muži při hlasitém zašplouchání strnuli. „Pánové,“ řekl s chladnou zdvořilostí.

„Co tady děláš, bastarde?“ zeptal se ser Alliser.

„Koupu se. Ale nedejte se ve vašem pletichaření rušit.“ Jon vylezl z vody, osušil se, oblékl a nechal je tam.

Venku zjistil, že nemá ponětí, kam vůbec jde. Přešel kolem skořepiny Věže lorda velitele, kde kdysi zachránil Starého medvěda před nemrtvým; kolem místa, kde se smutným úsměvem na tváři zemřela Ygritte; kolem Královy věže, kde společně se Saténem a Hluchým Dickem Follardem čekali na magnara a jeho Thenny; kolem nakupených ohořelých zbytků velkého dřevěného schodiště. Vnitřní brána byla otevřená, a tak Jon vešel do tunelu, dolů pod Zeď. Kráčel kolem místa, kde bojovali a společně zemřeli Donal Noye a Mocný Mag, novou vnější bránou a ven do bledého chladného slunečního svitu.

Teprve tehdy si dovolil zastavit se, nadechnout se a přemýšlet. Othell Yarwyck nebyl muž, na kterého se dalo příliš spoléhat, vyjma případů, kdy šlo o dřevo, kámen a maltu. Starý medvěd to věděl, Thorne a Marsh ho nakonec přemluví. Yarwyck podpoří lorda Janose, a ten se stane lordem velitelem. Jakou jinou možnost to ponechává mně, když ne Zimohrad?

Vítr dorážel proti Zdi, tahal za jeho plášť. Cítil chlad čišící z ledu takovým způsobem, jakým sálá teplo z ohně. Zvedl si kápi na hlavu a zamířil pryč od Zdi. Odpoledne již stárlo a slunce viselo nízko na západě. Ve vzdálenosti sto yardů byl tábor, kde Stannis zavřel svoje divoké zajatce do ohrady z příkopů, naostřených kůlů a vysokých dřevěných palisád. Po jeho levici byly tři velké ohňové jámy, kde vítězové spálili těla všech ze svobodného lidu, co zemřeli pod Zdí, velké zarostlé obry i malé Tvrdonožce. Bitevní pole bylo stále pustinou ohořelé trávy a ztvrdlé smůly, a všude kolem byly stopy, které tam po sobě zanechali Manceho lidé: kus otrhané kůže, který snad byl částí stanu, obrův kyj, kolo od vozíku, zlomený oštěp, hromadu mamutího trusu. Na kraji začarovaného hvozdu, kde předtím stály stany, našel Jon dubový pařez a posadil se na něj. Ygritte chtěla, abych se stal divokým, Stannis po mně chce, abych byl pánem Zimohradu. Jenže co chci já? Slunce se po obloze plazilo stále níž, až se nakonec ponořilo za Zeď, v místě, kde se v dáli vinula mezi západními kopci, Jon se díval, jak na sebe ta rozlehlá tyčící se plocha ledu bere červené a růžové odstíny západu. Mám se raději nechat pověsit od lorda Janose jako zrádce, nebo porušit přísahu, oženit se s Val a stát se pánem Zimohradu? Když se nad těmi podmínkami zamyslel, na první pohled to vypadalo jako snadná volba…, ačkoli kdyby byla Ygritte naživu, možná by to bylo ještě snazší. Val pro něj byla cizí žena. Byla milá, to ano, a byla sestrou královny Manceho Nájezdníka, a přesto…

Kdybych chtěl její lásku, musel bych si ji ukrást. Ona by mi pak možná porodila děti a já bych jednoho dne držel v náručí syna ze své vlastní krve. Syn byl něco, o čem se Jon Sníh neodvažoval od doby, co se rozhodl zasvětit svůj život službě na Zdi, ani snít. Mohl bych ho pojmenovat Robb. Val by si určitě chtěla nechat také syna od své sestry. Mohli bychom ho vzít na Zimohrad do pěstounské péče a Fialčina chlapce taky. Sam by se nikdy nemusel uchylovat ke lži. Nějaké místo bychom našli i pro Fialku a Sam by ji mohl jednou ročně navštěvovat. Manceho syn a Krasterův by vyrůstali jako bratři, tak jako kdysi já s Robbem.

Tehdy Jon pochopil, že to chce. Chtěl to tak moc, jako nikdy v životě nechtěl nic jiného. Chtěl jsem to vždycky, pomyslel si provinile. Ať mi bohové odpustí. Bylo to jako hlad v jeho nitru, ostrý jako čepel z dračího skla. Hlad… cítil ho. V tu chvíli věděl, že potřebuje jídlo… rudého jelena, ze kterého čišel strach, nebo velkého losa, hrdého a vzdorovitého. Cítil potřebu zabíjet a naplnit si břicho čerstvým masem a horkou tmavou krví. Při tom pomyšlení se mu začaly sbíhat sliny v ústech.

Dlouho trvalo, než si uvědomil, co se děje, když se tak stalo, vyskočil. „Duchu?“ Otočil se k lesu a uviděl ho. Tiše ťapkal ven ze zeleného šera a z otevřených čelistí mu v obláčcích stoupal teplý, bílý dech. „Duchu!“ vykřikl Jon, a zlovlk se dal do běhu. Byl hubenější než předtím, ale taky větší, a jediným zvukem, který vydával, bylo tiché šustění mrtvých listů pod jeho tlapami, když přiběhl až k Jonovi, skočil na něho a pak se spolu váleli po hnědé trávě mezi dlouhými podvečerními stíny, zatímco na oblohu začaly vycházet první hvězdy. „Bohové, vlku, kde jsi byl?“ vydechl Jon, když mu Duch konečně přestal láskyplně hryzat předloktí. „Já už myslel, žes mi umřel, tak jako Robb a Ygritte a všichni ostatní. Od té doby co jsem přelezl Zeď, jsem tě vůbec necítil, dokonce ani ve snech.“ Zlovlk na to neměl odpověď, jen Jonovi olízl tvář mokrým jazykem drsným jako pilník a jeho oči, ve kterých se odrazilo poslední světlo dne, zasvítily jako dvě rudá slunce.

Rudé oči, uvědomil si Jon, ale ne jako Melisandřiny. Měl oči čarostromů. Rudé oči, rudou tlamu, bílou srst. Krev a kost, jako strom srdce. Patří ke starým bohům. A jako jediný ze všech zlovlků byl bílý. Společně s Robbem našli v pozdně letním sněhu šest vlčích štěňat - pět jich bylo šedých, černých a hnědých, pro pět Starků, a jedno bílé, bílé jako Sníh.

V tom okamžiku pochopil, jak se musí rozhodnout.

Pod Zdí rozdělávali královnini muži noční vatru. Uviděl Melisandru, která se vynořila z tunelu s králem vedle sebe, aby vedli modlitby, o nichž rudá žena věřila, že udrží temnotu v šachu. „Pojď, Duchu,“ řekl Jon vlkovi, „ke mně. Máš hlad, já vím. Cítím to.“ Společně se rozběhli k bráně, oběhli širokým obloukem noční oheň, ze kterého šlehaly vzhůru k černému břichu noci vysoké žluté plameny.

Na nádvořích Černého hradu se v podvečerní hodinu zdržovalo množství králových mužů. Zastavovali se, když šel kolem, a zírali na něho s vytřeštěnýma očima. Jon si uvědomil, že žádný z nich nikdy předtím neviděl zlovlka, a Duch byl dvakrát tak velký jako obyčejní vlci, kteří se proháněli v jejich jižanských lesích, když kráčel směrem ke zbrojnici, náhodou zvedl zrak vzhůru a spatřil Val stojící u jejího věžního okna. Je mi líto, pomyslel si. Nejsem mužem, který tě odtamtud ukradne.

Na cvičebním nádvoří narazil na tucet králových mužů s pochodněmi a dlouhými kopími v rukou. Jejich seržant pohlédl na Ducha a zamračil se a pár z jeho mužů sklonilo kopí, dokud rytíř, který je vedl, neřekl: „Ustupte stranou a nechte je projít.“ Jonovi řekl: „Jdeš pozdě na večeři.”

„Tak mi tedy ustup z cesty, pane,“ odpověděl Jon a rytíř poslechl.

Ještě než přišel k úpatí schodiště, uslyšel hluk - zvýšené hlasy, nadávky, bušení do stolu. Vstoupil do sklepní síně zcela nepovšimnut. Jeho bratři se tísnili na lavicích kolem stolů, ale spíš stáli a pokřikovali, než seděli, a nikdo nejedl. Ani tam žádné jídlo nebylo. Co se to tu děje? Lord Janos Slynt řval cosi o převlékačích plášťů a zradě, Železný Emmett stál na stole s taseným mečem v ruce, tříprstý Hobb nadával nějakému průzkumníkovi ze Stínové věže… jacísi muži z Východní hlídky zas a znovu bušili pěstmi do stolů a dožadovali se ticha, ale jediné, čeho tím dosáhli, byl o to větší hluk, který ještě přidával k hlomozu rozléhajícímu se ozvěnou od klenutého stropu.

Pyp spatřil Jona jako první. Usmál se při pohledu na Ducha, vložil si dva prsty do úst a zapískal tak, jak mohl zapískat jen šaškův syn. Pronikavý zvuk prořízl hlomoz v síni jako meč. Jak Jon kráčel směrem ke stolům, všímalo si ho stále víc bratří a jeden po druhém utichali. Hluk odumíral, dokud nakonec nebyl jediným zvukem v síni klapot Jonových podpatků na kamenné podlaze a tiché praskání polen v krbu.

Nakonec ticho narušil ser Alliser Thorne. „Převlékač nás konečně poctil svou přízní.“

Lord Janos měl zrudlý obličej a celý se třásl. „To zvíře,“ zalapal po dechu. „Podívejte se! Je to zvíře, co vyrvalo život z Qhorina Půlrukého. Chodí tu mezi námi vlkodlak, bratři! MĚNIČ! Ten… ten tvor není hoden toho, aby nás vedl! Ta zrůda si nezaslouží, aby vůbec žila!“

Duch vycenil zuby, ale Jon mu položil ruku na hlavu. „Můj pane,“ řekl, „povíš mi, co se tady děje?“

Odpověděl mu mistr Aemon ze vzdáleného konce síně. „Tvoje jméno bylo navrženo na úřad lorda velitele, Jone.“

Bylo to tak absurdní, že se musel zasmát. „Kým?“ řekl, rozhlížeje se po svých přátelích. Určitě to byl jeden z Pypových žertů, jenže Pyp jen pokrčil rameny a Grenn zavrtěl hlavou. Nakonec vstal Bolestínský Edd. „Mnou. Já vím, že provést něco takového příteli je strašně kruté, ale raději ty než já.“

Lord Janos začal znovu prskat. „Tohle je… tohle je potupa. Měli bychom toho chlapce spíš pověsit. Ano! Pověste ho, říkám já, pověste ho jako zrádce a měniče, společně s tím jeho přítelem Mancem Nájezdníkem. Lord velitel! Já to nedopustím, já to nebudu trpět!“ Cotter Pyke vstal. „Tak ty to nebudeš trpět? Možná jsi měl svoje zlaté pláště vycvičené tak, že ti olizovali tu tvoji proklatou zadnici, jenže teď nosíš černý plášť.“

„Jakýkoli bratr může navrhnout jakékoli jméno k našemu zvážení, pokud dotyčný odříkal přísahu bratra Noční hlídky,“ ozval se ser Denys Mallister. „Tollet jednal podle práva.“

Pak začal mluvit tucet mužů najednou, každý se snažil překřičet ty druhé a netrvalo dlouho a polovina síně opět vřela. Tentokrát vyskočil na stůl ser Alliser Thorne, a zvedl ruce, aby si vyžádal ticho. „Bratři!“ zvolal, „tohle k ničemu nevede. Navrhuju, abychom hlasovali. Král, který si pro sebe zabral Královu věž, postavil muže ke všem dveřím, aby se postaral o to, že nedostaneme najíst ani odsud neodejdeme, dokud se nerozhodneme. Ať je po jeho! Budeme volit a pak znovu, třeba celou noc, bude-li to zapotřebí, dokud nebudeme mít našeho lorda velitele…, ale než tak učiníme, vyslechněme si ještě, co nám chce říct náš první stavitel.”

Othell Yarwyck pomalu vstal, rozhlédl se zamračeně kolem, zamnul si protáhlou hranatou čelist a řekl: „Inu, abyste věděli, já své jméno stahuju. Pokud jste chtěli mít za velitele mě, měli jste desetkrát šanci zvolit si mě, ale neudělali jste to. Alespoň ne dost z vás. Chtěl jsem jen říct, že ti, co hlasovali pro mě, by měli dát svoje hlasy lordu Janosovi…“

Ser Alliser přikývl. „Lord Slynt je tím nejlepším možným -“

„Já jsem ještě neskončil, Allisere,“ stěžoval si Yarwyck. „Lord Slynt velel městské hlídce v Králově přístavišti, jak všichni víme, a byl pánem Harrenova…“

„V životě Harrenov neviděl,“ vykřikl Cotter Pyke.

„Nu, je to tak,“ připustil Yarwyck. „Po pravdě řečeno, když tady teď tak stojím, vlastně si ani nevzpomínám, proč jsem si myslel, že by Slynt byl tou nejlepší volbou. Byl by to kopanec do úst králi Stannisovi a nevím, jak by nám to posloužilo. Možná by Sníh byl přece jen lepší. Je na Zdi delší dobu, je to synovec Bena Starka a sloužil jako panoš Starému medvědovi.“ Yarwyck pokrčil rameny. „Vyberte si, koho chcete, hlavně když to nebudu já.“ Posadil se.

Obličej Janose Slynta změnil barvu od rudé v purpurovou, zato ser Alliser zbledl jako stěna. Jakýsi muž z Východní hlídky začal znovu bušit pěstí do stolu, ale tentokrát volal o kotel. Někteří z jeho přátel se k jeho křiku záhy přidali. „Kotel!“ buráceli všichni jako jeden. „Kotel, kotel, KOTEL!“

Kotel byl v koutě u krbu, velká černá břichatá věc se dvěma velkými uchy a těžkým víkem. Mistr Aemon řekl něco Samovi a Clydasovi a ti šli, popadli ho každý z jedné strany a přitáhli kotel ke stolu. Někteří z bratrů se již řadili vedle sudů se známkami. Tehdy sundal Clydas víko a málem si ho upustil na nohu. Ze sudu vyrazil s divokým křikem a máváním černých křídel velký havran. Vyletěl vzhůru, chvíli hledal snad krokev či nějaké okno, kudy by mohl utéct, jenže ve sklepení nebyly ani krovy, ani okna. Havran byl v pasti. S hlasitým krákáním obletěl síň dokola, jednou, dvakrát, třikrát. Pak Jon uslyšel Samwella Tarlyho vykřiknout: „Já toho ptáka znám! Je to havran lorda Mormonta!“

Havran přistál na stole nejbližším k Jonovi. „Sníh,“ zakrákal. Byl to již starý pták, špinavý a rozčepýřený. „Sníh,“ řekl znovu. „Sníh, sníh, sníh.“ Přešel ke konci stolu, znovu roztáhl křídla a přelétl Jonovi na rameno.

Lord Janos Slynt se posadil tak ztěžka, že přitom vydal hlasité žuch, ale ser Alliser naplnil síň urážlivým smíchem. „Ser Prasátko nás všechny považuje za blázny, bratři,“ řekl. „Naučil toho ptáka jediné slovo. Všichni jeho havrani říkají sníh, jděte nahoru do ptačince a poslechněte si je. Mormontův pták uměl víc slov než jen tohle.“

Havran naklonil hlavu na stranu a podíval se na Jona. „Zrr-rní?“ řekl nadějně, když nedostal ani zrní, ani odpověď, zakrákal: „Kotel? Kote!? Kotel?“

Zbytek byl hroty k šípům, příval hrotů k šípům, záplava hrotů k šípům, tolik hrotů k šípům, že posledních pár kamínků, mušlí a taky všech měděných penízků se v nich doslova utopilo.

Když bylo sčítání hotovo, Jon zjistil, že je obklopen svými bratry. Někteří ho poplácávali po zádech, zatímco jiní před ním poklekali, jako by byl opravdovým lordem. Tísnil se kolem něho Satén, Owen Tupec, Halder, Žába, Dřevohnát, Obr, Muloš, Ulmer z Králolesa, Sladký Donnel Kopec a polovina stovky dalších. Dywen zaklapal dřevěnými zuby a řekl: „Bohové, buďte dobří, náš lord velitel je ještě v plenkách,“ a Železný Emmett vykřikl: „Doufám, že to neznamená, že z tebe nemůžu vytřískat krvavé chcánky, až spolu budeme příště cvičit, můj pane.“ Tříprstý Hobb chtěl vědět, jestli bude nadále jíst s muži, nebo bude chtít posílat pokrmy nahoru do svého soláru. Dokonce i Bowen Marsh za ním přišel, aby mu řekl, že by rád setrval v úřadu lorda majordoma, pokud si to bude lord Sníh přát.

„Lorde Sněhu,“ zaburácel Cotter Pyke, „jestli to pohnojíš, vyškubnu ti játra a sním je syrová s cibulí.“

Ser Denys Mallister byl zdvořilejší. „Byla to vskutku těžká věc, o kterou mě mladý Samwell požádal,“ přiznal starý rytíř. „Když tehdy vybrali lorda Qorgyleho, řekl jsem si: ‚To nevadí, on je na Zdi déle než ty, tvůj čas ještě přijde.‘ Když to pak byl lord Mormont, pomyslel jsem si: ‚Je silný a divoký, jenže je starý, tvůj čas ještě může přijít.‘ Ty jsi však napůl chlapec, lorde Sněhu, a já se teď musím vrátit do Stínové věže s vědomím, že můj čas už nepřijde nikdy.“ Usmál se znaveným úsměvem. „Nenech mne zemřít tak, abych musel dnešního dne litovat. Tvůj strýc byl velký muž. Tvůj otec a jeho otec rovněž. Totéž očekávám i od tebe.“

„Tak,“ přitakal Cotter Pyke. „A můžeš začít tím, že těm proklatým královým mužům řekneš, že jsme skončili a chceme tu naši zatracenou večeři.“

„Večerrži,“ zakrákal havran hlasitě. „Veřerrži, večerrži.“

Královi muži uvolnili dveře, když jim řekl, že volba úspěšně proběhla, a záhy nato vběhl do jídelny Tříprstý Hobb s půl tuctem pomocníků a přinesli jídlo. Jon nečekal, aby se najedl. Ubíral se přes hrad, přemítal, zda sní, či bdí, s havranem na rameni a Duchem v patách. Pyp, Grenn a Sam se táhli za ním, povídali si, ale on z toho stěží slyšel slovo, dokud Grenn nezašeptal: „To udělal Sam,“ a Pyp hlasitěji opakoval: „To udělal Sam!“ Pyp se zhluboka napil z vinného měchu, který nesl s sebou, a začal prozpěvovat: „Sam, Sam, Sam čaroděj, Sam divotvorce, Sam, Sam skvělý chlapík, on to dokázal. Kdy jsi ale schoval toho havrana do kotle, Same, a jak sis mohl být u sedmi pekel jistý, že poletí k Jonovi? Kdyby si ten pták usmyslel, že se uhnízdí na tlusté hlavě Janose Slynta, všechno by bylo v háji.“

„S tím ptákem jsem neměl nic společného,“ bránil se Sam. „Když vyletěl z kotle, sám jsem se z toho málem počural.“ Jon se zasmál, napolo ohromený, že si stále ještě pamatuje, jak se to dělá. „Víte, že jste banda šílených bláznů?“

„My?“ opáčil Pyp. „Ty nás zveš blázny? My se nenechali zvolit za devítistého devadesátého osmého lorda velitele Noční hlídky. Raději se napij vína, lorde Jone. Myslím, že budeš potřebovat hodně vína.“

A tak si od něho Jon Sníh vzal vinný měch a polkl doušek. Ale jen jeden. Zeď byla jeho, noc byla temná a čekalo jej setkání s králem.

SANSA

Procitla a byla okamžitě bdělá, s každým nervem v těle tetelícím se napětím. V prvním okamžiku se nemohla rozpomenout, kde je. V noci měla sen, že je malé děvčátko, které se dělí o komnatu se svou sestrou Aryou. Jenže to byla její služebná, koho teď slyšela házet sebou ve spaní, a komnata kolem ní nebyla na Zimohradu, ale na Orlím hnízdě. A já jsem nemanželské dítě Alayne Kámen. Místnost byla chladná a černá, třebaže pod pokrývkami bylo hezky teplo a útulno. Svítání ještě nepřišlo. Někdy se jí zdávalo o seru Ilynu Payneovi, a tehdy se probouzela se srdcem prudce bušícím v hrudi, jenže tento sen takový nebyl. Domov. Byl to sen o domově.

