George R. R. Martin

HOSTINA PRO VRÁNY

Píseň ledu a ohně

PROLOG

„Draci,“ řekl Mollander. Zvedl ze země svraštělé jablko a přehodil si je z ruky do ruky.

„Vyhoď to jablko do vzduchu,“ pobídl jej Alleras Sfinga. Vytáhl ze svého toulce šíp a přiložil jej k tětivě.

„Já bych viděl draka moc rád.“ Roone z nich byl nejmladší, robustní chlapec, kterému scházela do dospělosti přinejmenším dvě léta.

A já bych rád spal v Růžiččině náruči, pomyslel si Pate. Nepokojně se zavrtěl na lavici. Zítra už by ta dívka mohla být jeho. Odvezu ji daleko ze Starého města, za Úzké moře, do některého ze Svobodných měst. Tam nejsou žádní mistři, nikdo, kdo by je mohl z čehokoli vinit.

Slyšel Emmin smích ozývající se přes zavřené okenice okna nad svou hlavou, mísící se s hlubším hlasem muže, kterému se právě věnovala. Byla nejstarší z nevěstek pracujících U Brku a korbele, již čtyřicetiletá, ale pořád na ní bylo co chytit. Růžička byla její dcera, patnáctiletá, čerstvě vykvetlá. Emma prohlásila, že Růžiččino panenství bude stát zlaťák. Pate si už našetřil devět stříbrných a hrníček měďáků, pro všechno dobro, které mu to mělo prokázat. Ve skutečnosti měl ale větší šanci vysedět pravé dračí vejce než našetřit tolik, aby dal dohromady zlaťák.

„Na draky ses narodil moc pozdě, hochu,“ řekl Roonovi Armen Akolyta. Armen nosil kolem krku kožený řemínek, na kterém byly provázkem připevněné kousky cínu, slitiny cínu s olovem, olova a mědi, a jako většina akolytů byl toho názoru, že novicové nosí na ramenou místo hlav tuříny. „Poslední zahynul za vlády krále Aegona Třetího.“

„Poslední drak Západozemí,“ nedal se odbýt Mollander.

„Vyhoď to jablko,“ pobídl jej Alleras znovu. Byl to pohledný mladík, všechny nevěstky do něj byly zblázněné. Dokonce i Růžička se ho tu a tam dotkla na rameni, když mu přinesla víno, a Pate musel vždycky zatít zuby a předstírat, že si toho nevšiml.

„Poslední drak Západozemí byl úplně poslední drak ze všech,“ řekl Armen zarputile. „To přece ví každý.“

„To jablko,“ naléhal Alleras. „Pokud je ovšem nechceš sníst.“

„Tu máš.“ Mollander, bez ohledu na svůj koňský hnát vyskočil, otočil se ve vzduchu, máchl rukou a vyhodil jablko vysoko do mlhy, která visela nad Medovínou. Nebýt té jeho nešťastné nohy, stal by se rytířem, stejně jako jeho otec. V těch svých silných pažích a ramenou na to měl síly dost. Jablko letělo daleko a daleko…

…ale ne tak rychle jako šíp, který svištěl za ním, yard dlouhá tětiva ze zlatého dřeva s opeřením ze šarlatových pírek. Pate neviděl, jak šíp jablko dostihl, ale slyšel to. Tiché mlask se odrazilo ozvěnou přes řeku, následováno šplouchnutím.

Mollander hvízdl. „Provrtal jsi je. To je hezké.“

Ani z poloviny tak hezké jako Růžička. Patovi se líbily její oříškově hnědé oči a pučící ňadra. A také to, jak se usmála pokaždé, když ho uviděla. Měl rád dolíčky v jejích tvářích. Někdy chodívala bosá, když obsluhovala hosty, aby cítila trávu pod nohama. To měl taky rád. Miloval její čistou svěží vůni, to, jak se jí vlnily vlasy za ušima. Zbožňoval prstíky na jejích nohou. Jedné noci mu určitě dovolí mnout jí chodidla a hrát si s nimi, a on si vymyslí pro každý prst legrační příběh, aby se co nejvíc smála.

Možná by nakonec přece jen udělal lépe, kdyby zůstal na této straně Úzkého moře. Mohl by si za ušetřené peníze koupit osla a pak by se s Růžičkou mohli střídat v jízdě na něm, až by putovali po Západozemí. Ebrose si o něm možná myslel, že nestojí ani za stříbrňák, ale Pate uměl napravovat kosti a léčit horečku pijavicemi. Obyčejní lidé by byli za jeho pomoc vděční. Kdyby se naučil stříhat vlasy a holit vousy, mohl by dokonce být bradyřem. To by mi stačilo, říkal si v duchu, kdybych měl Růžičku. Růžička byla vším, po čem na světě toužil.

Vždycky tomu tak nebylo. Kdysi snil o tom, že se stane mistrem v hradu, ve službách nějakého štědrého pána, který jej bude mít v úctě pro jeho moudrost a daruje mu krásného bílého koně, aby se mu odvděčil za jeho služby. Jak vysoko by jel, jak vznešeně. Usmíval by se na prostý lid, když by jej míjel na cestě…

Jednoho večera v nálevně hostince U Brku a korbele, po druhé konvici děsivě silného jablečného vína, se Pate vychloubal, že nebude vždycky jen novicem. „To je pravda,“ zavolal Líný Leo. „Budeš bývalým novicem, pasákem vepřů.“

Dopil zbytek svého korbele. Pochodněmi osvětlená terasa hostince byla nad ránem ostrovem světla v moři mlh. Dole u řeky plul ve vlhku noci jako zamlžený oranžový měsíc strážní oheň na Vysoké věži, ale jeho světlo dokázalo jen málo pozvednout jeho ducha.

Alchymista už tu měl být. Byl to všechno jen nejapný žert, nebo se tomu muži něco stalo? Nebylo by to poprvé, co se Štěstěna obrátila k Patovi zády. Kdysi považoval sám sebe za šťastného, že byl vybrán, aby pomáhal starému arcimistrovi Walgravovi s havrany, a nikdy se mu ani nesnilo o tom, že brzy bude osobně donášet starému muži jídlo, uklízet v jeho komnatách a každého rána mu pomáhat s oblékáním. Každý říkal, že Walgrave zapomněl víc z havraního řemesla, než kdy znali všichni mistři dohromady, a tak Pate usoudil, že řetěz s články z černého železa je tím nejmenším, v co může doufat, jen aby zjistil, že Walgrave mu ho dát nemůže. Starý muž zůstával arcimistrem jen ze zdvořilosti. Bez ohledu na to, jak velkým mistrem kdysi býval, nyní jeho róba nezřídka skrývala jen špinavé spodní prádlo, a někdy ani to ne. A před půl rokem jej nějací akolyté našli plačícího v knihovně, protože nebyl schopen najít cestu zpátky do svých komnat. Na Walgravově místě pod železnou maskou seděl nyní mistr Gormon, tentýž Gormon, který kdysi obvinil Pata z krádeže.

V jabloni vedle vody začal prozpěvovat slavík. Byl to sladký zvuk, vítaná úleva od drsných výkřiků a nekonečného krákání havranů, o které se staral celý dlouhý den. Bílí havrani znali jeho jméno a krákali je jeden přes druhého, kdykoli jej zahlédli, „Pate, Pane, Pate,“ dokud by se nejraději nedal do křiku. Ti velcí bílí ptáci byli sice pýchou arcimistra Walgrava, ale Pate měl napůl podezření, že by nejraději sežrali i jeho.

Možná to způsobilo děsivě silné jablečné víno – nepřišel sem pít, jenže Alleras kupoval jednu holbu za druhou, aby oslavil svůj měděný řetěz, a pocit viny jej činil žíznivým –, ale téměř to znělo, jako by slavík trylkoval zlato za železo, zlato za železo, zlato za železo. Což bylo zvláštní, protože právě tohle mu řekl cizinec v tu noc, kdy je Růžička svedla dohromady. „Kdo jsi?“ zeptal se jej Pate a muž odpověděl: „Alchymista. Dokážu měnit železo ve zlato.“ A pak měl náhle v ruce minci, tančící přes jeho klouby, světle žluté zlato lesknoucí se ve světle svíce. Na jedné straně byl tříhlavý drak, na druhé hlava nějakého mrtvého krále. Zlato za železo, pamatoval si Pate, jinak to nepůjde. Chceš ji? Miluješ ji? „Nejsem žádný zloděj,“ řekl tomu muži, který zval sám sebe alchymistou. „Jsem novic z Citadely.“ Alchymista sklonil hlavu a řekl: „Kdyby sis to rozmyslel, přijdu sem za tři dny ode dneška, se svým zlaťákem.“

Tři dny uplynuly. Pate se vrátil k Brku a korbeli, stále nerozhodnut, ale místo alchymisty tam našel Mollandera, Armena a Sfingu, s Roonem ve vleku. Vzbudilo by to podezření, kdyby se k nim nepřipojil, a tak začal pít s nimi.

V hostinci U Brku a korbele hosty nikdy neodmítli. Již šest set let stál na svém ostrově v Medovíně, a nikdy nebyly jeho dveře pro zákazníky zavřeny. Třebaže jeho vysoká dřevěná budova se nakláněla k jihu, stejně jako se novicové někdy nakláněli nad korbeli, Pate předpokládal, že hostinec tam bude stát dalších šest set let a budou v něm prodávat víno a pivo a děsivě silné jablečné víno rybářům a námořníkům, kovářům a zpěvákům, kněžím a princům, i novicům a akolytům z Citadely.

„Staré město není svět,“ prohlásil Mollander až příliš hlasitě. Byl to syn rytíře, a opilý, jak jen může opilec být. Od doby, co mu přinesli vzkaz o smrti jeho otce na Černovodě, se opíjel skoro každý večer. Dokonce i ve Starém městě, vzdáleném od bojů a bezpečném za jeho zdmi, se válka pěti králů dotkla každého v něm… třebaže arcimistr Benedikt trval na tom, že to nikdy nebyla válka pěti králů, protože Renly Baratheon byl zabit ještě předtím, než Balon Greyjoy sám sebe korunoval.

„Můj otec vždycky říkal, že svět je větší než hrad jakéhokoli pána,“ pokračoval Mollander. „A draci jsou určitě jen jednou z věcí, které se dají v Qarthu, Ašai a Yi Ti najít. Námořníci říkají…“

„…jsou jen povídačky námořníků,“ skočil mu do řeči Armen. „Námořníků, můj milý Mollandere. Zajdi si dolů do doků a ručím ti za to, že tam najdeš námořníky, co ti budou vyprávět o mořských pannách, se kterými se vyspali, nebo o tom, jak strávili rok v břiše ryby.“

„A jak víš, že to doopravdy neprožili?“ Mollander šmátral v trávě, snažil se najít další jablko. „Sám bys musel být v tom břiše, abys mohl přísahat, že oni tam nebyli. Jistě, jeden námořník s jednou povídačkou ještě nic neznamená, ale když ti čtyři veslaři ze čtyř rozdílných lodí povědí stejný příběh ve čtyřech rozdílných jazycích…“

„Ty příběhy nejsou úplně stejné,“ namítl Armen. „Draci v Ašai, draci v Qarthu, draci v Mereenu, dothračtí draci, draci osvobozující otroky… každé to vyprávění se od toho posledního liší.“

„Jenom v detailech.“ Mollander se stával umíněným, když pil, a dokonce i ve střízlivém stavu to byla pěkně tvrdá palice. „Všichni mluví o dracích a krásné mladé královně.“

Jediným drakem, který zajímal Pata, byl ten na zlaté minci. V duchu se divil, co se s alchymistou stalo. Třetí den. Říkal, že sem přijde.

„Tamhle u nohy máš další jablko,“ zavolal Alleras na Mollandera, „a já mám ještě dva šípy v toulci.“

„Svůj toulec si strč někam.“ Mollander sebral padavku. „Vždyť je červivé,“ zabručel, ale přesto je hodil do vzduchu. Šíp jablko dostihl, když začalo padat, a čistě je rozčísl vpůli. Jedna půlka přistála na střeše vížky, svezla se na nižší střechu, odrazila se a minula Armena stěží o stopu. „Kdybys prostřelil vpůli i toho červa, měl bys teď dva,“ zabručel akolyta.

„Kdyby to tak fungovalo i s jablky, nikdo by nikdy nemusel hladovět,“ řekl Alleras s jedním ze svých milých úsměvů. Sfinga se usmíval pořád, jako by znal nějaký soukromý vtip. Dodávalo mu to rozpustilý vzhled, kterému odpovídala i jeho špičatá brada, vlasy vybíhající špičkou do středu čela a houština nakrátko zastřižených, uhlově černých kudrn.

Z Allerase se stane mistr. Byl v Citadele teprve rok, a přesto již stihl vykovat tři články svého mistrovského řetězu. Armen jich možná měl víc, jenže mu pokaždé trvalo celý rok, než si zasloužil další. Přesto bude i z něho mistr. Roone a Mollander zůstávali uzardělými novici, jenže Roone byl ještě moc mladý a Mollander raději popíjel, než by četl v knihách.

Ovšem Pate…

Byl v Citadele již pět let, přišel sem, když mu nebylo víc než třináct, a jeho krk přesto zůstával stále holý, jako prvního dne, kdy do Starého města přišel ze západních zemí. Již podvakrát se domníval, že je dobře přípraven. Poprvé předstoupil před arcimistra Vaellyna, aby mu předvedl svou znalost nebes. Místo toho pochopil, jak si Kyselý Vaellyn vysloužil svou přezdívku. Patovi trvalo další dva roky, než sebral odvahu, aby se o to pokusil znovu. Tentokrát předstoupil před laskavého starého arcimistra Ebroseho, známého svým tichým hlasem a jemnýma rukama, jenže se ukázalo, že Ebroseho povzdechy jsou stejně bolestné jako Vaellynovy jízlivé poznámky.

„Ještě jedno poslední jablko,“ slíbil Alleras, „a povím vám, co si myslím o těch dracích.“

„Co bys mohl vědět, co já nevím?“ zabručel Mollander. Uviděl na větvi jablko, vyskočil, utrhl je a vyhodil je do vzduchu. Alleras si přitiskl tětivu k uchu, graciézně se otáčeje, když sledoval cíl v letu. Vystřelil právě ve chvíli, kdy začalo jablko klesat k zemi.

„Posledním výstřelem vždycky mineš,“ řekl Roone.

Jablko spadlo se šplouchnutím do řeky, netknuté.

„Vidíš?“ řekl Roone.

„Den, kdy je trefíš všechna, je dnem, kdy se přestaneš zdokonalovat.“ Alleras povolil tětivu a zastrčil luk zpátky do koženého pouzdra. Luk byl vyřezán ze zlatosrdce, vzácného a legendárního dřeva z Letních ostrovů. Pate se jej jednou pokoušel ohnout a nepodařilo se mu to. Sfinga vypadá drobný, ale má v těch svých štíhlých pažích neuvěřitelnou sílu, přemítal, zatímco Alleras přehodil nohu přes lavici a natáhl se po svém poháru s vínem. „Drak má tři hlavy,“ prohlásil svým měkkým dornským přízvukem.

„To je nějaká hádanka, či co?“ chtěl vědět Roone. „V příbězích mluví Sfingy vždycky v hádankách.“

„Ne, tohle žádná hádanka není.“ Alleras si usrkl svého vína. Ostatní do sebe obraceli korbele děsivě silného jablečného vína, kterým byl hostinec U Brku a korbele proslulý, ale on dával přednost zvláštním sladkým vínům ze své domoviny. Dokonce ani ve Starém městě nebyla taková vína zrovna levná.

Byl to Líný Leo, kdo dal Allerasovi přezdívku „Sfinga“. Sfinga byla kousek z toho, kousek z tamtoho: lidská tvář, lví tělo, jestřábí křídla. Alleras byl také takový: jeho otec pocházel z Dorne, jeho matka černé pleti z Letních ostrovů. On sám měl kůži tmavou jako týkové dřevo. A stejně jako zelené mramorové sfingy strážící z obou stran hlavní bránu do Citadely, měl i Alleras onyxové oči.

„Žádný drak nikdy neměl tři hlavy, kromě těch na štítech a praporcích,“ řekl Armen Akolyta pevným hlasem. „Bylo to jen erbovní znamení, nic víc. Kromě toho, všichni Targaryené jsou mrtví.“

„Všichni ne,“ opáčil Alleras. „Žebrácký král měl sestru.“

„Já myslel, že jí rozbili hlavu o zeď,“ ozval se Roone.

„Ne,“ řekl Alleras. „To byl malý synek prince Rhaegara Aegon, komu rozbili hlavu o zeď chrabří muži Lva z Lannisterů. Mluvíme o Rhaegarově sestře, narozené na Dračím kameni, než padl. Té, kterou nazývají Daenerys.“

„Za bouře zrozená. Už si vzpomínám.“ Mollander zvedl svůj korbel do výše, vyšplíchl jablečné víno, které v něm ještě zbývalo. „Tak na ni!“ Zhltl víno, praštil prázdným korbelem do stolu, mocně si říhl a otřel si ústa hřbetem dlaně. „Kde je Růžička? Naše právoplatná královna si zasluhuje další rundu vína, nemyslíte?“

Armen Akolyta se zatvářil vyděšeně. „Ztiš hlas, blázne. O takových věcech bys neměl dokonce ani žertovat. Nikdy nevíš, kdo může poslouchat. Pavouk má uši všude.“

„Aby sis nepočural kaťata, Armene. Já tady navrhuju další pitivo, ne rebelii.“

Pate uslyšel zachechtání. Pak se za jeho zády ozval úlisný tichý hlas. „Já vždycky věděl, že jsi zrádce, Žaboskoku.“ Na konci starého prkenného mostu se hrbil Líný Leo, oblečený v zelenozlatě pruhovaném saténu, s černým hedvábným polopláštěm připevněným k rameni nefritovou růží. Víno, kterým si potřísnil celý předek kabátce, bylo nějaké silné červené, soudě podle barvy skvrn. Dolů přes oko mu spadal pramen popelavě světlých vlasů.

Mollander se při pohledu na něj naježil. „Do háje. Zmiz odsud. Nejsi tady vítán.“ Alleras mu položil ruku na rameno, aby ho uklidnil, zatímco Armen se zamračil. „Leo. Můj pane. Pochopil jsem to tak, že jsi zavřený v Citadele na…“

„…další tři dny.“ Líný Leo pokrčil rameny. „Perestan říká, že svět je čtyřicet tisíc let stár. Mollos tvrdí pět set tisíc. Co znamenají tři dny, ptám se?“ Třebaže na terase byl tucet prázdných stolů, Leo se posadil k jejich. „Přines mi pohár stromovinského zlatého, Žaboskoku, a já za to třeba nepovím svému otci o tom tvém přípitku. Prohrál jsem v kostkách a poslední stříbrňák jsem dal za večeři. Člověk musí jíst. Co jste si dali vy, hoši?“

„Skopové,“ zamumlal Mollander. Neříkal to ani trochu nadšeně. „Dali jsme si dohromady vařenou skopovou kýtu.“

„Jsem si jistý, že byla nadívaná.“ Leo se otočil k Allerasovi. „Panský syn by měl být štědrý, Sfingo. Chápu to tak, že jsi získal měděný článek. Rád bych se na to napil.“

Alleras se na něj usmál. „Já kupuji pití jen přátelům. A už jsem ti říkal, že nejsem žádný panský syn. Moje matka byla obchodnice.“

Leovy oříškové oči se leskly vínem a potměšilostí. „Tvoje matka byla opice z Letních ostrovů. Dornové šukají všechno, co má díru mezi nohama. Bez urážky. Jsi možná hnědý jako ořech, ale aspoň se koupeš. Na rozdíl od našeho flekatého pasáčka vepřů.“ Mávl rukou Patovým směrem.

Kdybych ho praštil korbelem do úst, vyrazil bych mu polovinu zubů, pomyslel si Pate. Flekatý Pate, pasáček vepřů, byl hrdinou tisícovek oplzlých povídaček: dobrosrdečný tupý nemotora, jemuž se vždycky nějak podařilo vyzrát nad vypasenými lorďátky, domýšlivými rytíři a nabubřelými septony, kteří mu zkřížili cestu. Pokaždé se ukázalo, že ta jeho hloupost je ve skutečnosti neotesaná šikovnost, a příběhy vždycky končily tak, že Flekatý Pate seděl na panském trůnu nebo spal v posteli s dcerou nějakého rytíře. Ale to byly jen příběhy. Ve skutečném světě se pasáčkům vepřů nikdy tak dobře nevedlo. Pate si někdy říkal, že jej jeho matka zřejmě nenáviděla, když ho takto pojmenovala.

Alleras se už neusmíval. „Za to se mu omluvíš.“

„Opravdu?“ opáčil Leo. „Jak bych mohl, když mám tak sucho v krku…“

„Děláš svému rodu ostudu každým slovem, které řekneš,“ vytkl mu Alleras. „A Citadele děláš ostudu už jen tím, že jsi jeden z nás.“

„Já vím. Tak mi kup nějaké víno, abych mohl tu svoji ostudu spláchnout.“

„Nejraději bych ti vytrhl jazyk rovnou z kořene,“ řekl mu Mollander.

„Opravdu? Jak bych ti pak mohl povědět o dracích?“ Leo znovu pokrčil rameny. „Ten panchart mluvil pravdu. Dcera Šíleného krále je naživu, a vyseděla si tři draky.“

„Tři?“ žasl Roone.

Leo si poklepal na ruku. „Víc než dva a méně než čtyři. Já bych se teď nepokoušel o zlatý článek, kdybych byl na tvém místě.“

„Nechej ho být,“ varoval ho Mollander.

„Jaký kavalírský Žaboskok. Jak si přeješ. O těch dracích mluví každý muž z každé lodi, která se ocitla do stovky líg od Oarthu. Pár ti jich dokonce řekne, že je viděli na vlastní oči. Mág se přiklání k tomu, že je to pravda.“

Armen nesouhlasně našpulil rty. „Marwyn neví nic. Arcimistr Perestan by byl první, kdo by ti to řekl.“

„Arcimistr Ryam to říká taky,“ přitakal Roone.