Orlí hnízdo jí nebylo domovem. Nebylo větší než Maegorova pevnost a venku před jeho kolmými bílými stěnami byla jen hora a dlouhý zrádný sráz vedoucí kolem Oblohy, Sněhu a Kamene k Měsíční bráně na dně údolí. Nebylo tam mnoho míst, kam by mohla chodit, a málo bylo toho, co mohla dělat. Starší sluhové říkali, že zdejší síně zvonily smíchem, když byli její otec a Robert Baratheon svěřenci Jona Arryna, jenže ty dny byly dávnou minulostí. Její teta si udržovala malou domácnost a zřídkakdy na Orlí hnízdo zvala hosty. Kromě stárnoucí služebné byl Sansiným jediným společníkem lord Robert, kterému táhlo na devátý rok. A Marillion. Vždycky je tu Marillion, když jim hrál mladý zpěvák u večeře, často se zdálo, že zpívá jen pro ni. Její teta tím nebyla dvakrát nadšená. Lady Lysa Marilliona slepě zbožňovala a propustila ze svých služeb dvě služebné a dokonce i jedno páže jen proto, že o něm povídaly lži.

Lysa byla stejně osamělá jako před svým narychlo odbaveným sňatkem. Zdálo se, že její nový manžel tráví víc času na úpatí hory než na jejím vrcholu. I teď byl už čtyři dlouhé dny pryč, na setkání s Corbrayovými. Sansa z kousků a útržků odposlechnuté konverzace pochopila, že vazalové Jona Arryna protestovali proti Lysinu sňatku a nyní nechtějí uznat autoritu lorda Petyra jako protektora Údolí. Starší větev rodu Royceů měla jen krůček k povstání na vyjádření nesouhlasu s neschopností její tety pomoci Robbovi ve válce a Waynwoodové, Redfortové, Belmoreové a Templetonové jim poskytovali všemožnou podporu. Potíže dělaly rovněž horské klany, a starý lord Hunter zemřel tak náhle, že jeho dva mladší synové obvinili svého nejstaršího bratra z otcovraždy. Údolí Arryn možná sice bylo ušetřeno toho nejhoršího z války, ale mělo daleko do idylického místa, jakým by je lady Lysa ráda měla.

Už neusnu, uvědomila si Sansa. V hlavě mi to přímo vře. Neochotně odstrčila polštář, odhrnula pokrývky, přešla k oknu a otevřela okenice.

Na Orlí hnízdo padal sníh.

Venku se snášely bílé vločky, hebké a tiché jako vzpomínka, že by mne probudilo tohle? Na zahradě kolem již ležela vrstva sněhu, pokrývala trávu, poprašovala bělí keře a sochy a stahovala k zemi větve stromů. Ten pohled přinesl Sanse na mysl vzpomínky na chladné noci dávné doby, v dlouhém létě jejího dětství.

Naposledy viděla sníh v den, kdy odjížděla ze Zimohradu. Tehdy to byla lehčí sněhová přeháňka. Robbovi tály vločky ve vlasech, když mne objal, a sněhové koule, které se snažila dělat Arya, se jí neustále rozpouštěly v rukou. Bolelo ji, když si vzpomněla, jak šťastná byla toho rána. Hullen jí pomohl nasednout na koně a Sansa vyjela z brány se sněhovými vločkami vířícími kolem ní, daleko do širého světa. Toho dne jsem si myslela, že začíná moje píseň. Jenže ona tehdy už téměř končila.

Když se oblékala, nechala otevřené okenice. Věděla, že venku bude zima, ačkoli věže Orlího hnízda obklopovala zahrada, která je chránila před těmi nejhoršími z horských vichrů. Oblékla si hedvábné spodní prádlo, lněnou spodničku a přes ni teplé šaty z beránčí vlny. Dva páry punčoch na nohy, šněrovací boty až ke kolenům, silné kožené rukavice a nakonec plášť s kápí z hebké bílé liščí kožešiny.

Vítr vehnal do okna pár vloček, ale její služebná si jen přitáhla pokrývky těsněji k tělu a spala dál, Sansa otevřela dveře a pustila se dolů po točitém schodišti, když otevřela dveře do zahrady, zjevila se před ní scenérie tak půvabná, že zatajila dech, neochotná narušit tak dokonalou krásu. Sníh padal a padal v přízračném tichu a pokrýval silným, panensky čistým plédem všechno kolem. Z venkovního světa se vytratila všechna barva. Bylo to místo bílých, černých a šedavých odstínů. Bílé věže, bílý sníh a bílé sochy, černé stíny a černé stromy, tmavě šedá obloha nad hlavou. Čistý svět, pomyslela si Sansa. Já do něho nepatřím.

Přesto vyšla ze dveří a vstoupila do zahrady. Její boty zanechávaly v hladkém bílém sněhu po kotníky hluboké stopy, ale nevydávaly žádný zvuk. Sansa se vznášela kolem zmrzlých keřů a vyzáblých tmavých stromů, říkala si, jestli se jí to všechno stále jen nezdá. Snášející se sněhové vločky jí zlehka, jako polibky milence, dopadaly na obličej a roztávaly jí na tvářích. Uprostřed zahrady, vedle sochy plačící ženy, která ležela rozbitá a napůl pohřbená na zemi, zvedla obličej k obloze a zavřela oči. Měla sníh na řasách a cítila jeho chuť na rtech. Byla to chuť Zimohradu. Chuť nevinnosti. Chuť snů.

Když znovu otevřela oči, klečela na kolenou. Nepamatovala si, kdy na ně klesla. Připadalo jí, že obloha už má o něco světlejší odstín šedi. Svítá, pomyslela si. Další den. Další nový den. Ona však hladověla po starých, dávno minulých dnech. Modlila se o ně. Jenže ke komu se tady mohla modlit? Věděla, že zahrada byla kdysi vyhrazena pro boží háj, avšak vrstva zeminy tam byla příliš slabá a kamenitá, než aby v ní mohl zakořenit čarostrom. Boží háj bez bohů, stejně prázdný jako já.

Nabrala plnou hrst sněhu a zmáčkla ji mezi prsty. Sníh byl těžký, vlhký a tvárný. Sansa začala dělat sněhové koule, mačkala je v dlaních a uhlazovala, dokud nebyly kulaté, bílé a dokonalé. Vzpomínala na letní sníh na Zimohradu, kdy ji jednoho rána, když vyšla z věže, přepadli Arya s Branem. Každý měl po ruce tucet koulí a ona neměla žádnou. Bran seděl na střeše krytého mostu, mimo dosah, ale Aryu Sansa honila stájemi a kolem kuchyně, dokud nebyly obě bez dechu. Možná by ji i chytila, jenže na jednom zledovatělém místečku uklouzla. Její sestra se přišla podívat, zda si neublížila, když řekla, že ne, Arya jí hodila do tváře další sněhovou kouli, ale Sansa ji chytila za nohu a stáhla ji k sobě a pak jí cpala sníh do vlasů, dokud nepřišel Jory a se smíchem je od sebe neoddělil.

Co budu s těmi sněhovými koulemi dělat? Podívala se na svůj smutný malý arzenál. Není tu nikdo, po kom bych je mohla házet. Nechala si vypadnout z ruky tu, co právě dělala. Mohla bych si místo koulí postavit sněhového rytíře, pomyslela si. Nebo dokonce…

Srazila dvě ze sněhových koulí k sobě, přidala k nim třetí, upěchovala kolem nich další sníh a všechno to uplácala do tvaru válce, když byla hotová, postavila válec na zem a špičkou prstu v něm vydlabala dolíky, které měly znázorňovat okna. Cimbuří kolem vrcholu si vyžádalo o něco víc práce, ale když bylo hotové, na světě byla věž. Teď potřebuju nějaké hradby, pomyslela si Sansa, a pak baštu. Pustila se do práce.

Sníh padal a hrad rostl. Dvě zdi do půl lýtka vysoké, vnitřní o něco vyšší než vnější. Věže a vížky, bašty a schodiště, kulatá kuchyně, čtvercovitá zbrojnice, stáje podél vnitřní strany západní zdi, když Sansa začala, byl to prostě jen nějaký hrad, jenže netrvalo dlouho a věděla, že staví Zimohrad. Našla pod sněhem větvičky a spadané větve, ulámala jim konečky a udělala z nich stromy v božím háji. Místo náhrobních kamenů na hřbitově použila kousky kůry. Brzy měla rukavice a boty pokryté tvrdým sněhovým škraloupem, ruce ji zábly a chodidla měla promočená a studená, ale Sansa toho nedbala. Hrad byl jediným, na čem v tu chvíli záleželo. Na některé věci si vzpomínala jen s obtížemi, ale většina se jí vybavovala snadno, jako by ze Zimohradu odešla teprve včera. Věž knihovny s příkrým kamenným schodištěm vinoucím se kolem ní z vnější strany. Strážnice, dvě masivní bašty s klenutou bránou mezi nimi, cimbuří podél hradeb…

A po celou tu dobu nepřestával padat sníh, hromadil se v závějích kolem jejích budov tak rychle, jak je stačila stavět. Právě uplácávala šikmou střechu velké síně, když uslyšela hlas. Pohlédla nahoru a spatřila svou služebnou, jak na ni volá z okna. Cítí se milostpaní dobře? Přeje si posnídat? Sansa zavrtěla hlavou a znovu začala uplácávat sníh a tvarovat komín, který měl přijít na jeden konec velké síně, kde stál uvnitř krb.

Svítání se přikradlo do zahrady jako zloděj. Šeď oblohy byla stále světlejší a stromy a keře se pod svými štolami ze sněhu proměnily v tmavě zelené. Do zahrady vyšli někteří ze služebníků, chvíli postáli a dívali se, ale Sansa jim nevěnovala pozornost a oni brzy zašli zpátky dovnitř, kde bylo teplo. V jednom okamžiku spatřila lady Lysu vyhlížející z balkonu, zahalenou v modré sametové róbě olemované liščí kožešinou, ale když se opět podívala nahoru, teta byla pryč. Taky mistr Colemon vyhlédl z ptačince a chvíli se díval, kostnatý a třesoucí se zimou, ale zvědavý.

Její mosty se neustále bortily. Chtěla postavit krytý most mezi zbrojnicí a hlavní věží a další, co vedl ze čtvrtého podlaží zvonice do druhého podlaží ptačince, ale bez ohledu na to, jak pečlivě je tvarovala, nechtěly držet pohromadě, když jí jeden z nich už potřetí spadl, nahlas zanadávala a v bezmocné rezignaci se posadila do sněhu.

„Umačkej sníh kolem větvičky, Sanso.“

Nevěděla, jak dlouho ji pozoroval nebo kdy se vrátil z Údolí. „Kolem větvičky?“ zeptala se.

„Myslím, že tím most posílíš natolik, že se ti nezbortí,“ řekl Petyr. „Dovolíš mi vstoupit do svého hradu, moje paní?“

„Nerozbij mi ho,“ řekla Sansa ostražitě. „Buď…“

„…něžný?“ Usmál se. „Zimohrad odolal náporu divočejších nepřátel, než jsem já. Je to Zimohrad, že ano?“

„Ano,“ připustila Sansa.

Kráčel podél vnějších hradeb. „Zdávalo se mi o něm, v těch letech poté co Cat odešla na sever s Eddardem Starkem. V mých snech to vždycky bylo temné místo a studené.“

„Ne. Měli jsme tam teplo, i když venku sněžilo. Voda z horkých pramenů je pomocí potrubí rozváděna stěnami a zahřívá jednotlivé komnaty. Uvnitř prosklených zahrad to vždycky bylo jako v těch nejteplejších letních dnech.“ Vstala a sklonila se nad velkým bílým hradem. „Nemohu přijít na to, jak mám udělat skleněnou střechu nad zahradami.“ Malíček si pohladil bradu, kde měl ještě nedávno bradku, než ho lady Lysa požádala, aby si ji oholil. „Sklo bylo zasazené v rámech, je to tak? I tady použij větvičky. Oloupej je, překřiž a sloupanou kůrou je svaž do rámů. Ukážu ti jak.“ Procházel zahradou, sbíral větvičky a klacíky a ometal z nich sníh, když jich měl dost, překročil jediným dlouhým krokem oboje hradby a dřepl si na bobek uprostřed nádvoří. Sansa popošla blíž, aby se podívala, co to tam dělá. Chvíli něco tvořil hbitými, jistými prsty a netrvalo dlouho a měl křížící se mřížoví z větviček, podobné tomu, co zastřešovalo skleněné zahrady Zimohradu. „Musíme si představovat, že je v nich zasazené sklo,“ řekl, když jí je podal.

„Tak je to správně,“ přitakala.

Dotkl se její tváře. „A tohle je taky správné.“

Sansa nechápala. „Co je správné?“

„Tvůj úsměv, moje paní. Mám pro tebe udělat další mřížku?“

„Kdybys byl tak laskav.”

„Nic by mne nepotěšilo víc.“

Stavěla stěny prosklených zahrad, zatímco Malíček je zastřešoval, a když s tím byli hotovi, pomohl jí rozšířit hradby a postavit strážnici, když použila na kryté mosty větvičky, už nepadaly, přesně jak řekl. První bašta, stará věž válcovitého tvaru, byla poměrně jednoduchá, ale Sansa znovu zaváhala, když přišlo na chrliče kolem vrcholku. I tentokrát měl Malíček odpověď. „Na tvůj hrad padá sníh, moje paní,“ poukázal. „Jak vypadají chrliče, když jsou zasněžené?“

Sansa zavřela oči, aby si je vybavila v paměti. „Jsou to jen bílé hroudy.“

„Dobrá. Chrliče by byly obtížné, ale bílé hroudy by měly být snadné.“ A taky že byly.

Rozbořená věž byla ještě snazší. Společně udělali vysoký válec, bok po boku ho na kolenou uváleli dohladka, a když jej vztyčili, Sansa zabořila prsty do vrcholku věže, sebrala z ní plnou hrst sněhu a hodila mu ji do tváře. Petyr vyjekl, jak mu sníh sklouzl dolů za límec. „To nebylo zrovna rytířské, moje paní.“

„Stejně jako to, žes mne přivedl sem, když jsi mi slíbil, že mne vezmeš domů.“ Divila se, odkud se v ní vzala kuráž mluvit s ním tak otevřeně. Ze Zimohradu, pomyslela si. Za hradbami Zimohradu jsem silnější.

Jeho výraz zvážněl. „Ano, v tomto ohledu jsem s tebou hrál falešnou hru… a ještě v jedné věci.“

Sansa najednou měla pocit, jako by jí v žaludku poletovali motýli. „V jaké věci?“

„Řekl jsem ti, že by mne nic nepotěšilo víc než pomoci ti s tvým hradem. Obávám se, že to byla také lež. Je tu něco jiného, co by mne potěšilo mnohem víc.“ Přistoupil k ní blíž. „Tohle.”

Sansa se pokoušela couvnout před ním, ale on ji přitáhl k sobě do náruče a najednou ji líbal. Chabě se pokoušela vykroutit se mu, ale podařilo se jí jen to, že se k němu přitiskla ještě těsněji. Voněl mátou. Na polovinu zabušení srdce se jeho polibku poddala…, než odvrátila tvář a vytrhla se mu. „Co to děláš?“

Petyr si upravil plášť. „Líbám sněhovou pannu.“

„Měl bys líbat -“ Sansa pohlédla vzhůru k Lysinu balkonu, ale ten byl teď prázdný „- svou paní manželku.“

„Dělám to. Lysa nemá sebemenší důvod ke stížnostem.“ Usmál se. „Kéž bys teď tak viděla sama sebe, moje paní. Jsi tak krásná. Jsi celá poprášená sněhem jako nějaké medvídě, ale tvář máš uzardělou a stěží popadáš dech. Jak dlouho už jsi tady venku? Jistě jsi úplně prokřehlá. Dovol mi zahřát tě, Sanso. Sundej si rukavice a podej mi ruce.“

„Neudělám to.“ Mluvil skoro jako Marillion v tu noc, kdy se opil na Lysině svatbě. Jenže tentokrát ji Lothor Brune nepřijde zachránit; ser Lothor byl Petyrův muž. „Neměl bys mne líbat. Mohla bych být tvoje dcera…“

„Mohla bys být,“ připustil s prohnaným úsměvem. „Jenže nejsi, že? Jsi dcera Eddarda Starka a Cat. Já si ale stejně myslím, že jsi možná ještě krásnější, než byla tvoje matka, když byla v tvém věku.“

„Petyre, prosím,“ řekla slabým hlasem. „Prosím…“

„Hrad!“

Hlas, který prořízl ticho v zahradě, byl hlasitý, uječený a dětský. Malíček se od ní odvrátil. „Lorde Roberte.“ Vysekl mu poklonu. „Neměl bys chodit do sněhu bez rukavic.“

„To tys postavil ten sněhový hrad, lorde Malíčku?”

„Většinu ho udělala Alayne, můj pane.“

„Měl to být Zimohrad,“ řekla Sansa.

„Zimohrad?“ Robert byl na svých osm let malý, pouhá tyčka chlapce se skvrnitou kůží a věčně uslzenýma očima. V podpaždí svíral hadrovou panenku, kterou nosil všude s sebou.

„Zimohrad je sídlem rodu Starků,“ řekla Sansa svému nastávajícímu manželovi. „Velkým hradem severu.“

„Mně moc velký nepřipadá.“ Chlapec poklekl před strážnicí. „Podívej, tady jde obr, který ho zboří.“ Postavil svoji panenku do sněhu a začal jí trhavě pohybovat. „Ruch, buch já jsem obr,“ odříkával. „Hou, hou, hou, otevřete bránu, nebo ji rozdupu a rozbořím.“ Zhoupl panence nohama a ukopl vršek jedné strážní věže a pak druhé.

To bylo víc, než dokázala Sansa snést. „Roberte, nech toho.“ Jenže on panákem zhoupl znovu a rozbořil celou stopu zdi, Sansa mu chňapla po ruce, ale místo toho popadla panáka. Ozval se hlasitý trhavý zvuk a tenká látka praskla. Najednou měla v ruce panákovu hlavu, Robert měl nohy a tělo a do sněhu se sypaly hadry a piliny.

Lordu Robertovi se zachvěla ústa. „Tys ho zabiláááá,“ kvílel. Pak se začal celý třást. Začalo to pouhým sotva postřehnutelným chvěním, ale během kratičkého okamžiku se již mladý lord skácel přes hrad na zem. Jeho končetiny sebou divoce škubaly. Bílé věže a sněhové mosty se zbortily a popadaly na všechny strany. Sansa tam stála celá zděšená, ale Petyr Baeliš uchopil jejího bratrance za zápěstí a hlasitě zavolal o mistra.

Zakrátko přispěchali strážní a služebné, aby pomohli chlapce uklidnit, a nedlouho po nich přichvátal i mistr Colemon. Třesavá nemoc Roberta Arryna nebyla pro osazenstvo Orlího hnízda ničím novým a lady Lysa je měla všechny vycvičené, aby se přiřítili při chlapcově prvním výkřiku. Mistr podržel malému lordovi hlavu a mumlaje konejšivá slova mu dal vypít půl poháru snového vína. Záchvat začal pozvolna odeznívat, dokud z něj nezbylo nic než slabý třes rukou. „Pomozte mu do mých komnat,“ řekl Colemon strážným. „Přiložím mu pijavice, to ho pomůže zklidnit.“

„Byla to moje chyba.“ Sansa jim ukázala panákovu hlavu. „Roztrhla jsem vpůli jeho panenku. Nechtěla jsem, ale…”

„Jeho lordstvo ničilo hrad,“ řekl Petyr.

„Obr,“ zašeptal chlapec mezi vzlyky. „To jsem nebyl já, to obr bořil hrad. Ona ho zabila! Nenávidím ji! Je to bastard a já ji nenávidím! A žádné pijavice nechci!“

„Můj pane, musím ti zředit krev,“ řekl mistr Colemon. „Právě ta zlá krev u tebe vyvolává záchvaty hněvu a ten ti způsobuje třesení. Teď pojď.“

Odvedli chlapce pryč. Můj pan manžel, pomyslela si Sansa, když přehlížela ruiny Zimohradu. Sníh přestal padat a bylo chladněji než předtím. Říkala si, jestli se lord Robert bude třást i na jejich svatbě. Joffrey byl alespoň zdravý na těle, i když ne na duchu. V tu chvíli se jí zmocnil šílený hněv. Zvedla zlomenou větev, nabodla na ni panákovu utrženou hlavu a zarazila ji do vrcholku napůl rozbořené strážnice svého sněhového hradu. Služebnictvo se tvářilo zděšeně, když to vidělo, ale Malíček se při pohledu na hlavu rozesmál. „Pokud jsou příběhy pravdivé, tak tohle není první obr, který skončil s hlavou nabodnutou na hradbách Zimohradu.“

„Jsou to jen příběhy,“ řekla a nechala ho tam.

Ve své komnatě si svlékla plášť i mokré boty a posadila se k ohni. Nepochybovala o tom, že bude nucena zodpovídat se z toho, že způsobila záchvat lorda Roberta. Možná mě lady Lysa pošle pryč. Její teta bez rozmyslu vyhnala každého, kdo se jí znelíbil, a nic jí nebylo proti mysli tak jako lidé, o nichž se domnívala, že se chovají špatně k jejímu synovi.

Sansa by vypovězení z Orlího hnízda jen uvítala. Měsíční brána byla mnohem větší než Orlí hnízdo a taky tam bylo živěji. Lord Nestor Royce jí sice připadal mrzutý a přísný, ale v hradu teď vládla jeho dcera Myranda a každý o ní říkal, jak je veselá. Dokonce i Sansin údajný nemanželský původ by tam dole nemusel být na překážku. Ve službách lorda Nestora byla jedna z nemanželských dcer krále Roberta a říkalo se, že ona a lady Myranda jsou ty nejlepší přítelkyně, blízké si jako sestry.

Řeknu tetě, že se za Roberta nechci provdat. Ani nejvyšší septon nemohl prohlásit ženu za provdanou, pokud odmítla vyslovit manželský slib. Ona přece není žebračka, bez ohledu na tvrzení její tety. Je jí třináct, je žena, která pravidelně krvácí a je vdaná. Je dědičkou Zimohradu. Sanse občas bylo jejího malého bratrance líto, ale nedokázala si představit, že by se někdy chtěla stát jeho ženou. To bych se raději znovu provdala za Tyriona. Kdyby to lada Lysa řekla, určitě by ji poslala pryč… pryč od Robertova trucování, třesení a uslzených očí, pryč od Marillionových chlípných pohledů, pryč od Petyrových polibků. Řeknu jí to. Řeknu!

Bylo již pozdě odpoledne, když si ji lady Lysa nechala předvolat. Sansa sbírala odvahu po celý den, ale ještě se ani Marillion neobjevil u jejích dveří a všechny pochybnosti se k ní vrátily. „Lady Lysa si žádá tvou přítomnost ve velké síni.“ Když jí to zpěvák vyřizoval, svlékal ji očima, ale Sansa už na to byla zvyklá.

Marillion byl bezesporu pohledný - mladistvý a štíhlý, s hladkou pokožku, pískově světlými vlasy a okouzlujícím úsměvem. Jenže si proti sobě v Údolí poštval snad všechny kromě její tety a malého lorda Roberta. Podle toho, co Sansa slyšela vyprávět služebné, nebyla první dívkou, která musela vytrpět jeho návrhy, a ty ostatní neměly Lothora Bruna, aby je bránil. Jenže lady Lysa na něho nedala dopustit. Od té doby co přišel do Údolí, se zpěvák stal jejím oblíbencem. Každého večera zpíval lordu Robertovi ukolébavky před spaním a z Lysiných nápadníků si utahoval písněmi, ve kterých si dělal legrací z jejich slabůstek. Její teta ho zasypávala zlatem a dary: nákladnými oděvy, zlatým náramkem, opaskem vykládaným měsíčními kameny, překrásným koněm. Dokonce mu darovala oblíbeného sokola svého zesnulého manžela. To všechno přispělo k tomu, že Marillion byl neskutečně zdvořilý v přítomnosti lady Lysy a neskutečně arogantní, když nebyla v dohledu.

„Děkuji ti,“ řekla Sansa upjatě. „Cestu znám.“

Marillion se neměl k odchodu. „Moje paní řekla, abych tě přivedl.”

Přivedl. Zvuk toho slova se jí vůbec nelíbil. „Copak ty jsi teď její strážný?“ Malíček místního kapitána stráží propustil a dosadil na jeho místo Lothora Bruna.

„Ty potřebuješ, aby tě někdo střežil?“ zeptal se Marillion nenuceně. „Měla bys vědět, že skládám novou píseň. Píseň tak sladkou a smutnou, že při ní roztaje dokonce i tvoje zmrzlé srdce. Mám v úmyslu nazvat ji ‚Růže u cesty‘. Je o nemanželské dívce tak půvabné, že učarovala každému muži, který na ní spočinul pohledem.“

Jsem Stark ze Zimohradu, zatoužila říct mu. Místo toho jen přikývla a nechala se jím doprovodit dolů po věžních schodech a po mostě. Velká síň byla zavřená po celou dobu jejího pobytu na Orlím hnízdě. Sansa si říkala, proč ji její teta teď otevřela. Obvykle dávala přednost pohodlí svého soláru nebo útulnému teplu audienční síně lorda Arryna, odkud byl krásný výhled na vodopád.

U vyřezávaných dřevěných dveří síně stáli dva strážní v nebesky modrých pláštích s kopími v rukou. „Dokud bude Alayne v přítomnosti lady Lysy, nesmí nikdo vstoupit,“ poučil je Marillion.

„Ano.“ Muži je nechali projít, pak překřížili kopí. Marillion za nimi zavřel dveře a zapečetil je na závoru kopím, delším a silnějším než byla ta, co třímali strážní.

Sansa z toho neměla příjemný pocit. „Proč jsi to udělal?“

„Moje paní tě očekává.“

Nejistě se rozhlédla kolem. Lady Lysa seděla na stupínku, v křesle s vysokým opěradlem, vyřezaným ze dřeva čarostromů, samotná v celé síni. Po její pravici stálo druhé křeslo, vyšší než to její. s hromadou modrých polštářů nakupených na sedátku, ale lord Robert v něm neseděl, Sansa přesto doufala, že se zotavil.

Její kroky tlumil modrý koberec natažený mezi řadami flétnám podobných sloupů štíhlých jako kopí. Podlaha ve velké síni byla z mléčně bílého mramoru protkávaného modrými žilkami. Úzkými lomenými okny zasazenými ve východní stěně pronikaly šikmé pruhy slunečního světla. Mezi okny byly pochodně zasazené v železných držácích, ale žádná z nich nehořela. Venku vanul vítr, chladný a osamělý.

Uprostřed takového množství bílého mramoru vypadalo dokonce i sluneční světlo mrazivě…, třebaže ne tak mrazivě jako její teta. Lady Lysa se oblékla do šatů ze smetanově zbarveného sametu a na krk si pověsila náhrdelník ze safírů a měsíčních kamenů. Hnědé vlasy měla zapletené do silného copu, který jí spadal přes rameno. Seděla ve vysokém křesle a pozorovala svou neteř, která se k ní blížila. Tvář pod líčidly a pudrem měla rudou a napuchlou. Na zdi za ní visel velký praporec, měsíc a sokol rodu Arrynů v smetanové a modré barvě.

Sansa se zastavila před svou tetou a uklonila se. „Moje paní. Poslala jsi pro mne.“ Slyšela kvílení větru zvenčí a tiché akordy linoucí se z druhého konce síně, kde zůstal Marillion.

„Viděla jsem, cos udělala,“ spustila lady Lysa.

Sansa si uhladila záhyby sukně. „Doufám, že se lordu Robertovi již vede lépe? Neměla jsem v úmyslu roztrhnout mu panenku. Bořil mi můj sněhový hrad a já jen…“

„Hraješ si se mnou na upejpavou lhářku?“ přerušila ji její teta. „Já nemluvila o Robertově panence. Viděla jsem, jak jsi ho líbala.“

V síni jako by se náhle ochladilo. Zdi, podlaha a sloupy jako by se proměnily v led. „To on líbal mě.“

Lysino chřípí se rozšířilo. „A proč by to dělal? Má přece milující manželku. Dospělou ženu, ne malé děvče. Takových jako ty nemá zapotřebí. Přiznej se, dítě. Vrhla ses na něho. Tak to bylo.“

Sansa o krok couvla. „To není pravda.“

„Kam jdeš? Bojíš se? Takové chlípné chování je třeba potrestat, ale já na tebe nebudu tvrdá. Pro Roberta si tu vydržujeme otloukánka, jak je zvykem ve Svobodných městech. Má příliš křehké zdraví, než aby snesl bití sám. Najdu nějaké děvče prostého původu, které bude dostávat výprask za tebe, ale nejdřív se musíš ke svému činu přiznat. Já lháře nesnáším, Alayne.“

„Stavěla jsem si hrad ze sněhu,“ hájila se Sansa. „Lord Petyr mi pomáhal a pak mě políbil. Nic jiného jsi vidět nemohla.“

„Nemáš snad v těle kouska cti?“ vyjela na ni její teta zostra. „Nebo mne považuješ za blázna? Považuješ, že ano? Myslíš si o mně, že jsem bláznivá. Ano, vidím ti to v očích. Jenže já nejsem blázen. Ty si myslíš, že můžeš mít každého muže, na kterého se podíváš, protože jsi mladá a krásná. Nemysli si, že jsem si nevšimla pohledů, které vrháš na Marilliona. Já vím o všem, co se na Orlím hnízdě šustne, mladá dámo. A taky už jsem měla co do činění s takovými, jako jsi ty. Jenže se mýlíš, pokud si myslíš, že si těma svýma velkýma očima a svůdnými úsměvy Petyra získáš. Je můj.“ Vstala. „Všichni se snažili vzít mi ho. Můj otec, můj manžel, tvoje matka… Catelyn nejvíc ze všech. Ta také Petyra ráda líbala, och ano, ta ráda.“

Sansa couvla o další krok. „Moje matka?“

„Ano, tvoje matka, tvoje drahá matka, moje vlastní milá sestřička Catelyn. Nesnaž se hrát si přede mnou na neviňátko, ty hanebná malá lhářko. Všechny ty roky v Řekotočí si s Petyrem hrála, jako by ho měla pro zábavu. Škádlila ho úsměvy, něžnými slůvky a chlípnými pohledy a měnila jeho noci v muka.“

„Ne.“ Moje matka je mrtvá, chtěla vykřiknout. Byla to tvoje vlastní sestra, a je mrtvá. „To nedělala. Nikdy by nic takového nedělala.“

„Jak to můžeš vědět? Byla jsi tam snad?“ Lysa vstala a sestoupila ze stupínku, se sukněmi vířícími kolem ní. „Přijela jsi snad s lordy Brackenem a Blackwoodem, když se tehdy dostavili, aby odpřisáhli věrnost mému otci? Zpěvák lorda Brackena pro nás hrál a Catelyn toho večera tančila šest tanců s Petyrem, šest, já to počítala, když se lordi začali dohadovat, můj otec si je odvedl nahoru do audienční síně a v síni nezůstal nikdo, kdo by nám zabránil v pití. Edmure se opil, byl tak mladý… a Petyr se snažil líbat tvoji matku, jenže ona ho odstrčila. Smála se mu. Vypadal tak ublíženě, až jsem si myslela, že mi pukne srdce žalem, a potom pil, dokud nespadl pod stůl. Strýc Brynden ho stačil odnést nahoru do postele, ještě než ho tam mohl takto najít náš otec. Jenže ty si to nepamatuješ, viď?“ Hněvivě se na ni podívala. „Pamatuješ?“

Je opilá, nebo šílená? „Já jsem ještě nebyla na světě, moje paní.“

„Ty jsi nebyla na světě. Jenže já jsem byla, takže se neodvažuj říkat mi, co je pravda. Já vím, co je pravda. Tys ho líbala!“

„On políbil mě,“ opakovala Sansa. „Já nikdy nechtěla -“

„Buď zticha, nedala jsem ti své svolení mluvit. Sváděla jsi ho, přesně tak jako tvoje matka toho večera v Řekotočí, těmi svými úsměvy a tancem. Myslíš, že na to dokážu zapomenout? Bylo to té noci, co jsem se přikradla nahoru do jeho ložnice, abych ho utěšila. Krvácela jsem, ale byla to ta nejsladší bolest na světě. Říkal mi, že mě miluje, jenže těsně předtím než zase usnul, mne oslovil Cat. Přesto jsem s ním zůstala až do chvíle, než se začala obloha prosvětlovat. Tvoje matka si ho nezasluhovala. Dokonce mu ani nedala dárek na znamení přízně, když bojoval proti Brandonu Starkovi. Já bych mu dala dárek. Dala jsem mu všechno. Teď je můj. Ne Catelynin, ani tvůj.“ Veškeré Sansino odhodlání tváří v tvář hněvivému osočení její tety zvadlo. Lysa Arryn ji nyní děsila bezmála víc, než se to kdy podařilo královně Cersei. „Je tvůj, moje paní,“ řekla, snažíc se znít pokorně a kajícně. „Mám teď tvé svolení odejít?“

„Nemáš.“ Dech její tety byl cítit vínem. „Kdybys byla někdo jiný, vyhnala bych tě odsud. Poslala bych tě k lordu Nestorovi do Měsíční brány nebo zpátky na Prsty. Jak by se ti líbilo strávit zbytek života na tom bezútěšném pobřeží, obklopená místními špindírami a ovčími bobky? Právě tohle chystal můj otec pro Petyra. Každý si myslel, že to bylo kvůli tomu hloupému souboji s Brandonem Starkem, jenže to tak nebylo. Otec říkal, že bych měla poděkovat bohům, že je tak velký pán jako Jon Arryn ochotný vzít si mě zneuctěnou, ale já věděla, že si mě vzal jen kvůli vojsku. Musela jsem se za Jona provdat, jinak by mě můj otec vyhnal, tak jak to udělal svému bratrovi, jenže mým osudem měl být Petyr. Říkám ti to všechno proto, abys pochopila, jak hodně se navzájem milujeme, jak dlouho jsme trpěli a snili jeden o druhém. Udělali jsme si spolu děťátko, krásné malé děťátko.“ Lysa si položila ruce naplocho na břicho, jako by to dítě stále měla v sobe. „Když mi ho ukradli, přísahala jsem si, že už nikdy nedopustím, aby se mi to stalo znovu. Jon chtěl poslat mého drahého Roberta na Dračí kámen a ten ožrala král by ho byl dal Cersei Lannister, jenže já jim to nedovolila…, stejně jako nedovolím tobě, abys mi ukradla Petyra Malíčka. Slyšíš mě, Alayne nebo Sanso či jak sama sobě říkáš? Slyšíš mě?“

„Ano. Přísahám, že ho už nikdy v životě nepolíbím ani ho… ani ho nesvedu.“ Sansa si myslela, že přesně tohle chce její teta slyšet.

„Takže to přiznáváš? Bylas to ty, přesně jak jsem si myslela. Jsi stejně chlípná jako tvoje matka.“ Lysa ji popadla za zápěstí. „Teď půjdeš se mnou. Chci ti něco ukázat.“

„To bolí.“ Sansa se kroutila v jejím stisku. „Prosím, teto Lyso, já nic neudělala. Přísahám.“

Teta její protesty ignorovala. „Marillione!“ vykřikla. „Potřebuju tě tady, Marillione! Potřebuju tě!“

Zpěvák se dosud diskrétně zdržoval na zadním konci síně, ale na volání lady Arryn okamžité přispěchal. „Moje paní?“

„Zahraj nám píseň. Zahraj ‚Pěknou falešnici‘.“ Marillionovy prsty se dotkly strun. „Vznešený pán přijel v deštivý den, heja hou, heja hou, hej heja hou…“

Lady Lysa ji zatáhla za paži. Sansa se musela rozhodnout mezi tím, zda půjde sama, nebo se nechá táhnout, a tak raději šla, napůl cesty síní a mezi párem pilířů k bílým dveřím ze dřeva čarostromů zasazeným v mramorové zdi. Dveře byly pevně zavřené a zapečetěné třemi těžkými bronzovými závorami, ale zvenčí byl slyšet vítr dorážející na jejich okraje, když Sansa spatřila srpek měsíce vyřezaný ve dřevu, zapřela se nohama. „Měsíční dveře!“ Snažila se své tetě vyškubnout. „Ty mne chceš vystrčit Měsíčními dveřmi?“

„Teď pištíš jako malá myš, ale v zahradě jsi byla troufalá až dost, co? Tam ve sněhu jsi byla odvážná.“

„Dáma seděla a šila v deštivý den,“ zpíval Marillion. „Heja hou, heja hou, hej heja hou.“

„Otevři ty dveře,“ poručila lady Lysa. „Otevři je, říkám. Buď to uděláš sama, nebo pošlu pro svoje strážné.“ Postrčila Sansu dopředu. „Tvoje matka byla alespoň statečná. Zvedni ty závory.“

Když udělám, co mi poroučí, nechá mě jít. Sansa popadla jednu z bronzových závor, uvolnila ji a shodila na zem. O mramor zarachotila druhá závora, pak třetí. Ještě se ani nedotkla kliky a těžké dveře se samy rozletěly dovnitř a s hlasitým třesknutím uhodily do zdi. Kolem rámu se nakupil sníh, který teď všechen vpadl dovnitř, nesený poryvem chladného vzduchu, který Sansu celičkou roztřásl. Pokusila se couvnout od nich, ale její teta stála za ní. Lysa ji uchopila za zápěstí, druhou ruku jí položila mezi lopatky a začala ji vší silou tlačit směrem k otevřeným dveřím.

Za nimi byla bílá obloha, padající sníh a nic jiného.

„Podívej se dolů,“ řekla lady Lysa. „Podívej se dolů.“

Snažila se vykroutit se jí, ale tetiny prsty se jí zarývaly do rukou jako klepeta. Lysa ji postrčila ještě dál a Sansa vykřikla. Prolomila chodidlem sněhový škraloup a rozkopla ho. Před ní nebylo nic než prázdnota a hrad u cesty šest stovek stop hluboko pod ní, lnoucí k úbočí hory. „Nedělej to!“ vykřikla Sansa. „Děsíš mě!“ Marillion za ní stále hrál na loutnu a zpíval: „Heja hou, heja hou, hej heja hou.“

„Pořád ještě chceš moje svolení odejít? Chceš?”

„Ne.“ Sansa se zapřela nohama a pokusila se couvnout, ale její teta tam stála pevně jako sloup. „Ne tudy. Prosím…“ Natáhla ruku vzhůru, zašmátrala prsty po dveřním rámu, ale nedokázala ho sevřít. Chodidla jí dál klouzala po vlhké mramorové podlaze. Lady Lysa ji neúprosně tlačila dál. Její teta byla o tři kameny těžší než ona. „Dáma ho pak políbila, na hromadě sena,“ zpíval Marillion. Sansa se snažila vykroutit, zděšená strachy, a jedno chodidlo jí přitom vyklouzlo nad prázdnotu. Vykřikla. „Heja hou, heja hou, hej heja hou,“ Vítr ji chytil za sukně, zakousl se jí do holých nohou mrazivými zubisky. Cítila sněhové vločky tající jí na tvářích. Škubla sebou, našla Lysin silný hnědý cop a pevně ho sevřela. „Moje vlasy!“ vřískla její teta. „Pusť moje vlasy!“ Třásla se a vzlykala. Společně vrávoraly na samém kraji. Odkudsi zdálky slyšela Sansa strážné bušící do dveří kopími, dožadující se vstupu. Marillion přestal zpívat.

„Lyso! Co má tohle znamenat?“ Ten výkřik prořízl vzlykání a těžké oddychování. Síní se rozlehly kroky. „Okamžitě odtamtud ustup, Lyso. Co to děláš?“ Strážní stále bušili na přední dveře; Malíček přišel zadem, panským vchodem za stupínkem.

Jak se Lysa otočila, její sevření povolilo natolik, že se jí Sansa dokázala vyškubnout. Zhroutila se na kolena, kde ji uviděl Petyr Baeliš. Náhle se zastavil. „Alayne? Co je to tu za problém?“

„Ona.“ Lady Lysa popadla Sansu za vlasy. „To ona je tady problém. Políbila tě.“

„Řekni jí to,“ prosila Sasna. „Řekni jí, že jsme jen stavěli hrad…“

„Buď zticha!“ okřikla ji její teta. „Nedala jsem ti svolení mluvit. Ten tvůj hrad nikoho nezajímá.“

„Je to dítě, Lyso. Catelynina dcera. Co jsme podle tebe dělali?“

„Chtěla jsem ji provdat za Roberta! Nemá v sobě žádný vděk. Žádnou… žádnou slušnost. Ty nejsi její, abys tě líbala. Nejsi její! Jen jsem jí chtěla dát za vyučenou, to je všechno.“

„Chápu.“ Pohladil se po bradě. „Myslím, že už tomu rozumí. Je to tak, Alayne?“

„Ano,“ vzlykala Sansa. „Rozumím.“

„Já ji tady nechci.“ Oči její tety se leskly slzami. „Proč jsi ji přivedl do Údolí. Petyre? Tady pro ni není místo. Ona sem nepatří.”