Leo zívl. „Moře je mokré, slunce je horké a mastifa nemá rád celý zvěřinec.“

Ten má urážlivé jméno pro každého, pomyslel si Pate, ale nemohl popřít, že Marwyn skutečně vypadá spíš jako mastif než jako mistr. Jako by tě chtěl kousnout. Mág nebyl jako ostatní mistři. Lidé říkali, že se spolčí s nevěstkami a pokoutními čaroději, že mluví se zarostlými Ibbeňany a uhlově černými obyvateli Letních ostrovů jejich vlastními jazyky a že přináší v malých námořnických kostelících dole u nábřeží obětiny podivným bohům. Říkali, že jej viděli dole pod městem, v krysích dírách a černých veřejných domech, kde se stýká s potulnými herci, zpěváky, žoldáky, ba i s žebráky. Někteří dokonce šeptali, že kdysi zabil člověka holýma rukama.

Když se Marwyn vrátil do Starého města po osmi letech stravených na východě, kde mapoval vzdálené krajiny, pátral po ztracených knihách a studoval u zaklínačů a stínovrhačů, dal mu Kyselý Vaellyn přezdívku „Marwyn Mág“. To jméno se k Vaellynově nemalé mrzutosti brzy ujalo po celém Starém městě. „Nechej kouzla a modlitby kněžím a septonům a svůj rozum přiměj k tomu, aby se učil pravdám, jimž může člověk důvěřovat,“ radil jednou arcimistr Ryam Patovi, jenže Ryamův prsten, hůl i maska byly ze žlutého zlata a v jeho mistrovském řetězu nebyl žádný článek z valyrijské oceli.

Armen se podíval po délce svého nosu na Líného Lea. Měl na to přímo dokonalý nos, dlouhý, tenký a špičatý. „Arcimistr Marwyn věří v mnoho podivných věcí,“ řekl, „ale nemá o nic větší důkaz existence draků než Mollander. Jen další námořnické povídačky.“

„Nemáš pravdu,“ namítl Leo. „V Mágových komnatách hoří skleněná svíce.“

Na pochodněmi osvětlené terase se rozhostilo ticho. Armen si povzdechl a zavrtěl hlavou. Mollander se dal do smíchu. Sfinga pozoroval Lea velkýma černýma očima a Roone se tvářil zmateně.

Pate už slyšel o skleněných svících, třebaže nikdy neviděl žádnou hořet. Byly tím nejhůře udržovaným tajemstvím Citadely. Říkalo se, že byly přineseny do Starého města z Valyrie tisíc let před Zkázou. Slyšel, že jsou čtyři: jedna byla zelená a tři černé a všechny byly vysoké a zakroucené.

„Co jsou to ty skleněné svíce?“ zeptal se Roone.

Armen Akolyta si odkašlal. „V noc před tím, než akolyta odříká své sliby, musí odstát noční stráž ve sklepení. Nepovolí mu žádnou lucernu, pochodeň, lampu, voskovici… jenom svíci z obsidiánu. Musí strávit noc potmě, pokud ovšem nedokáže tu svíci rozsvítit. Někteří se o to pokoušejí. Ti bláhoví a tvrdohlaví, ti, kteří studovali ona takzvaná vyšší mystéria. Často si pořežou prsty, protože výběžky na svíci jsou prý ostré jako břitvy, a pak musejí se zakrvácenýma rukama čekat na svítání a přemítat nad svou neschopností. Moudřejší jedinci jdou jednoduše spát nebo stráví noc v modlitbách, ale každým rokem se najde pár takových, kteří to prostě musí zkusit.“

„Ano.“ Pate slyšel stejné příběhy. „Ale k jakému užitku je svíce, která nevrhá žádné světlo?“

„Je to lekce,“ řekl Armen, „poslední lekce, které se musíme naučit, než si navlékneme kolem krku mistrovské řetězy. Ta skleněná věc je určena k tomu, aby představovala pravdu a učení, vzácné, krásné a křehké věci. Je utvářena do podoby svíce, aby nám připomínala, že mistr musí kolem sebe šířit světlo kdekoli, kde slouží, a je ostrá, aby nám připomenula, že vědomosti mohou být nebezpečné. Moudří mužové se mohou stát ve své moudrosti arogantními, ale mistr musí vždy zůstat pokorný. I toto nám skleněná svíce připomíná. Dokonce i poté, co odříkal svůj slib, navlékl si svůj řetěz a odešel do něčích služeb, bude mistr vzpomínat na temnotu své noční stráže a bude si pamatovat, jak nic, co udělal, nedokázalo svíci rozhořet… protože ani s vědomostmi nejsou některé věci možné.“

Líný Leo vybuchl smíchy. „Chceš říct, že nejsou možné pro tebe. Já na vlastní oči viděl, jak ta svíce hořela.“

„Viděl jsi hořet nějakou svíci, o tom nepochybuji,“ řekl Armen. „Možná svíci z černého vosku.“

„Vím, co jsem viděl. To světlo bylo podivné a velmi jasné, mnohem jasnější, než by mohla vydávat jakákoli svíce z vosku či loje. Vrhala divné stíny a plamen se nikdy nezakomíhal, ani když otevřenými dveřmi za mnou zavanul průvan.“

Armen si zkřížil ruce na hrudi. „Obsidián nehoří.“

„Dračí sklo,“ řekl Pate. „Prostí lidé tomu říkají dračí sklo.“ Nějak mu to připadalo důležité.

„To ano,“ přitakal Alleras Sfinga, „a pokud jsou na světě opět draci…“

„Draci a ještě temnější věci,“ řekl Leo. „Šedé ovce mají zavřené oči, ale mastif vidí pravdu. Staré síly se probouzejí. Stíny se rozhýbávají. Brzy se na nás snese věk divů a hrůzy, věk bohů a hrdinů.“ Protáhl se, usmívaje se svým lenivým úsměvem. „Řekl bych, že to stojí za rundu.“

„Už jsme toho vypili dost,“ rozhodl Armen. „Ráno přijde dřív, než by se nám líbilo, a arcimistr Ebrose bude hovořit o vlastnostech moči. Ti, kdo mají v úmyslu ukovat stříbrný článek, by udělali dobře, kdyby jeho přednášku nezmeškali.“

„Vidím, že se mi asi sotva podaří zabránit vám v ochutnávání těch chcanků,“ ušklíbl se Leo. „Já osobně dávám přednost chuti stromovinského vína.“

„Kdybych si měl vybrat mezi chcankama a tebou, tak raději vypiju ty chcanky.“ Mollander se odstrčil od stolu. „Pojď, Roone.“

Sfinga se natáhl po svém pouzdru s lukem. „Já jdu taky spát. Doufám, že se mi bude zdát o dracích a skleněných svících.“

„Takže všichni odcházíte?“ Leo pokrčil rameny. „Nu což, Růžička tu zůstane. Možná tu naši jahůdku probudím a udělám z ní ženu.“

Alleras zachytil výraz v Patově obličeji. „Když nemá měďák na pohár vína, sotva bude mít zlaťák, aby si mohl koupit holku.“

„Jo,“ řekl Mollander. „Kromě toho si to vyžaduje muže, aby udělal z dívky ženu. Pojď s námi, Pate. Starý Walgrave se probudí s východem slunce. Bude potřebovat, abys mu pomohl dojít na záchod.“

Pokud si dnes vzpomene, kdo jsem. Arcimistr Walgrave neměl problémy, když měl rozpoznat jednoho havrana od druhého, ale s lidmi už mu to tak dobře nešlo. Některé dny se zdálo, že Pata považuje za kohosi, kdo se jmenoval Cressen. „Já zatím nejdu,“ řekl svým přátelům. „Ještě tu chvíli zůstanu.“ Ještě se nerozednilo, ne docela. Alchymista možná ještě přijde, a Pate měl v úmyslu být přítomen, až se to stane.

„Jak chceš,“ řekl Armen. Alleras se na Pata ještě dlouze zadíval, pak si přehodil luk přes štíhlé rameno a následoval ostatní směrem k mostu. Mollander byl tak opilý, že musel jít s rukou zavěšenou přes Roonova ramena, jinak by upadl. K Citadele to rozhodně nebyla taková dálka, jakou létá havran, jenže žádný z nich havran nebyl. A Staré město bylo opravdovým labyrintem, samé úzké uličky, křižující se ulice a stísněné hrbolaté cesty. „Opatrně,“ slyšel ještě Pate říkat Armena, když všechny čtyři pohltila říční mlha, „noc je vlhká a dlažební kameny budou kluzké.“

Když byli pryč, Líný Leo se na Pata zamračeně podíval přes stůl. „Jak smutné. Sfinga si s sebou odnesl všechno svoje stříbro a nechal mě tu s Flekatým Patem, pasáčkem vepřů.“ Protáhl se a zívl. „Říkám si, jak se asi má naše malá Růžička?“

„Spí,“ odpověděl Pate stroze.

„Nepochybuji o tom, že nahá.“ Leo se chlípně usmál. „Myslíš, že opravdu stojí za zlaťák? Asi to budu muset jednoho dne zjistit.“

Pate raději nic neříkal.

Leo odpověď ani nepotřeboval. „Předpokládám, že jakmile tu děvku jednou přefiknu, poklesne její cena natolik, že si ji budou moct dovolit i pasáci vepřů. Měl bys mi poděkovat.“

Měl bych tě zabít, pomyslel si Pate, ale na to, aby zahodil svůj život, ještě nebyl dost opilý. Leo prodělal výcvik se zbraněmi a bylo o něm známo, že umí smrtonosně zacházet s mečem a dýkou. A kdyby se Patovi nějak podařilo ho zabít, přišel by o hlavu i on. Leo měl dvě jména tam, kde měl Pate jen jedno, a jeho druhé jméno bylo Tyrell. Jeho otcem byl ser Moryn Tyrell, velitel městské hlídky ve Starém městě. A jeho bratrancem Mace Tyrell, pán Vysoké zahrady a Strážce jihu. A stařešina Starého města, lord Leyton z Vysoké věže, který mezi množství svých titulů počítal i „Ochránce Citadely“, byl proslulým tyrellským vazalem. Nechej to být, řekl si Pate v duchu. Říká tyhle věci jen proto, aby mě naštval.

Mlhy na východě se projasňovaly. Svítání, uvědomil si Pate. Přišlo svítání a alchymista se nedostavil. Nevěděl, jestli se tomu má smát, nebo má plakat. Jsem pořád zloděj, když na to všechno zapomenu a nikdo se to nikdy nedozví? To byla další otázka, na kterou neznal odpověď, stejně jako na ty, které mu kdysi kladli Ebrose a Vaellyn.

Když se odstrčil z lavice a vstal, děsivě silné jablečné víno mu okamžitě stouplo do hlavy. Musel položit ruku na stůl, aby se podepřel. „Nechej Růžičku na pokoji,“ řekl Leovi na rozloučenou. „Prostě ji nechej být, nebo bych tě mohl zabít.“

Leo Tyrell pohybem hlavy odhodil dozadu pramen vlasů. „S pasáky vepřů se nebiji. Zmiz odsud.“

Pate se otočil a přešel terasu. Jeho kroky se odrážely od zvětralých prken starého mostu. Než přešel na opačnou stranu, východní obloha se již barvila do růžová. Svět je široký, řekl si v duchu. Kdybych si koupil osla, pořád ještě bych se mohl toulat po cestách a pěšinách Sedmi království, léčit lidi pijavicemi a vybírat jim hnidy z vlasů. Mohl bych se zapsat na nějakou loď, posadit se k veslu a plavit se do Qarthu vedle Nefritové brány, abych na vlastní oči viděl ty zatracené draky. Nemusím se vracet ke starému Walgravovi a k havranům.

Přesto se jeho chodidla sama stočila směrem k Citadele. Když se skrze mraky na východě prodral první pás slunečního světla, z Námořnického septa dole u přístavu se začaly ozývat ranní zvony. O okamžik později se přidalo Panské septum, pak Sedm svatyní z jejich zahrad za Medovínou a nakonec Hvězdné septum, které bylo sídlem Nejvyššího septona již tisíc let předtím, než Aegon přistál v Králově přístavišti. Dohromady to byla působivá hudba. Třebaže ne tak sladká jako písnička toho slavíka.

Pod vyzváněním zvonů slyšel také zpěv. Každého rána za prvního světla se shromáždili rudí kněží, aby uvítali venku před jejich skromným chrámem na nábřeží slunce. Protože noc je temná a plná hrůz. Pate je slyšel vykřikovat tato slova nastokrát, když žádali svého boha R’hllora, aby je uchránil před temnotou. Jemu osobně stačilo Sedm bohů, ale slyšel, že Stannis Baratheon nyní pořádá bohoslužby u nočních ohňů. Dokonce si dal ohnivé srdce R’hllora do svého erbu místo korunovaného jelena. Kdyby získal Železný trůn, museli bychom se všichni naučit slova písně rudých kněží, pomyslel si Pate, ale to bylo nepravděpodobné. Tywin Lannister rozdrtil Stannise a R’hllora na Černovodě a brzy s nimi skoncuje docela, nabodne hlavu baratheonského uchvatitele na kopí nad bránu Králova přístaviště.

Jak slunce spalovalo ranní mlhy, Staré město kolem něj na sebe bralo tvar, vynořovalo se jako duch z přítmí předcházejícího svítání. Pate nikdy neviděl Královo přístaviště, ale věděl, že to je město z mazaniny a proutí, roztažený spletenec blátivých ulic, doškových střech a dřevěných chatrčí. Staré město bylo postavené z kamene a všechny jeho ulice byly dlážděné, i ty nejnuznější. Město nebylo nikdy krásnější než právě za rozbřesku. Na západní straně Medovíny lemovaly nábřeží cechovní domy, které vypadaly jako řada paláců. O kus výš se zvedaly po obou stranách řeky kopule a věže Citadely, pospojované kamennými mosty zastavěnými množstvím panských sídel a domů. Dole po proudu, pod černými mramorovými zdmi a klenutými okny Hvězdného septa, se jako děti shluklé u nohou staré matrony tísnily příbytky božích služebníků.

A za nimi, tam, kde se Medovína rozšiřovala do Šeptavice, se zvedala Vysoká věž, jejíž majákové ohně jasně zářily na pozadí úsvitu. Z místa, kde stála, na vrcholcích kolmých útesů Ostrova bojů, protínal její stín město jako meč. Ti, kdo se narodili a vyrostli ve Starém městě, dokázali určit denní dobu podle toho, kam stín zrovna dopadal. Někteří tvrdili, že z jejího vrcholku člověk vidí celou cestu až ke Zdi. Možná to bylo příčinou skutečnosti, proč lord Leyton nesestoupil z věže již přes deset let a raději vládl svému městu z oblačných výšin.

Kolem Pata projel po říční cestě řeznický vozík, na jehož korbě nepokojně kvičelo pět selat. Když jim uhýbal, jen tak tak ho nepotřísnil obsah nočníku, který vychrstla na ulici nějaká ženština z okna nad ním. Až ze mne bude mistr sloužící v hradu, budu mít koně, na kterém budu moci jezdit, říkal si v duchu. Pak zakopl o dlažební kostku a pomyslel si, koho se to snaží obalamutit. Pro něho nikdy nebude žádný řetěz, žádné místo u stolu urozeného pána, žádný vysoký bílý kůň, na kterém by mohl jezdit. Donekonečna bude trávit dny nasloucháním havranímu krákání a drhnutím skvrn od moči a výkalů ze spodního prádla arcimistra Walgrava.

Vkleče se snažil otřít si bláto z šatů, když čísi hlas řekl: „Dobré jitro, Pate.“

Stál nad ním alchymista.

Pate vstal. „Třetího dne… říkal jsi, že budeš U Brku a korbele.“

„Byl jsi tam se svými přáteli. Nechtěl jsem vaši družnou společnost vyrušovat.“ Alchymista na sobě měl cestovní plášť s kápí, hnědý a nepopsatelný. Nad střechami za jeho ramenem vyhlíželo vycházející slunce, a tak bylo obtížné rozlišit obličej pod kápí. „Už ses rozhodl, co jsi?“

To mne musí nutit, abych to řekl? „Myslím, že jsem zloděj.“

„Já si to taky říkal.“

Nejtěžší ze všeho bylo klesnout na všechny čtyři, aby vytáhl truhličku zpod postele arcimistra Walgrava. Třebaže truhlička byla bytelně vyrobená a pobitá železem, její zámek byl rozbitý. Mistr Gormon již dříve podezříval Pata, že jej rozbil, jenže to nebyla pravda. Walgrave rozbil zámek sám, když ztratil klíč, kterým se odemykala.

Uvnitř našel Pate váček se stříbrňáky, kadeř žlutých vlasů svázaných stužkou, namalovanou miniaturu ženy, která mu připomínala Walgrava (dokonce měla knírek), a železnou rukavici z překládané oceli. Walgrave tvrdil, že ta rukavice kdysi patřila nějakému princi, třebaže si už nedokázal vzpomenout kterému. Když jí Pate zatřásl, vypadl z ní na podlahu klíč.

Jakmile ho zvednu, jsem zloděj, honilo se mu v tu chvíli hlavou. Klíč byl starý a těžký, vyrobený z černého železa, a údajně se jím daly otevřít všechny dveře v Citadele. Takové klíče měli jen arcimistři. Ostatní nosili svoje klíče u sebe nebo je měli schované na nějakém bezpečném místě, ale pokud si Walgrave jednou schoval svůj, nikdo ho u něj už nemohl nikdy vidět. Pate klíč popadl a byl již v polovině cesty ke dveřím, když se otočil nazpět a šel si vzít i stříbro. Zloděj byl zloděj, ať toho ukradl málo či hodně. „Pate,“ zavolal za ním jeden z bílých havranů. „Pate, Pate, Pate.“

„Máš pro mne zlaťák?“ zeptal se alchymisty.

„Pokud máš to, co jsem chtěl já.“

„Vyndej ho. Chci se podívat.“ Pate se rozhodně nehodlal nechat oklamat.

„Říční cesta pro to není správným místem. Pojďme.“

Neměl čas popřemýšlet o tom, zvážit svoje možnosti. Alchymista již odcházel. Pate buď musel jít za ním, nebo jednou provždy přijít jak o Růžičku, tak o zlaťák. Následoval muže. V chůzi si zajel rukou do rukávu. Nahmatal klíč, bezpečně schovaný ve skryté kapse, kterou si tam sám všil. Mistrovská roucha byla plná kapes. Tohle věděl už jako malý kluk.

Musel si pospíšit, aby udržel tempo s alchymistovými dlouhými kroky. Ubírali se uličkou, kolem nároží, přes starý Zlodějský trh, Hadrnickou uličkou. Nakonec muž zabočil do další uličky, užší, než byla ta první. „Už jsme dost daleko,“ řekl Pate. „Nikdo tady není. Uděláme to tady.“

„Jak si přeješ.“

„Chci svůj zlaťák.“

„Samozřejmě.“ Mince se objevila z ničeho nic. Alchymista jí proběhl přes klouby na ruce, tak jako to udělal poprvé, když Růžička svedla ty dva dohromady. Mince se v ranním světle blýskala a vrhala zlaté odlesky na alchymistovy prsty.

Pate mu ji sebral z ruky. Zlato bylo v jeho dlani teplé. Zvedl si ji k ústům a kousl do ní, tak jako to viděl dělat dospělé muže. Aby pravdu řekl, nebyl si jistý, jakou by mělo mít zlato chuť, ale nechtěl vypadat jako blázen.

„Klíč?“ připomněl se alchymista zdvořile.

Něco přimělo Pata zaváhat. „A co si vůbec chceš v Citadele vzít? Nějakou knihu?“ Říkalo se, že některé ze starých valyrijských svitků dole v zamčených sklepeních jsou jedinými dochovanými kopiemi na světě.

„Do toho ti nic není.“

„Ne.“ Je to vyřízeno, pomyslel si Pate. Jdi. Utíkej zpátky k Brku a korbeli, probuď Růžičku polibkem a řekni jí, že patří tobě. Přesto stále otálel. „Ukaž mi svou tvář.“

„Jak si přeješ.“ Alchymista si sundal kápi.

Byl to jen člověk a jeho obličej byl jen obličej. Obličej mladého muže, úplně obyčejný, s plnými lícemi a stínem vousu. Na pravé tváři byla vidět slabá jizva. Měl zahnutý nos a houšť hustých černých vlasů, které se mu vlnily kolem uší. Nebyla to tvář, kterou by Pate poznával. „Neznám tě.“

„Ani já tebe.“

„Kdo jsi?“

„Cizinec. Ve skutečnosti vlastně nikdo.“

„Ach tak.“ Patovi došla slova. Vyndal klíč a položil jej cizinci do dlaně. Hlavu měl podivně lehkou, téměř jej jímala závrať. Růžička, připomněl sám sobě. „Takže jsme spolu hotovi.“

Byl napůl cesty dolů uličkou, když se dlažební kostky pod jeho chodidly začaly hýbat. Ty kameny jsou hrozně kluzké a vlhké, pomyslel si, jenže tím to nebylo. Cítil, jak mu buší srdce v hrudi. „Co se děje?“ hlesl. Nohy se mu proměnily ve vodu. „Já to nechápu.“

„A nikdy nepochopíš,“ řekl smutný hlas.

Dlažební kostky se prudce zvedly, aby jej políbily. Pate se snažil vykřiknout o pomoc, ale hlas mu selhal.

Jeho poslední myšlenka patřila Růžičce.

PROROK

Prorok zrovna utápěl na Velkém Wyku muže, když mu přišli sdělit, že je král mrtev.

Bylo to za bezútěšného chladného jitra a moře mělo stejně olověnou barvu jako obloha. První tři muži nabídli své životy Potopenému bohu beze strachu, ale čtvrtý byl ve své víře slabý a začal se vzpírat, když jeho plíce volaly po vzduchu. Aeron, stojící po pás hluboko v příboji, popadl nahého chlapce za ramena a stlačil mu hlavu zpátky pod vodu, zatímco mladík se marně snažil nadechnout. „Měj odvahu,“ řekl. „Z moře jsme přišli a do moře se musíme navrátit. Otevři ústa a pij zhluboka z božího požehnání. Naplň své plíce vodou, abys mohl zemřít a znovu se narodit, znovu povstat. Je marné se vzpírat.“

Buď jej chlapec s hlavou pod vlnami neslyšel, nebo jej víra opustila docela. Začal kopat a mlátit sebou tak divoce, že musel Aeron zavolat o pomoc. Přibrodili se k němu čtyři z jeho utopených mužů, aby nešťastníka chytili, a podrželi jej pod vodou. „Bože, jež i nám dal jsi utonout,“ modlil se kněz hlasem hlubokým jako moře, „umožni svému služebníku Emmondovi nově se narodit z moře, tak jako ses narodil i ty. Požehnej ho solí, požehnej ho kamenem, požehnej ho ocelí.“

Konečně bylo po všem. Z chlapcových úst již nestoupal v bublinkách žádný vzduch a jeho končetiny opustila všechna síla. Vznášel se tváří dolů na hladině mělkého moře, bledý, studený a pokojný.