„Tak ji pošleme pryč. Zpátky do Králova přístaviště, jestli chceš.“ Udělal krok jejich směrem. „Teď ji ale nech, ať může vstát. Nech ji odejít od těch dveří.“

„NE!“ Lysa znovu zakroutila Sanse vlasy. Sníh vířil kolem nich, hlasitě pleskal jejich sukněmi. „Ty ji přece nemůžeš chtít. Nemůžeš. Je to hloupá malá holka s prázdnou hlavou. Ona tě nemiluje tak jako já. Já tě vždycky milovala. Dokázala jsem ti to, nebo ne?“ Po napuchlém rudém obličeji její tety stékaly slzy. „Dala jsem ti svůj panenský věneček. Dala bych ti také syna, jenže ho zavraždili měsíčním čajem, vratičem, mátou a pelyňkem, lžící medu a špetkou kokošky. Já za to nemohla, vůbec jsem to nevěděla, jenom jsem vypila, co mi otec dal…“

„To všechno je už dávno pryč, Lyso. Lord Hoster je mrtvý a jeho starý mistr také.“ Malíček popošel blíž. „Zase jsi pila víno? Neměla bys tolik mluvit. Nechceme přece, aby Alayne věděla víc, než by měla, že ne? Nebo Marillion.“

Lady Lysa jeho slova ignorovala. „Cat ti nikdy nic nedala. To já ti pomohla k tvému prvnímu místu, já přiměla Jona přivést tě ke dvoru, abychom si mohli být nablízku. Slíbil jsi mi, že na to nikdy nezapomeneš.“

„Také jsem nezapomněl. Jsme spolu, tak jak jsi to vždycky chtěla, jak jsme si to vždycky plánovali. Teď ale hezky pusť Sansiny vlasy…“

„Nepustím! Viděla jsem vás, jak se líbáte ve sněhu. Je stejná jako její matka. Catelyn tě líbala v božím háji, jenže to nikdy nemyslela vážně, nikdy tě nechtěla. Proč jsi ji miloval víc než mě? To já tě měla ráda, vždycky jsem to byla jáááá!“

„Já vím, lásko.“ Udělal další krok. „A teď jsem tady. Jediné, co musíš udělat, je chytit mě za ruku, tak pojď.“ Natáhl se k ní. „Nemáš důvod plakat. Utři si slzy.“

„Slzy, slzy, slzy,“ vzlykala hystericky. „Nemám důvod plakat…, jenže tohle jsi v Králově přístavišti neříkal. Jen jsi mě přiměl dát ty slzy Jonovi do vína a já to udělala. Kvůli Robertovi a kvůli nám! A poslala jsem Catelyn dopis, ve kterém jsem jí napsala, že mého manžela zabili Lannisterové, přesně tak jak jsi řekl. Bylo to tak chytře vymyšlené…, tys byl vždycky chytrý, řekla jsem to otci, řekla jsem mu, Petyr je tak chytrý, ten se pozvedne vysoko, pozvedne, pozvedne, a je milý a něžný a já mám v břiše jeho děťátko… Proč jsi ji líbal? Proč? Teď jsme spolu, jsme spolu po tak dlouhé době, po tak strašně dlouhé době, proč bys měl chtít líbat jí?“

„Lyso,“ povzdechl si Petyr, „po všech těch bouřích, které jsme spolu protrpěli, bys mi měla víc důvěřovat. Přísahám, že tě už nikdy neopustím, tak dlouho, dokud budeme oba živi.”

„Opravdu?“ zeptala se mezi vzlyky. „Ach, opravdu!“

„Opravdu. Teď pusť to děvče a pojď mne políbit.“

Lysa se se štkaním vrhla Malíčkovi do náruče. Zatímco se objímali, Sansa se po čtyřech odplazila od Měsíčních dveří a objala nejbližší sloup. Cítila, jak jí prudce buší srdce v hrudi. Ve vlasech měla sníh a pravá bota jí chyběla. Určitě spadla. Zachvěla se a sevřela sloup ještě prudčeji.

Malíček nechal ještě chvíli vzlykat Lysu na své hrudi, pak jí položil ruce na ramena a něžně ji políbil. „Moje sladká, hloupoučká, žárlivá manželka,“ řekl se smíchem. „Ujišťuji tě, že po celý život miluji jen jedinou ženu.“

Lysa Arryn se rozechvěle usmála. „Jedinou? Och, Petyre, můžeš to odpřísáhnout? Jen jedinou?“

„Jen Cat.“ Pak do ní prudce strčil.

Lysa se zapotácela, chodidla jí uklouzla na vlhkém mramoru. A pak byla pryč. Vůbec nevykřikla. Po dlouhou dobu nebyl slyšet jediný zvuk kromě větru.

Marillion zalapal po dechu. „Ty… ty…“

Strážní za dveřmi křičeli, bušili do dřeva tupými konci svých kopí. Lord Petyr pomohl Sanse vstát. „Neublížila ti?“ Když zavrtěla hlavou, řekl: „Tak utíkej vpustit dovnitř strážné. Rychle, nesmíme ztrácet čas. Řekni jim, že zpěvák zabil moji paní choť.“

EPILOG

Cesta ke Starokamenům dvakrát obtáčela kopec, než dosáhla jeho vrcholu. Byla zarostlá a kamenitá a jelo se po ní pomalu a svízelně i za suchého počasí, jenže sníh, který padal minulého večera, ji navíc rozbahnil. Sníh na podzim v říčních krajinách, to je nepřirozené, pomyslel si Merrett zachmuřeně. Po pravdě řečeno to nebylo zas tolik sněhu, ale stačil k tomu, aby na noc zahalil krajinu do bílého hávu. Většina ho začala tát ihned po východu slunce. Přesto to Merrett považoval za nepříznivé znamení. Mezi dešti, záplavami, ohněm a válkou přišli o dvě sklizně a o velkou část třetí. Časná zima by znamenala hladomor po celých říčních krajinách. Nesmírné množství lidí by strádalo a někteří z nich by vyhladověli k smrti. Merrett mohl jen doufat, že nebude jedním z nich. I když bych mohl. Se svou smůlou bych mohl, při mně štěstěna nikdy nestála.

Dolní polovina svahu pod zříceninou hradu byla tak hustě zalesněná, že by tam mohla nepozorovaně číhat snad polovina stovky psanců. Třeba mě teď pozorují a já o tom ani nevím. Merrett se rozhlédl kolem sebe, ale neviděl nic než hlodaš, kapradiny, bodláky, ostřici a ostružiní hustě rostoucí mezi borovicemi a šedozelenými strážními stromy. Jinde se země dusila hubenými jilmy, jasany a zakrslými duby. Žádní lapkové nikde vidět nebyli, což ovšem neznamenalo, že tam nejsou. Takoví lapkové se totiž uměli schovávat mnohem lépe než poctiví lidé. Po pravdě řečeno Merrett lesy nesnášel a psance nenáviděl ještě víc. „Lapkové mi zkazili život,“ stěžoval si nejednou, když si přihnul hlouběji ze džbánu. Jeho otec o něm tvrdil, nezřídka a nahlas, že si takto přihýbá až příliš často. Je to pravda, pomyslel si zkormouceně. Ve Dvojčatech člověk potřeboval nějakým způsobem vyniknout, jinak klidně zapomněli, že vůbec žijete, ovšem pověst největšího pijana v hradu pramálo zvyšovala jeho vyhlídky. Kdysi jsem doufal, že budu tím největším rytířem, který si kdy založil dřevec. Bohové mi tuto možnost odňali. Proč bych si nemohl dát čas od času alespoň pohár vína? Pomáhá mi to od bolestí hlavy. Kromě toho, moje žena je fúrie, otec mnou opovrhuje, moje děti jsou budižkničemové. Jaký vůbec mám důvod zůstávat ve střízlivém stavu?

Nyní však střízlivý byl. Nu, po snídani si sice dal dva rohy piva a pak ještě číšku červeného, než se vydal na cestu, ale to jen proto, aby si ulevil od bušení v hlavě. Cítil, jak se mu bolest hromadí za očima, a věděl, že pokud jí dá jen poloviční šanci, brzy se promění v hromobití dunící mu mezi ušima. Někdy měl tak zlé bolesti, že ve svém utrpení nedokázal dokonce ani plakat. Jediné, co mu v takových chvílích zbývalo, bylo ležet s vlhkým hadrem přes oči na svém loži v zatemněné místnosti a proklínat svou smůlu i bezejmenného psance, který mu to všechno způsobil.

Stačilo, když na to pomyslel, a začal jím lomcovat vztek. Teď si žádnou bolest hlavy nemohl dovolit. Když přivedu Petyra bezpečně domů, smůla, co mě pronásleduje, jednou provždy skončí. Dostal zlato a jediné, co musel udělat, bylo vyjet na vrchol Starokamenů, setkat se v rozbořeném hradu s těmi proklatými psanci a zaplatit výkupné. Tohle se přece nedá nijak zkazit…, pokud ho ovšem nepřepadne bolest hlavy tak strašlivá, že by nebyl schopen dokonce ani jet. Při západu slunce musí být u zříceniny a nesmí si dovolit krčit se a kňučet někde u cesty. Merrett si zamnul dvěma prsty spánek. Ještě jednou kolem kopce a jsem tam. Když přišel vzkaz od psanců a on popošel kupředu a přihlásil se, že doručí výkupné, jeho otec na něho přimhouřil oči ze svého křesla, řekl: „Ty, Merrette?“ a začal se nosově smát, tím svým odporným he, he, he. Merrett musel prakticky žebrat, než mu ten zpropadený pytel zlata svěřili.

V podrostu u cesty se něco hnulo. Merrett prudce zastavil svého koně a sáhl po meči, ale byla to jen veverka. „Pitomče,“ pokáral sám sebe a zasunul meč zpátky do pochvy, aniž jej vůbec tasil. Srdce mu bušilo v hrudi, jako by byl nějaký nezkušený zelenáč na svém prvním tažení. Jako by tohle byl Královský les a jako bych jel do boje s Bratrstvem, a ne na setkání s tou politováníhodnou chátrou lapků Bleskurychlého lorda. Na okamžik byl v pokušení otočit koně, secválat dolů z kopce a vyhledat nejbližší hospodu. Za pytel zlata, co vezl, by si koupil hodně piva, dost na to, aby zapomněl na všechno o Petyru Uhrovi. Ať si ho pověsí, způsobil si to sám. Zasluhuje si to, když odešel za nějakou proklatou táborovou poběhlicí jako přihlouplý jelen v říji.

V hlavě mu začalo bušit; zatím jen tiše a slabě, ale Merrett věděl, že se to co nevidět zhorší. Zamnul si můstek nosu. Ve skutečnosti neměl právo smýšlet o Petyrovi tak zle. V jeho věku jsem byl úplně stejný. V jeho případě mu to vyneslo naštěstí jen příjici, ale přesto by toho chlapce neměl odsuzovat. Děvky mají své kouzlo, zvlášť když máte tvář jako Petyr. Ten ubohý chlapec sice měl manželku, jenže ta sama byla poloviční příčinou jeho trápení. Nejenže byla dvakrát tak stará jako on, ale léhala taky s jeho bratrem Walderem, pokud se dalo věřit řečem. Ve Dvojčatech vždycky kolovala spousta řečí, a jen málo z nich bylo pravdivých, ale v tomto případě jim Merrett věřil. Černý Walder byl muž, který si vždycky vzal, co si umanul, dokonce i manželku svého bratra. Měl taky Edwynovu ženu, to bylo všeobecně známo, a rovněž o krásné Waldě se vědělo, že mu čas od času vklouzne do postele, a někteří dokonce říkali, že znal sedmou lady Frey mnohem důvěrněji, než měl. Nebylo divu, že se odmítal oženit. Nač kupovat krávu, když byla všude kolem vemena, která škemrala o podojení?

Merrett si pod fousy zaklel, zabodl paty do slabin svého koně a rozjel se vzhůru do kopce. Ačkoli bylo lákavé propít zlato, co vezl, věděl, že když se nevrátí domů s Petyrem Uhrem, nemusí se vracet vůbec.

Lord Walder již brzy dovrší dvaadevadesát let. Uši mu začínaly vypovídat službu, na oči téměř neviděl a s jeho dnou to bylo tak špatné, že ho museli všude nosit. Už určitě dlouho nevydrží, jak se shodovali všichni jeho synové. Až zemře, všechno se změní, a určitě ne k lepšímu. Jeho otec byl rýpavý a tvrdohlavý, s železnou vůlí a hadím jazykem, ale vždycky věřil, že je důležité postarat se o všechny svoje potomky. O všechny, dokonce i o ty, kteří se mu znelíbili a zklamali ho. Dokonce i o ty, jejichž jména si nedokázal zapamatovat. Jakmile však bude mrtvý…

Když ještě byl dědicem Stevron, bylo to něco jiného. Starý pán připravoval Stevrona na následnictví šedesát let a vtloukal mu do hlavy, že krev je krev. Stevron však zahynul během tažení s Mladým vlkem na západě - „nepochybně z nudy,“ zavtipkoval Chromý Lothar, když jim havran přinesl tu zvěst - a jeho synové a vnuci byli zcela jiným druhem Freyů. Nyní se měl stát dědicem Stevronův syn ser Ryman - tupý, tvrdohlavý, chamtivý muž. A po Rymanovi následovali jeho vlastní synové, Edwyn a Černý Walder, kteří byli ještě horší. „Naštěstí,“ dal se jednou slyšet Chromý Lothar, „se navzájem nenávidí víc, než nenávidí nás.“

Merrett si nebyl jistý, zda to je vůbec štěstí, a co se jeho týkalo, Lothar sám byl možná mnohem nebezpečnější než kterýkoli z nich. Povraždění Starků na Roslinině svatbě nařídil lord Walder, jenže právě Chromý Lothar to s Roosem Boltonem naplánoval, všechno do nejmenších detailů, až k tomu, jaké písně se budou hrát. Lothar byl velice zábavný chlapík, když s ním člověk pil, ale Merrett by nikdy nebyl takový blázen, aby se k němu otáčel zády. Ve Dvojčatech jste brzy pochopili, že můžete důvěřovat jen vlastním sourozencům, a ani těm bezvýhradně.

Všeobecně se zdálo, že až starý pán zemře, bude se muset každý syn postarat sám o sebe. A taky každá dcera. Nový pán Přechodu nepochybně ponechá některé ze svých strýců a tet, synovců a neteří i bratranců a sestřenic ve Dvojčatech, ty, které bude mít náhodou v oblibě nebo jim bude důvěřovat, či spíš ty, o kterých se bude domnívat, že by mu mohli být ku prospěchu. Nás ostatní vyžene, abychom se protloukali životem jak umíme.

Ta vyhlídka Merretta znepokojovala víc, než by dokázal vypovědět. Za necelé tři roky mu bude čtyřicet, příliš starý, než aby se dal na dráhu potulného rytíře…, kdyby vůbec byl rytířem, což, jak se stalo, nebyl. Neměl žádné pozemky, žádný majetek. Patřily mu jen šaty na těle, ale skoro nic víc, dokonce ani kůň, na kterém seděl. Nikdy nebyl dost chytrý na to, aby se stal mistrem, dost zbožný, aby mohl být septonem, nebo dost divoký, aby mohl být žoldnéřem. Bohové mi nedali žádný dar kromě života samého a i na tom skrblili. Co bylo dobrého na tom, být synem z bohatého a mocného rodu, když jste byli devátým synem? Když jste vzali v úvahu všechny vnuky a pravnuky, měl Merrett lepší šanci, že ho vyberou, aby se stal nejvyšším septonem, než aby zdědil Dvojčata.

Mám prostě smůlu, pomyslel si s hořkostí. Nikdy jsem neměl nic než zpropadenou smůlu. Byl to velký muž, široký v hrudníku a ramenou, i když jen střední výšky. V posledních deseti letech změkl a přibral, to se nedalo popřít, ale v mladším věku byl téměř stejně robustní jako ser Hosteen, jeho nejstarší vlastní bratr, který byl všeobecně považován za nejsilnějšího z potomků lorda Waldera Freye. Jako chlapce ho poslali do Crakehallu, aby sloužil u rodiny své matky jako páže, když ho starý lord Sumner udělal panošem, každý předpokládal, že se za pár let stane serem Merrettem, jenže psanci z Králolesa mu všechny jeho plány beznadějně zhatili. Zatímco jeho druh panoš Jaime Lannister halil sám sebe do slávy, Merrett nejdříve chytil příjici od jedné táborové poběhlice, pak se mu podařilo nechat se zajmout ženou, tou, co jí říkali Bílý vánek. Lord Sumner ho od psanců vykoupil, jenže hned v příštím boji Merretta sklátili palcátem do hlavy, při kterém mu rozbili přilbu. Celých čtrnáct dní ležel v bezvědomí. Všichni ho považovali za mrtvého, jak mu řekli později.

Merrett nezemřel, ale dny jeho bojové slávy byly pryč. Dokonce i ten nejmírnější úder do hlavy mu působil oslepující bolest a doháněl jej k slzám. Za těchto okolností bylo rytířství vyloučeno, jak mu ohleduplně sdělil lord Sumner. Poslali ho zpátky do Dvojčat, aby čelil jedovatému pohrdání lorda Waldera.

Od té doby jako by se Merrettova smůla jen násobila. Jeho otci se nějak podařilo zařídit pro něj dobrý sňatek - oženil se s jednou z dcer lorda Darryho. To bylo ještě v době, kdy se Darryové těšili přízni krále Aeryse. Jenže sotva stačil připravit svoji nevěstu o věneček, Aerys o trůn přišel. Na rozdíl od Freyů byli Darryové prominentními targaryenskými loajalisty, což je stálo polovinu jejich lén, většinu jejich bohatství a takřka všechnu jejich moc. Co se týkalo jeho paní manželky, ta mu od samého začátku dávala najevo, jakým je pro ni zklamáním, a vytrvale nepřiváděla na svět po celá léta nic jiného než jen dcery - tři živé, potracenou a jednu, která zemřela ještě jako dítě -, než mu konečně porodila syna. O jeho nejstarší dceři vyšlo najevo, že je to coura, ta druhá byla tlustá a věčně nenajedená, když byla Ami přistižena ve stájích se třemi štolby najednou, byl nucen provdat ji za jakéhosi proklatého potulného rytíře. Situace už nemohla být o nic horší, jak se alespoň domníval… dokud se ser Pate nerozhodl získat si slávu tím, že porazí sera Gregora Clegana. Ami přiběhla zpátky domů jako vdova… k Merretovu zděšení a zjevnému potěšení všech štolbů ve Dvojčatech.

Když se Roose Bolton rozhodl oženit se s jeho Waldou místo jejích štíhlejších, pohlednějších sestřenic, Merrett se odvažoval doufat, že ho smůla konečně opustila. Boltonovo spojenectví bylo pro rod Freyů důležité a jeho dcera je pomohla zajistit; myslel si, že to určitě musí mít nějakou váhu. Starý pán ho brzy vyvedl z omylu. „Vybral si ji proto, že je tlustá,“ řekl lord Walder. „Ty si myslíš, že Boltona za šaškův prd zajímalo, že je to zrovna tvůj fakan? Myslíš si, že seděl a přemýšlel: ‚He, Merrett Skopová hlava, to je přesně druh muže, jakého potřebuju za tchána?‘ Tvoje Walda je prasnice v hedvábí, proto si ji vybral, a já ti za to nepoděkuju. Mohli jsme mít stejného spojence za poloviční cenu, kdyby to tvoje čuňátko čas od času odložilo lžíci.“

Posledního pokoření se mu dostalo s úsměvem, a sice tehdy když si ho zavolal Chromý Lothar, aby s ním probral jeho roli na Roslinině svatbě. „Každý musíme sehrát svou roli, a to podle našeho nadání,“ řekl mu jeho nevlastní bratr. „Ty budeš mít jen jednu úlohu, Merrette, jen jednu, ale já věřím, že jsi pro ni jako stvořený. Postarej se o to, aby byl Velký Jon Umber tak strašlivě opilý, že se nebude moci ani postavit, natož aby mohl bojovat.“

Dokonce i v tom jsem selhal. Přiměl toho velkého seveřana vypít tolik vína, že by to zabilo tři normální mužské, a přesto se poté co odnesli Roslin do postele, podařilo Velkému Jonovi popadnout meč prvního muže, který na něho zaútočil, a zlomit mu přitom ruku. Bylo jich zapotřebí osmi, aby ho dostali do řetězů, a při tomto úsilí byli dva muži zraněni, jeden zahynul a ubohý starý ser Leslyn Haigh přišel o polovinu ucha, když Umber už nemohl bojovat rukama, bojoval zuby. Merrett se na okamžik zastavil a zavřel oči. V hlavě mu bušilo jako tehdy ten zatracený buben, co na něj hráli na svatbě, a chvíli měl pocit, že už déle nevydrží v sedle. Musím jet dál, poručil si, když dokáže přivést Petyra Uhra zpátky do Dvojčat, jistě mu to vyslouží neskonalý vděk sera Rymana. Aťsi Petyr byl uhrovitý fracek, ale rozhodně nebyl tak chladný jako Edwyn ani tak horkokrevný jako Černý Walder. Chlapec mi bude vděčný za roli, kterou jsem sehrál v jeho vysvobození, a jeho otec uvidí, že jsem loajální muž, kterého stojí za to mít ve své blízkosti.