Tehdy si Mokrovlas uvědomil, že k jeho utopeným mužům se na břehu pokrytém oblázky připojili tři jezdci. Aeron poznal starého Sparra, starce s protáhlou tváří a vodnatýma očima, jehož chvějivý hlas znamenal v této části Velkého Wyku zákon. Provázel jej jeho syn Steffarion s dalším mladíkem, jehož plášť, lemovaný tmavorudou kožešinou, byl přišpendlen na rameni vyumělkovanou broží, která znázorňovala černozlatý válečný roh Goodbrotherů. Jeden z Goroldových synů, usoudil kněz po zběžném pohledu. Manželce Goodbrothera se již poměrně pozdě v životě narodili po celém tuctu dcer tři synové, nyní již urostlí mladíci, a říkalo se, že žádný člověk nerozezná jednoho syna od druhého. Aeron Mokrovlas se ani nenamáhal pokoušet se o to. Ať je to Greydon nebo Gormond či Gran, kněz na něj neměl čas.

Zabručel strohý příkaz a jeho utopení muži uchopili mrtvého chlapce za ruce a za nohy, aby jej odnesli nad čáru přílivu. Kněz je následoval, nahý, až na tulení kůži, která zakrývala jeho intimní partie. Pokrytý husí kůží a s vodou crčící mu z těla se s hlasitým šploucháním vybrodil přes studený mokrý písek a mořem omleté kamínky na souš. Jeden z jeho utopených mužů mu podal roucho ze silného hrubého plátna, obarvené skvrnitě zeleně, modře a šedivě, barvami moře a Potopeného boha. Aeron si oblékl roucho a rozpustil si vlasy. Černé a mokré byly ty vlasy; žádné ostří se jich nedotklo od doby, co jej moře vyvrhlo. Spadaly mu na ramena jako střapatý provazcovitý plášť a sahaly mu až pod pás. Aeron si do nich a také do svého zacuchaného nepěstěného vousu zaplétal šňůry mořských řas.

Jeho utopení muži vytvořili kolem mrtvého chlapce kruh a začali se modlit. Norjen pracoval s jeho rukama, zatímco Rus si na něj klekl obkročmo a začal mu rytmicky stlačovat hrudník, ale všichni se rychle uklidili stranou, když se přiblížil Aeron. Prsty rozdělil chlapcovy studené rty a dal Emmondovi polibek života, a zas a znovu, dokud se moře nevyřinulo z jeho úst. Chlapec začal kašlat a plivat a jeho oči se mrkáním otevřely, plny strachu.

Další se navrátil. Bylo to znamení přízně Potopeného boha, jak říkali lidé. Každý druhý kněz přišel čas od času o nějakého člověka, dokonce i Tarle Třikráte utopený, který byl kdysi považován za natolik svatého, že jej vybrali, aby korunoval krále. Aeron Greyjoy však nikdy. Byl Mokrovlas, který osobně viděl vodní síně svého boha a vrátil se, aby o tom podal svědectví. „Vstaň,“ řekl prskajícímu chlapci a pleskl ho po nahých zádech. „Utopil ses a byl jsi nám navrácen. Co je mrtvé, nemůže nikdy zemřít.“

„Ale vstane.“ Chlapec se zprudka rozkašlal, vykašlal ze sebe další vodu. „Vstane znovu.“ Každé slovo bylo vykoupeno bolestí, ale tak už to na světě chodilo. Člověk musel bojovat, když chtěl žít. „Vstane znovu.“ Emmond se vrávoravě zvedl. „Tvrdší. A silnější.“

„Nyní náležíš bohu,“ řekl mu Aeron. Kolem se shromáždili ostatní utopení muži a každý mu uštědřil štulec a políbení, aby jej přivítali do svého bratrstva. Jeden mu pomohl obléknout hrubé roucho s modrými, zelenými a šedými skvrnami, další mu přinesl hůl z naplaveného dřeva. „Nyní patříš moři a moře tě vyzbrojilo,“ řekl Aeron. „Budeme se modlit, abys vládl svou holí divoce, proti všem nepřátelům našeho boha.“

Teprve tehdy se kněz otočil ke třem jezdcům pozorujícím je ze svých sedel. „Přijeli jste, abyste se nechali utopit, moji páni?“

Sparr si odkašlal. „Mě utopili jako chlapce,“ řekl, „a mého syna v jeho den jména.“

Aeron si odfrkl. O skutečnosti, že byl Steffarion Sparr dán Potopenému bohu brzy po svém narození, nepochyboval. Věděl ovšem, jakým způsobem to bylo provedeno, rychlým ponořením do kádě s mořskou vodou, která stěží smočila hlavičku dítěte. Není divu, že byli železní muži poraženi, ti, kteří kdysi ovládali všechna místa, kde byl slyšet hukot vln. „To nebylo opravdové utopení,“ řekl jezdcům. „Ten, který skutečně nezemře, nemůže doufat, že vstane z mrtvých. Proč jsi přijel, pokud ne dokázat svoji víru?“

„Přijel tě vyhledat syn pána Gorolda. Má pro tebe vzkaz.“ Sparr ukázal na mladíka v rudém plášti.

Chlapec nevypadal na víc než šestnáct. „Ano, a který jsi ty?“ zeptal se Aeron.

„Gormond. Gormond Goodbrother, nechať se ti zlíbí, můj pane.“

„Líbit se musíš především Potopenému bohu. Už tě utopili, Gormonde Goodbrothere?“

„V můj den jména, Mokrovlase. Můj otec mne sem poslal, abych tě vyhledal a přivedl té k němu. Potřebuje tě vidět.“

„Zde stojím. Ať sem pán Gorold přijde a popase se očima.“ Aeron vzal od Ruse kožený měch, čerstvě naplněný mořskou vodou. Vytáhl zátku a zhluboka se napil.

„Mám tě přivést do pevnosti,“ naléhal mladý Gormond ze hřbetu svého koně.

Bojí se sesednout, aby si nenamočil boty. „Mám tady boží práci.“ Aeron byl prorok. Nestrpěl, aby mu nějací bezvýznamní páni nařizovali, co má dělat, jako nějakým poddaným.

„Ke Goroldovi přiletěl pták,“ řekl Sparr.

„Pták od mistra ze Štítu,“ dodal Gormond.

Temná křídla, temná slova. „Havrani létají nad solí a kamenem. Pokud přinesl zprávy, které se mne týkají, pověz mi je teď a tady.“

„Zprávy, co přinášíme, jsou určeny jen pro tvé uši, Mokrovlase,“ namítl Sparr. „Nejsou to záležitosti, o kterých bych zde mohl mluvit před ostatními.“

„Ti ostatní jsou moji utopení muži, služebníci boží, tak jako jsem i já. Nemám před nimi žádné tajnosti, ani před naším bohem, vedle jehož svatého moře stojíme.“

Jezdci si vyměnili pohled. „Pověz mu to,“ řekl Sparr, a mladík v rudém plášti sebral odvahu. „Král je mrtev,“ řekl prostě. Tři krátká slova, a přesto moře zahřímalo, když je vyslovil.

V Západozemí byli čtyři králové, a přesto se Aeron nemusel ptát, kterého tím mysleli. Železným ostrovům vládl Balon Greyjoy a nikdo jiný. Král je mrtev. Jak je to možné? Aeron viděl svého nejstaršího bratra před necelým měsícem, když se vrátil na Železné ostrovy z nájezdů na Kamenité pobřeží. Balonovy šedivé vlasy napůl zbělely, zatímco byl kněz pryč, a shrbení jeho ramenou bylo výraznější, než když lodě vyplouvaly. Celkově však král nevypadal, že by byl nemocen.

Aeron Greyjoy vystavěl svůj život na dvou mocných pilířích. Ta tři krátká slova jeden z nich povalila. Teď už mi zůstává jen Potopený bůh. Nechť mne učiní stejně silným a neúnavným jako je moře samo. „Povězte mi, jak můj bratr zemřel.“

„Jeho Výsost přecházela po mostě na Štítu. Spadla z něj a roztříštila se o skálu dole.“

Pevnost Greyjoyů stála na rozeklaném výběžku, její bašty a věže byly postaveny na masivních skaliskách, která vystupovala z moře. A právě mosty spojovaly jednotlivé části Štítu mezi sebou; pevné klenuté mosty z opracovaného kamene i visuté mosty z konopných provazů a dřevěných prken. „Zuřila snad bouře, když spadl?“ chtěl vědět Aeron.

„Ano,“ odpověděl mladík. „Zuřila.“

„Tak to ho srazil k zemi Bouřlivý bůh,“ prohlásil kněz. Po tisíce tisíců let spolu byly moře a obloha ve válce. Z moře přišli železní muži a ryby, které je udržovaly při životě i za těch nejkrutějších zim, ale bouře přinášely jen strasti a žal. „Můj bratr Balon nás učinil opět velkými, což vyvolalo hněv Bouřlivého boha. Nyní hoduje ve vodních síních Potopeného boha a mořské panny mu plní každé jeho přání. Bude na nás, kteří jsme zbyli v tomto suchém a bezútěšném údolí, abychom dokončili jeho velké dílo.“ Zarazil zátku zpátky do měchu. „Promluvím s tvým panem otcem. Jak daleko je to odsud do Kladivorohu?“

„Šest líg. Můžeš jet v sedle za mnou.“

„Jeden je schopen jet rychleji než dva. Dej mi svého koně a Potopený bůh ti požehná.“

„Vezmi si mého koně, Mokrovlase,“ nabídl se Steffarion Sparr.

„Ne. Jeho zvíře je silnější. Chci tvého koně, chlapče.“

Mladík na okamžik zaváhal, pak sesedl a podal otěže Mokrovlasovi. Aeron zasunul do třmene bosé černé chodidlo a vyhoupl se do sedla. Neměl koně rád – byli to tvorové ze zelených krajin a muže jen změkčovali – nicméně situace si vyžadovala, aby na něm jel. Temná křídla, temná slova. Kdesi v dálce se znovu sbírala bouře, slyšel to ve vlnách, a bouře nepřinášely nic než zlo. „Sejdeme se v Oblázkově pod věží pána Merlyna,“ řekl svým utopeným mužům, když koně otáčel.

Cesta byla špatně sjízdná, vzhůru do kopců, lesů a kamenných soutěsek, po úzké vyježděné stopě, která se pod koňskými kopyty často zcela ztrácela. Velký Wyk byl největším ze Železných ostrovů, tak rozlehlý, že někteří z jeho šlechticů vlastnili území, jež neležela přímo u moře. Gorold Goodbrother byl jedním z nich. Jeho pevnost se nacházela v Tvrdokamenných kopcích, ze všech míst na ostrově nejdále od říše Potopeného boha. Goroldovi lidé se lopotili v jeho dolech, v kamenné temnotě pod zemí. Někteří žili a zemřeli, aniž jedinkrát za život spatřili slanou vodu. Žádný div, že jsou takoví lidé zatrpklí a divní.

Jak Aeron jel, jeho myšlenky se stočily k jeho bratrům.

Devět synů vzešlo z klína Quellona Greyjoye, pána Železných ostrovů. Harlon, Quenton a Donel se narodili první ženě pána Quellona, ženě z rodu Stonetreeiů. Balon, Euron, Viktarion, Urrigon a Aeron byli synové od jeho druhé manželky, lady Sunderly ze Solnoútesu. Za třetí manželku pojal Ouellon dívčinu ze zelených krajin, která mu porodila nemocného idiota jménem Robin, bratra, na něhož bylo lépe zapomenout. Quentona a Donela, kteří zemřeli jako děti, si kněz nepamatoval. Na Harlona si vzpomínal, ale jen matně, jak sedí s šedou tváří a strnulý ve věži bez oken a hovoří šeptem, který byl slabší každým dnem, jak mu šedá šupinatost měnila jazyk a rty v kámen. Jednoho dne budeme hodovat na rybách ve vodních síních Potopeného boha, my čtyři, a Urri také.

Devět synů vzešlo z klína Quellona Greyjoye, ale jen čtyři se dožili dospělého věku. Tak už to chodilo v tomto chladném světě, kde muži rybařili na moři, kopali v zemi a umírali, zatímco ženy rodily na ložích krve a bolesti děti, které brzy odcházely ze světa. Aeron byl tím posledním a nejméně důležitým mezi čtyřmi krakeny, Balon nejstarším a nejstatečnějším, divokým a nebojácným chlapcem, který žil jen proto, aby znovu vzkřísil zašlou slávu železných mužů. V deseti vylezl po Pazourkových útesech ke strašidelné věži Slepého pána. Ve třinácti ovládal vesla válečné veslice a prstový tanec uměl tančit stejně dobře jako kterýkoli muž na ostrovech. V patnácti se plavil s Dagmerem Rozseklým ke Kamenoschodům a strávil léto nájezdy a loupením. Zabil tam svého prvního muže a vzal si svoje první dvě solné ženy. V sedmnácti dělal Balon kapitána na své vlastní lodi. Byl vším, čím by měl starší bratr být, třebaže pro Aerona nikdy neměl nic než jen pohrdání. Byl jsem slabý a hříšný, a pohrdání bylo víc, než jsem si zasluhoval. Lépe když mnou opovrhoval Balon Chrabrý, než aby mne miloval Euron Vraní oko. A pokud stáří a zármutek naplnily Balona během let hořkostí, učinily jej rovněž odhodlanějším, než byl jakýkoli muž, jenž kdy žil. Narodil se jako panský syn a zemřel jako král, zavražděn žárlivým bohem, pomyslel si Aeron, a nyní přichází bouře, taková bouře, jakou na těchto ostrovech dlouho nikdo nezažili.

Bylo již dlouho po setmění, než kněz spatřil rozježené železné opevnění Kladivorohu, škrábající do srpku měsíce. Goroldova pevnost byla mohutná a hranatá, postavená z velkých kamenů nalámaných z útesu, jenž se tyčil za ní. Pod jejími hradbami zela bezzubá černá ústa vchodů do jeskyň a starých dolů. Železná brána Kladivorohu byla na noc zavřená a zatarasená. Aeron do ní bušil kamenem, dokud kovový zvuk neprobudil strážného.

Mladík, který jej vpustil, jako by vypadl z oka Gormondovi, jehož koně si vzal. „Který jsi ty?“ zeptal se Aeron.

„Gran. Můj otec tě očekává.“

Síň byla vlhká, plná temných stínů a protahovalo v ní. Jedna z Goroldových dcer nabídla knězi roh piva. Další prohrabala nízko hořící oheň, který vydával spíš kouř než světlo. Gorold Goodbrother tiše hovořil se štíhlým mužem v úpravném šedém šatu, jenž měl kolem krku řetěz z mnoha kovů, značící, že jde o mistra z Citadely.

„Kde je Gormond?“ zeptal se Gorold, jakmile spatřil Aerona.

„Vrací se pěšky. Pošli svoje ženy pryč, můj pane. A mistra rovněž.“ Neměl mistry v lásce. Jejich havrani byli tvorové Bouřlivého boha a on jejich léčebným metodám nedůvěřoval, ne od Urriho. Žádný pořádný muž by si nevybral život v porobě, ani by si neukoval řetěz podřízenosti, aby jej pak nosil celý život kolem krku.

„Gisello, Gwin, odejděte,“ řekl Goodbrother stroze. „Ty také, Grane. Mistr tu zůstane.“

„Odejde,“ trval na svém Aeron.

„Toto je má síň, Mokrovlase. Nepřísluší ti, abys rozhodoval, kdo zde zůstane a kdo odejde. Mistr zůstane.“

Ten muž žije příliš daleko od moře, pomyslel si Aeron. „Pak tedy půjdu já,“ řekl Goodbrotherovi. Suché rákosí zašustilo pod rozpraskanou kůží jeho bosých černých chodidel, když se otočil a zamířil pryč. Zdálo se, že jel celou tu dlouhou cestu zbytečně.

Byl již téměř u dveří, když si mistr odkašlal a řekl: „Na Mořskokamenném trůnu sedí Euron Vraní oko.“

Mokrovlas se otočil. V síni jako by se náhle o poznání ochladilo. Vraní oko je půl světa daleko. Balon ho vyhnal před lety pryč a přísahal, že když se vrátí, zabije ho. „Mluv,“ řekl chraptivě.

„Vplul do Panského přístavu den po králově smrti a jako Balonův nejstarší bratr si pro sebe zabral hrad a korunu,“ řekl Gorold Goodbrother. „Nyní posílá havrany, svolává všechny kapitány a krále z každého ostrova na Štít, aby před ním poklekli a přísahali mu věrnost jako svému králi.“

„Ne,“ vyhrkl Aeron Mokrovlas bez rozmýšlení. „Na Mořskokamenném trůnu může sedět jen bohabojný muž. Vraní oko neuctívá nic a nikoho kromě své vlastní pýchy.“

„Byl jsi na Štítu před nedávnem a mluvil jsi s králem,“ řekl Goodbrother. „Řekl Balon cokoli o následnictví?“

Ano. Mluvili spolu v Mořské věži, zatímco za okny vyl vichr a vlny se neúnavně rozbíjely o skaliska pod nimi. Balon zarputile vrtěl hlavou, když naslouchal, co mu Aeron říká o jeho posledním živém synovi. „Vlci z něj udělali slabocha, jak jsem se bál,“ hořekoval král. „Modlím se k bohu, aby ho zabili, aby nemohl překážet Aše v cestě.“ V tom spočívala Balonova zaslepenost; viděl se ve své divoké, tvrdohlavé dceři a věřil, že by mohla být jeho následnicí. Jenže se mýlil a Aeron se mu to marně pokoušel vysvětlit. „Železným nikdy nebude vládnout žena, dokonce ani taková žena jako Aša,“ trval na svém, ale Balon uměl být k věcem, které nechtěl slyšet, hluchý.

Než mohl kněz Goroldu Goodbrotherovi odpovědět, mistr opět otevřel ústa. „Podle práva náleží Mořskokamenný trůn Theonovi, nebo Aše, pakliže je princ mrtev. Takový je zákon.“

„Zákon zelených krajin,“ řekl Aeron opovržlivě. „Co znamená pro nás? My jsme zrození ze železa, synové moře, vyvolení Potopeného boha. Žena nám vládnout nemůže, ani bezbožný muž.“

„A Viktarion?“ zeptal se Gorold Goodbrother. „Má Železnou flotilu. Bude si Viktarion nárokovat trůn, Mokrovlase?“

„Euron je nejstarší bratr…“ začal mistr.

Aeron jej umlčel pohledem. V malých rybářských městečkách i velkých kamenných pevnostech omdlévaly při jediném pohledu Mokrovlasa panny a děti s křikem utíkaly ke svým matkám, a byl více než dostačující k tomu, aby přemohl řetězem spoutaného nevolníka, jímž byl mistr před ním. „Euron je starší,“ řekl kněz, „ale Viktarion je zbožnější.“

„Nedojde mezi nimi k válce?“ zeptal se mistr.

„Železný nesmí prolít krev železného.“

„Zbožný sentiment, Mokrovlase,“ řekl Goodbrother, „ale tvůj bratr jej nesdílí. Sawanea Botleye nechal utopit jen proto, že prohlásil, že Mořskokamenný trůn patří podle práva Theonovi.“

„Pokud byl utopen, žádná krev prolita nebyla,“ řekl Aeron.

Mistr a pán si vyměnili pohled. „Musím poslat odpověď na Štít, a to brzy,“ řekl Gorold Goodbrother. „Co bys mi radil, Mokrovlase? Slib věrnosti, či vzdor?“

Aeron si popotáhl za vous a zamyslel se. Viděl jsem přicházet bouři a nyní vím, že její jméno je Euron Vraní oko. „Prozatím neodpovídej,“ řekl šlechtici. „Musím se na to pomodlit.“

„Modli se, jak jen chceš,“ řekl mistr. „Zákon tím nezměníš. Právoplatným dědicem je Theon a po něm Aša.“

„Ticho!“ zaburácel Aeron. „Příliš dlouho naslouchali ze železa zrození vám mistrům se spoutanými krky, žvanícím o zelených krajinách a jejich zákonech. Je čas, abychom opět naslouchali moři. Je čas naslouchat hlasu našeho boha.“ Jeho vlastní hlas zvonil zakouřenou síní, tak silný a mocný, že se ani Gorold Goodbrother, ani mistr neodvažovali něco namítnout. Potopený bůh je se mnou, pomyslel si Aeron. Ukazuje mi cestu.

Goodbrother mu nabídl na noc pohodlí hradu, ale kněz odmítl. Zřídkakdy spal pod hradní střechou, a nikdy tak daleko od moře. „Pohodlí poznám až ve vodních síních Potopeného boha, pod vlnami. Narodili jsme se, abychom trpěli, aby nás naše utrpení učinilo silnými. Jediné, oč žádám, je čerstvý kůň, který mne donese do Oblázkova.“

Goodbrother byl rád, že mu jej může poskytnout. Poslal také svého syna Greydona, aby knězi ukázal nejkratší cestu mezi kopci k moři. Do svítání zbývala ještě hodina, když vyrazili, ale jejich koně byli odvážní, našlapovali jistě a pevně, a tak cesta navzdory tmě rychle ubíhala. Aeron zavřel oči, odříkal tichou modlitbu a po chvíli začal v sedle dřímat.

Ten zvuk přišel tiše, zaskřípění zrezivělého pantu. „Urri,“ zamumlal a procitl, pln strachu. Tady žádný pant není, žádné dveře, žádný Urri. Letící sekera usekla Urrimu ve čtrnácti letech při hře v prstový tanec půlku dlaně, zrovna když byli jeho otec a starší bratři ve válce. Třetí žena lorda Quellona pocházela z Růžovopanenského hradu, dívka s velkými měkkými prsy a hnědýma očima laně. Místo aby léčila Urriho zranění starým způsobem, ohněm a mořskou vodou, předala jej do péče mistrovi ze zelených krajin, který přísahal, že dokáže useknuté prsty přišít zpátky. Udělal to, a použil na to lektvary, obklady a byliny, a do ruky se dala sněť a Urriho přepadla horkost. Než mu mistr ruku uřízl, bylo již příliš pozdě.

Lord Quellon se ze své poslední výpravy nikdy nevrátil; Potopený bůh mu ve své dobrotě dopřál smrt v moři. Zato lord Balon se vrátil, se svými bratry Euronem a Viktarionem. Když se Balon dozvěděl, co se Urrimu stalo, usekl mistrovi tři prsty kuchyňským sekáčkem a poslal manželku svého otce, aby mu je přišila. Obklady a lektvary účinkovaly v mistrově případě stejně jako u Urriho. Když umíral, blouznil, a třetí manželka lorda Quellona následovala brzy po něm, poté co porodní bába vytáhla z jejího lůna mrtvou holčičku. Aeron byl rád. Byla to jeho sekera, která usekla Urrimu kus dlaně, zatímco spolu tančili prstový tanec, tak jak to přátelé a bratři dělávají.

Stále jej zahanbovalo, když si vzpomněl na léta, která následovala po Urriho smrti. V šestnácti zval sám sebe mužem, ale ve skutečnosti byl jen vinným měchem s nohama. Zpíval, tančil (ale ne prstový tanec, ten už nikdy), vtipkoval, drmolil a dělal si ze všeho legraci. Hrál na dudy, žongloval, jezdil na koních, dokázal vypít víc než všichni Sparrové a Botleyové dohromady a taky než polovina Harlawů. Potopený bůh dává každému muži nějaký dar, a dokonce i jemu ho dal: žádný muž nedokázal močit déle ani dostříknout svou moč dál než Aeron Greyjoy, jak opětovně prokazoval při každé veselicí. Jednou vsadil svou novou válečnou veslici proti stádu koz, že dokáže uhasit oheň jen za pomoci svého údu. Jedl pak kozí maso celý rok a svoji loď pojmenoval Zlatopramen, třebaže Balon vyhrožoval, že ho nechá pověsit na její stěžeň, když se doslechl, co za beranidlo chce jeho bratr připevnit na příď.

Nakonec se Zlatopramen potopil během Balonový první rebelie u Krásného ostrova, rozčísnutá vpůli ohromnou válečnou galérou zvanou Zuřivost, když Stannis Baratheon chytil Viktariona do pasti a rozdrtil Železnou flotilu. Jenže bůh s Aeronem ještě nebyl hotov a vyplavil jej na břeh. Nějací rybáři ho vzali do zajetí a odvedli ho v řetězech do Lannisportu, kde strávil zbytek války v útrobách Casterlyovy skály a dokazoval tam, že krakeni umí močit dál a déle než lvi, kanci či kuřata.

Ten muž je mrtvý. Aeron se utopil a nově se narodil z moře jako prorok boží. Žádný smrtelník jej nedokázal zastrašit o nic víc než temnota… ani vzpomínky, kosti duše. Zvuk otevírajících se dveří, skřípot zrezivělého železného pantu. Euron je zpátky. Nezáleželo na tom. On byl kněz, Aeron Mokrovlas, bohem milovaný.

„Dojde k válce?“ zeptal se jej Greydon Goodbrother, když slunce začalo osvětlovat kopce. „Válce bratra proti bratrovi?“

„Když si to bude Potopený bůh přát, tak ano. Na Mořskokamenném trůnu nesmí sedět bezbožný muž.“ Vraní oko bude bojovat, to je jisté. A nedokáže jej porazit žádná žena, dokonce ani Aša; ženy byly stvořeny k tomu, aby bojovaly své bitvy na porodním loži. A Theon, pokud ještě žije, byl stejně beznadějný případ, chlapec, u kterého se střídala rozmrzelost s dobrou náladou. Na Zimohradu prokázal svou cenu, jenže Vraní oko nebyl žádný zmrzačený chlapec. Paluby Euronových lodí byly natřeny rudě, aby nebyla tak vidět krev, která se do nich vsakovala. Viktarion. Králem musí být Viktarion, jinak nás bouře smete všechny.

Greydon jej opustil, když vyšlo slunce, aby odvezl zvěst o Balonově smrti svým příbuzným v jejich věžích v Dolnosrázu, Vranohrotské pevnosti a u Mrtvolného jezera. Aeron jel dál sám, nahoru do kopců a dolů do údolí, po kamenité stezce, která byla stále širší a uježděnější, jak se blížil k moři. V každé vesnici zastavil, aby chvíli kázal, a také na dvorech menších pánů. „Narodili jsme se z moře a do moře se všichni navrátíme,“ říkal všem. Jeho hlas byl hluboký jako oceán a hřímal jako vlny. „Bouřlivý bůh ve svém hněvu sebral Balona z jeho hradu a mrštil jím o skaliska a náš král nyní hoduje pod vlnami, ve vodních síních Potopeného boha.“ Zvedl ruce. „Balon je mrtev! Král je mrtev! Ale král přijde znovu! Protože co je mrtvé, nemůže nikdy zemřít, ale vstane znovu, tvrdší a silnější! Král vstane!“

Někteří z těch, kteří ho slyšeli, odhodili svoje motyky a rozhodli se následovat ho, a do té doby, než zaslechl hukot vln, šel vedle jeho koně zhruba tucet mužů, bohem dotčených a toužících po utopení.

Oblázkov byl domovem několika tisícovek rybářů, jejichž chýše se tísnily kolem úpatí čtvercové věže s vížkou v každém rohu. Očekávaly jej tam dvě desítky jeho utopených mužů, utábořených na pláži s šedivým pískem, ve stanech z tuleních kůží a chatrčích postavených z naplaveného dříví. Jejich ruce byly zdrsnělé slanou vodou, zjizvené sítěmi a provazy, zmozolnatělé od vesel, podběráků a seker, ale nyní se ty ruce chápaly holí z naplaveného dřeva, tvrdých jako železo, protože bůh je vyzbrojil svými zbraněmi pocházejícími zpod hladiny moře.

Postavili knězi příbytek těsně nad čárou přílivu. S radostí se do něj uchýlil ihned, jakmile utopil své nejnovější následovníky. Můj bože, modlil se, mluv ke mne ve hřmotu vln a pověz mi, co mám dělat. Kapitáni a králové čekají na tvé slovo. Kdo bude naším králem místo Balona? Zpívej ke mně v jazyce mořských oblud, abych se dozvěděl jeho jméno. Pověz mi, ó Pane pod vlnami, kdo má sílu bojovat na Štítu proti všem bouřím?

Třebaže jej cesta do Kladivorohu poznamenala únavou, Aeron Mokrovlas byl ve svém dřevěném příbytku, zastřešeném černými mořskými řasami, nepokojný. Po obloze se přivalily mraky, zakryly měsíc a hvězdy, a temnota prostírající se nad mořem byla stejná jako ta v jeho duši. Balon měl zalíbení v Aše, dítěti ze svého těla, jenže žena nemůže vládnout mužům z moře zrozeným. Musí to být Viktarion. Devět synů vzešlo z klína Ouellona Greyjoe a Viktarion z nich byl nejsilnější, spíš býk než muž, nebojácný a svědomitý. A právě v tom spočívá naše nebezpečí. Mladší bratr je povinován poslušností vůči staršímu, a Viktarion nebyl mužem, který by se plavil proti proudu tradice. Jenže Eurona nemá rád. Od smrti své ženy ho nenávidí.

Zvenčí, pod chrápáním jeho utopených mužů a nářkem větru, slyšel dorážení vln, kladivo jeho boha volajícího jej do bitvy. Aeron se vysoukal ze svého malého příbytku do chladu noci. Stál tam nahý, bledý, vyzáblý a vysoký, a po chvíli vešel do černého slaného moře. Voda byla ledově studená, ale on před laskáním svého boha neucukl. O jeho hrudník se rozbila vlna, málem jej porazila. Další se roztříštila o jeho hlavu. Cítil sůl na svých rtech, vnímal boha kolem sebe a jeho uši zvonily nádherou jeho písně. Devět synů vzešlo z klína Quellona Greyjoye a já byl ten poslední z nich, slabý a vystrašený jako děvče. Už ale ne. Ten muž je utopený a bůh mne učinil silným. Studené moře jej obklopovalo, objímalo ho, pronikalo skrze jeho slabé lidské maso a dotýkalo se jeho kostí. Kosti, pomyslel si. Kosti duše. Balonový kosti a Urriho kosti. Pravda je v našich kostech, protože maso se rozkládá a kost zůstává. A na Naggově kopci jsou kosti Síně Šedého krále…

Vyzáblý, bledý a chvějící se chladem se Aeron Mokrovlas brodil zpátky na břeh, o mnoho moudřejší, než byl, když vkročil do moře. Nalezl odpověď ve svých kostech a zřetelně se před ním rýsovala cesta. Noc byla tak chladná, že se z jeho těla kouřilo, když se ubíral zpátky do svého příbytku, ale v jeho srdci hořel oheň a spánek přišel pro tentokrát snadno, nerušený skřípěním železných pantů.

Když se probudil, byl jasný, větrný den. Aeron posnídal polévku ze škeblí a mořských řas, uvařenou nad ohněm z naplaveného dříví. Ještě ani nedojedl, když ze své věže sestoupil s půl tuctem strážných Merlyn, aby s ním promluvil. „Král je mrtev,“ řekl mu Mokrovlas.

„Ano. Přiletěl k nám pták. A teď druhý.“ Merlyn byl plešatý, kulatý, otylý muž, který sám sebe tituloval „lord“, po vzoru zelených krajin, a oblékal se do kožešin a sametu. „Jeden havran mne předvolává na Štít, druhý k Deseti věžím. Vy krakatice máte mnoho ramen, rvete člověka na kusy. Co říkáš, knězi? Kam mám poslat svoje lodě?“

Aeron se zamračil. „K Deseti věžím, říkáš? Jaká krakatice tě tam volá?“ Deset věží je sídlo lorda Harlawa.

„Princezna Aša. Zamířila se svými loděmi domů. Čtec vysílá havrany, svolává všechny její přátele. Říká, že Balon chtěl, aby na Mořskokamenném trůnu seděla ona.“

„Potopený bůh rozhodne, kdo bude sedět na trůnu,“ řekl kněz. „Poklekni, abych ti mohl požehnat.“ Lord Merlyn si klekl a Aeron odzátkoval svůj měch a nalil mu proud vody na holé čelo. „Bože, který i nám dal jsi utonout, nechť se tvůj služebník Merlyn znovu narodí z moře. Požehnej ho solí, požehnej ho kamenem, požehnej ho ocelí.“ Voda stékala po Merlynových otylých tvářích, smáčela mu vous a plášť z liščí kožešiny. „Co je mrtvé, nemůže nikdy zemřít,“ dořekl ještě Aeron, „ale vstane znovu, tvrdší a silnější.“ Když ale Merlyn vstal, řekl mu: „Zůstaň a naslouchej, abys mohl šířit slovo boží.“

Tři stopy od kraje vody se vlny rozbíjely kolem oblého žulového balvanu. Právě tam se Aeron Mokrovlas postavil, aby jej všichni jeho věrní viděli a slyšeli slova, která jim chtěl říct.

„Narodili jsme se z moře a do moře se všichni vrátíme,“ začal, tak jako stokrát předtím. „Bouřlivý bůh sebral ve svém hněvu Balona z jeho hradu a mrštil jím o skaliska, a náš král nyní hoduje pod vlnami.“ Zvedl ruce. „Železný král je mrtvý! Jenže král přijde znovu! Protože co je mrtvé, nemůže nikdy zemřít, ale vstane znovu, tvrdší a silnější!“

„Král vstane!“ vykřikli utopení muži.

„Vstane. Musí. Jenže kdo?“ Mokrovlas chvíli naslouchal, ale odpovědí mu byl jen hukot příboje. „Kdo bude naším králem?“

Utopení muži začali bušit svými holemi z naplaveného dříví o sebe. „Mokrovlas!“ volali. „Král Mokrovlas! Král Aeron! Dejte nám Aerona!“

Aeron zavrtěl hlavou. „Když má otec dva syny a jednomu dá sekeru a druhému síť, který z nich se má podle něj stát válečníkem?“

„Sekera je pro válečníka,“ vykřikl Rus v odpověď, „síť pro rybáře moří.“

„Ano,“ přitakal Aeron. „Bůh mne vzal hluboko pod vlny a utopil tu bezcennou věc, kterou jsem býval. Když mne opět vyvrhl, dal mi oči, abych viděl, uši, abych slyšel, hlas, abych šířil jeho slovo, abych mohl být jeho prorokem a kázal jeho pravdu těm, kdož zapomněli. Nebyl jsem stvořen k tomu, abych seděl na Mořskokamenném trůnu… o nic víc než Euron Vraní oko. Protože slyším boha, který říká: Žádný bezbožný muž nesmí sedět na mém trůnu!“

Merlyn si zkřížil ruce na hrudi. „Bude to tedy Aša? Nebo Viktarion? Pověz nám to, knězi!“

„Potopený bůh vám to vyjeví, ale ne tady.“ Aeron namířil prst na Merlynovu vypasenou bílou tvář. „Nevzhlížej ke mně ani k zákonům lidí, ale k moři. Zvedni své plachty a odstraň vesla, můj pane, a vydej se na Starý Wyk. Ty a všichni kapitáni a králové. Nevydávej se na Štít, neskláněj se před bezbožnými ani na Drsnořád, aby ses spolčil s intrikánskými ženami. Namiř svou příď ke Starému Wyku, kde stojí Síň Šedého krále. Ve jménu Potopeného boha tě vyzývám. Vyzývám vás všechny! Opusťte své síně a chatrče, svoje hrady a pevnosti a vydejte se na Naggův kopec, na velkou královolbu!“

Merlyn na něj civěl s otevřenými ústy. „Královolbu? Opravdová královolba se nekonala již…“

„…již příliš dlouho!“ vykřikl Aeron ztrápeně. „A přesto si na úsvitu věků železní muži vybírali své vlastní krále, volili si ty nejlepší mezi nimi. Je načase, abychom se vrátili ke starým způsobům, protože jen to nás opět učiní silnými. Právě na královolbě byl zvolen nejvyšším králem Ureas Železná noha, kterému položili na hlavu korunu z naplaveného dříví. Sylas Ploskonosý, Harrag Šedivák, Staří Krakeni, ti všichni vzešli z královolby. A z této volby vzejde i muž, jenž dokončí dílo, které započal král Balon, a získá nám zpátky naši svobodu. Znovu říkám, nepluj na Štít ani k Deseti věžím Harlawů, ale na Starý Wyk. Vyhledej kopec Nagga a kosti Síně Šedého krále, protože na tom posvátném místě, až měsíc utone a znovu se vynoří, si zvolíme úctyhodného krále, bohabojného krále.“ Opět zvedl do výše svoje kostnaté ruce. „Naslouchejte! Naslouchejte vlnám! Naslouchejte bohu! Mluví k nám a říká: Nebudeme mít jiného krále než toho, který vzejde z královolby!“

Při těchto slovech se zvedl jásot a utopení muži bili svými holemi o sebe. „Královolba!“ volali. „Volba, volba. Žádný král kromě toho, který vzejde z volby!“ A lomoz, který vydávali, byl tak hlasitý, že jej určitě slyšel i Vraní oko na Štítu a zlý Bouřlivý bůh ve své mračné síni. A Aeron Greyjoy věděl, že udělal dobře.

KAPITÁN
STRÁŽÍ

„Ty krvavé pomeranče jsou už hodně přezrálé,“ poznamenal princ znaveným hlasem, když jej kapitán vyvezl na terasu.

Poté už nepromluvil celé hodiny.

Ohledně pomerančů měl pravdu. Pár jich spadlo a rozprsklo se na světle růžovém mramoru. Jejich pronikavá sladká vůně plnila Hotahovo chřípí, kdykoli se nadechl. Nebylo pochyb o tom, že princ je cítí taky, jak tak seděl pod stromy v kolečkovém křesle, které pro něho vyrobil mistr Caleotte, vyloženém polštáři s husím peřím a s rachotivými kolečky z ebenu a železa.

Po dlouhou dobu bylo jediným zvukem šplouchání dětí v jezírcích a fontánkách a jednou tiché plesk, když spadl a pukl další pomeranč. Pak kapitán uslyšel ze vzdálené části paláce dusot vysokých bot na mramoru.

Obara. Znal její chůzi; dlouhé kroky, spěšné a hněvivé. Její kůň ve stájích dole u brány bude zpěněný a zakrvácený od ostruh. Vždycky jezdila na hřebcích, a slyšeli ji vychloubat se, že by zvládla jakéhokoli koně v Dorne… a také jakéhokoli muže. Kapitán slyšel také jiné kroky, rychlé tiché šoupání mistra Caleotta, který se s ní snažil udržet krok.

Obara Písek vždycky chodila až příliš rychle. Honí se za něčím, co nemůže nikdy dostihnout, řekl princ jednou své dceři, v kapitánově doslechu.

Když se objevila pod trojitou klenbou, Areo Hotah mávl svou dlouhou sekerou a zatarasil jí cestu. Hlavice sekery byla nasazená na topůrku z horského jasanu šest stop dlouhém, takže ji nemohla obejít. „Dál nesmíte, má paní.“ Jeho hlas byl basový brum zastřený silným norvošským přízvukem. „Princ si nepřeje být vyrušován.“

Její tvář byla kamenná ještě předtím, než promluvil; pak ztvrdla ještě víc. „Stojíš mi v cestě, Hotahu.“ Obara byla nejstarší z Písečných hadů, žena s mohutnými kostmi, blízko ke třicítce, s očima posazenýma blízko u sebe a vlasy v barvě myší hnědi, jež podědila po nevěstce ze Starého města, která ji porodila. Pod strakatým pláštěm z písečného hedvábí v barvě dun a zlata měla oblečené staré jezdecké šaty z kůže, odřené a poddajné. Ty šaty na ní byly tou nejměkčí věcí. Na jednom stehně nosila svinutý bič, přes záda kulatý štít z oceli a mědi. Svoje kopí nechala venku, za což byl Areo Hotah vděčný. Přestože byla rychlá a silná, věděl, že mu tato žena nemůže být rovnocennou soupeřkou… jenže ona to nevěděla, a Hotah netoužil vidět na dlaždicích z růžového mramoru její krev.

Mistr Caleotte přesunul váhu z nohy na nohu. „Lady Obaro, pokoušel jsem se ti říci…“

„Ví, že je můj otec mrtvý?“ zeptala se Obara kapitána, nevěnujíc mistrovi víc pozornosti, než by věnovala mouše, kdyby ovšem byla jakákoli moucha tak pošetilá, že by jí bzučela kolem hlavy.

„Ano, ví,“ odpověděl kapitán. „Přiletěl za ním havran.“

Smrt přilétla do Dorne na havraních křídlech, napsaná drobným písmem a zapečetěná kapkou tvrdého červeného vosku. Caleotte musel vycítit, co bylo v tom dopise, protože jej dal Hotahovi, aby jej předal. Princ mu poděkoval, ale pak trvalo velmi dlouho, než rozlomil pečeť. Celé odpoledne tam seděl s pergamenem na klíně, pozoroval děti při hře. Díval se na ně, dokud slunce nezapadlo a večerní vzduch se neochladil natolik, že je zahnal dovnitř; pak pozoroval hvězdy odrážející se od vodní hladiny. Již vycházel měsíc, když poslal Hotaha, ať přinese svíci, aby si mohl přečíst dopis pod pomerančovníky v temnu noci.

Obara se dotkla svého biče. „Tisíce překračují písky pěšky, aby se dostali na Kostěnou cestu a pomohli Ellarii přinést tělo mého otce domů. Septa jsou nacpaná k prasknutí a rudí kněží zapálili svoje chrámové ohně. Ženy v polštářových domech obcují s jakýmkoli mužem, co k nim zavítá, a odmítají peníze. Ve Slunečním oštěpu, na Zlomeném rameni, podél Zelenokrvavice, v horách, venku na hlubokých píscích, všude, všude si ženy rvou vlasy a muži křičí hněvem. A z každého hrdla stoupá k nebi stejná otázka – co teď Doran udělá? Co jeho bratr udělá, aby pomstil našeho zavražděného prince?“ Popošla blíž ke kapitánovi. „A ty říkáš, že si nepřeje být vyrušován?“

„Nepřeje si být vyrušován,“ řekl Areo Hotah znovu.

Kapitán stráží znal prince, kterého strážil. Kdysi, bylo tomu již dávno, přišel z Norvosu nezkušený mladíček, velký hoch se silnými rameny a hřívou tmavých vlasů. Ty vlasy byly teď bílé a jeho tělo na sobě neslo jizvy z mnoha bitev… ale síla mu zůstala a svoji dlouhou sekeru udržoval nabroušenou, tak jak jej to učili vousatí kněží. Nepustím ji, řekl si v duchu a nahlas prohlásil: „Princ pozoruje děti, jak si hrají. Nikdy nesmí být vyrušován, když pozoruje děti při hře.“

„Hotahu,“ zasyčela Obara Písek, „ustoupíš mi z cesty, nebo ti vezmu tu sekeru a –“

„Kapitáne,“ ozvalo se za jeho zády, „nech ji projít. Promluvím s ní.“ Princův hlas byl ochraptělý.

Areo Hotah škubl topůrkem k sobě a ustoupil stranou. Obara se na něj naposledy dlouze zadívala a prošla kolem, s mistrem pospíchajícím jí v patách. Caleotte neměřil víc než pět stop a hlavu měl holou jako vejce. Jeho obličej byl tak hladký a otylý, že bylo těžké určit jeho věk, ale byl tady již před kapitánem, sloužil i princově matce. Navzdory svému věku a obvodu pasu byl stále čiperný a také chytrý, ale příliš měkký. Proti Písečným hadům nic nezmůže, pomyslel si kapitán.

Ve stínu pomerančovníků seděl princ v kolečkovém křesle, se svýma dnou postiženýma nohama nataženýma před sebou a těžkými váčky pod očima… ačkoli zda to byl zármutek, nebo pakostnice, co mu bránilo ve spánku, to Hotah nevěděl. Dole pod nimi, ve fontánkách a jezírkách, si stále hrály děti. Těm nejmenším nemohlo být víc než pět, nejstarším pak devět či deset. Polovina jich byly dívky a polovina chlapci. Hotah slyšel, jak cákají a pokřikují na sebe vysokými pronikavými hlásky. „Není to tak dávno, co jsi byla jedním z těch dětí dovádějících v bazéncích, Obaro,“ řekl princ, když klesla na koleno před jeho kolečkovým křeslem.