Hlavně aby tam ale stačil přijet se zlatem do západu slunce. Merrett pohlédl na oblohu. Nejvyšší čas. Potřeboval něco, čím by si uklidnil ruce. Zvedl měch visící ze sedla, odzátkoval ho a zhluboka si lokl. Víno v něm bylo husté a sladké, tak tmavé, že bylo skoro černé, ale bohové, chutnalo skvěle.

Výplňová zeď hradu Starokameny kdysi lemovala vrcholek kopce kolem dokola jako koruna na králově hlavě. Zůstaly z ní jen základy a pár po pás vysokých hromad zvětralého kamení porostlého lišejníkem. Merrett jel podél zdi, dokud nepřijel na místo, kde kdysi stávala strážnice. Tam již bylo zbořeného zdiva a kamenů více, a tak musel sesednout, aby svého koně provedl mezi nimi. Slunce na západní obloze mezitím zmizelo za hradbou nízkých mračen. Svahy tam byly porostlé hlodašem a kapradím, ale jakmile se Merrett ocitl uvnitř rozbořených stěn, plevel mu rostl skoro po hrudník. Uvolnil svůj meč v pochvě a obezřetně se rozhlédl kolem, ale žádné psance nikde neviděl. Že bych přijel ve špatný den? Zastavil se a promnul si palci spánky, ale bolest za očima tím nijak nezmírnil. U sedmi proklatých pekel…

Odněkud z hlubin hradu se k němu donesly mezi stromy tiché tóny hudby.

Merrett zjistil, že se navzdory teplému oblečení chvěje. Znovu odzátkoval měch a napil se vína. Mohl bych prostě jen nasednout na koně, odjet do Starého města a propít všechno zlato. Z vyjednávání s psanci ještě nikdy nevzešlo nic dobrého. Ta odporná malá mrcha Wenda mu vypálila cejch do zadnice, když ho držela v zajetí. Nebylo divu, že jím vlastní žena opovrhovala. Musím to nějak protrpět. Petyr Uher se možná jednoho dne stane pánem Přechodu. Edwyn nemá žádné syny a Černý Walder má zas jen bastardy. Petyr si určitě bude pamatovat, kdo ho přišel zachránit. Polkl další doušek, zazátkoval mech a dál vedl svého koně mezi rozbitými kameny, hlodašem a větrem ošlehávanými stromy, ubíraje se po zvucích směrem k místu, které kdysi bývalo hradním nádvořím.

Země byla hustě posetá spadaným listím jako válečné pole dusící se mrtvolami po velkém masakru. Na vrcholu zvětralého kamenného náhrobku seděl se zkříženýma nohama muž ve vybledlé záplatované zeleni, probíral se prsty ve strunách citery. Hudba byla tichá a smutná. Merrett tu píseň znal. Vysoko v síních králů, co odešli, Jenny tančívala se svými duchy…

„Slez odtamtud,“ řekl Merrett, „sedíš na králi.“

„Starému Tristiferovi by moje kostnatá zadnice určitě nevadila. Říkali mu Kladivo spravedlnosti. Už hodně času uplynulo od doby, co slyšel nějakou novou píseň.“ Psanec přesto seskočil. Byl pohledný a štíhlý, měl úzkou tvář a liščí rysy, ale ústa měl tak široká, že jeho úsměv jako by se dotýkal uší. Do čela mu spadalo pár pramenů tenkých hnědých vlasů rozfukovaných větrem. Odhrnul si je volnou rukou a řekl: „Pamatuješ si mě, můj pane?“

„Ne.“ Merrett se zamračil. „Měl bych?“

„Zpíval jsem na svatbě tvé dcery. A docela jsem se tam poměl. Ten Pate, za kterého se provdala, byl můj bratranec. My v Sedmipotočí jsme všichni bratranci. Což mu nezabránilo v tom, aby se proměnil v držgrešli, když přišlo na placení.“ Pokrčil rameny. „Jak je možné, že tvůj lord otec si mě nikdy nepozval, abych mu zahrál ve Dvojčatech? Nevydávám snad na jeho lordstvo dost hluku? On to má rád pěkně hlasitě, jak jsem slyšel.”

„Přinesl jsi zlato?“ ozval se drsnější hlas za ním.

Merrettovi vyschlo v krku. Proklatí psanci, schovávají se v křoví. Stejné to bylo tehdy v Královském lese. Mysleli jste si, že jste jich pět pochytali, a odkudsi vyskočilo dalších deset.

Když se otočil, byli všude kolem - odpudivá směsice vrásčitých starců i jinochů s hladkými tvářemi, mladších než Petyr Uher, sebranka oděná v hadrech z hrubého plátna, vařené kůži a kouscích zbroje po mrtvých rytířích. Byla tam s nimi i žena zahalená v plášti s kápí, který jí byl třikrát tak velký, než měl být. Merrett byl příliš rozrušený, než aby byl schopen spočítat je, ale připadalo mu, že je jich tam přinejmenším tucet, možná dokonce dvacítka.

„Na něco jsem se tě ptal.“ Ten, co mluvil, byl velký vousatý muž s křivými zelenými zuby a zlomeným nosem; vyšší než Merrett, třebaže ne tak široký přes břicho. Na hlavě měl nasazenou polopřilbu, přes ramena přehozený záplatovaný žlutý plášť. „Kde je naše zlato?“

„V mém sedlovém vaku. Jedno sto zlatých dragonů.“ Merrett si odkašlal. „Dostanete je, až uvidím, že je Petyr -“

Než stačil domluvit, kupředu vyrazil zakrslý jednooký psanec, bez jakýchkoli okolků sáhl do sedlového vaku a vytáhl z něj měšec. Merrett se po něm začal sápat, ale pak si to raději rozmyslel. Muž uvolnil tkanici, vyndal minci a kousl do ní. „Chutná poctivě.“ Potěžkal měšec v ruce. „Taky je poctivě cítit.“

Vezmou si zlato a nechají si taky Petyra, pomyslel si Merrett v náhlé panice. „Je to výkupné, o které jste požádali, do posledního zlaťáku.“ Potily se mu dlaně. Otřel si je o kalhoty. „Který z vás je Berik Dondarrion?“ Než se stal Dondarrion psancem, byl urozeným pánem, možná je v něm stále ještě špetka cti.

„Vždyť to jsem přece já,“ zvolal jednooký muž.

„Ty jeden prolhanče,“ odbyl ho velký vousáč ve žlutém plášti. „Dnes je řada na mně, abych byl lordem Berikem.“

„Znamená to, že já musím být Thoros?“ Zpěvák se dal do smíchu. „Můj pane, mrzí mne, že ti to musím říci, ale lord Berik odjel jinam. Časy jsou těžké a je mnoho bitev, které je třeba bojovat. My to ale vyřídíme stejně spravedlivě, jako by to udělal on, neměj strach.”

Merrett měl strachu na rozdávání. Taky mu začalo bušit v hlavě. Ještě chvíli a začne vzlykat. „Dostali jste svoje zlato,“ řekl. „Vydejte mi mého synovce a já odjedu.“ Petyr mu byl ve skutečnosti spíš nevlastním prasynovcem, ale nebylo zapotřebí rozvádět to do detailů.

„Je v božím háji,“ řekl muž ve žlutém plášti. „Odvedeme tě k němu. Notchi, podrž jeho koně.“

Merrett mu neochotně podal ohlávku. Říkal si, že beztak jinou možnost nemá. „Můj měch,“ slyšel říkat sám sebe. „Doušek vína na uklidnění -”

„My s takovými jako ty nepijeme,“ řekl žlutý plášť stroze. „Tudy. Pojď za mnou.“

Pod patami jim šustilo listí a při každém kroku jako by se Merrettovi zapíchla do spánků ostrá kopí. Kráčeli mlčky, zatímco vítr fičel v poryvech kolem nich, když šplhal přes mechem obrostlé homole, které byly vším, co zbylo z věže, bodly ho do očí poslední paprsky zapadajícího slunce. Za věží byl boží háj.

Petyr Uher visel z větve dubu, smyčku pevně utaženou kolem dlouhého hubeného krku. Oči vypoulené ze zčernalé tváře vyčítavě hleděly dolů na Merretta. Přijel jsi pozdě, jako by říkaly. Jenže on přece nepřijel pozdě. Nepřijel! Přijel včas, přesně jak mu řekli. „Vy jste ho zabili,“ zachroptěl.

„Ten má rozum ostrý jako břitva,“ poznamenal jednooký muž.

Merrettovi se v hlavě proháněl s dusotem kopyt pratur. Matko, smiluj se nade mnou, drmolil v duchu. „Přinesl jsem přece zlato.“

„To je od tebe hezké,“ řekl zpěvák přátelsky. „Postaráme se, aby došlo dobrého využití.“

Merrett se odvrátil od Petyra. Vzadu v krku cítil žluč. „Vy… neměli jste právo.“

„Měli jsme provaz,“ opáčil žlutý plášť. „To stačilo.“

Dva z psanců uchopili Merretta za paže a pevně mu svázali ruce za zády. Byl v příliš hlubokém šoku, než aby byl schopen bránit se. Jediným, na co se zmohl, bylo vyhrknout: „Ne! Já jsem jen přijel vykoupit Petyra. Slíbili jste, že když dostanete zlato do západu slunce, nic se mu nestane…“

„Inu,“ řekl zpěvák, „máš pravdu, můj pane. Byla to od nás sprostá lež, to přiznávám.“

Jednooký zpěvák popošel kupředu s dlouhým kusem konopného provazu v ruce. Jeden konec přehodil Merrettovi kolem krku, udělal smyčku a zavázal mu ji pod uchem na tvrdý uzel. Druhý konec přehodil přes dubovou větev. Halama ve žlutém plášti jej chytil.

„Co to děláte?“ Merrett si uvědomoval, jak hloupě to muselo znít, ale dokonce ani v tu chvíli ještě nebyl schopen věřit tomu, co se děje. „Nikdy nenajdete odvahu k tomu, abyste pověsili Freye.“ Žlutý plášť se zasmál. „Ten druhý, ten uhrovitý chlapec, říkal totéž.“

Nemyslí to vážně, nemůže to myslet vážně. „Můj otec vám zaplatí. Stojím za dobré výkupné, vetší než Petyr, dvakrát takové.“

Zpěvák si povzdechl. „Lord Walder je možná napůl slepý a stížený dnou, ale není zas tak hloupý, aby skočil dvakrát na stejnou lest. Obávám se, že příště nám sem pošle stovku mečů místo stovky zlaťáků.“

„Ano, udělá to!“ Merrett se snažil znít přísně, ale hlas ho zradil. „Pošle sem tisíc mečů a pozabíjí vás všechny do jednoho.“

„To by si nás nejdřív musel pochytat.“ Zpěvák pohlédl na ubohého Petyra. „A dvakrát nás pověsit nemůže, že ne?“ Vyloudil melancholický tón ze své citery. „Teď poslouchej a hlavně se nám tu nepokálej strachy. Stačí, když mi odpovíš na jednu otázku, a já jim řeknu, aby tě nechali jít.“

Merrett by jim řekl cokoli, pokud mu to mělo zachránit život. „Co chceš vědět? Povím ti to po pravdě, přísahám.“

Psanec ho obdařil povzbudivým úsměvem. „Nu, věc se má tak, že hledáme ztraceného psa, co utekl.”

„Psa?“ Merrett byl v koncích. „Jakého psa?“

„Slyší na jméno Sandor Clegane. Thoros říká, že měl namířeno do Dvojčat. Našli jsme převozníky, kteří ho vzali přes Trojzubec, a jednoho ubohého sedláka, jehož okradl na královské cestě. Neviděl jsi ho náhodou na svatbě?“

„Na Rudé svatbě?“ Merrett měl pocit, jako by se mu měla rozskočit lebka, ale snažil se ze všech sil rozpomenout. Panoval tam takový zmatek, ale kdyby ho viděli, jistě by se někdo zmínil o Joffreyho psovi čenichajícím kolem. „V hradu nebyl. Ne na hlavní hostině… možná byl na hostině bastardů v druhém hradu nebo někde v táborech, ale… ne, to by nám někdo řekl…“

„Měl by u sebe dítě,“ řekl zpěvák. „Hubenou holčičku, kolem deseti. Nebo možná chlapce stejného věku.“

„Já myslím, že tam nebyli,“ trval na svém Merrett. „Alespoň o nich nic nevím.“

„Ne? To je škoda. Nu, co se dá dělat, půjdeš nahoru.“

„Ne!“ zakvílel Merrett nahlas. „Ne, to nesmíš, odpověděl jsem na tvou otázku, a tys řekl, že mě necháš jít.”

„Mně se zdá, že jsem říkal, že jim povím, aby tě nechali jít.“ Zpěvák se podíval na muže ve žlutém plášti. „Citroši, nech ho jít.“

„Jdi se vycpat,“ odpověděl velký psanec příkře.

Zpěvák na Merretta bezmocně pokrčil rameny a začal hrát „Den, kdy pověsili Černého Robina“.

„Prosím.“ Merrettovi stékaly po noze poslední zbytky odvahy. „Ničím jsem vám neublížil. Přivezl jsem zlato, jak jste řekli. Odpověděl jsem na vaši otázku. Mám děti.“

„Mladý vlk je nikdy mít nebude,“ opáčil jednooký psanec.

Merrett byl stěží schopen přemýšlet, jak mu bušilo v hlavě. „Zahanbil nás, celá říše se nám smála, museli jsme očistit skvrnu na naší cti.“ Tohle všechno řekl jeho otec a ještě víc.

„Možná ano. Co by mohla hrstka proklatých sedláků vědět o panské cti?“ Žlutý plášť si natřikrát omotal konec provazu kolem ruky. „Víme ale něco o vraždě.“

„To nebyla vražda.“ Jeho hlas už byl jekotem. „Byla to pomsta, a my na ni měli právo. Byla válka. A náš Aegon… říkali jsme mu Zvoníček. Ubohý blázen, nikdy nikomu neublížil, a lady Stark mu podřízla krk. V táborech jsme přišli o polovinu stovky mužů. O sera Garsea, Kyřina manžela, a sera Tytose, Jaredova syna… někdo mu rozbil hlavu sekerou… Starkův zlovlk zabil čtyři z našich vlkodavů a vrchnímu psovodovi utrhl ruku v rameni, i když už měl celé tělo prostřílené šípy…“

„A tak jste přišili jeho hlavu na krk Robba Starka, když byli oba mrtví,“ řekl žlutý plášť.

„To udělal můj otec. Já se ničeho nedopustil, jen jsem pil. Nemůžete přece zabít člověka za to, že pil.“ Tehdy si Merrett na něco vzpomněl, na něco, co by mu snad mohlo zachránit život. „Říkají, že lord Berik vždycky postaví člověka před soud, že nikoho nezabije, dokud proti němu nenajde nějaký důkaz. Vy mi ale nemůžete nic dokázat. Krvavá svatba byla dílo mého otce, Rymana a lorda Boltona. Lothar nechal naříznout provazy na hodovních stanech, aby se zřítily, a postavil na galerii mezi hudebníky střelce. Bastard Walder vedl útok na tábory… to jim byste se měli pomstít… já jen pil víno… a nemáte žádné svědky.“

„Náhoda tomu chtěla, že se v tomto ohledu mýlíš.“ Zpěvák se otočil k ženě v kápi. „Milostpaní?“ Psanci se rozdělili, aby mezi nimi mohla projít. Neřekla ani slovo, když si sundala kápi, v Merrettově hrudníku se cosi sevřelo a na okamžik nebyl schopen popadnout dech. Ne. Ne, viděl jsem ji umřít. Byla mrtvá den a noc, než ji svlékli donaha a hodili její tělo do řeky. Raymund jí prořízl hrdlo od ucha k uchu. Byla mrtvá.

Její plášť a vysoký límec zakrývaly ránu, kterou zanechala čepel jeho bratra, ale tvář měla dokonce ještě horší, než si pamatoval. Maso změklo ve vodě jako puding a vzalo na sebe barvu sraženého mléka. Polovinu vlasů měla pryč a druhá se změnila ve stejně bílou a křehkou jako u stoleté stařeny. Tam kde podrápala sama sebe nehty, byla její tvář pod zhyzděným skalpem změtí rozdrásané kůže a černé krve. Ale nejstrašnější na ní byly oči. Její oči ho viděly, a nenáviděly.

„Nemluví,“ řekl velký muž ve žlutém plášti. „Vy proklatí bastardi jste jí prořízli hrdlo příliš hluboko, než aby mohla. Ale pamatuje si.“ Otočil se k mrtvé ženě a řekl: „Co říkáš, moje paní? Podílel se na tom?“

Aniž z něho spustila oči, lady Catelyn přikývla.

Merrett Frey otevřel ústa, aby začal prosit o život, ale oprátka jeho slova zadusila. Jeho chodidla se vznesla do výše a provaz se mu zařízl hluboko do měkkého masa pod bradou. Trhavě se zhoupl do vzduchu, kopal a svíjel se na konci provazu, a stoupal nahoru, stále výš a výš.

DODATEK

MAPY

KRÁL ŽELEZNÉHO TRŮNU

JOFFREY BARATHEON, první svého jména, třináctiletý chlapec, nejstarší syn krále Roberta I. Baratheona a královny Cersei z rodu Lannisterů

-jeho matka, KRÁLOVNA CERSEI z rodu Lannisterů, královna regentka a ochránkyně říše

-Cerseini muži:

SER OSFRYD ČERNOKOTLÝ, mladší bratr sera Osmunda Černokotlého z Královské gardy

SER OSNEY ČERNOKOTLÝ, nejmladší bratr sera Osmunda a sera Osfryda

-jeho sestra, PRINCEZNA MYRCELLA, devítiletá dívka, svěřenkyně prince Dorana Martella ze Slunečního oštěpu

-jeho bratr, PRINC TOMMEN, osmiletý chlapec, další dědic Železného trůnu

-jeho děd, TYWIN LANNISTER, lord Casterlyovy skály, strážce západu a pobočník krále

-jeho strýcové a příbuzní z otcovy strany:

STANNIS BARATHEON, bratr jeho otce, povstalecký lord Dračího kamene, který sám sebe korunoval králem Stannisem I.