Odfrkla si. „To bylo před dvaceti lety, nebo téměř před dvaceti, pokud by na tom mělo záležet. A nebyla jsem tady dlouho. Jsem parchat, kterého porodila nevěstka, nebo jsi na to zapomněl?“ Když neodpovídal, vstala a dala si ruce v bok. „Můj otec byl zavražděn.“

„Zemřel v souboji muže proti muži při božím soudu,“ řekl princ Doran. „Podle zákona to vražda nebyla.“

„Byl to tvůj bratr.“

„Byl.“

„Co máš v úmyslu dělat?“

Princ namáhavě otočil svoje kolečkové křeslo, tak aby jí byl tváří v tvář. Třebaže mu bylo pouhých padesát dva let, vypadal Doran Martell mnohem starší. Jeho tělo bylo pod lněným šatem měkké a beztvaré a bylo obtížné spočinout pohledem na jeho nohou. V důsledku pakostnice mu groteskně opuchly a zrudly klouby; jeho levé koleno bylo jablko, jeho pravé meloun a prsty se proměnily v temně rudé hrozny, tak přezrálé, až se zdálo, že musí při sebemenším doteku prasknout. Dokonce i pod tíhou pokrývky se chvěl, třebaže bolest snášel bez stížností. Ticho je mi přítelem, slyšel jej kapitán jednou říkat jeho dceři. Slova jsou jako šípy, Arianne. Jakmile jsou vypuštěna, nemůžeš je přivolat nazpět. „Napsal jsem lordu Tywinovi –“

„Napsal? Kdybys byl jenom z poloviny mužem, jakým byl můj otec –“

„Já nejsem tvůj otec.“

„To vidím.“ Z Obařina hlasu čišelo pohrdání.

„Ty bys chtěla, abych šel do války?“

„Znám lepší řešení. Nemusíš se dokonce ani zvednout ze svého křesla. Dovol mně pomstít mého otce. Máš armádu v Princově průsmyku. Lord Yronwood má další na Kostěné cestě. Dej jednu mně a Nym druhou. Ať ona vyrazí po Královské cestě, zatímco já budu hnát pány blat z jejich hradů a pak to vezmu kolem mokřadů na Staré město.“

„A jak bys mohla doufat, že udržíš Staré město?“

„Postačí, když je vydrancujeme. Bohatství Vysoké věže –“

„Takže to je zlato, po čem toužíš?“

„Já toužím po krvi.“

„Lord Tywin nám nechá poslat Horovu hlavu.“

„A kdo nám doručí hlavu lorda Tywina? Hora byl vždycky jeho mazlíček.“

Princ ukázal k jezírkům. „Obaro, dívej se chvíli na děti, uvidíš, jak tě ten pohled potěší.“

„Tohle mne určitě nepotěší. Víc by mne potěšilo, kdybych mohla vehnat kopí do břicha lorda Tywina. Přinutím ho zpívat ‚Deště Kastameru‘, zatímco z něj budu tahat vnitřnosti a pátrat v nich po zlatě.“

„Podívej se,“ opakoval princ. „Nařizuji ti to.“

Několik starších dětí leželo na bříškách na hladkém růžovém mramoru, opalovaly se na slunci. Další se plácaly v moři o kousek dál. Tři si stavěly pískový hrad s velkou věží, která připomínala věž zvanou Kopí na Starém paláci. Deset nebo víc se jich shromáždilo ve velkém jezírku, aby pozorovaly bitvu, při níž menší děti jezdily v po pás hlubokých jezírkách na zádech větších a snažily se shazovat se navzájem do vody. Pokaždé, když šla nějaká dvojice pod vodu, následoval po šplouchnutí výbuch smíchu. Dívali se, jak děvčátko s ořechově hnědou kůží tahá světlovlasého chlapce z ramen jeho bratra, aby ho svrhlo hlavou napřed do jezírka.

„Tvůj otec kdysi hrával stejnou hru, stejně jako já před ním,“ řekl princ. „Byl mezi námi rozdíl deseti let, takže jsem již her v jezírkách zanechal, než byl on dost stár na to, aby s nimi začal, ale vždycky jsem ho pozoroval, když jsem přišel navštívit svou matku. Byl tak divoký, už jako malý chlapec. Rychlý jako vodní had. Často jsem ho viděl, jak svrhává do vody hochy mnohem větší, než byl sám. Připomněl mi to v den, kdy odcházel do Králova přístaviště. Přísahal, že to udělá už jen jednou, naposledy, jinak bych ho nikdy nenechal jít.“

„Nenechal jít?“ zasmála se Obara. „Jako bys ho mohl zastavit. Rudá zmije z Dorne si chodil, kam sám chtěl.“

„To ano. Kéž bych tak měl nějaké slovo útěchy, abych –“

„Já si za tebou nepřišla pro útěchu.“ Její hlas byl stále plný opovržení. „V den, kdy přišel můj otec, aby si mne odvedl, mne moje matka nechtěla nechat jít. ‚Je to děvče,‘ řekla, ‚a ani si nemyslím, že je tvoje. Měla jsem tisíc dalších mužů.‘ Mrštil mi svoje kopí k nohám a moji matku uhodil do tváře hřbetem dlaně, takže se rozplakala. ‚Chlapec či děvče,‘ řekl, ‚bojujeme svoje bitvy. Ale bohové nás nechávají vybírat si své zbraně.‘ Podívala jsem se na kopí, pak na slzy mé matky a zvedla kopí. ‚Říkal jsem ti, že je moje,‘ řekl můj otec a vzal si mě. Moje matka se do roka upila k smrti. Prý plakala, když umírala.“ Obara popošla blíž k princovu kolečkovému křeslu. „Dovol mi použít kopí. O nic víc nežádám.“

„Žádáš po mně příliš, Obaro. Půjdu se na to vyspat.“

„Už jsi spal příliš dlouho.“

„Možná máš pravdu. Pošlu ti vzkaz do Slunečního oštěpu.“

„Jen pokud bude znít: válka.“ Obara se otočila na patě a odešla stejně nasupeně, jako přišla, do stájí pro čerstvého koně, na kterém vyrazí stejně zběsile na zpáteční cestu.

Mistr Caleotte se ještě zdržel. „Můj princi?“ ozval se malý kulatý muž. „Co tvoje nohy? Bolí tě?“

Princ se pousmál. „Je slunce horké?“

„Mám ti přinést utišující nápoj?“

„Ne. Potřebuji mít čistou hlavu.“

Mistr zaváhal. „Můj princi, bylo… bylo moudré nechat lady Obaru, aby se vrátila na Sluneční oštěp? Je více než jisté, že svoje rozpoložení přenese na obyčejný lid. Velmi tvého bratra milovali.“

„Stejně jako my všichni.“ Přitiskl si prsty ke spánkům. „Ne. Máš pravdu. I já se musím vydat do Slunečního oštěpu.“

Kulatý malý muž zaváhal. „Je to moudré?“

„Ne moudré, ale nezbytné. Nechej poslat jezdce k Ricassovi, ať připraví moje komnaty ve Sluneční věži. Uvědom moji dceru Arianne, že zítra dorazím.“

Moje princeznička. Kapitán ji bolestně postrádal.

„Všichni tě uvidí,“ varoval jej mistr.

Kapitán chápal, jak to myslí. Když před dvěma lety odjížděli ze Slunečního oštěpu do klidu a samoty Vodních zahrad, nebyla princova pakostnice ani zpolovice tak zlá. V těch dnech ještě chodil, i když pomalu, opíral se o hůl a pitvořil se bolestí při každém kroku. Princ si nepřál, aby jeho nepřátelé věděli, jak slabým se stal, a Starý palác a jeho Stínové město byly plné očí. Očí, pomyslel si kapitán, a schodů, které není schopen vyjít. Musel by umět létat, aby se dostal na vrchol Sluneční věže.

„Já se musím nechat vidět. Někdo musí nalít olej na vodu. Dorne je třeba připomenout, že má stále svého prince.“ Chabě se usmál. „I když je starý a stižený dnou.“

„Pokud se vrátíš do Slunečního oštěpu, budeš muset poskytnout slyšení princezně Myrcelle,“ řekl Caleotte. „Bude s ní ten její bílý rytíř… a ty přece víš, že posílá dopisy své královně.“

„Ano, předpokládám, že to dělá.“

Bílý rytíř. Kapitán se zamračil. Ser Arys přišel do Dorne, aby byl k službám své princezně, tak jako kdysi přišel Areo Hotah se svou. Dokonce i jejich jména zněla zvláštně podobně: Areo a Arys. Jenže tady veškerá podobnost končila. Kapitán jednou provždy opustil Norvos a jeho vousaté kněze, jenže ser Arys dál sloužil Železnému trůnu. Hotah pociťoval nejasnou lítost, kdykoli toho muže v jeho dlouhém bílém plášti spatřil, když jej princ poslal do Slunečního oštěpu. Nosil v sobě hluboko zakořeněný pocit, že jednou se spolu budou muset utkat; toho dne ser Arys zemře, s kapitánovou sekerou zaraženou hluboko v lebce. Přejel rukou po dlouhém jasanovém topůrku své zbraně a v duchu se podivil, jak se ten den blíží.

„Odpoledne se již chýlí ke konci,“ řekl princ. „Počkáme na ráno. Dohlédni na to, aby byla za rozbřesku připravena moje nosítka.“

„Jak poroučíš.“ Caleotte se uklonil. Kapitán ustoupil stranou, aby ho nechal projít, a naslouchal, jak odeznívají jeho kroky.

„Kapitáne?“ řekl princ tichým hlasem.

Hotah vyrazil kupředu, jednou rukou svíraje svoji sekeru. Jasanové dřevo bylo pod jeho dlaní hladké jako ženská kůže. Když přišel ke kolečkovému křeslu, prudce udeřil žerdí do země, aby oznámil svou přítomnost, ale princ měl oči jen pro děti. „Měl jsi bratry, kapitáne?“ zeptal se. „Tam v Norvosu, když jsi byl mladý? A sestry?“

„Oboje,“ odpověděl Hotah. „Dva bratry, tři sestry. Já z nich byl nejmladší.“ Nejmladší a nechtěný. Další ústa, která bylo třeba krmit, velký chlapec, jenž příliš mnoho jedl a brzy vyrostl ze svých šatů. Není divu, že jej prodali vousatým kněžím.

„Já jsem byl nejstarší,“ řekl princ, „a přesto jsem z nich zůstal jako poslední. Poté co Mors a Olyvar zemřeli v kolébkách, jsem se vzdal naděje na bratry. Bylo mi devět, když se narodila Elia a já sloužil jako páže ve službách Slaného pobřeží. Když havran přinesl zvěst, že moje matka musela ulehnout na porodní lože o měsíc dříve, byl jsem již dost stár, abych pochopil, že dítě nebude žít. Dokonce i když mi lord Gargalen oznámil, že mám sestru, ujistil jsem ho, že bude žít jen krátce. Přesto z milosti Matky přežila. A o rok později přišel na svět s křikem a kopáním Oberyn. Byl jsem už velký, když si spolu hráli tady v těch jezírkách. A přesto tady teď sedím a oni jsou mrtví.“

Areo Hotah nevěděl, co na to říct. Byl jen kapitánem stráží a v této zemi s jejím bohem sedmi tváří stále ještě cizincem, i po všech těch letech, která v ní již prožil. Služ. Poslouchej. Chraň. Tato slova odříkal v šestnácti, v den, kdy se zasnoubil se svou sekerou. Prosté sliby pro prosté muže, říkali vousatí kněží. Neprošel výcvikem, který by ho opravňoval radit truchlícím princům.

Stále marně tápal po slovech, když na zem spadl s hlasitým plesknutím další pomeranč, ne víc než stopu od místa, kde seděl ve svém křesle princ. Doran sebou při tom zvuku škubl, jako by jej něco zabolelo. „Dost,“ řekl, „je dost. Odejdi, Areo. Nechej mne dívat se dalších pár hodin na děti.“

Když slunce zapadlo, vzduch se ochladil a děti zašly dovnitř, aby se poohlédly po něčem k večeři, princ stále seděl pod svými pomerančovníky, vyhlížel přes nehybné hladiny jezírek na moře za nimi. Sluha mu přinesl misku purpurových oliv, chlebovou placku, sýr a cizrnovou pastu. Něco málo snědl a vypil pohár sladkého těžkého silnovína, které miloval. Když byl pohár prázdný, znovu si jej dolil. Někdy v hlubokých temných hodinách nad ránem jej v jeho křesle zastihl spánek. Teprve tehdy jej kapitán odvezl po měsícem zalitém ochozu, kolem řady vroubkovaných sloupů a pod půvabným klenutým průchodem, do velké postele s čistými, chladivými lněnými pokrývkami v komnatě vedle moře. Doran zasténal, když jej kapitán přemísťoval, ale bohové k němu byli milosrdní a neprobudil se.

Kapitánova spací komora byla hned vedle princovy komnaty. Posadil se na úzkou postel, vzal z výklenku brousek a hadřík napuštěný olejem a pustil se do práce. Udržuj svoji sekeru nabroušenou, řekli mu vousatí kněží v den, kdy jej ocejchovali. Vždycky to dodržoval.

Zatímco ostřil sekeru, myslel Hotah na Norvos, na vysoké město na kopci a na nízké vedle řeky. Stále si vybavoval zvuk tří zvonů, způsob, jakým mu hluboké vyzvánění Noomu rozechvívalo samotné kosti v těle, hrdý silný hlas Narrahu a sladký stříbřitý smích Nyelu. Ústa mu opět zaplnila chuť zimního koláče plného zázvoru, piniových oříšků a sušených třešní, nahsy na spláchnutí, kysaného kozího mléka podávaného v železném pohárku a oslazeného medem. Viděl svoji matku v šatech s límcem z veverčiny, tím, co jej nosila jen jednou za rok, když se šli podívat na medvědí tanec na Schody hříšníků. A cítil zápach hořících chlupů, když se vousatý kněz dotkl cejchovadlem středu jeho hrudníku. Bolest byla tak strašlivá, až si myslel, že se mu z toho zastaví srdce, ale Areo Hotah sebou ani neškubl. Nad tím znamením mu chlupy už nikdy znovu nenarostly.

Teprve když byly oba břity natolik ostré, že by se s nimi mohl holit, položil kapitán svoji jasanovou a železnou manželku na postel. Se zíváním si stáhl propocené šaty, hodil je na podlahu a natáhl se na slamník. Stačilo, že o svém cejchu přemýšlel, a začal ho svědit, takže se tam musel poškrábat, než zavřel oči. Měl jsem ty spadlé pomeranče posbírat, pomyslel si ještě a upadl do spánku, ve kterém se mu zdálo o jejich pronikavé sladké chuti a o lepkavé rudé šťávě na jeho prstech.

Svítání se dostavilo až příliš brzy. Venku před stájemi stála připravená nejmenší ze tří koňských nosítek, ta z cedrového dřeva, se závěsy z červeného hedvábí. Kapitán vybral dvacet kopiníků, kteří je budou provázet, z těch třiceti, co strážili Vodní zahrady. Ostatní zůstanou tady, budou hlídat pozemek a děti, z nichž některé byly syny a dcerami velkých pánů a bohatých kupců.

Třebaže princ hovořil o odjezdu za prvního světla, Areo Hotah věděl, že se jeho pán bude loudat. Zatímco mistr pomáhal Doranu Martellovi vykoupat se a ovíjel mu napuchlé klouby lněnými obvazy napuštěnými hojivými mastmi, kapitán si oblékl košili z měděných šupin, jak se příslušelo jeho postavení, a vlající plášť z šedohnědého a žlutého hedvábí, aby sluneční paprsky nedopadaly přímo na měď. Vypadalo to na horký den a kapitán se již dávno zbavil těžkého pláště z koňských žíní a ocvočkované kožené tuniky, které nosil v Norvosu a ve kterých by se člověk v Dorne uvařil. Ponechal si svoji železnou polopřílbu s hřebenem z ostrých bodců, ale nyní ji měl na hlavě zahalenou do oranžového hedvábí, přičemž tkaninu pečlivě propletl sem a tam mezi jednotlivými hroty. Jinak by jej ze slunce pražícího do kovu rozbolela hlava dřív, než by spatřili palác.

Princ stále ještě nebyl připravený k odjezdu. Rozhodl se před odjezdem posnídat, krvavý pomeranč a talíř nakrájených racčích vajec, kousků šunky a pálivých papriček. Pak už nezbývalo než se rozloučit s několika dětmi, které si zvlášť oblíbil: Daltovým chlapcem, dětmi lady Blackmont a děvčátkem s kulatou tvářičkou, jehož otec prodával látky a koření podél Zelenokrvavice. Doran měl přes nohy přehozenou nádhernou myrskou pokrývku, zatímco s nimi hovořil, aby je ušetřil pohledu na svoje znetvořené obvázané klouby.

Bylo již poledne, když konečně vyrazili na cestu; princ ve svých nosítkách, mistr Caleotte jedoucí na oslu, zbytek pěšky. Vpředu a vzadu šli po pěti kopiníci, s pěticemi dalších rozestoupených z obou stran nosítek. Areo Hotah sám zaujal své obvyklé místo po princově levici a při chůzi si položil sekeru na rameno. Cesta ze Slunečního oštěpu do Vodních zahrad běžela podél moře, a tak je ochlazoval chladivý svěží větřík, zatímco se ubírali přes rozlehlou rudohnědou krajinu z písku, kamení a pokroucených zakrslých stromů.

V půli cesty je zastihl Písečný had.

Vyjela zcela náhle zpoza duny, usazená na zlatavě pískovém hřebci s hřívou jako jemné bílé hedvábí. Dokonce i na koni vypadala lady Nym půvabně, oblečená v třpytivém jasně fialovém šatu a rozměrném hedvábném plášti v barvě smetany a mědi, který se nadouval při každém poryvu větru a navozoval zdání, že by mohla každým okamžikem vzlétnout. Nymerii Písek bylo pětadvacet let a byla štíhlá jako vrbový proutek. Rovné černé vlasy, které nosila spletené do dlouhého copu protkaného rudozlatým drátkem, vytvářely na čele nad jejíma tmavýma očima ostrý výběžek, stejný, jako měl její otec. Se svými vysokými lícními kostmi, plnými rty a mléčně bledou pletí pobrala všechnu krásu, kterou její starší sestra postrádala… jenže Obařina matka byla nevěstka ze Starého města, kdežto Nym se narodila z nejurozenější krve starého Volantisu. Doprovázel ji tucet kopiníků na koních, jejichž kulaté štíty se leskly ve slunci. Sjížděli za ní dolů po duně.

Princ již předtím odhrnul a svázal závěsy ve svých nosítkách, aby si užil větřík, který vanul od moře. Lady Nym zajela až k němu, zpomalila svoji krásnou zlatou klisnu, srovnala její krok s rychlostí nosítek. „Ráda tě vidím, strýce,“ zazpívala, jako by ji sem závala pouhá náhoda. „Mohu jet s tebou do Slunečního oštěpu?“ Kapitán byl na opačné straně nosítek, a přesto slyšel každé slovo, které řekla.

„Budu tomu jen rád,“ odpověděl princ Doran, třebaže kapitánovým uším to tak neznělo. „Pakostnice a zármutek jsou mi na cestě ubohými společníky.“ Kapitán věděl, co tím myslí: při každém oblázku na cestě jako by mu projely oteklými klouby ostré hřeby.

„Od pakostnice ti nepomohu,“ řekla, „a žal mému otci nijak neprospěje. To spíš pomsta by odpovídala jeho vkusu. Je pravda, že se Gregor Clegane přiznal k vraždě Elie a jejích dětí?“

„Vyřval svoji vinu na celý dvůr, aby to všichni slyšeli,“ připustil princ. „Lord Tywin nám slíbil jeho hlavu.“

„A Lannister si vždycky splácí svoje dluhy,“ řekla lady Nym, „a přesto se mi zdá, že má lord Tywin v úmyslu zaplatit nám naší vlastní mincí. Přiletěl ke mně pták od našeho milého sera Daemona, který přísahá, že můj otec tu zrůdu nejednou polechtal svým kopím, když spolu bojovali. Pokud je tomu tak, ser Gregor je už pravděpodobně mrtvý, a nikoli zásluhou lorda Tywina.“

Princ zkřivil tvář. Zda to bylo bolestí nebo kvůli slovům jeho neteře, to nemohl kapitán říci. „To je možné.“

„Možné? Já říkám, že to tak je.“

„Obara chce, abych šel do války.“ Nym se zasmála. „Ano, chtěla by podpálit Staré město. Nenávidí to město stejně, jako je naše sestřička miluje.“

„A ty?“

Nym se podívala přes rameno tam, kde jeli tucet koňských délek za nimi její společníci. „Byla jsem na loži s Fowlerovými dvojčaty, když se ke mně ta zpráva dostala,“ slyšel ji říkat kapitán. „Víš, jak zní slova Fowlerů? Nechej mne vzlétnout! To je vše, co od tebe žádám. Nechej mne vzlétnout, strýce. Nepotřebuji žádnou mocnou armádu, jen jednu drahou sestru.“

„Obaru?“

„Tyene. Obara je příliš hlučná. Tyene je tak sladká a laskavá, že ji žádný muž nebude podezírat. Obara by udělala ze Starého města pohřební hranici našeho otce, ale já tak nenasytná nejsem. Mně postačí čtyři životy. Zlatá dvojčata lorda Tywina jako platba za Eliiny děti. Starý lev za Eliu samotnou. A poslední ze všech ten jejich malý král za mého otce.“

„Ten chlapec nám nikdy ničím neublížil.“

„Ten chlapec je bastard narozený ze zrady, krvesmilstva a cizoložství, pokud se dá věřit lordu Stannisovi.“ Hravý tón se z jejího hlasu vytratil a kapitán zjistil, že ji pozoruje přimhouřenýma očima. Její sestra Obara nosila bič na svém boku a svoje kopí tak, že je každý člověk viděl. Lady Nym nebyla o nic méně smrtonosná, třebaže měla svoje zbraně dobře ukryté. „Jen královská krev může smýt vraždu našeho otce.“

„Oberyn zemřel v souboji muže proti muži. Bojoval v záležitosti, která se ho nijak netýkala. Já tomu vražda neříkám.“

„Říkej si tomu, jak chceš. My jsme jim poslali toho nejlepšího muže z Dorne, a oni nám posílají zpátky pytel kostí.“

„Zašel příliš daleko, mimo cokoli, co jsem po něm žádal. ‚Odhadni malého krále a jeho rádce a zjisti, v čem tkví jejich síla a jaké jsou jejich slabosti,‘ řekl jsem mu na terase. Jedli jsme pomeranče. ‚Najdi nám přátele, pokud se tam dají nějací najít. Snaž se dozvědět všechno, co se dá, o Eliině smrti, ale příliš lorda Tywina neprovokuj,‘ to byla slova, která jsem mu pověděl. Oberyn se zasmál a řekl: ‚Kdy jsem vyprovokoval jediného muže… příliš! Spíš bys měl varovat Lannistery, aby oni neprovokovali mě.‘ Chtěl spravedlnost pro Eliu, ale nedokázal počkat –“

„Čekal sedmnáct let,“ skočila mu do řeči lady Nym. „Kdybys to byl ty, koho zabili, můj otec by vedl svoje vazaly na sever, než by tvoje mrtvola stačila vychladnout. Kdybys to byl ty, nad blaty by teď létala kopí hustě jako déšť.“

„O tom nepochybuji.“

„A neměl bys pochybovat ani o tomhle, můj princi – moje sestry a já nebudeme čekat sedmnáct let na svoji pomstu.“ Zabodla ostruhy klisně do boků a byla pryč, cválajíc směrem ke Slunečnímu oštěpu, s její družinou uhánějící za ní.

Princ se opřel zpátky o polštáře a zavřel oči, ale Hotah věděl, že nespí. Má bolesti. Na chvíli zvažoval, že k nosítkům zavolá mistra Caleotta, ale pak si řekl, že kdyby ho princ Doran potřeboval, zavolal by ho sám.

Stíny odpoledne byly dlouhé a tmavé a slunce bylo stejně rudé a napuchlé jako princovy klouby, než konečně zahlédli na východě věže Slunečního oštěpu. Nejdříve štíhlé Kopí, sto a půl stopy vysoké a korunované bodcem z pozlacené oceli, který dodával dalších třicet stop k jeho výšce; pak mohutnou Sluneční věž s kopulí ze zlata a skleněných tabulek zasazených v olovu; a nakonec šedohnědě zbarvenou Pískoloď, která vypadala jako monstrózní koráb, jenž byl vyplaven na souš a proměnil se tam v kámen.

Pouze tři lígy pobřeží dělily Sluneční oštěp od Vodních zahrad, a přesto to byly dva zcela odlišné světy. Tam dováděly nahé děti na slunci, na dlážděných nádvořích hrála hudba, ve vzduchu byla cítit pronikavá vůně citronů a krvavých pomerančů. Tady byl vzduch cítit prachem, potem a kouřem a noci byly živé neutuchajícím halasem. Namísto růžového mramoru Vodních zahrad byl Sluneční oštěp postavený z bláta a hlíny a jeho barva byla hnědá a pískově šedá. Prastará pevnost rodu Martellů stála na nejvýchodnějším konci malé výspy z kamene a písku, obklopená ze tří stran mořem. Na západě, ve stínu masivních zdí Slunečního oštěpu, se k hradu tiskly krámky z hliněných cihel a chatrče bez oken jako vilejši k trupu galéry. Na západ od nich vyrostly stáje, hospody, vinné špeluňky a nevěstince, mnohé obklopené svými vlastními zdmi, a pod těmito zdmi vyrůstaly další chatrče. A tak dále a tak dále a tak dále, jak by řekli vousatí knězi. Ve srovnání s Tyrošem, Myrem nebo Velkým Norvosem nebylo Stínové město ničím víc než jen malým městečkem, a přesto to byla zástavba nejvíce podobná skutečnému městu, jakou Dornové měli.

Příjezd lady Nym předcházel o pár hodin jejich, a nebylo pochyb o tom, že na jejich příjezd upozornila stráž, protože Trojitá brána již byla otevřená, když k ní přijeli. Pouze zde se brány nacházely jedna za druhou, aby umožnily návštěvníkům projít pod všemi třemi točitými hradbami přímo do Starého paláce, aniž by museli napřed urazit celé míle úzkými uličkami, přes skrytá nádvoří a hlučná tržiště.

Princ Doran zatáhl závěsy svých nosítek v okamžiku, kdy se objevilo na dohled Kopí, a přesto na něj lid pokřikoval, když je nosítka míjela. Píseční hadi je přivedli do varu, pomyslel si kapitán s nepříjemným pocitem. Projeli špínou prvního půlkruhu hradeb a vjeli do druhé brány. Za ní páchl vzduch dehtem, slanou vodou a tlejícími mořskými řasami a davu přibývalo s každým krokem. „Vykliďte cestu pro prince Dorana!“ zahřímal Areo Hotah a udeřil přitom násadou své sekery do cihel. „Vykliďte cestu pro prince Dorne!“

„Princ je mrtvý!“ zaječel ženský hlas za ním.

„Do kopí!“ zařval nějaký muž z balkonu.

„Dorane!“ zvolal čísi urozený hlas. „Do kopí!“

Hotah to brzy vzdal a přestal se po křiklounech dívat; dav byl již příliš hustý a za chvíli jich volala dobrá třetina. „Do kopí! Pomsta za Zmiji!“ Než přijeli ke třetí bráně, strážní museli odstrkávat lidi stranou, aby udělali cestu po princova nosítka, a dav začal házet věci. Jeden otrhaný chlapec se prosmýkl kolem kopiníků s napůl shnilým granátovým jablkem v ruce, ale když uviděl v cestě Areo Hotaha, s dlouhou sekerou v pohotovosti, nechal ovoce spadnout na zem a rychle se ztratil. Další, již byli víc vzadu, házeli citrony, limetky a pomeranče a křičeli: „Válku! Válku! Do kopí!“ Jednoho strážného zasáhli do oka citronem a kapitánovi samotnému se rozprskl o botu shnilý pomeranč.

Z nosítek se neozvala jediná odpověď. Doran Martell zůstal ukrytý za svými hedvábnými zdmi, dokud je všechny nespolkly o mnoho silnější stěny hradu a nesjela za nimi s dunivým rachotem padací mříž hradní brány. Výkřiky davu pomalu odeznívaly. Princezna Arianne již čekala na vnějším nádvoří, aby svého otce přivítala, s polovinou dvora kolem sebe: starým slepým senešalem Ricassem, kastelánem rytířem Manfreym Martellem, mladým mistrem Mylesem v šedém rouchu a s hedvábným navoněným vousem, dvěma desítkami dornských rytířů v rozevlátém hedvábí v půl stovce odstínů. Malá princezna Myrcella Baratheon tam stála se svou septou a sérem Arysem z Královské gardy, potícím se ve svých bíle lakovaných šupinách.

Princezna Arianne zamířila k nosítkům v sandálech z hadí kůže, zašněrovaných až po stehna. Její vlasy byly hřívou uhlově černých prstýnků, které jí spadaly ke kostrči, a kolem čela měla čelenku z měděných sluníček. Je pořád tak malá, pomyslel si kapitán. Tam, kde byli Píseční hadi vysocí, se Arianne vyvedla po své matce, která měřila jen pět stop a dva palce. Avšak pod svým zlatým pásem a volnými vrstvami vzdušného purpurového hedvábí a žlutého aksamitu měla tělo ženy, vnadné a zaoblené. „Otče,“ zvolala, když se nosítka otevřela, „Sluneční oštěp se raduje z tvého návratu.“

„Ano, slyšel jsem tu radost.“ Princ se chabě usmál a pohladil dceřinu tvář zarudlou, opuchlou dlaní. „Vypadáš dobře. Kapitáne, buď tak hodný a pomoz mi odsud.“

Hotah si přehodil svoji dlouhou sekeru přes záda a vzal prince do náruče, velmi opatrně, aby nestiskl jeho oteklé klouby. Přesto slyšel, jak Doran Martell tiše sykl bolestí.

„Poručila jsem kuchařům, aby na dnešní večer připravili hostinu,“ řekla Arianne, „se všemi tvými oblíbenými pokrmy.“

„Obávám se, že to nemohu ocenit.“ Princ se pomalu rozhlédl po nádvoří. „Nevidím Tyene.“

„Chce si s tebou pohovořit v soukromí. Poslala jsem ji do trůnní síně, aby tam očekávala tvůj příchod.“

Princ si povzdechl. „Dobře. Kapitáne? Čím dřív to budu mít za sebou, tím dřív si budu moci odpočinout.“

Hotah jej vynesl po dlouhých kamenných schodech Sluneční věže do velké okrouhlé síně až pod kopulí, kam dopadaly skrze silná okna s mnohobarevnými sklíčky poslední sluneční paprsky odpoledne a tečkovaly bledý mramor diamanty ve stovce a půl barev. Tam jej očekával třetí Písečný had.

Seděla se zkříženýma nohama na polštáři pod vyvýšeným stupínkem, na němž stály dva trůny, ale vstala, když vstoupili, oblečená v přiléhavém šatu ze světle modrého aksamitu s rukávy z myrské krajky, ve kterých vypadala jako ztělesněná nevinnost. V jedné ruce držela vyšívací plátno, na kterém pracovala, ve druhé pár zlatých jehel. I vlasy měla zlaté, a její oči byly hluboká modrá jezírka… a přesto kapitánovi nějak připomínaly oči jejího otce, třebaže Oberynovy byly černé jako noc. Všechny dcery prince Oberyna mají jeho zmijí oči, uvědomil si najednou. Na barvě nezáleží.

„Strýčku,“ řekla Tyene Písek. „Čekala jsem na tebe.“

„Kapitáne, pomoz mi na trůn.“

Na stupínku byla dvě křesla, téměř identická, až na to, že jedno mělo na opěradle zlatě vykládané kopí Martellů, zatímco druhé neslo žhnoucí rhoynské slunce, které plápolalo ze stěžňů Nymeriiných lodí, když poprvé připluly do Dorne. Kapitán posadil prince do křesla s kopím a ustoupil stranou.

„To tě to tolik bolí?“ Hlas mladé Tyene byl něžný, vypadala sladce jako letní jahody. Její matka byla septa a z Tyene vyzařovalo ovzduší takřka nadpozemské nevinnosti. „Mohu něco udělat, abych ti od bolesti ulevila?“

„Řekni mi, co máš na srdci, a nechej mne odpočinout. Jsem unavený, Tyene.“

„Tohle jsem udělala pro tebe, strýčku.“ Tyene rozbalila plátno, které vyšívala. Byl na něm její otec princ Oberyn, sedící na pískově zbarveném oři a oděný v rudé zbroji, s úsměvem na tváři. „Až to dokončím, bude to tvoje, aby sis ho snáz zapamatoval.“

„Je nepravděpodobné, že bych na tvého otce někdy zapomněl.“

„To jsem ráda, že to vím. Mnozí o tom pochybují.“

„Lord Tywin nám slíbil Horovu hlavu.“

„Je tak laskavý… jenže katův meč nebyl pro chrabrého sera Gregora vhodnou smrtí. Tak dlouho jsme se modlili o jeho skon, a je jen správné, aby se o něj modlil i on. Znám ten jed, který můj otec použil, a neexistuje žádný, který by účinkoval pomaleji a působil větší utrpení. Brzy uslyšíme, jak Hora křičí, dokonce i zde ve Slunečním oštěpu.“

Princ Doran si povzdechl. „Obara chce, abych jim vypověděl válku. Nym by stačilo pár vražd. A tobě?“

„Válka,“ odpověděla Tyene. „Ale ne válka mé sestry. Dornové bojují nejlépe doma, a tak říkám, naostřeme svá kopí a čekejme. Až sem na nás Lannisterové a Tyrellové přijdou, vykrvácíme je v průsmycích a pohřbíme je v pohyblivých píscích, tak jako jsme to udělali už stokrát předtím.“

„Pokud sem na nás přijdou.“

„Ach, jenže oni musí, jinak uvidí říši opět rozpolcenou, tak jako tomu bylo předtím, než jsme se zasnoubili s draky. Otec mi to řekl. Řekl, že musíme Skřetovi poděkovat, že nám sem poslal princeznu Myrcellu. Je tak hezká, nemyslíš? Kéž bych tak měla ty její kudrny. Byla stvořena k tomu, aby byla královnou tak jako její matka.“ V Tyeniných tvářích rozkvetly dolíčky. „Bylo by mi ctí připravit svatbu a dohlédnout také na výrobu korun. Trystane a Myrcella jsou tak nevinní, a tak jsem myslela na bílé zlato… se smaragdy, aby šly Myrcelle k očím. Och, diamanty a perly by také nebyly špatné, hlavně když budou děti sezdány a korunovány. Pak postačí, když ji budeme oslavovat jako Myrcellu První svého jména, královnu Andalů, Rhoynarů a Prvních lidí a právoplatnou dědičku Sedmi království Západozemí, a budeme čekat, až sem přijdou lvi.“

„Právoplatnou dědičku?“ Princ si odfrkl.

„Je starší než její bratr,“ vysvětlovala Tyene, jako by byl hlupák. „Podle práva by měl Železný trůn připadnout jí.“

„Podle dornského práva.“

„Když se dobrý král Daeron oženil s princeznou Myriah a přivedl nás do svého království, bylo rozhodnuto, že v Dorne bude vždy platit dornské právo. A Myrcella je v Dorne.“

„To je pravda,“ připustil váhavě. „Dovol mi popřemýšlet o tom.“

„Přemýšlíš až příliš, strýčku,“ řekla Tyene podrážděně.

„Opravdu?“

„Otec to říkal.“

„Oberyn zas nepřemýšlel skoro vůbec.“

„Někteří muži musí přemýšlet, protože se bojí konat.“

„Je rozdíl mezi strachem a opatrností.“

„Och, musím se modlit, abych tě nikdy neviděla vystrašeného, strýčku. Mohl bys zapomenout dýchat.“ Zvedla ruku…

Kapitán zvučně uhodil koncem topůrka své sekery do mramoru. „Má paní, odvažujete se příliš. Sestupte ze stupínku, buďte tak laskavá.“

„Neměla jsem v úmyslu nikomu ublížit, kapitáne. Miluji svého strýce, tak jako vím, že on miloval mého otce.“ Tyene poklekla před princem na koleno. „Řekla jsem všechno, co jsem ti přišla říct, strýčku. Odpusť mi, jestli jsem tě urazila. Mám srdce rozbité na kusy. Máš mne pořád rád?“

„Navždycky.“

„Pak mi tedy dej své požehnání a já půjdu.“

Doran na kratičký okamžik zaváhal, než položil neteři ruku na čelo. „Buď statečná, dítě.“

„Och, copak nejsem? Vždyť jsem jeho dcera.“

Neodešla dřív, než ke stupínku přispěchal mistr Caleotte. „Můj princi, snad ne… ukaž, podivám se ti na ruku.“ Nejdříve prohlédl dlaň, pak ji otočil dolů a přičichl ke hřbetům princových prstů. „Ne, je to v pořádku. Nejsou tu žádné škrábance, takže…“

Princ vytáhl ruku z jeho sevření. „Mistře, mohl bych tě poprosit o trochu makového mléka? Náprstek by postačil.“

„Makové mléko. Ano, jistě.“

„Myslím, že hned teď,“ pobídl ho Doran Martell laskavě a Caleotte se rozběhl ke schodům.

Venku zapadalo slunce. Světlo uvnitř kopule bylo modré soumrakem a diamanty na podlaze postupně zhasínaly. Princ seděl na svém trůnu s martellovským oštěpem, obličej bledý bolestí. Dlouho tam takto seděl a mlčel. Nakonec se otočil k Areo Hotahovi. „Kapitáne,“ řekl, „jak věrní jsou moji strážní?“

„Věrní.“ Kapitán nevěděl, co jiného by na to měl říct.

„Všichni? Nebo jen někteří?“

„Jsou to dobří muži. Dobří Dornové. Udělají, co poručíte.“ Uhodil koncem násady své sekery do podlahy. „Přinesl bych vám hlavu jakéhokoli muže, jenž by vás zradil.“

„Já nechci hlavy. Chci poslušnost.“

„Máte ji.“ Sluš, Poslouchej. Chraň. Prosté sliby pro prosté muže. „Kolik mužů je zapotřebí?“

„Toto rozhodnutí ponechám na tobě. Je docela možné, že pár dobrých mužů nám poslouží lépe než větší množství. Chci, aby to bylo vykonáno tak rychle a tiše, jak jen to bude možné, aniž by došlo ke krveprolití.“

„Rychle, tiše a bez krve, ano. Co poroučíte?“

„Vyhledáš dcery mého bratra, zatkneš je a zavřeš je do cel na vrcholu Kopí.“

„Písečné hady?“ Kapitánovi vyschlo v krku. „Všech… všech osm, můj princi? I ty malé?“

Princ se zamyslel. „Ellariina děvčata jsou příliš malá, než aby představovala nějakou hrozbu, ale jsou tací, kteří by se mohli snažit použít je proti mně. Nejlépe bude mít je všechny bezpečně pod zámkem. Ano, i ty malé… ale nejdříve zajisti Tyene, Nymerii a Obaru.“

„Jak můj princ poroučí.“ Jeho srdce bylo nepokojné. Mé princezničce se tohle líbit nebude. „A co Sarella? Je to již žena, skoro dvacetiletá.“

„Pokud se nevrátí do Dorne, nemohu ohledně Sarelly nic udělat, snad se jen modlit, aby měla víc rozumu než její sestry. Nechej ji její… hře. Ostatní pozatýkej. Nebudu spát, dokud nebudu vědět, že jsou všechny zajištěné.“

„Vykonám, co poroučíte.“ Kapitán zaváhal. „Až se to proslechne v ulicích, lid bude naříkat.“

„Celé Dorne bude naříkat,“ řekl Doran Martell znaveným hlasem. „Já se jen modlím, aby je uslyšel i lord Tywin v Králově přístavišti, aby věděl, jak věrného přítele má ve Slunečním oštěpu.“

CERSEI

Zdálo se jí, že sedí na Železném trůnu, vysoko nade všemi. Dvořané byli jasně zbarvené myši hluboko pod ní. Urození páni a hrdé dámy před ní klečeli. Chrabří mladí rytíři položili své meče k jejím nohám a žadonili o její přízeň, a královna se na ně z výše usmívala. Dokud se z ničeho nic neobjevil Skřet, neukázal na ni a nezačal skučet smíchy. Pánové a paní se začali také pochechtávat, zvedali si ruce k ústům a zakrývali úsměvy. Teprve tehdy si královna uvědomila, že je nahá.

Vyděšeně se snažila zakrýt se rukama. Krčila se, aby schovala svoji hanbu, a ostny a čepele Železného trůnu se jí zarývaly do masa. Krev jí stékala po nohou a ocelové zuby chňapaly po jejích hýždích. Když se pokusila vstát, chodidlo jí vklouzlo do mezery v pokrouceném kovu. Čím víc se snažila vyprostit, tím víc ji trůn pohlcoval, rval jí kusy masa z prsou a břicha, řezal jí ruce a nohy, dokud nebyly kluzké a neleskly se rudou krví.

A její bratr po celou dobu poskakoval dole pod trůnem a chechtal se.

Jeho křepčení jí ještě doznívalo v uších, když ucítila lehký dotek na rameni a s trhnutím se probudila. Na polovinu zabušení srdce měla pocit, že ta ruka je součástí její noční můry, a Cersei vykřikla, ale byla to jen Senelle. Obličej služebné byl bledý a vystrašený.

Nejsme tu samy. Kolem její postele se tyčily stíny, vysoké postavy v kroužkové zbroji, lesknoucí se pod jejich plášti. Ozbrojení muži tam neměli co pohledávat. Kde jsou moji strážní? Její ložnice byla tmavá, až na lucernu, kterou držel jeden z vetřelců v ruce. Nesmím dát najevo sebemenší strach. Cersei si odhrnula z tváře spánkem zcuchané vlasy a řekla: „Co po mně chcete?“ Do světla lucerny vstoupil muž a ona uviděla, že jeho plášť je bílý. „Jaime?“ Měla jsem sen o jednom bratrovi, a druhý mne přišel probudit.

„Veličenstvo.“ Nebyl to hlas jejího bratra. „Lord velitel nařídil, abychom vás přivedli.“ Měl vlnité vlasy, tak jako její bratr, ale vlasy jejího bratra byly jako tepané zlato, stejně jako její, zatímco tento muž je měl černé a umaštěné. Zmateně na něj hleděla, zatímco mumlal cosi o latríně a kuši a vyslovoval jméno jejího otce. Tohle je pořád sen, pomyslela si Cersei. Neprobudila jsem se a moje noční můra dosud neskončila. Za chvíli vyleze zpod mé postele Tyrion a začne se mi smát.

Jenže to byl nesmysl. Její zakrslý bratr hnil dole v černých celách, odsouzený k smrti. Rozsudek měl být vykonán právě toho dne. Pohlédla na svoje ruce, aby se ujistila, že tam má pořád všechny prsty. Když si projela rukou po paži, měla na ní husí kůži, ale jinak byla nezraněná. Nohy byly bez řezných ran a chodidla byla také celá. Sen. Byl to jenom sen, nic víc. Minutého večera jsem příliš pila a tyhle strachy jsou jen výplody mého mozku opilého vínem. To já se budu smát, až přijde soumrak. Moje děti jsou v bezpečí, Tommenův trůn je zajištěný a ten netvor, co si říká můj bratr, bude dnes o hlavu kratší.

U jejího lokte stála Jocelyn Swyft, tiskla jí do rukou pohár. Cersei se opatrně napila: voda smíchaná se šťávou vymačkanou z citronu, tak kyselá, že ji vyplivla. Slyšela noční vítr lomcující okenicemi a viděla všechno podivně jasně. Jocelyn se třásla jako list, stejně vyděšená jako Senelle. Nad ní se tyčil ser Osmund Černokotlý a za ním stál ser Boros Blount s lucernou v ruce. Ve dveřích byli lannisterští strážní s pozlacenými lvy lesknoucími se na hřebenech jejich přílb. I z nich čišel strach. Je to možné? podivila se královna. Je možné, aby to byla pravda?

Vstala a nechala Senelle přehodit jí přes ramena noční roucho, aby skryla svou nahotu. Cersei si je sama zavázala ztuhlými a neobratnými prsty kolem pasu. „Můj otec si kolem sebe přece nechává strážné ve dne v noci,“ řekla. Jazyk jako by měla ze dřeva. Znovu se napila citrónové vody a převalila ji v ústech, aby si osvěžila dech. Do lucerny, kterou držel ser Boros, se dostala můra; slyšela třepetání jejích křídel, jak bila proti sklu.