Stannisova dcera, SHIREEN, jedenáctiletá dívka

{RENLY BARATHEON}, bratr jeho otce, povstalecký lord Bouřlivého konce, zavražděn uprostřed své armády

SER ELDON ESTERMONT, bratr jeho babičky

syn sera Eldona, SER AEMON ESTERMONT

syn sera Aemona, SER ALYN ESTERMONT

jeho strýcové a příbuzní z matčiny strany:

SER JAIME LANNISTER, bratr jeho matky, nazývaný KRÁLOKAT, zajatec v Řekotočí

TYRION LANNISTER, bratr jeho matky, nazývaný SKŘET, trpaslík, raněn v bitvě na Černovodě

Tyrionův panoš, PODRICK PAYNE

Tyrionův kapitán stráží, SER BRONN Z ČERNOVODÝ, bývalý žoldnéř

Tyrionova konkubína, ŠAE, táborová nevěstka, nyní služebná lady Lollys Stokeworth

SER KEVAN LANNISTER, bratr jeho děda

syn sera Kevana, SER LANCEL LANNISTER, bývalý panoš krále Roberta, vážně zraněn v bitvě na Černovodě

{TYGETT LANNISTER}, bratr jeho děda, zemřel na neštovice

Tygettův syn, TYREK LANNISTER, panoš, nezvěstný od velkého srocení davu

Tyrekova dětská manželka, LADY ERMESANDE HAYFORD

-jeho nevlastní sourozenci, bastardi krále Roberta:

MYA KÁMEN, devatenáctiletá dívka ve službách lorda Nestora Roycea v Měsíční bráně

GENDRY, kovářský učeň, uprchlík v říčních krajinách, nevědomý si svého původu

EDRIK BOUŘE, jediný uznaný nemanželský syn krále Roberta, svěřenec svého strýce Stannise na Dračím kameni

-jeho Královská garda:

SER JAIME LANNISTER, lord velitel

SER MERYN TRANT

SER BALON SWANN

SER OSMUND ČERNOKOTLÝ

SER LORAS TYRELL, Rytíř květin

SER ARYS OAKHEART

-jeho malá rada:

LORD TYWIN LANNISTER, pobočník krále

SER KEVAN LANNISTER, mistr zákonodárce

LORD PETYR BAELIŠ, zvaný MALÍČEK, správce pokladny

VARYS, eunuch, zvaný PAVOUK, mistr našeptávačů

LORD MACE TYRELL, vrchní velitel loďstva

velmistr PYCELLE

-jeho dvořané a družina:

SER ILYN PAYNE, vykonavatel královy spravedlnosti, kat

LORD HALLYNE PYROMANCER, Jeho Moudrost z cechu alchymistů

MĚSÍČNÍ CHLAPEC, šašek a blázen

ORMOND ZE STARÉHO MĚSTA, královský harfeník a bard

DONTOS HOLLARD, blázen a opilec, dříve rytíř, zvaný DONTOS RUDÝ

JALABHAR XHO, exilový princ z Údolí Rudých květů na Letních ostrovech

LADY TANDA STOKEWORTH

její dcera, FALYSE, provdaná za sera Balmana Byrche

její dcera, LOLLYS, čtyřiatřicetiletá svobodná dívka mdlého rozumu, těhotná po znásilnění

její ranhojič a rádce, MISTR FRENKEN

LORD GYLES Z RŮŽENÍNA, nemocný starý muž

SER TALLAD, slibný mladý rytíř

LORD MORROS SLYNT, panoš, nejstarší syn bývalého velitele městské hlídky

JOTHOS SLYNT, jeho mladší bratr, panoš

DANOS SLYNT, ještě mladší bratr, páže

SER BOROS BLOUNT, bývalý rytíř Královské gardy, propuštěn královnou Cersei za zbabělost

JOSMYN PECKLEDON, panoš, hrdina bitvy na Černovodě

SER PHILIP FOOTE, jmenován lordem Mokřad za statečnost během bitvy na Černovodě

SER LOTHOR BRUNE, zvaný LOTHOR JABLKOŽROUT kvůli svým činům během bitvy na Černovodě, bývalý svobodný jezdec ve službách lorda Baeliše

-další lordi a rytíři v Králově přístavišti:

MATHIS ROWAN, lord Zlatoháje

PAXTER REDWYNE, lord Stromoviny

dvojčata SER HORAS a SER HOBBER, synové lorda Stromoviny, urážlivě přezdívaní HRŮZÁK a SLINTÁK

ranhojič lorda Redwyna, MISTR BALLABAR

ARDRIAN CELTIGAR, lord ostrova Klepeto

LORD ALESANDER STAEDMON, zvaný PENĚZOMILEC

SER BONIFER HASTY, zvaný DOBRÝ, slavný rytíř

SER DONNEL SWANN, dědic Kamenopřilby

SER RONNET CONNINGTON, zvaný RUDÝ RONNET, rytíř z Nohova hradu

AURANE ŘEKA, bastard z Driftmarku

SER DERMOT Z DEŠŤOLESA, slavný rytíř

SER TIMON TASOMEČ, slavný rytíř

-lidé z Králova přístaviště:

Městská hlídka („zlaté pláště“)

{SER JACELYN BYWATER, zvaný ŽELEZNÁ RUKA}, velitel městské hlídky, zabit vlastními muži během bitvy na Černovodě

SER ADDAM MARBRAND, velitel městské hlídky, nástupce sera Jacelyna

HATAYA, majitelka drahého nevěstince

ALAYAYA, její dcera

DANCY, MAREI, JAYDE, Chatayina děvčata

TOBHO MOTT, mistr zbrojíř

ŽELEZNÝ BŘICH, kovář

HEMIŠ HARFENÍK, slavný zpěvák

COLLIO QUAYNIS, tyrošský zpěvák

KRÁSNOPRSTÁ BETHANY, zpěvačka

ALARIK Z EYSENU, zcestovalý zpěvák

GALYEON Z CUY, zpěvák známý svými dlouhými písněmi

SYMON STŘÍBRNÝ JAZYK, zpěvák

Na Joffreyově korouhvi jsou vedle sebe korunovaný jelen Baratheonů, černý na zlatém poli, a lev Lannisterů, zlatý na purpurovém poli.

KRÁL SEVERU A TROJZUBCE

ROBB STARK, Král severu a Trojzubce, pán Zimohradu, nejstarší syn lorda Eddarda Starka ze Zimohradu a lady Catelyn z rodu Tullyů

jeho zlovlk, ŠEDÝ VÍTR

-jeho matka, LADY CATELYN z rodu Tullyů, vdova po Eddar du Starkovi

- jeho sourozenci:

PRINCEZNA SANSA, dvanáctiletá dívka, zajatkyně v Králově přístavišti

Sansin zlovlk, {LADY}, zabit v hradu Darryů

PRINCEZNA ARYA, desetiletá dívka, nezvěstná a údajně mrtvá

Aryin zlovlk, NYMERIA, ztracen blízko Trojzubce

PRINC BRANDON, zvaný BRAN, dědic Zimohradu a severu, devítiletý chlapec, údajně mrtvý

Branův zlovlk, LÉTO

-Branovi společníci a ochránci:

MEERA REED, šestnáctiletá dívka, dcera lorda Howlanda Reeda ze Stráže u Šedé vody

JOJEN REED, její bratr, třináctiletý chlapec

HODOR, sedm stop vysoký slabomyslný pacholek

PRINC RICKON, čtyřletý chlapec, údajně mrtvý

Rickonův zlovlk, CHUNDELÁČ

Rickonova společnice a ochránkyně: - OŠA, zajatkyně z divokého lidu, která sloužila jako posluhovačka na Zimohradu

JON SNÍH, jeho nevlastní bratr, muž Noční hlídky

Jonův zlovlk, DUCH

-jeho strýcové a tety z otcovy strany:

{BRANDON STARK}, starší bratr lorda Eddarda, zavraž děn na příkaz krále Aeryse II. Targaryena

{LYANNA STARK}, sestra lorda Eddarda, zemřela v Dornských horách během Robertova povstání

BENJEN STARK, mladší bratr lorda Eddarda, muž Noční hlídky, ztracen za Zdí

-jeho strýcové, tety a příbuzní z matčiny strany:

LYSA ARRYN, mladší sestra lady Catelyn, vdova po Jonu Arrynovi a lady Orlího hnízda

její syn, ROBERT ARRYN, lord Orlího hnízda

SER EDMURE TULLY, mladší bratr lady Catelyn, dědic Řekotočí

SER BRYNDEN TULLY, zvaný ČERNÁ RYBA, strýc lady Catelyn

-muži v jeho službách a druhové v boji:

OLYVAR FREY, jeho panoš

SER WENDEL MANDERLY, druhorozený syn lorda Bílého přístavu

PATREK MALLISTER, dědic Mořské stráže

DACEY MORMONT, nejstarší dcera lady Maege Mormont a dědička Medvědího ostrova

JON UMBER, zvaný MALÝ JON, dědic Posledního krbu

DONNEL LOCKE, GWEN NORREY, ROBIN FLINT, seveřané

-jeho lordi vazalové, kapitáni a velitelé (s Robbovou armádou na západě):

SER BRYNDEN TULLY, zvaný ČERNÁ RYBA, velitel průzkumníků a zvědů

JON UMBER, zvaný VELKÝ JON, velitel předvoje

RICKARD KARSTARK, lord Karské bašty

GALBART GLOVER z Pahorku v Hlubokém lese

MAEGE MORMONT, lady Medvědího ostrova

{SER STEVRON FREY}, nejstarší syn lorda Waldera Freye a dědic Dvojčat, padl u Volského brodu

nejstarší syn sera Stevrona, SER RYMAN FREY

syn sera Rymana, ČERNÝ WALDER FREY

MARTYN ŘEKA, nemanželský syn lorda Waldera Freye

-jeho lordi vazalové, kapitáni a velitelé (s armádou Roosea Boltona v Harrenově):

ROOSE BOLTON, lord Hrůzova

SER AENYS FREY, SER JARED FREY, SER HOSTEEN FREY, SER DANWELL FREY

jejich nevlastní bratr, RONEL ŘEKA

SER WYLIS MANDERLY, dědic Bílého přístavu

SER KYLE CONDON, rytíř v jeho službách

RONNEL STATNÝ

VARGO HOAT ze svobodného města Qohoru, kapitán žoldáckého spolku Chrabří kumpáni

jeho pobočník, URSWYCK, zvaný VĚRNÝ

jeho pobočník, SEPTON UTT

TIMEON Z DORNE, RORGE, IGGO, TLUSTÝ ZOLLO, KOUSAČ, TOGG JOTH z Ibbenu, PYG, TŘÍPRSTY, jeho muži

QYBURN, mistr bez řetězu, občas praktikující nekromancii, jeho ranhojič

-jeho lordi vazalové, kapitáni a velitelé (se severní armádou útočící na Šerodol):

ROBETT GLOVER z Pahorku v Hlubokém lese

SER HELMAN TALLHART z Torrhenova dvora

HARRION KARSTARK, jediný přeživší syn lorda Rickarda Karstarka a dědic Karské bašty

-jeho lordi vazalové, kapitáni a velitelé (putující na sever s kostmi lorda Eddarda):

HALLIS MOLLEN, kapitán zimohradských stráží

JACKS, QUENT, SHADD, strážní

.jeho lordi vazalové a kasteláni na severu:

WYMAN MANDERLY, lord Bílého přístavu

HOWLAND REED, lord Stráže u Šedé vody, bažinář

MORS UMBER, zvaný VRÁNOJED, a HOTHER UMBER, zvaný DĚVKOZHOUBA, strýcové Velkého Jona, kasteláni Posledního krbu

LYESSA FLINT, lady Vdoviny stráže

ONDREW LOCKE, lord Starohradu, stařec

{CLEY CERWYN}, lord hradu Cerwyn, čtrnáctiletý chlapec, zabit v bitvě na Zimohradu

jeho sestra, JONELLE CERWYN, děvče ve stáří dvou a tři čtvrtě roku, nyní paní hradu Cerwyn

{LEOBALD TALLHART}, mladší bratr sera Helmana, kas telána Torrhenova dvora, zabit v bitvě na Zimohradu

Leobaldova žena, BERENA z rodu Hornwoodů

Leobaldův syn, BRANDON, čtrnáctiletý chlapec

Leobaldův syn, BEREN, desetiletý chlapec

syn sera Helmana, {BENFRED}, zabit železnými muži na Kamenitém pobřeží

dcera sera Helmana, EDDARA, devítiletá dívka, dědička Torrhenova dvora

LADY SYBELLE, manželka Robetta Glovera, zajatkyně Aši Greyjoy v Pahorku v Hlubokém lese

Robettův syn, GAWEN, tříletý, zákonný dědic Pahorku v Hlubokém lese, zajatec Aši Greyjoy

Robettova dcera, ERENA, jednoroční miminko, zajatkyně Aši Greyjoy v Pahorku v Hlubokém lese

LARENCE SNÍH, nemanželský syn lorda Hornwooda a svěřenec Galbarta Glovera, třináctiletý chlapec, zajatec Aši Greyjoy v Pahorku v Hlubokém lese

Korouhev Krále severu zůstává stejná již po tisíce let: šedý zlovlk Starků ze Zimohradu běžící po sněhobílém poli.

KRÁL ÚZKÉHO MOŘE

STANNIS BARATHEON, první svého jména, druhorozený syn lorda Steffona Baratheona a lady Cassany z rodu Estermontů, dříve lord z Dračího kamene.

jeho manželka, KRÁLOVNA SELYSE z rodu Florentů

PRINCEZNA SHIREEN, jejich dcera, jedenáctiletá dívka

STRAKOŠ, její blázen s polovičním rozumem

EDRIK BOUŘE, jeho dvanáctiletý synovec, nemanželský syn krále Roberta a Deleny Florent

jeho panošové, DEVAN MOŘSKÝ a BRYEN FARRING

-jeho dvořané a družina:

LORD ALESTER FLORENT, lord Stráže u Jasné vody a pobočník krále, královnin strýc

SER AXELL FLORENT, kastelán Dračího kamene a velitel královniných mužů, královnin strýc

LADY MELISANDRA Z AŠAJE, zvaná RUDÁ ŽENA, kněžka R‘hllora, Pána světla a Boha plamene a stínu

MISTR PYLOS, ranhojič, učitel, rádce

SER DAVOS MOŘSKÝ, zvaný CIBULOVÝ RYTÍŘ a někdy také KRÁTKORUKÝ, bývalý pašerák

Davosova manželka, LADY MARYA, tesařova dcera

-jejich sedm synů:

{DALE}, zahynul na Černovodě

{ALLARD}, zahynul na Černovodě

{MATTHOS}, zahynul na Černovodě

{MARIC}, zahynul na Černovodě

DEVAN, panoš krále Stannise

STANNIS, devítiletý chlapec

STEFFON, šestiletý chlapec

SALLADHOR SAAN ze svobodného města Lysu, samozvaný princ Úzkého moře a lord Černovodého zálivu, kapitán Valyrijky a flotily sesterských galér

MEIZO MAHR, eunuch v jeho službách

KHORANE SATHMANTES, kapitán jeho galéry Šajalin tanec

„OVSOKAŠE“ a „MIHULE“, dva žalářníci

-jeho lordi vazalové:

MONTERYS VELARYON, lord Přílivů, šestiletý chlapec

DURAM BAR EMMON, lord Ostrého výběžku, patnáctiletý chlapec

SER GILBERT FARRING, kastelán Bouřlivého konce

LORD ELWOOD MEADOWS, druh sera Gilberta

MISTR JURNE, ranhojič a rádce sera Gilberta

LORD LUCOS CHYTTERING, zvaný MALÝ LUCOS, šestnáctiletý chlapec

LESTER MORRIGEN, lord Vranohnízda

-jeho rytíři a muži v jeho službách:

SER LOMAS ESTERMONT, králův strýc z matčiny strany

jeho syn, SER ANDREW ESTERMONT

SER ROLLAND BOUŘE, zvaný BASTARD Z NOČNÍ PÍSNĚ, nemanželský syn zesnulého lorda Bryena Carona

SER PARMEN CRANE, zvaný PARMEN PURPUROVÝ, držen jako zajatec ve Vysoké zahradě

SER ERREN FLORENT, mladší bratr královny Selyse, držen jako zajatec ve Vysoké zahradě

SER GERALD GOWER

SER TRISTON Z VRUBOKOPCE, dříve ve službách lorda Guncera Sunglasse

LEWYS, zvaný RYBÁŘ

OMER OSTRUŽINA

Král Stannis si pro svou korouhev vybral ohnivé srdce Pána světla: rudé srdce obklopené oranžovými plameny na jasně žlutém poli. Uprostřed srdce je černě zobrazen korunovaný jelen rodu Baratheonů.

KRÁLOVNA ZA VODOU

DAENERYS TARGARYEN, první svého jména, khaleesi Dothraků, zvaná DAENERYS ZA BOUŘE ZROZENÁ, NESPÁLENÁ, MATKA DRAKŮ jediné přeživší dítě krále Aeryse II. Targaryena, vdova po khalu Drogoví z Dothraků

její rostoucí draci, DROGON, VISERION, RHAEGAL

-její královská garda:

SER JORAH MORMONT, dříve lord Medvědího ostrova, poslán do exilu za praktikování otrokářství

JHOGO, ko a pokrevní jezdec, bič

AGGO, ko a pokrevní jezdec, luk

RAKHARO, ko a pokrevní jezdec, arakh

SILNÝ BELWAS, eunuch, bývalý otrok z bojových doupat Meereenu

jeho přestárlý panoš, ARSTAN, zvaný BĚLOVOUS, muž ze Západozemí

-její služebné:

IRRI, dothracká dívka, patnáctiletá

JHIQUI, dothracká dívka, čtrnáctiletá

GROLEO, kapitán velké kogyBalerion a pentoský mořeplavec ve službách Illyria Mopatise

-její zesnulí příbuzní:

{RHAEGAR}, její bratr, princ Dračího kamene a dědic Železého trůnu, zabit Robertem Baratheonem na Trojzubci

{RHAENYS}, Rhaegarova dcera s Eliou z Dorne, zavražděna během plenění Králova přístaviště

{AEGON}, Rhaegarův syn s Eliou z Dorne, zavražděn během plenění Králova přístaviště

{VISERYS}, její bratr, sám sebe zvoucí králem Viserysem, třetím svého jména, přezdívaný ŽEBRÁCKÝ KRÁL, zabit ve Vaes Dothrak rukou khala Droga

{DROGO}, její manžel, velkýkhal Dothraků, nikdy nebyl poražen v bitvě, zemřel na nehojící se zranění

{RHAEGO}, mrtvě narozený syn Daenerys a khala Dro ga, zabit v Daenerysině lůně léčitelkou Mirri Maz Duur

-její známí nepřátelé:

KHAL PONO, kdysi Drogův ko

KHAL JHAQO, kdysi Drogův ko

MAGGO, jeho pokrevní jezdec

NEUMÍRAJÍCÍ QARTHU, skupina čarodějů

PYAT PREE, qartheenský čaroděj

LÍTOSTIVÍ MUŽI, cech qartheenských nájemných vrahů

-její nejistí spojenci, minulí i současní:

XARO XHOAN DAXOS, kupecký princ z Qarthu

QUAITHE, maskovaná kouzelnice z Ašaje

ILLYRIO MOPATIS, magistr ze svobodného města Pentosu, který vyjednal její sňatek s khalem Drogem

-v Astaporu:

KRAZNYS MO NAKLOZ, bohatý otrokář

jeho otrokyně, MISSANDEI, desetiletá dívka z Mírumilovného lidu Naathu

GRAZDAN MO ULLHOR, starý otrokář, velmi bohatý

jeho otrok, KLEON, řezník a kuchař

ŠEDÝ ČERV, eunuch z Neposkvrněných

-v Yunkai:

GRAZDAN MO ERAZ, vyslanec a šlechtic

MERO Z BRAAVOSU, zvaný TITÁNŮV BASTARD, kapitán žoldáckého spolku Druzí synové

HNĚDÝ BEN PLUMM, seržant Druhých synů, žoldnéř pochybného původu

PRENDAHL NA GHEZN, ghiskarský žoldnéř, kapitán žoldáckého spolku Bouřovrány

SALLOR HOLOHLAVÝ, qartheenský žoldnéř, kapitán Bouřovran

DAARIO NAHARIS, barvami hýřící tyrošský žoldnéř, kapitán Bouřovran

-v Meereenu:

OZNAK ZO PAHL, hrdina města

Na korouhvi Daenerys Targaryen je znak Aegona Dobyvatele a dynastie, kterou založil: tříhlavý drak, rudý na černém poli.

KRÁL OSTROVŮ A SEVERU

BALON GREYJOY, devátý svého jména od dob Šedého krále, samozvaný král Železných ostrovů a severu, solný a kamenný král, syn Mořského větru, lord žnec Štítu

jeho manželka, KRÁLOVNA ALANNYS z rodu Harlawů

-jejich děti:

{RODRIK}, jejich nejstarší syn, zabit v Mořské stráži během Greyjoyova povstání

{MARON}, jejich druhý syn, zabit na Štítu během Greyjoyova povstání

AŠA, jejich dcera, kapitánka Černého vetru a dobyvatelka Pahorku v Hlubokém lese

THEON, jejich nejmladší syn, kapitán Mořské bestie a krátce princ Zimohradu

Theonův panoš, WEX PYKE, nemanželský syn nevlastního bratra lorda Botleyho, němý dvanáctiletý chlapec

Theonova posádka, námořníci z Mořské'bestie:

URZEN, MARON BOTLEY, zvaný RYBÍ KNÍR, STYGG, GEVIN HARLAW, CADWYLE

-jeho bratři:

EURON, zvaný VRANÍ OKO, kapitán Tichosti, známý psanec, pirát a nájezdník

VICTARION, lord velitel Železné flotily, kapitán Železného vítězství

AERON, zvaný MOKRÝ VLAS, kněz Potopeného boha

-jeho služebnictvo na Štítu:

MISTR WENDAMYR, ranhojič a rádce

HELYA, správkyně hradu

-jeho válečníci a muži v jeho službách:

DAGMER, zvaný ROZSEKLÝ, kapitán Pijáka pěny

MODROZUB, kapitán veslice

ULLER, SKYTE, veslaři a válečníci

ANDRIK NEUSMĚVAVÝ, obrovitý muž

QARL, zvaný QARL PANNA, bezvousý, ale velice nebezpečný

-obyvatelé Panského přístavu:

OTTER KULHOŠ, hostinský a pasák

SIGRIN, loďař

-jeho lordi vazalové:

SAWANE BOTLEY, lord Panského přístavu na Štítu

LORD WYNCH z Železolesíka na Štítu

STONEHOUSE, DRUMM a GOODBROTHER ze Starého Wyku

LORD GOODBROTHER, SPARR, LORD MERLYN a LORD FARWYND z Velkého Wyku

LORD HARLAW z Harlawu

VOLMARK, MYRE, KAMENOSTROM a KENNING z Harlawu

ORKWOOD a TAWNEY z Orkmontu

LORD BLACKTYDE z Černopřílivu

LORD SALTCLIFFE a LORD SUNDERLY ze Slaného útesu

ROD ARRYNŮ

Arrynové jsou potomky králů Hor a Údolí, jednou z nejstarších a nejvznešenějších rodin andalské šlechty. Rod Arrynů se během Války pěti králů nepřidal k žádnému ze soupeřících uchazečů o trůn a ponechal své vojsko doma, aby bránilo Orlí hnízdo a údolí Arryn. Ve znaku Arrynů je měsíc a sokol v bílé barvě na nebesky modrém poli. Slova Arrynů zní: Jak vysoko, tak čestně.

ROBERT ARRYN, pán Orlího hnízda a obránce Údolí, strážce východu, neduživý chlapec ve věku osmi let

jeho matka, LADY LYSÁ z rodu Tullyů, třetí manželka a vdova po lordu Jonu Arrynovi a sestra Catelyn Stark

-jejich služebnictvo:

MARILLION, pohledný mladý zpěvák těšící se přízni lady Lysy

MISTR COLEMON, rádce, ranhojič a učitel

SER MARWYN BELMORE, kapitán stráží

MORD, brutální žalářník

-jeho lordi vazalové, rytíři a družiníci:

LORD NESTOR ROYCE, nejvyšší správce Údolí a kaste lán Měsíční brány, z mladší větve rodu Royceů

syn lorda Nestora, SER ALBAR

dcera lorda Nestora, MYRANDA

MYA KÁMEN, dívka v jeho službách, nemanželská dcera krále Roberta I. Baratheona

LORD YOHN ROYCE, zvaný BRONZOVÝ YOHN, lord Runokamene, ze starší větve rodu Royceů, bratranec lorda Nestora

nejstarší syn lorda Yohna, SER ANDAR

druhorozený syn lord Yohna, {SER ROBAR}, rytíř z Duhové gardy Renlyho Baratheona, zabit v Bouřlivém konci serem Lorasem Tyrellem

nejmladší syn lorda Yohna, {SER WAYMAR}, muž Noční hlídky, ztracen za Zdí

SER LYN CORBRAY, nápadník lady Lysý

MYCHEL REDFORT, jeho panoš

LADY ANYA WAYNWOOD

nejstarší syn a dědic lady Anyi, SER MORTON, nápadník lady Lysy

druhorozený syn lady Anyi, SER DONNEL, Rytíř Brány

EON HUNTER, lord Dlouholukova, starý muž, nápadník lady Lysy

HORTON REDFORT, lord Redfortu

ROD FLORENTŮ
Florent sigil by Varvara64

Florentové ze Stráže u Jasné vody jsou vazaly Tyrellů, přestože mají přednostní nárok na Vysokou zahradu, neboť pocházejí z mladší mužské linie rodu starých králů Roviny. Na počátku Války pěti králů byl lord Alester Florent věrným vazalem Tyrellů, kteří podporovali krále Renlyho, ale jeho bratr ser Axell se rozhodl pro krále Stannise, kterému léta sloužil jako kastelán Dračího kamene. Jejich neteř Selyse byla a je manželkou krále Stannise, když Renly zahynul, Florentové přešli s celou svou armádou jako první z Renlyho vazalů ke Stannisovi. Ve znaku rodu Florentů je liščí hlava v květinovém věnci.

ALESTER FLORENT, lord Stráže u Jasné vody

jeho manželka, LADY MELARA z rodu Craneů

-jejich děti:

ALEKYNE, dědic Jasné vody

MELESSA, provdaná za lorda Randylla Tarlyho

RHEA, provdaná za lorda Leytona Hightowera

-jeho sourozenci:

SER AXELL, kastelán Dračího kamene

{SER RYAM}, zemřel při pádu z koně

dcera sera Ryama, KRÁLOVNA SELYSE, provdaná za krále Stannise Baratheona

syn sera Ryama, {SER IMRY}, velitel flotily Stannise Baratheona na Černovodě, zahynul na Zuřivosti

druhorozený syn sera Ryama, SER ERREN, držen jako zajatec ve Vysoké zahradě

SER COLIN

dcera sera Colina, DELENA, provdaná za SERA HOSMANA NORCROSSE

Delenin syn, EDRIK BOUŘE, nemanželský syn krále Roberta L Baratheona, dvanáctiletý chlapec

Delenin syn, ALESTER NORCROSS, osmiletý chlapec

Delenin syn, RENLY NORCROSS, dvouletý chlapec

syn sera Colina, MISTR OMER, ve službách Starého dubu

syn sera Colina, MERRELL, panoš ve Stromovině

jeho sestra, RYLENE, provdaná za sera Rycherda Cranea

ROD FREYŮ

Freyové, mocní, zámožní a početní, jsou vazaly rodu Tullyů, ale nikdy nebyli příliš horliví v plnění svých povinností, když se Robert Baratheon utkal s Rhaegarem Targaryenem na Trojzubci, Freyové přijeli až když bitvy skončila, a od té doby lord Hoster Tully vždycky mluvil o lordu Walderovi jako o „Zpozdilém lordu Freyovi“. O Walderu Freyovi se také říká, že je to jediný lord v Sedmi královstvích, který dokáže sestavit armádu z toho, co vzešlo z jeho kalhot.

Na počátku Války pěti králů získal Robb Stark spojenectví lorda Waldera slibem, že pojme za manželku jednu z jeho dcer nebo vnuček. Dva z vnuků lorda Waldera byli posláni do pěstounské péče na Zimohrad.

WALDER FREY, pán Přechodu

s jeho první manželkou, {LADY PERROU} z rodu Royceů:

{SER STEVRON}, jejich nejstarší syn, zemřel po bitvě u Volského brodu

poprvé ženatý s {Corennou Swann}, zemřela po dlouhé nemoci

nejstarší Stevronův syn, SER RYMAN, dědic Dvojčat

Rymanův syn, EDWYN, ženatý s Janyce Hunter

Edwynova dcera, WALDA, osmiletá dívka

Rymanův syn, WALDER, zvaný ČERNÝ WALDER

Rymanův syn, PETYR, zvaný PETYR UHER, ženatý s Mylendou Caron

Petyrova dcera, PERRA, pětiletá dívka

podruhé ženatý s {Jeyne Lydden}, zemřela při pádu z koně

Stevronův syn, AEGON, slabomyslný, zvaný ZVONÍČEK

Stevronova dcera, {MAEGELLE}, zemřela na porodním loži, provdaná za sera Dafyna Vancea

Maegellina dcera, MARIANNE

Maegellin syn, WALDER VANCE, panoš

Maegellin syn, PATREK VANCE

potřetí ženatý s {Marsellou Waynwood}, zemřela naporodním loži

Stevronův syn, WALTON, ženatý s Deanou Hardyng

Waltonův syn, STEFFON, zvaný SLADKÝ

Waltonova dcera, WALDA, zvaná KRÁSNÁ WALDA

Waltonův syn, BRYAN, panoš

SER EMMON, ženatý s Cennou z rodu Lannisterů

Emmonův syn, SER CLEOS, ženatý s Jeyne Dany

Cleosův syn, TYWIN, jedenáctiletý panoš

Cleosův syn, WILLEM, páže v Jasanobrodu, devítileté

Emmonův syn, SER LYONEL, ženatý s Melesou Crakehall

Emmonův syn, TION, zajatec v Řekotočí

Emmonův syn, WALDER, zvaný RUDÝ WALDER, čtrnáctiletý panoš v Casterlyova skále

SER AENYS, ženatý s {Tyanou Wylde}, zemřela na porodním loži

Aenysův syn, AEGON ZKRVEZROZENÝ, psanec

Aenysův syn, RHAEGAR, ženatý s Jeyne Beesbury

Rhaegarův syn, ROBERT, třináctiletý chlapec

Rhaegarova dcera, WALDA, desetiletá dívka, zvaná BÍLÁ WALDA

Rhaegarův syn, JONOS, osmiletý chlapec

PERRIANE, provdaná za sera Leslyna Haigha

Perrianin syn, SER HARYS HAIGH

Haiysův syn, WALDER HAIGH, čtyřletý chlapec

Perrianin syn, SER DONNEL HAIGH

Perrianin syn, ALYN HAIGH, panoš

s jeho druhou manželkou, {LADY CYRENNOU} z rodu Swannů:

SER JARED, jejich nejstarší syn, ženatý s {Alys Frey}

Jaredův syn, SER TYTOS, ženatý se Zhoe Blanetree

Tytosova dcera, ZIA, čtrnáctiletá dívka

Tytosův syn, ZACHERY, dvanáctiletý chlapec, vzděláván v septu ve Starém městě

Jaredova dcera, KYRA, provdaná za sera Garseho Goodbrooka

Kyřin syn, WALDER DOBROPOTOCKÝ, devítiletý chlapec

Kyřina dcera, JEYNE DOBROPOTOCKÁ, šestiletá dívka

SEPTON LUCEON, ve službách Velkého Baelorova septa v Králově přístavišti

s jeho třetí manželkou, {LADY AMAREI} z rodu Crakehallů:

SER HOSTEEN, jejich nejstarší syn, ženatý s Bellenou Hawicks

Hosteenův syn, SER ARWOOD, ženatý s Ryellou Royce

Arwoodova dcera, RYELLA, pětiletá dívka

Arwoodovi synové, dvojčata

ANDROW a ALYN, tříletá

LADY LYTHENE, provdaná za lorda Luciase Vyprena

Lythenina dcera, ELYANA, provdaná za sera Jona Wyldea

Elyanin syn, RICKARD WYLDE, čtyřletý

Lythenin syn, SER DAMON VYPREN

SYMOND, provdaná za Bethariose z Braavosu

Symondin syn, ALESANDER, zpěvák

Symondina dcera, ALYX, sedmnáctiletá panna

Symondin syn, BRADAMAR, desetiletý chlapec, vychováván v pěstounské péči v Braavosu jako svěřenec Ora Tendyrise, kupce tohoto města

SER DANWELL, ženatý s Wynafrei Whent

{mnoho potratů a porozených mrtvých dětí}

MERRETT, ženatý s Mariyou Dany

Merrettova dcera, AMEREI, zvaná AMI, šestnácti letá vdova, provdaná za {sera Patea z Modrého bodce}

Merrettova dcera, WALDA, zvaná TLUSTÁ WALDA, patnáctiletá manželka lorda Roosea Boltona

Merrettova dcera, MARISSA, třináctiletá panna

Merrettův syn, WALDER, zvaný MALÝ WALDER, sedmiletý chlapec, zajat na Zimohradu, kde pobýval jako svěřenec lady Catelyn Stark

{SER GEREMY}, utonul, ženatý s Carolei Waynwood

Geremyho syn, SANDOR, dvanáctiletý chlapec, panoš sera Donnela Waynwooda

Geremyho dcera, CYNTHEA, devítiletá dívka, svěřenkyně lady Anyi Waynwood

SER RAYMUND, ženatý s Beony Beesbury

Raymundův syn, ROBERT, šestnáctiletý, vzděláván v Citadele ve Starém městě

Raymundův syn, MALWYN, patnáctiletý, alchymistický učeň v Lysu

Raymundovy dcery, dvojčata SERRA a SARRA, čtrnáctileté dívky

Raymundova dcera, CERSEI, šestiletá, zvaná VČELIČKA

s jeho čtvrtou manželkou, {LADY ALYSSOU} z rodu Blackwoodů:

LOTHAR, jejich nejstarší syn, zvaný CHROMÝ LOTHAR, ženatý s Leonellou Lefford

Lotharova dcera, TYSANE, sedmiletá dívka

Lotharova dcera, WALDA, čtyřletá dívka

Lotharova dcera, EMBERLEI, dvouletá dívka

SER JAMMOS, ženatý se Sallei Paege

Jammosův syn, WALDER, zvaný VELKÝ WALDER, osmiletý chlapec, zajat na Zimohradu, kde pobýval jako svěřenec lady Catelyn Stark

Jammosovi synové, dvojčata DICKON a MATHIS, pětiletá

SER WHALEN, ženatý se Sylwou Paege

Whalenův syn, HOSTER, dvanáctiletý chlapec, panoš sera Damona Paegea

Whalenova dcera, MERIANNE, zvaná VESELKA, jedenáctiletá dívka

LADY MORYA, provdaná za sera Flementa Braxe

Moryin syn, ROBERT BRAX, devítiletý, v pěstounské péči v Casterlyova skále jako páže

Moryin syn, WALDER BRAX, šestiletý chlapec

Moryin syn, JON BRAX, tříletý

TYTA, zvaná PANNA TYTA, devětadvacetiletá stará panna

-s jeho pátou manželkou, {LADY SARYOU} z rodu Whentů:

bez potomků

s jeho šestou manželkou, {LADY BETHANY} z rodu Růženínských pánů:

SER PERWYN, jejich nejstarší syn

SER BENFREY, ženatý s Jyannou Frey, sestřenicí

Benfreyho dcera, DELLA, zvaná HLUCHÁ DELLA, tříletá dívka

Benfreyho syn, OSMUND, dvouletý chlapec

MISTR WILLAMEN, sloužící v Dlouholukově

OLYVAR, panoš Robba Starka

ROSLIN, šestnáctiletá panna

s jeho sedmou manželkou, {LADY ANNAROU} z rodu Farringů:

ARWYN, čtrnáctiletá panna

WENDEL, jejich nejstarší syn, třináctiletý chlapec, vychováván v pěstounské péči v Mořské stráži jako páže

COLMAR, zaslíben církvi, jedenáctiletý

WALTYR, zvaný TYR, desetiletý chlapec

ELMAR, dříve zasnouben s Aryou Stark, devítiletý chlapec

SHIREI, šestiletá dívka

-jeho osmá manželka, LADYJOYEUSE z rodu Erenfordů

zatím bez potomků

- nemanželské děti lorda Waldera od různých matek:

WALDER ŘEKA, zvaný BASTARD WALDER

syn Bastarda Waldera, SER AEMON ŘEKA

dcera Bastarda Waldera, WALDA ŘEKA

MISTR MELWYS, sloužící v Růženíně

JEYNE ŘEKA, MARTYN ŘEKA, RYGER ŘEKA, RONEL ŘEKA, MELLARA ŘEKA a další.

ROD LANNISTERŮ

Lannisterové z Casterlyovy skály zůstávají hlavní oporou krále Joffreyho. V ženské linii rodu se chlubí příbuzenstvím s Lannem Chytrým, legendárním šprýmařem z Věku hrdinů. Zlato Casterlyovy skály a Zlatého zubu je učinily nejbohatším z velkých rodů. Jejich erbem je zlatý lev na purpurovém poli. Jejich slova zní: Slyšte mne řvát!

TYWIN LANNISTER, pán Casterlyovy skály, strážce západu.

ochránce Lannisportu a pobočník krále

jeho syn, SER JAIME, zvaný KRÁLOKAT, dvojče královny Cersei, lord velitel Královské gardy a strážce východu, zajatec v Řekotočí

jeho dcera, KRÁLOVNA CERSEI, dvojče Jaimeho, vdova po králi Robertu I. Baratheonovi, královna regentka vládnoucí místo svého nezletilého syna Joffreyho

její syn, KRÁL JOFFREY BARATHEON, třináctiletý chlapec

její dcera, PRINCEZNA MYRCELLA BARATHEON, devítiletá dívka, svěřenkyně prince Dorana Martella v Dorne

její syn, PRINC TOMMEN BARATHEON, osmiletý chlapec, dědic Železného trůnu

jeho zakrslý syn, TYRION, zvaný SKŘET a POLOMUŽ, zraněn a zjizven na Černovodě

-jeho sourozenci:

SER KEVAN, nejstarší bratr lorda Tywina

manželka sera Kevana, DORNA z rodu Swyftů

jejich syn, SER LANCEL, dříve panoš krále Roberta, vážně zraněn v bitvě na Černovodě

jejich syn, WILLEM, dvojče Martyna, panoš, zajatec v Řekotočí

jejich syn, MARTYN, dvojče Willema, panoš, zajatec Robba Starka

jejich dcera, JANEI, dvouletá dívka

GENNA, jeho sestra, provdaná za sera Emmona Freye

jejich syn, SER CLEOS FREY, zajatec v Řekotočí

jejich syn, SER LYONEL

jejich syn, TION FREY, panoš, zajatec v Řekotočí

jejich syn, WALDER, zvaný RUDÝ WALDER, panoš v Casterlyově skále

{SER TYGETT}, jeho druhý bratr, zemřel na neštovice

vdova po Tygettovi, DARLESSA z rodu Marbrandů

jejich syn, TYREK, králův panoš, nezvěstný

{GERION}, jeho nejmladší bratr, ztracen na moři

Gerionova nemanželská dcera, JOY, jedenáctiletá dívka

jeho bratranec, {SER STAFFORD LANNISTER}, bratr zesnulé lady Joanny, padl u Volského brodu

dcery sera Stafforda, CERENNA a MYRIELLE

syn sera Stafforda, SER DAVEN

jeho bratranec, SER DAMION LANNISTER, ženatý s lady Shierou Crakehall

jeho syn, SER LUCION

jeho dcera, LANNA, provdaná za lorda Antaria Jasta

jeho sestřenice, MARGOT, provdaná za lorda Tituse Peaka

-jeho služebnictvo:

MISTR CREYLEN, ranhojič, učitel a rádce

VYLARR, kapitán stráží

LUM a RUDÝ LESTER, strážní

BĚLOZUBÝ WAT, zpěvák

SER BENEDICT BROOM, zbrojmistr

- jeho lordi vazalové:

DAMON MARBRAND, lord Jasanohradu

SER ADDAM MARBRAND, jeho syn a dědic

ROLAND CRAKEHALL, lord Crakehallu

jeho bratr, {SER BURTON CRAKEHALL}, zabit lordem Berikem Dondarrionem a jeho psanci

jeho syn a dědic, SER TYBOLT CRAKEHALL

jeho druhý syn, SER LYLE CRAKEHALL, zvaný KANEC, zajatec v Růžovopanenském hradu

jeho nejmladší syn, SER MERLON CRAKEHALL

{ANDROS BRAX}, lord Trnodolu, utonul během Bitvy táborů

jeho bratr, {SER RUPERT BRAX}, zabit u Volského brodu

jeho nejstarší syn, SER TYTOS BRAX, nyní lord Trnodolu, zajatec ve Dvojčatech

jeho druhorozený syn, {SER ROBERT BRAX}, zabit v Bitvě na brodech

jeho třetí syn, SER FLEMENT BRAX, nyní dědic

{LORD LEO LEFFORD}, utonul v Kamenném mlýně

REGENARD ESTREN, lord Větrova, zajatec ve Dvojčatech

GAWEN WESTERLING, lord Skaliska, zajatec v Mořské stráži

jeho žena, LADY SYBELL z rodu Kořenářů

její bratr, SER ROLF KOŘENÁŘ

její bratranec, SER SAMWELL KOŘENÁŘ

-jejich děti: SER RAYNALD WESTERLING

JEYNE, šestnáctiletá panna

ELEYNA, dvanáctiletá dívka

ROLLAM, devítiletý chlapec

LEWYS LYDDEN, lord Hlubokonory

LORD ANTARIO JAST, zajatec v Růžovopanenském hradu

LORD PHILIP PLUMM

-jeho synové, SER DENNIS PLUMM, SER PETER PLUMM a SER HARWYN PLUMM, zvaný PECKA

QUENTEN BANEFORT, lord Proklaté tvrze, zajatec lorda Jonose Brackena

- jeho rytíři a kapitáni:

SER HARYS SWYFT, kmotr sera Kevana Lannistera

syn sera Haryse, SER STEFFON SWYFT

dcera sera Steffona, JOANNA

dcera sera Haryse, SHIERLE, provdaná za sera Melwyna Sarsfielda

SER FORLEY PRESTER

SER GARTH GREENFIELD, zajatec v Havranostromu

SER LYMOND VIKARY, zajatec v Poutníkově útočišti

LORD SELMOND STACKSPEAR

jeho syn, SER STEFFON STACKSPEAR

jeho mladší syn, SER ALYN STACKSPEAR

TERRENCE KENNING, lord Kayce

SER KENNOS Z KAYCE, rytíř v jeho službách

SER GREGOR CLEGANE, Hora, která jede

POLLIVER, CHISWYCK, SLADKÝ RAFF, DUNSEN a LECHTAČ, vojáci v jeho službách

{SER AMORY LORCH}, předhozen Vargem Hoatem medvědovi po pádu Harrenova

ROD MARTELLŮ

Dorne odpřísáhlo věrnost Železnému trůnu jako poslední ze Sedmi království. Vznešený původ, zvyklosti a historie, to vše staví Dorny stranou od ostatních království. Na počátku Války pěti králů se do ní Dorne nezapojilo, avšak po zasnoubení princezny Myrcelly Baratheon s princem Trystanem vyslovil Sluneční oštěp podporu králi Joffreymu a povolal svoje vazaly. Ve znaku Martellů je rudé slunce probodnuté zlatým oštěpem. Jejich slova zní: Neskloněni, nezlomeni, neporaženi.