„Strážní byli na svých stanovištích, Výsosti,“ řekl ser Osmund. „Za krbem jsme našli skryté dveře. Tajná chodba. Lord velitel se do ní vydal, aby se podíval, kde má vývod.“

„Jaime?“ Přepadla ji hrůza, náhlá jako bouře. „Jaime by měl být s králem…“

„Chlapci se nic nestalo. Ser Jaime poslal tucet mužů, aby ho hlídali. Jeho Veličenstvo pokojně spí.“

Ať se mu zdá sladší sen než mně a ať se mu dostane laskavějšího probuzení. „Kdo je s králem?“

„Ser Loras má tu čest, pakliže vás to potěší, paní.“

Netěšilo ji to. Tyrellové byli pouhými správci, které dračí králové pozvedli vysoko nad jejich původní postavení. Jejich domýšlivosti se mohla rovnat pouze jejich ctižádost. Ser Loras byl možná pohledný jako dívčí sen, ale pod svým bílým pláštěm to byl Tyrell až do morku kostí. Podle všeho, co věděla, bylo odporné ovoce dnešní noci zaseto a vypěstováno ve Vysoké zahradě.

Toto podezření se však neodvážila vyslovit nahlas. „Dej mi okamžik, abych se mohla obléknout. Sere Osmunde, doprovodíš mne do Pobočníkovy věže. Sere Borosi, ty zburcuj strážné a ujisti se, že trpaslík je stále ve své cele.“ Nevyslovila jeho jméno. Ten by v sobě nikdy nenašel odvahu pozvednout ruku proti našemu otci, říkala si v duchu, ale potřebovala si tím být jistá.

„Jak Její Výsost poroučí.“ Blount předal lucernu rytíři Osmundovi. Cersei byla ráda, že vidí jeho záda. Otec jej nikdy neměl přijmout zpátky mezi bílé. Ten muž prokázal, že je zbabělec.

Než vyšli z Maegorovy pevnosti, obloha se proměnila v temně kobaltovou modř, třebaže hvězdy stále svítily. Všechny až na jednu, pomyslela si Cersei. Jasná hvězda západu pohasla, a noci teď budou temnější. Zastavila se na padacím mostě, který se klenul nad suchým příkopem, zahleděla se na hroty kopí pod sebou. O takové věci by se mi neodvážili lhát. „Kdo ho našel?“

„Jeden z jeho strážných,“ odpověděl ser Osmund. „Lum. Pocítil volání přírody a našel jeho lordstvo na latríně.“

Ne, to nemůže být pravda. Takhle přece lev neumírá. Královna cítila zvláštní klid. Vzpomněla si, jaké to bylo, když poprvé přišla o zub, když ještě byla malá holčička. Nebolelo to, ale díra v jejich ústech byla cítit tak divně, a ona se jí musela pořád dotýkat jazykem. Nyní je díra ve světě, tam, kde stál otec, a díry potřebují zaplnit.

Pokud byl Tywin Lannister mrtvý, nebyl nikdo v bezpečí… a nejméně ze všech její syn na svém trůnu. Když padne lev, přicházejí menší zvířata: šakalové, supi a toulaví psi. Budou se snažit odstrčit ji stranou, tak jako to dělali vždycky. Proto musí jednat rychle, jako když zemřel Robert. Možná je to dílo Stannise Baratheona, prostřednictvím nějakého najatého vraha. Doufala, že tomu tak je. Však ať si přijde. Rozdrtím ho, stejně jako to udělal otec, a tentokrát zemře. Ze Stannise strach neměla, o nic větší ani z Maceho Tyrella. Neměla strach z nikoho. Byla dcera Skály, lva. Už nestrpím, aby mi kdokoli vnucoval, že bych se měla znovu provdat. Casterlyova skála byla nyní její a také všechna moc rodu Lannisterů. Už nikdo se k ní nikdy nebude chovat lhostejně. I když Tommen dospěje do věku, kdy již nebude potřebovat regentku, paní z Casterlyovy skály dál zůstane nejmocnějším člověkem v zemi.

Vycházející slunce pomalovalo vrcholky věží živou červení, ale pod hradbami stále panovala noc. Vnější hrad byl tak tichý, až by uvěřila, že všichni jeho obyvatelé jsou mrtví. Měli by být. Nepřísluší se, aby Tywin Lannister zemřel sám. Takový muž si zasluhuje, aby mu i v pekle pomáhali jeho věrní plnit jeho potřeby.

U vchodu do Pobočníkovy věže stáli čtyři kopiníci v rudých pláštích a v přílbách se lvem na vrcholku. „Nikdo nevstoupí ani neodejde bez mého svolení,“ řekla jim. Poroučení jí šlo snadno. Můj otec měl také ocel v hlase.

Uvnitř věže jí podráždil oči kouř z pochodní, ale Cersei neplakala o nic víc, než by plakal její otec. Jsem jediný opravdový syn, jakého kdy měl. Její podpatky škrábaly o kámen, když vystupovala po schodech, a stále slyšela můru, divoce sebou mlátící uvnitř lucerny sera Osmunda. Umři, pomyslela si královna podrážděně, vleť do plamene a skoncuj to.

Na vrcholku schodiště stáli další dva strážní v rudých pláštích. Rudý Lester zamumlal pár soustrastných slov, když jej míjela. Královnin dech byl zrychlený a mělký a slyšela, jak jí divoce buší srdce v hrudi. To ty schody, pomyslela si, tahle proklatá věž má příliš mnoho schodů. Byla napůl rozhodnutá nechat ji strhnout.

Síň byla plná bláznů hovořících mezi sebou šeptem, jako by lord Tywin spal a oni se báli probudit ho. Strážní i sluhové se před ní krčili, otvírali ústa. Viděla jejich růžové dásně a komíhající se jazyky, ale jejich slova jí nedávala větší smysl než bzukot můry uvězněné v lampě. Co tady dělají? Jak se to dozvěděli? Správně měli jako první zavolat ji. Byla královna regentka, copak na to zapomněli?

Před pobočníkovou ložnicí stál ser Meryn Trant ve své bílé zbroji a plášti. Hledí jeho přílby bylo otevřené a váčky pod jeho očima navozovaly dojem, jako by stále napůl spal. „Pošli ty lidi pryč,“ řekla mu Cersei. „Otec je stále na latríně?“

„Odnesli ho zpátky do jeho lože, moje paní.“ Ser Meryn jí otevřel dveře, aby mohla vstoupit.

Okenicemi pronikalo ranní světlo a vykreslovalo zlaté pásy na rohožích rozložených na podlaze ložnice. Její strýc Kevan klečel na koleni vedle postele, snažil se modlit, ale stěží ze sebe dokázal vypravit slova. Poblíž krbu se tísnili strážní. Tajné dveře, o kterých hovořil ser Osmund, zely otevřené za roštem s popelem, ne větší než dvířka od pece. Člověk by se jimi musel proplazit. Jenže Tyrion je jen půl člověka. To pomyšlení ji rozzuřilo. Ne, Skřet je zamčený v černé cele. Tohle nemohlo být jeho dílo. Stannis, řekla si v duchu, to Stannis v tom má prsty. Má v tomhle městě své přívržence. On nebo Tyrellové…

O tajných chodbách uvnitř Rudé bašty se hovořilo odjakživa. O Maegorovi Krutém se říkalo, že nechal pozabíjet všechny zedníky, kteří hrad stavěli, aby udržel vědomosti o chodbách v tajnosti. V kolika dalších ložnicích jsou skryté dveře? Cersei si náhle představila svého trpasličího bratra, jak se vyplazí zpoza gobelínu v Tommenově ložnici s nožem v ruce. Tommen je dobře střežen, ujišťovala se v duchu. Jenže otce přece taky hlídali.

Na okamžik mrtvého člověka před sebou nepoznávala. Měl vlasy jako její otec, ano, jenže toto byl nějaký jiný muž, určitě, menší a mnohem starší. Noční roucho měl vykasané kolem hrudi, od pasů dolů byl nahý. Šíp jej zasáhl do třísla, mezi pupek a genitálie, a byl zabořený tak hluboko, že z něj vyčnívalo jen opeření. Jeho pubické ochlupení bylo tuhé zaschlou krví. Další se srážela v jamce pupku.

Při pachu, který se z něj linul, musela nakrčit nos. „Vyndejte z něj ten šíp,“ poručila. „Vždyť je to pobočník.“ A můj otec. Můj pán a můj otec. Mám křičet a rvát si vlasy? Říká se, že Catelyn Stark si nehty rozdrásala vlastní tvář na cucky, když Freyové zabili jejího milovaného Robba. Líbilo by se ti to, otče? chtěla se ho zeptat. Nebo bys chtěl, abych byla silná? Plakal jsi ty pro svého vlastního otce? Její děd zemřel, když jí byl pouhý rok, ale znala ten příběh. Lord Tytos velmi ztloustl, a jednoho dne, když vystupoval po schodech ke své milence, mu puklo srdce. Její otec byl v Králově přístavišti, když se to stalo, sloužil tam jako pobočník Šíleného krále. Lord Tywin často pobýval v Králově přístavišti, když byli ona a Jaime malí. Pokud i plakal, když mu přinesli tu zvěst, dělal to na místě, kde jeho slzy nikdo neviděl.

Královna cítila, jak si zarývá nehty do dlaní. „Jak jsi ho mohl nechat takto? Můj otec byl pobočník tří králů, ten největší muž, jaký kdy chodil po Sedmi královstvích. Musí za něj vyzvánět zvony, tak jako vyzváněly za Roberta. Musí být omyt a obléknut, jak se přísluší jeho postavení, do hermelínu, zlatého brokátu a rudého hedvábí. Kde je Pycelle? Kde je Pycelle?“ Otočila se ke strážným. „Čtverochu, přiveď sem velmistra Pycelleho. Musí se podívat na lorda Tywina.“

„Už ho viděl, Výsosti,“ řekl strážný. „Přišel, podíval se a odešel, aby přivedl tiché sestry.“

A pro mne poslali až nakonec. To uvědomění ji rozezlilo natolik, že na chvíli ztratila řeč. A Pycelle si odběhne, aby tu šířil klepy, místo aby si potřísnil ty svoje měkké, vrásčité ruce krví. Ten muž je k ničemu. „Najdi mistra Ballabara,“ poručila. „Najdi mistra Frenkena. Kteréhokoli z nich.“ Čtveroch a Krátkouch odběhli splnit její rozkaz. „Kde je můj bratr?“

„Dole v tunelu. Je tam svislá šachta, s železnými příčkami zasazenými v kameni. Ser Jaime se šel podívat, jak hluboko vede.“

Vždyť má jen jednu ruku, chtěla na ně vykřiknout. Měl tam jít jeden z vás. Proč musí Jaime šplhat po nějakých žebřících? Tam dole jsou možná muži, kteří zavraždili otce, čekají na něho. Její bratr dvojče byl vždycky příliš unáhlený, a zdálo se, že ani ztráta ruky jej nenaučila opatrnosti. Už chtěla strážným poručit, aby se vydali za ním a přivedli ho, když se Čtveroch a Krátkouch vrátili s šedovlasým mužem mezí sebou. „Výsosti,“ řekl Krátkouch, „tenhleten tvrdí, že je mistr.“

Muž se zhluboka uklonil. „Čím mohu Její Výsosti posloužit?“

Jeho obličej byl Cersei nejasně povědomý, třebaže si jej nedokázala zařadit. Starý, ale ne tak starý jako Pycelle. Tento v sobě stále ještě má nějakou sílu. Byl vysoký, i když mírně shrbený, s vráskami kolem troufalých modrých očí. „Nenosíš mistrovský řetěz.“

„Odebrali mi jej. Mé jméno je Qyburn, nechať se Výsosti zlíbí. Ošetřoval jsem ruku vašeho bratra.“

„Jeho pahýl, chceš říct.“ Už si na něj vzpomněla. Přijel s Jaimem z Harrenova.

„Ruku jsem seru Jaimemu zachránit nemohl, to je pravda. Moje znalosti mu nicméně zachránily paži, a možná také život. Řetěz mi vzali v Citadele, ale moje vědomosti mi odebrat nemohli.“

„Možná tady postačíš,“ rozhodla. „Ujišťuji tě, že pokud mne zklameš, přijdeš o víc než jen řetěz. Odstraň ten šíp z břicha mého otce a připrav jej pro tiché sestry.“

„Jak moje královna poroučí.“ Qyburn přešel k posteli, zarazil se, ohlédl se na ni. „A co mám dělat s tou dívkou, Výsosti?“

„Dívkou?“ Cersei si druhého těla nevšimla. Přikročila k posteli, odhrnula hromadu zakrvácených pokrývek a tam byla, nahá, studená a růžová… až na tvář, která jí zčernala stejně jako Jeffova na jeho svatební hostině. Napůl pohřbený v mase jejího krku byl řetěz ze zlatých ruček, zakroucený tak těsně, až jí z toho praskla kůže. Cersei zasyčela jako vzteklá kočka. „Co tahle tady dělá?“

„Našli jsme ji tady, Výsosti,“ odpověděl Krátkouch. „Je to Skřetova děvka.“ Jako by to vysvětlovalo, proč tam je.

Můj otec žádné děvky nepotřeboval, pomyslela si. Od smrti naší matky se jiné ženy nedotkl. Změřila si strážného mrazivým pohledem. „To není možné… když lordu Tywinovi zemřel otec, vrátil se na Casterlyovu skálu a našel tam… ženu jako tahle… ověšenou šperky jeho paní matky a oblečenou v jedněch z jejích šatů. Strhal je z ní a také všechno ostatní. Celých čtrnáct dní ji vodili nahou ulicemi Lannisportu, kde se musela každému člověku, kterého potkala, přiznat, že je zlodějka a děvka. Takto lord Tywin Lannister zacházel s nevěstkami. Nikdy… tato žena zde byla z nějakého jiného důvodu, ne aby…“

„Možná se jeho lordstvo vyptávalo té dívky na její paní,“ navrhl Qyburn. „Sansa Stark zmizela v tu noc, kdy byl král zavražděn, jak jsem slyšel.“

„To bude ono.“ Cersei po jeho návrhu dychtivě skočila. „Vyslýchal ji, to je jisté. O tom nemůže být pochyb.“ V duchu viděla, jak se Tyrion chechtá, jeho ústa zkroucená do opičího šklebu pod odporným pozůstatkem nosu. A jak ji lépe vyslýchat než nahou, s široce roztaženýma nohama? zašeptal trpaslík. Já ji takhle také rád vyslýchal.

Královna se odvrátila. Nebudu se na ni dívat. Najednou na ni bylo příliš dokonce jen pobývat ve stejné místnosti jako mrtvá žena. Protlačila se kolem Qyburna a zamířila do chodby.

K rytíři Osmundovi se mezitím připojili jeho dva bratři Osney a Osfryd. „V pobočníkových komnatách je mrtvá žena,“ řekla Cersei třem Černokotlým. „Nikdo se nesmí nikdy dozvědět, kdo to je.“

„Jak poroučíte, paní.“ Ser Osney měl slabé drápance na tváři, kde ho poškrábala další z Tyrionových děvek. „A co s ní máme udělat?“

„Nakrmte s ní psy. Strčte si ji za matraci. Mně je to jedno. Nikdy tady nebyla. Nechám vytrhnout jazyk každému muži, který se odváží jen špitnout, kdo to je. Rozumíte?“

Osney a Osfryd si vyměnili pohled. „Ano, Výsosti.“

Šla za nimi zpátky dovnitř a dívala se, jak balí mrtvou dívku do zakrvácených pokrývek jejího otce. Šae, jmenovala se Šae. Naposledy spolu mluvily večer v den před trpaslíkovým božím soudem, poté co se ten usměvavý Dorne nabídl, že za něj bude bojovat. Šae se ptala na jakési šperky, co jí Tyrion věnoval, a na jisté sliby, které jí Cersei možná dala, o domě ve městě a o rytíři, jenž se s ní ožení. Královna jí dala jasně najevo, že děvka nedostane nic, dokud jí neřekne, kam odešla Sansa Stark. „Byla jsi její služebná. To mám jako věřit, že jsi o jejích plánech nevěděla?“ řekla. Šae odešla v slzách.

Ser Osfryd si hodil zabalenou mrtvolu přes rameno. „Chci ten řetěz,“ řekla Cersei. „Dávej pozor, abys neodřel zlato.“ Osfryd přikývl a zamířil ke dveřím. „Ne, přes nádvoří ne!“ Ukázala k tajné chodbě. „Tamhle je šachta, která vede do sklepení. Tamtudy.“

Jak si ser Osfryd klekal před krbem, zevnitř zazářilo světlo a královna uslyšela zvuky. Z otvoru se vynořil Jaime, sehnutý jako stařena, vykopávaje vysokými botami obláčky popela z posledního ohně lorda Tywina. „Uhněte mi z cesty,“ řekl Černokotlým.

Cersei se k němu rozběhla. „Našel jsi je? Našel jsi ty vrahy? Kolik jich bylo?“ Jistě víc než jen jeden. Jediný muž by nikdy nemohl zabít jejího otce.

Obličej jejího bratra měl ztrhaný výraz. „Šachta vede dolů do síně, kde se sbíhá tucet tunelů. Jsou zavřené železnými bránami, spoutané řetězy a zamčené na zámek. Musím najít klíče.“ Rozhlédl se kolem po ložnici. „Kdokoli to udělal, možná se stále skrývá ve zdech. Tam dole je labyrint a je tam tma.“

Představila si Tyriona, jak se plazí mezi stěnami jako nějaká obludná krysa. Ne. Jsi hloupá. Trpaslík je ve své cele. „Vezměte na ty zdi kladiva. Zbořte celou tuhle věž, bude-li to zapotřebí. Chci, abyste je našli. Ať to udělal kdokoli. Chci, aby za to zemřeli.“

Jaime ji objal, přitiskl svoji zdravou ruku na kříž jejích zad. Byl cítit popelem, ale ve vlasech měl ranní slunce, které jim dodávalo zlatou záři. Nejraději by si přitáhla jeho obličej ke svému, aby ho políbila. Později, připomněla sama sobě, později si přijde pro útěchu. „Jsme jeho dědicové, Jaime,“ zašeptala. „Bude na nás, abychom dokončili jeho dílo. Musíš zaujmout otcovo místo pobočníka. Teď už to jistě také tak vidíš. Tommen tě bude potřebovat…“

Odstrčil se od ní, zvedl ruku a vrazil jí svůj pahýl do tváře. „Pravá ruka krále bez ruky? Špatný vtip, sestro. Nechtěj po mně, abych vládl.“

Jejich strýc jeho odmítnutí slyšel. Qyburn taky, stejně jako Černokotlí, tahající své břemeno přes popel. Dokonce i strážní to slyšeli, Čtveroch a Plakoš a Koňský hnát a Krátkouch. Do večera to budou vědět po celém hradu. Cersei cítila, jak jí stoupá do tváří horko. „Vládnout? O vládnutí nebyla řeč. Budu vládnout já, dokud můj syn nedospěje.“

„V tom případě nevím, koho mám litovat víc,“ řekl její bratr. „Tommena či Sedm království.“

Vyťala mu políček. Jaime zvedl ruku, aby úder odrazil, rychle jako kočka… jenže tahle kočka měla místo pravé ruky pahýl. Cerseiny prsty zanechaly rudý otisk na jeho tváři.

Jejich strýc při zvuku políčku vstal. „Váš otec tady leží mrtvý. Mějte tu slušnost a jděte se hádat ven.“

Jaime sklopil hlavu na znamení omluvy. „Odpusť nám, strýče. Moje sestra je nemocná žalem. Zapomíná na dobré vychování.“

Za tohle by ho nejraději udeřila podruhé. Musela jsem být blázen, když jsem si myslela, že by mohl být pobočníkem. Brzy ten úřad nadobro zruší. Kdy jí králův pobočník přinesl cokoli jiného než jen žal? Jon Arryn přivedl do její postele Roberta Baratheona, a než zemřel, začal čenichat kolem ní a Jaimeho. Po Arrynově smrti převzal to místo Eddard Stark a začal přesně tam, kde Arryn skončil; jeho vměšování ji přimělo zbavit se Roberta dřív, než by se jí bylo líbilo. Předtím, než si stačila poradit s jeho otravnými bratry. Tyrion prodal Myrcellu Dornům, udělal jednoho z jejích synů svým rukojmím a druhého zavraždil. A když se do Králova přístaviště vrátil lord Tywin…

Příští pobočník bude vědět, kde je jeho místo, slíbila sama sobě v duchu. Bude to muset být ser Kevan. Její strýc byl neúnavný, prozíravý, neomylně poslušný. Mohla se na něj spolehnout, stejně jako její otec. Pobočník se se mnou nesmí dohadovat. Měla na starosti říši, které musela vládnout, ale bude potřebovat nové muže, kteří jí v tom budou pomáhat. Pycelle byl roztřesený patolízal, Jaime přišel s pravou rukou také o svou odvahu a Macu Tyrellovi a jeho kumpánům Redwynovi a Rowanovi se nedalo důvěřovat. Podle všeho, co věděla, se mohli docela dobře podílet i na téhle vraždě. Lord Tyrell určitě věděl, že nikdy nebude moci vládnout Sedmi královstvím, dokud bude Tywin Lannister žít.

V téhle věci budu muset postupovat opatrně. Město bylo plné jeho lidí, a dokonce se mu podařilo dostat jednoho ze svých synů do Královské gardy. Také měl v úmyslu dostat svoji dceru do Tommenovy postele. Pomyšlení, že její otec souhlasil s plánem zasnoubit Tomenna s Margaery Tyrell, v ní stále probouzelo zuřivost. Ta dívka je dvakrát tak stará jako on a dvakrát už ovdověla. Mace Tyrell tvrdil, že jeho dcera je stále panna, ale Cersei o tom pochybovala. Joffrey byl zavražděn, než mohl s tou dívkou sdílet lože, jenže předtím byla provdaná za Renlyho… Muž sice může dávat přednost kořeněnému vínu, ale když před něj postavíš holbu piva, zhltne ji jedním rázem. Musí nařídit lordu Varysovi, aby zjistil, co bude moci.