DORAN NYMEROS MARTELL, pán Slunečního oštěpu, princ Dorne

jeho manželka, MELLARIO ze svobodného města Norvosu

-jejich děti:

PRINCEZNA ARIANNE, jejich nejstarší dcera, dědička Slunečního oštěpu

PRINC QUENTYN, jejich nejstarší syn

PRINC TRYSTANE, jejich mladší syn, zasnouben s Myrcellou Baratheon

-jeho sourozenci:

jeho sestra, {PRINCEZNA ELIA}, manželka prince Rhaegara Targaryena, zavražděna během plenění Králova přístaviště

jejich děti:

{PRINCEZNA RHAENYS}, malé děvče, zavražděna během plenění Králova přístaviště

{PRINC AEGON}, miminko, zavražděn během plenění Králova přístaviště

jeho bratr, PRINC OBERYN, zvaný RUDÁ ZMIJE

milenka prince Oberyna, ELLARIA PÍSEK

nemanželské dcery prince Oberyna, OBARA, NYMERIA, TYENE, SARELLA, ELIA, OBELLA, DOREA, LOREZA, zvané PÍSEČNÍ HADI

-druhové prince Oberyna:

HARMEN ULLER, lord Ďáblolesa

Harmenův bratr, SER ULWYCK ULLER

SER RYON ALLYRION

nemanželský syn sera Ryona, SER DAEMON PÍSEK, Bastard z Božíhrobu

DAGOS MANWOODY, lord Králohrobu

Dagosovi synové, MORS a DICKON

Dagosův bratr, SER MYLES MANWOODY

SER ARRON QORGYLE

SER DEZIEL DALT, rytíř z Citrolesa

MYRIA JORDAYNE, dědička Toru

LARRA ČERNOHORSKÁ, lady Černohory

její dcera, JYNESSA ČERNOHORSKÁ

její syn, PERROS ČERNOHORSKÝ, panoš

-jeho služebnictvo:

AREO HOTAH, norvoský žoldnéř, kapitán stráží

MISTR CALEOTTE, rádce, ranhojič a učitel

-jeho lordi vazalové:

HARMEN ULLER, lord Ďáblolesa

EDRIC DAYNE, lord Hvězdopadu

DELONNE ALLYRION, lady Božíhrobu

DAGOS MANWOODY, lord Králohrobu

LARRA ČERNOHORSKÁ, lady Černohory

TREMOND GARGALEN, lord Slaného pobřeží

ANDERS YRONWOOD, lord Železodřeva

NYMELLA TOLAND

ROD TULLYŮ

Lord Edmyn Tully z Řekotočí byl prvním z říčních lordů, který odpřisáhl věrnost Aegonovi Dobyvateli. Vítězný Aegon ho odměnil tím, že mu daroval všechna území kolem Trojzubce. Ve znaku Tullyů je vymrštěný pstruh, stříbrný na poli zvlněné modři a červeně. Slova Tullyů zní: Rodina, povinnost, čest.

HOSTER TULLY, pán Řekotočí -jeho manželka, {LADY MINISA} z rodu Whentů, zemřela na porodním loži

- jejich děti:

CATELYN, vdova po lordu Eddardu Starkovi ze Zimohradu

její nejstarší syn, ROBB STARK, lord Zimohradu, Král severu a Trojzubce

její dcera, SANSA STARK, dvanáctiletá dívka, zajatkyně v Králově přístavišti

její dcera, ARYA STARK, desetiletá, již rok nezvěstná

její syn, BRANDON STARK, osmiletý, údajně mrtvý

jí syn, RICKON STARK, čtyřletý, údajně mrtvy

LYSA, vdova po lordu Jonu Arrynovi z Orlího hnízda

její syn, ROBERT, lord Orlího hnízda a obránce Údolí, neduživý sedmiletý chlapec

SER EDMURE, jeho jediný syn, dědic Řekotočí

přátelé a druhové sera Edmura:

SER MARQ PIPER, dědic Růžovopanenského hradu

LORD LYMOND DOBROPOTOCKÝ

SER RONALD VANCE, zvaný ŠPATNÝ, a jeho bratři, SER HUGO, SER ELLERY a KIRTH

PATREK MALLISTER, LUCAS BLACKWOOD, SER PERWYN FREY, TRISTAN RYGER, SER ROBERT PAEGE

jeho bratr, SER BRYNDEN, zvaný ČERNÁ RYBA

-jeho služebnictvo:

MISTR VYMAN, rádce, ranhojič a učitel

SER DESMOND GRELL, zbrojmistr

SER ROBIN RYGER, kapitán stráží

DLOUHÝ LEW, ELWOOD, DELP, strážní

UTHERYDES WAYN, majordomus Řekotočí

RYMUND VERŠOTEPEC, zpěvák

-jeho lordi vazalové:

JONOS BRACKEN, lord Kamenného plotu

JASON MALLISTER, lord Mořské stráže

WALDER FREY, lord Přechodu

CLEMENT PIPER, lord Růžovopanenského hradu

KARYL VANCE, lord Poutníkova útočiště

NORBERT VANCE, lord Atranty

THEOMAR MALOLESKÝ, lord Žaludohradu

jeho manželka, LADY RAVELLA z rodu Swannů jejich dcera, CARELLEN

WILLIAM MOOTON, lord Panenského jezírka

ŠELLA WHENT, vyhoštěná lady Harrenova

SER HALMON PAEGE

TYTOS BLACKWOOD, lord Havranostromu

ROD TYRELLŮ

Tyrellové se dostali k moci jako správci království Roviny, jejíž panství zahrnovalo úrodné planiny na jihovýchod od Dornských blat a Černovodého proudu až ke břehům Moře zapadajícího slunce. Tvrdí, že skrze ženskou linii pocházejí z Gartha Zelenorukého, legendárního krále Prvních lidí, který nosil korunu z listí vinné révy a květin a přiměl zemi rozkvést. Když král Mern, poslední ze staré dynastie Gardenerů, zahynul na Ohnivém poli, jeho pobočník Harlen Tyrrel odevzdal Vysokou zahradu Aegonu Targaryenovi, kterému odpřisáhl věrnost. Aegon mu na oplátku hrad udělil v léno stejně jako vládu nad Rovinou. Erbem Tyrellů je zlatá růže na trávově zeleném poli. Jejich slova zní: Rosteme do síly.

Lord Mace Tyrell vyslovil na začátku Války pěti králů podporu Renlymu Baratheonovi a dal mu ruku své dcery Margaery. Po Renlyho smrti uzavřela Vysoká zahrada spojenectví s rodem Lannisterů a Margaery byla zasnoubena s králem Joffreym.

MACE TYRELL, pán Vysoké zahrady, strážce jihu, obránce Mokřad, nejvyšší vojenský velitel Roviny

jeho manželka, LADY ALERIE z rodu Hightowerů ze Starého města

-jejich děti:

WILLAS, jejich nejstarší syn, dědic Vysoké zahrady

SER GARLAN, zvaný GALANTNÍ, jejich druhorozený syn

jeho manželka, LADY LEONETTE z rodu Fossowayů SER LORAS, Rytíř květin, jejich nejmladší syn, bratr Královské gardy

MARGAERY, jejich dcera, patnáctiletá vdova, zasnoubená za krále Joffreyho I. Baratheona

Margaeryiny společnice a dvorní dámy:

její sestřenice, MEGGA, ALLA a ELINOR TYRELL

Elinořin snoubenec, ALYN AMBROSE, panoš

LADY ALYSANNE BULWER, osmiletá dívka

MEREDYTH CRANE, zvaná MERRY

TAENA Z MYRU, manželka LORDA ORTONA MERRYWEATHERA

LADY ALYCE GRACEFORD

SEPTA NYSTERICA, jeptiška

jeho ovdovělá matka, LADY OLENNA z rodu Redwynů, zvaná KRÁLOVNA TRNŮ

strážní lady Olenny, ARRYK a ERRYK, zvaní LEVÝ a PRAVÝ

-jeho sestry:

LADY MINA, provdaná za Paxtera Redwyna, lorda Stromoviny

-jejich děti:

SER HORAS REDWYNE, dvojče Hobbera, přezdívaný HRŮZÁK

SER HOBBER REDWYNE, dvojče Horase, přezdívaný SLINTÁK

DESMERA REDWYNE, šestnáctiletá panna

LADY JANNA, provdaná za sera Jona Fossowaye

-jeho strýcové a bratranci:

bratr jeho otce, GARTH, zvaný GROBIÁN, lord senešal Vysoké zahrady

Garthovi nemanželští synové, GARSE a GARRETT KVĚTINY

bratr jeho otce, SER MORYN, lord velitel městské hlídky Starého města

Morynův syn, {SER LUTHOR}, ženatý s lady Elyn Norridge

Luthorův syn, SER THEODORE, ženatý s lady Liou

Theodorova dcera, ELINOR

Theodorův syn, LUTHOR, panoš

Luthorův syn, MISTR MEDWICK

Luthorova dcera, OLENE, provdaná za sera Lea Blackbara

Morynův syn, LEO, zvaný LÍNÝ LEO

bratr jeho otce, MISTR GORMON, učenec v Citadele

jeho bratranec, {SER QUENTIN}, zemřel v Jasanobrodu

Ouentinův syn, SER OLYMER, ženatý s lady Lysou z Loukova

Olymerovi synové, RAYMUND a RICKARD

Olymerova dcera, MEGGA

jeho bratranec, MISTR NORMUND, sloužící v Černé koruně

jeho bratranec, {SER VIKTOR}, zabit Usmívajícím se rytířem z Bratrstva Králolesa

Viktorova dcera, VIKTARIA, provdaná za {lorda Jona Bulwera}, který zemřel na letní horečku

jejich dcera, LADY ALYSANNE BULWER, osmiletá

Viktorův syn, SER LEO, ženatý s lady Alys Beesbury

Leovy dcery, ALLA a LEONA

Leovi synové, LYONEL, LUCAS a LORENT

--jeho služebnictvo ve Vysoké zahradě:

MISTR LOMYS, rádce, ranhojič a učitel

IGON VYRWEL, kapitán stráží

SER VORTIMER CRANE, zbrojmistr

BUKAČ, blázen a šašek, velmi otylý

-jeho lordi vazalové:

RANDYLL TARLY, lord Parožnatého vrchu

PAXTER REDWYNE, lord Stromoviny

ARWYN OAKHEART, lady Starého dubu

MATHIS ROWAN, lord Zlatého háje

ALESTER FLORENT, lord Stráže u Jasné vody, rebel podporující Stannise Baratheona

LEYTON HIGHTOWER, mluvčí Starého města, lord Přístavu

ORTON MERRYWEATHER, lord Dlouhého stolu

LORD ARTHUR AMBROSE

- jeho rytíři a muži v jeho službách:

SER MARK MULLENDORE, zmrzačen v bitvě na Černovodě

SER JON FOSSOWAY, ze zeleného jablka Fossowayů

SER TANTON FOSSOWAY, z červeného jablka Fossowayů

MUŽI NOČNÍ HLÍDKY

na výpravě za Zdí:

JEOR MORMONT, zvaný STARÝ MEDVĚD, lord velitel Noční hlídky

JON SNÍH, bastard ze Zimohradu, jeho majordomus a panoš, ztracen během výpravy v Křivolakém průsmyku

DUCH, jeho zlovlk, bílý a tichý

EDDISON TOLLETT, zvaný BOLESTÍNSKÝ EDD, jeho panoš

THOREN SMALLWOOD, velitel stopařů

DYWEN, DIRK, TICHOŠLÁPEK, GRENN, BEDWYCK, zvaný OBR, JEDNORUKÝ OLLO, ŇOUMA, BERNARR, zvaný HNĚDÝ BERNARR, další BERNARR, zvaný ČERNÝ BERNARR, TIM KÁMEN, ULMER Z KRÁLOLESA, GARTH, zvaný ŠEDOPÍRKO, ZELENÝ GARTH, GARTH ZE STARÉHO MĚSTA, ALAN Z RŮŽENÍNA, RONNEL TVRDOJÍL, AETHAN, RYLES, MAWNEY, stopaři

JARMEN BUCKWELL, velitel průzkumníků

BANNEN, BĚLOOKÝ KEDGE, TUMBERJON, FORNIO, RÝPAL, průzkumníci

SER OTTYN WYTHERS, velitel zadního voje

SER MALADOR LOCKE, velitel zásobovačů

DONNEL KOPEC, zvaný SLADKÝ DONNEL, jeho panoš a majordomus

HAKE, majordomus a kuchař CHETT, ošklivý majordomus, psovod

SAMWELL TARLY, tlustý majordomus, strážce havranů, urážlivě zvaný SER PRASÁTKO

LARK ZE SESTER, jeho bratranec ROLLEY ZE SESTER, KARL KOŇSKÝ HNÁT, MASLYN, MALÝ PAVKA, PILOŠ, LEVORUKÝ LEW, SIROTEK OSS, MUMLOŠ BILL, majordomové

{QHORIN PŮLRUKÝ}, velitel průzkumníků ze Stínové věže, zabit v Křivolakém průsmyku

{PANOŠ DALBRIDGE, EGGEN}, průzkumníci, zabiti v Křivolakém průsmyku

KAMENOHAD, průzkumník a horal, ztracen v Křivolakém průsmyku

BLANE, druh Ohorina Půlrukého, velitel mužů ze Stínové věže na Pěsti Prvních lidí

SER BYAM FLINT

v Černém hradu:

BOWEN MARSH, lord majordomus a kastelán

MISTR AEMON (TARGARYEN), ranhojič a rádce, slepý muž, sto let stár

jeho majordomus, CLYDAS

BENJEN STARK, První průzkumník, nezvěstný, zřejmě mrtvý

SER WYNTON STATNÝ, osmdesátiletý průzkumník

SER ALADALE WYNCH, PYPAR, HLUCHÝ DICK FOLLARD, VLASATÝ HAL, ČERNÝ JANEK BULWER, ELRON, MATTHAR, průzkumníci

OTHELL YARWYCK, První stavitel

LICHOBOT, MLADÝ HENLY, HALDER, ALBETT, SUD, SKVRNITÝ PATE Z PANENSKÉHO JEZÍRKA, stavitelé

DONAL NOYE, jednoruký zbrojír, kovář a majordomus

TŘÍPRSTÝ HOBB, majordomus a vrchní kuchař

TÍM POPLETOJAZYK, KLIĎAS, MULOŠ, STARÝ HENLY. CUGEN, RUDÝ ALYN Z RŮŽOLESA, JEREN, majordomové

SEPTON CELLADOR, věčně opilý služebník boží

SER ENDREW TARTH, zbrojmistr

RAST, ARRON, EMRICK, SATÉN, SKÁKAVÝ ROBIN, rekruti ve výcviku

CONWY, GUEREN, verbíři

ve Východní hlídce u moře:

COTTER PYKE, velitel Východní hlídky

MISTR HARMUNE, ranhojič a rádce

SER ALLISER THORNE, zbrojmistr

JANOS SLYNT, bývalý velitel městské hlídky Králova přístaviště, krátce lord Harrenova

SER GLENDON HEWETT

DAREON, majordomus a zpěvák

ŽELEZNÝ EMMETT, průzkumník proslavený svou silou ve Stínové věži:

SER DENYS MALLISTER, velitel Stínové věže

jeho majordomus a panoš, WALLACE MASSEY

MISTR MULLIN, ranhojič a rádce

SPOLEČENSTVÍ PSANCŮ BRATRSTVO BEZ PRAPORCŮ

BERIK DONDARRÍON, lord Černoazylu, zvaný BLESKURYCHLÝ LORD, často považován za mrtvého

jeho pravá ruka, THOROS Z MYRU, rudý kněz

jeho panoš, EDRIK DAYNE, lord Hvězdopadu, dvanáctiletý

-jeho druhové:

CITROŠ, zvaný CITROŠ CITRÓNOVÝ PLÁŠŤ, bývalý voják

HARWIN, syn Hullenův, dříve ve službách lorda Eddarda Starka na Zimohradu

ZELENOVOUS, tyrošský žoldnéř

TOM ZE SEDMIPOTOČÍ, zpěvák pochybné pověsti, zvaný TOM SEDMISTRUNA a TOM SEDMA

ANGUY LUKOSTŘELEC, lučištník z Dornských blat

JANEK ŠTÍSTKO, jednooký

ŠÍLENÝ LOVEC z Kamenného septa

KYLE, NOTCH, DENNETT, lukostřelci

MERRIT Z MĚSÍČNÍHO MĚSTA, WATTY MLYNÁŘ, ŠŤASTNÝ LUKE, MUDGE, BEZVOUSÝ DICK, psanci v jeho skupině

v hostinci U Klečícího muže:

ŠARNA, hostinská, kuchařka a porodní bába

její manžel, zvaný MANŽEL

CHLAPEC, válečný sirotek v nevěstinci U Broskvičky, v Kamenném septu:

SEDMIKRÁSKA, rudovlasá majitelka

ALYCE, CASS, LANNA, JYZENE, HELLY, BELLA, některé z jejích broskviček

v Žaludohradu, sídle rodu Maloleských:

LADY RAVELLA z rodu Swannů, manželka lorda Theomara Maloleského

tu a tam a onde:

LORD LYMOND LYCHESTER, stařec, kterému už neslouží rozum a jenž kdysi dávno bránil most proti seru Maynardovi

jeho mladý opatrovník, MISTR ROONE

duch na Nejvyšším srdci

Paní listů

septon v Bouřobálu

DIVOCÍ NEBOLI SVOBODNÝ LID

MANCE NÁJEZDNÍK, Král za Zdí

DALLA, jeho těhotná žena

VAL, její mladší sestra

-jeho velitelé a kapitáni:

HARMA, zvaná PSÍ HLAVA, velící předvoji

PÁN KOSTI, urážlivě přezdívaný CHŘESTIVÁ KOŠILE, velitel bojové skupiny

YGRITTE, mladá kopinice, členka jeho skupiny

RYK, zvaný DLOUHÝ OŠTĚP, člen jeho skupiny

HADRNICE, LENYL, členové jeho skupiny

jeho zajatec, JON SNÍH, přeběhlá vrána

DUCH, Jonův zlovlk, bílý a tichý

STYR, magnar Thennu

JARL, mladý nájezdník, Valin milenec

GRIGG KOZA, ERROK, QUORT, BODGER, DEL, VELKÝ VŘED, KONOPNÝ DAN, HENK PŘILBA, LENN, PRSTOPRST, KAMENOPALEC, nájezdníci

TORMUND, Medovinový král Proklaté díry, zvaný OBROZHOUBA, VYPRAVĚČ, TRUBAČ, LAMAČ LEDU, také HROMOPĚST, MEDVĚDI MANŽEL, MLUVČÍ S BOHY a OTEC ARMÁD, velitel bojové skupiny

jeho synové, TOREGG VYSOKÝ, TORWYRD NEŠKODNÝ, DORMUND a DRYN, jeho dcera, MUNDA, {ORELL}, zvaný ORELL OREL, měnič zabitý Jonem Sněhem v Křivolakém průsmyku

MAG MAR TUN DOH WEG, zvaný MOCNÝ MAG, král obrů

VARAMYR, zvaný ŠESTIKŮŽE, měnič, pán tří vlků, stínokočky a ledního medvěda

PLAKAČ, nájezdník a velitel bojové skupiny

{ALFYN VRÁNOBIJEC}, nájezdník, zabit Qhorinem Půlrukým z Noční hlídky

KRASTER z Krasterovy bašty, který nepokleká před nikým

FIALKA, jeho dcera a manželka, v jiném stavu

DYAH, KAPRADINKA, NELLA, tři z jeho devatenácti manželek

Created by eKnihy.iGalerie.cz