To ji přimělo zarazit se na místě, kde stála. Úplně na Varyse zapomněla. Měl by být tady. Vždycky je tady. Ať se v Rudé baště stalo cokoli důležitého, eunuch se tam vždycky zjevil jakoby odnikud. Je tady Jaime a strýc Kevan a Pycelle přišel a odešel, ale není tu Varys. Cítila, jak jí přeběhl mráz po zádech. Měl v tom prsty. Určitě se bál, že jej otec chce připravit o hlavu, a tak zaútočil první. Lord Tywin nikdy neměl hloupě se usmívajícího mistra donašečů v lásce. A pokud nějaký člověk znal tajemství Rudé bašty, pak to zajisté byl právě Pavouk. Určitě se spolčil s lordem Stannisem. Koneckonců, byli oba členy Robertovy rady…

Cersei zamířila ke dveřím ložnice, k rytíři Merynu Trantovi. „Trante, přiveď sem lorda Varyse. Ječícího a vzpínajícího se, bude-li to zapotřebí, ale nezraněného.“

„Jak Její Výsost poroučí.“

Ale ještě než jeden člen Královské gardy stačil odejít, vrátil se druhý. Ser Boros Blount byl zrudlý a ztěžka oddychoval po rychlém výstupu po schodech. „Je pryč,“ vydechl, když uviděl královnu. „Skřet… jeho cela je prázdná. Výsosti… nikde po něm není ani vidu, ani slechu.“

Takže ten sen byl pravdivý. „Vydala jsem příkazy,“ řekla. „Měl být pod přísným dozorem, ve dne v noci…“

Blountův hrudník se prudce zvedal a klesal. „Chybí také jeden ze žalářníků. Rugen, tak se jmenoval. Další dva muži spali.“

Cersei měla co dělat, aby se nedala do křiku. „Doufám, že jste je neprobudili. Nechejte je spát.“

„Spát?“ Zmateně se na ni podíval. „Ano, Výsosti. Jak dlouho –“

„Navždycky. Postarej se, aby spali už navždycky. Nestrpím strážné, kteří na hlídce spí.“ Je ve zdech. Zabil mi otce, zabil matku, stejně tak zabil Joffa. Přijde si i pro ni, věděla to, tak jak jí to prorokovala ta stařena v šerém stanu. Vysmála jsem se jí do tváře, jenže ona měla moc. Viděla moji budoucnost v kapce krve. Moji zkázu. Nohy měla najednou slabé jako voda. Ser Boros se pokusil vzít ji za paži, ale ona před jeho dotekem ucukla. Podle všeho, co věděla, to mohl být docela dobře Tyrionův člověk. „Jdi ode mě,“ řekla. „Jdi pryč!“ Odbelhala se k židli.

„Výsosti?“ řekl Blount. „Mám přinést pohár vody?“

Já potřebuju krev, ne vodu. Tyrionovu krev, krev toho kripla. Pochodně kolem se začaly otáčet. Cersei zavřela oči a uviděla trpaslíkovu tvář, jak se na ni šklebí. Ne, pomyslela si, ne, už jsem se tě skoro zbavila. Ale jeho prsty se sevřely kolem jejího hrdla a ona cítila, jak zesilují stisk.

BRIENNE

„Hledám třináctiletou dívku,“ řekla šedovlasé porodní bábě vedle vesnické studny. „Urozenou dívku a velmi krásnou, s modrýma očima a kaštanovými vlasy. Možná cestuje se statným rytířem kolem čtyřiceti nebo možná se šaškem. Neviděla jsi ji?“

„Pokavaď mě paměť neplete, tak ne, pane,“ odpověděla žena, poklepávajíc si na čelo. „Ale budu mít oči na stopkách, to tedy jo.“

Kovář ji také neviděl, ani septon ve vesnickém septu, ani pasák se svými prasaty, ani dívka vytrhávající cibule ve své zahrádce, ani nikdo jiný z dalších prostých vesnických lidiček, které Brienne z Tarthu našla mezi chatrčemi z proutí a mazaniny Růženína. Přesto to nevzdávala. Toto je ta nejkratší cesta do Šerodolu, říkala si v duchu. Pokud Sansa prchala touto cestou, někdo ji musel vidět. U hradní brány položila stejnou otázku dvěma kopiníkům, na jejichž suknicích byly tři červené krokve na hermelínově bílém podkladu, znak Rosbyů, pánů z Růženína. „Jestli ta tvoje dívčina cestuje v dnešní době po cestě, tak už to není panna,“ řekl starší muž. Ten mladší chtěl vědět, zda měla taky kaštanové ochlupení mezi nohama.

Tady se mi žádné pomoci nedostane. Když Brienne opět vysedala na koně, zahlédla na vzdáleném konci vesnice hubeného chlapce na grošovaném koníkovi. S tím jsem ještě nemluvila, pomyslela si, jenže chlapec zmizel za septem, než se stačila rozhýbat. Neobtěžovala se tím, aby se za ním pustila. Se vší pravděpodobností toho stejně nevěděl víc než ostatní. Růženín mohl být stežít víc než krátká zastávka na cestě; Sansa by neměla důvod zdržovat se tady. Brienne se vrátila na cestu, zamířila na sever a na východ kolem jabloňových sadů a polí s ječmenem a brzy měla vesnici a její hrad daleko za sebou. Byla přesvědčená, že svou kořist nalezne spíš v Šerodolu. Pokud vůbec jela touto cestou.

„Já tu dívku najdu a postarám se o její bezpečí,“ slíbila Brienne Jaimemu Lannisterovi v Králově přístavišti. „Kvůli její matce. A kvůli tobě.“ Vznešená slova, jenže slova se říkala snadno. Konat činy bylo mnohem těžší. Zdržela se ve městě příliš dlouho a dozvěděla se toho příliš málo. Měla jsem vyrazit mnohem dřív… jenže kam? Sansa Stark zmizela té noci, kdy zemřel král Joffrey, a pokud ji někdo od té doby viděl nebo měl ponětí, kam se mohla vydat, neřekl to. Alespoň ne mně.

Brienne věřila, že dívka odjela z města. Pokud by stále byla v Králově přístavišti, zlaté pláště by ji objevily. Musela odjet někam jinam… jenže jinam je hodně velké místo. Kdybych já byla panna, která poprvé dostala měsíční krvácení, sama a vystrašená, ve strašlivém nebezpečí, co bych dělala? ptala se sama sebe. Kam bych šla? Pro ni byla odpověď nasnadě. Vrátila by se na Tarth, ke svému otci. Sansin otec však byl zkrácen o hlavu, zatímco nebohá dívka se na to musela dívat. Její paní matka byla také mrtvá, zavražděná ve Dvojčatech, a Zimohrad, velká pevnost rodu Starku, byl vypleněn a vypálen a jeho obyvatelé povražděni. Sansa nemá domov, kam by mohla uprchnout, ani otce, ani matku, ani bratry. Mohla by být v sousedním městě nebo taky na lodi do Ašaje; jedna možnost se jevila stejně pravděpodobná jako druhá.

Dokonce i kdyby Sansa chtěla jít domů, jak by se tam dostala? Královská cesta byla plná nebezpečí, to vědělo dokonce i dítě. Železní měli obsazenou Kailinskou držbu napříč přes šíji a ve Dvojčatech seděli Freyové, kteří zavraždili Sansina bratra a její matku. Dívka by mohla plout po moři, kdyby měla peníze, jenže přístav v Králově přístavišti byl stále jedna velká ruina a řeka samotná byla propletencem přístavních hrází a spálených a potopených galér. Brienne se vyptávala v docích, ale nikdo si nevzpomínal na loď, která by vyplula v noc, kdy zemřel král Joffrey. V zálivu kotvilo pár kupeckých lodí, překládaly svoje zboží na čluny, ale většina jich pokračovala vzhůru podél pobřeží do Šerodolu, jehož přístav byl nyní rušnější než kdy předtím.

Její klisna byla milá na pohled a dokázala udržovat dobré tempo. Na cestě bylo víc poutníků, než by si Brienne byla myslela. Plahočili se tam žebraví bratři se svými miskami uvázanými na řemíncích kolem krku. Kolem procválal mladý septon na vraníkovi tak krásném, že by se za něj nemusel stydět žádný šlechtic, a později potkala skupinu tichých sester, které jen vrtěly hlavami, když jim Brienne položila svou otázku. Cestou na jih se plahočila řada povozů tažených osly a naložených obilím a pytli s vlnou, a ještě později míjela pasáka, který hnal po cestě stádo vepřů, a starou ženu v koňských nosítkách s doprovodem jízdní stráže. Všech se jich ptala, zda neviděli urozenou třináctiletou dívku s modrýma očima a kaštanovými vlasy. Neviděl ji nikdo. „Tady Kroutínov a Šerodol jsou ještě bezpečné,“ řekl jí jeden starý muž, „ale za Šerodolem jsou v lesích psanci a dezertéři.“

Už jenom borovice a jedle si uchovaly zelenou barvu; listnaté stromy oblékly pláště červenohnědé a zlaté barvy, anebo již shodily listí docela a škrábaly do oblohy holými hnědými větvemi. Každý poryv větru hnal přes vyježděnou cestu vířící oblaka mrtvého listí. Vydávalo šustivý zvuk, honilo se kolem kopyt velké hnědé klisny, kterou jí daroval Jaime Lannister. Bylo by asi stejně snadné najít jeden list ve větru jako jednu dívku ztracenou v Západozemí. Zjistila, že se začíná divit, zda ten úkol, kterým ji Jaime pověřil, nebyl míněn jako krutý žert. Možná byla Sansa Stark mrtvá, zkrácená o hlavu za svou účast na smrti krále Joffreyho, pohřbená v nějakém neoznačeném hrobě. Jak lépe zamaskovat její vraždu než poslat nějakou pitomou přerostlou holku z Tarthu, aby ji jela hledat?

Tohle by Jaime neudělal. Myslel to upřímně. Dal mi meč a nazval ho Přísežník. Na tom ale stejně nezáleželo. Již předtím slíbila lady Catelyn, že její dcery přivede zpátky, a žádný slib není míněn tak vážně, jako ten, jenž byl dán mrtvému. Mladší dívka byla již dávno po smrti, jak tvrdil Jaime; Arya, kterou Lannisterové poslali na sever, aby se provdala za bastarda Roose Boltona, byla podvržená. Zbývala tedy jen Sansa. Brienne ji musela najít.

Nedlouho před soumrakem uviděla u potoka hořet oheň. Seděli u něj dva muži, opékali si pstruha, zbroj a zbraně měli složené pod stromem, jeden byl starý, druhý o něco mladší, ale ani zdaleka mladý. Ten mladší vstal, aby ji pozdravil. Měl velký břich napínající se proti tkanicím flekatého kabátce ze srnčiny. Bradu a tváře mu pokrýval rozcuchaný nepěstěný vous zlatavé barvy. „Máme tady dost pstruha pro tři, pane,“ zavolal na ni.

Nebylo to poprvé, co si Brienne spletli s mužem. Sundala si přilbici, vytřepala vlasy. Byly žluté, v barvě špinavé slámy, a skoro stejně lámavé a křehké. Dlouhé a tenké jí poletovaly kolem ramen. „Děkuji ti, pane.“

Potulný rytíř na ni mhouřil oči tak urputně, až si uvědomila, že musí být krátkozraký. „Takže lady, je to tak? Ve zbroji a ozbrojená? Illy, bohové buďte dobří, ta je ale velká.“

„Já si taky myslel, že je to chlap,“ řekl starší rytíř, otáčeje pstruha nad ohněm.

Kdyby byla Brienne muž, považovali by jej za velkého. Jako žena byla obrovská. Zrůdná bylo slovo, které slýchala po celý svůj život. Byla široká v ramenou a ještě širší v bocích. Nohy měla dlouhé, paže silné. Hrudník měla spíš svalnatý než vyvinutý. Její ruce byly velké, chodidla obrovitá. A kromě toho byla ošklivá, měla pihovatou koňskou tvář a zuby, které jako by byly na její ústa až příliš velké. Nic z toho jí nebylo třeba připomínat. „Pánové,“ řekla, „neviděli jste někde na cestě třináctiletou dívku? Měla modré oči a kaštanové vlasy a možná byla ve společnosti statného muže s rudým obličejem, zhruba čtyřicetiletého.“

Krátkozraký rytíř se poškrábal na bradě. „Na žádné takové děvče si nevzpomínám. Jaké vlasy jsou kaštanové?“

„Hnědočervené,“ řekl ten starší. „Ne, neviděli jsme ji.“

„Neviděli jsme ji, paní,“ řekl mladší. „Pojď, sesedni, jídlo je skoro hotové. Máš hlad?“

Hlad měla, jenže byla také opatrná. Potulní rytíři měli nechvalnou pověst. „Potulný rytíř a loupežný rytíř jsou dvě strany stejného meče,“ říkalo se. Tihle dva nevypadají moc nebezpečně. „Mohla bych znát vaše jména, pánové?“

„Já mám tu čest být ser Creighton Dlouholuký, o kterém zpívají zpěváci,“ řekl ten s velkým břichem. „Možná se ještě doslechneš o mých činech na Černovodě. Mým společníkem je ser Illifer Švorc.“

Pokud i existovala píseň o Creightonovi Dlouholukém, Brienne ji v životě neslyšela. Jejich jména pro ni nic neznamenala, stejně jako jejich erby. Na zeleném štítu rytíře Creightona byla vidět jen hnědá hlava a hluboký zásek, který tam zanechala bojová sekera. Ser Illifer tam měl zlatý a hermelínový kruh, třebaže vše na jeho osobě naznačovalo, že namalované zlato a namalovaný hermelín jsou jedinými, které kdy poznal. Mohlo mu být kolem šedesáti, jeho obličej byl pod kápí záplatovaného hrubého pláště bledý a hubený. Měl na sobě kroužkovou zbroj, ale železo bylo potečkované jako pihami spoustou rezavých skvrn. Když se budu bát takových jako tihle, mohla bych docela dobře vyměnit svůj meč za pár pletacích jehlic.

„Děkuji vám, dobří páni,“ řekla. „Ráda si od vás vezmu pstruha.“ Brienne se zhoupla dolů, sundala z klisny sedlo, napojila ji s a kulháním ji odvedla na trávu, aby se napásla. Svoje zbraně, štít a sedlové vaky složila pod jilm. Do té doby byl pstruh dokřupava upečený. Ser Creighton jí kus ryby přinesl a Brienne se posadila se zkříženýma nohama na zem, aby se najedla.

„Máme namířeno do Šerodolu, má paní,“ řekl jí Dlouholuký, zatímco trhal prsty svého pstruha. „Udělala bys dobře, kdybys jela s námi. Cesty jsou nebezpečné.“

Brienne by mu mohla o nebezpečích na cestách vyprávět mnohem víc, než by kdy chtěl slyšet. „Děkuji ti, pane, ale já vaši ochranu nepotřebuji.“

„Trvám na tom. Pravý rytíř musí bránit něžnější pohlaví.“

Dotkla se jílce svého meče. „Ochrání mne tohle, pane.“

„Meč je jen tak dobrý jako člověk, který jím vládne.“

„Já jím vládnu dost dobře.“

„Jak si přeješ. Nebylo by zdvořilé dohadovat se s dámou. Nicméně tě bezpečně doprovodíme aspoň do Šerodolu. Tři pohromadě budou bezpečnější než osamělý jezdec.“

Byli jsme tři, když jsme vyjeli z Řekotočí, a přesto přišel Jaime o ruku a Cleos Frey o život. „Vaše koně neudrží tempo s mým.“ Hnědý valach sera Creightona bylo staré zvíře s prohnutým hřbetem a revmatickýma očima a kůň rytíře Illifera vypadal vyzáble a podvyživeně.

„Na Černovodě mi můj kůň posloužil dobře,“ nedal se odbýt ser Creighton. „Vždyť jsem jich tam hodně pozabíjel a získal na tucet výkupných. Neznala má paní náhodou sera Herberta Paličkovce? Teď už ho nepotkáš. Zabil jsem ho na místě, kde stál. Když třeskají meče, ser Creighton Dlouholuký nikdy nestojí opodál.“

Jeho společník se tiše zachechtal. „Nech toho, Creighu. Takoví jako ona sotva potřebují takové jako my.“

„Takoví jako já?“ Brienne si nebyla jistá, co tím myslel.

Ser Illifer namířil kostnatý prst na její štít. Třebaže jeho barva byla popraskaná a odlupovala se, znak na něm byl stále patrný: černý netopýr na příčně rozděleném poli stříbrozlaté barvy. „Nosíš štít lháře, na který nemáš právo. Posledního z Hnusokamene pomáhal zabít pradědeček mého pradědečka. Od těch dob se toho netopýra neodvážil nikdo ukázat, protože je černý jako činy těch, kdo ho nosili.“

Ten štít jí dal ser Jaime, vzal ho ze zbrojnice na Harrenově. Brienne jej našla ve stájích společně se svou klisnou a dalšími věcmi: sedlem a uzdou, kroužkovým brněním a přilbicí s hledím, s měšci zlata a stříbra a pergamenem cennějším než všechny peníze dohromady. „Svůj vlastní štít jsem ztratila,“ řekla na vysvětlenou.

„Pravý rytíř je jediný štít, který panna potřebuje,“ prohlásil ser Creighton srdnatě.

Ser Illifer mu nevěnoval pozornost. „Bosý člověk hledá boty, prochladlý člověk plášť. Jenže kdo by se halil do hanby? Toho netopýra nosil lord Lucas Kuplíř a Manfred Černokápě, jeho syn. Proč nosit takový znak, ptám se sám sebe, pokud tvůj vlastní hřích není ještě odpornější než jejich… a čerstvější.“ Tasil dýku, ošklivý kus levného železa. „Ženská zrádně velká a zrůdně silná, která tají svoje vlastní barvy. Creighu, pohlédni na Pannu z Tarthu, která podřízla hrdlo králi Renlymu.“

„To není pravda.“ Renly Baratheon pro ni byl víc než král. Milovala ho od okamžiku, kdy poprvé přišel na Tarth v rámci neuspěchaného budování své šlechtické kariéry, ve věku, kdy čerstvě dosáhl zletilosti. Její otec mu uspořádal hostinu na uvítanou a nařídil jí, aby ho zabavovala; jinak by se schovala ve svém pokoji jako raněné zvíře. Nebyla tehdy starší než Sansa, a víc než světa se bála posměšků. Dozvědí se o té růži, řekla lordu Selwynovi, budou se mi smát. Ale dokonce ani Večerní hvězda se nedal obměkčit.

A Renly Baratheon se k ní choval s tou největší zdvořilostí, jako by byla řádná panna, a pěkná. Dokonce s ní tančil, a ona se v jeho náruči cítila půvabná a její chodidla se vznášela nad zemí. Později ji prosili o tanec i druzí, následujíce jeho příkladu. Od toho dne nechtěla nic jiného než být lordu Renlymu nablízku, sloužit mu a chránit jej. Jenže nakonec ho zklamala. Renly zemřel v mé náruči, ale já ho nezabila, pomyslela si, ovšem to tihle potulní rytíři nikdy nepochopí. „Za Renlyho bych byla dala život a zemřela bych ráda,“ řekla. „Ničím jsem mu neublížila. Přísahám to na svůj meč.“

„Rytíř přísahá na svůj meč,“ řekl ser Creighton.

„Přísahej při Sedmi,“ vyzval ji ser Illifer Švorc.

„Pak tedy při Sedmi. Nikdy jsem neublížila králi Renlymu. Přísahám při Matce. Ať nikdy nepoznám její milosrdenství, jestli lžu. Přísahám při Otci, a žádám, aby mne soudil spravedlivě. Přísahám při Panně a Stařeně, při Kováři a Válečníkovi. Přísahám při Cizinci, ať si mne hned teď vezme, pokud říkám lež.“

„Na dívku umí přísahat dobře,“ připustil ser Creighton.

„Ano.“ Ser Illifer pokrčil rameny. „Nu, jestliže lhala, bohové si to s ní vyřídí.“ Zastrčil dýku zpátky do pochvy. „Máš první hlídku.“

Zatímco rytíři spali, chodila Brienne nepokojně kolem malého tábořiště, naslouchala praskání ohně. Měla bych jet dál, dokud ještě mohu. Neznala ty muže, a přesto se nemohla přinutit, aby je tam nechala nestrážené. Dokonce i v černi noci byli na cestě jezdci, a z lesa se ozývaly zvuky, které nemusely pocházet jen od sov a slídících lišek. A tak Brienne chodila sem a tam, s rukou na jílci meče.

Její hlídka byla vcelku snadná. Až potom to bylo těžké, když se probudil ser Illifer a řekl, že ji vystřídá. Brienne si prostřela na zem pokrývku, stulila se na ní a zavřela oči. Já spát nebudu, řekla si v duchu, třebaže byla unavená až do morku kostí. V přítomnosti mužů se jí nikdy nespalo snadno. Dokonce i v táborech lorda Renlyho vždycky hrozilo nebezpečí znásilnění. Byla to lekce, které se naučila pod hradbami Vysoké zahrady a pak znovu, když společně s Jaimem padli do rukou Chrabrých kumpánů.

Chlad z hlíny prostupoval její pokrývkou a vkrádal se jí do kostí. Netrvalo dlouho a každý sval v těle měla ztuhlý a zkřečovatělý, od čelisti až ke konečkům prstů na nohou. V duchu si říkala, zda je teď Sanse Stark stejná zima jako jí, ať už je kdekoli. Lady Catelyn řekla, že Sansa je něžná duše, která miluje citrónové koláčky, hedvábné šaty a rytířské písně, jenže ta dívka viděla, jak jejímu otci uťali hlavu, a pak byla nucena provdat se za jednoho z jeho vrahů. Pokud byla jen polovina povídaček, které Brienne slyšela, pravdivá, tak byl Skřet tím nejkrutějším ze všech Lannisterů. Jestli otrávila krále Joffreyho, tak ji k tomu určitě donutil Skřet. Byla tam úplně sama, bez přátel. Brienne v Králově přístavišti našla jednu ženu, jistou Brellu, která bývala jednou ze Sansiných služebných, a ta jí řekla, že mezi Sansou a trpaslíkem panovala pramalá náklonnost. Možná prchala i před ním.

Jakékoli sny se Brienne zdály, rozplynuly se za svítání, které ji probudilo. Nohy měla od studené země ztuhlé jako kusy dřeva, ale nikdo ji neobtěžoval a všechny její věci zůstaly nedotčené. Rytíři již byli vzhůru. Ser Illifer kuchal veverku k snídani, zatímco ser Creighton stál obrácen tváří ke stromu, kde si dlouze ulevoval. Potulní rytíři, pomyslela si, staří, zbyteční, tlustí a krátkozrací, a přesto slušní muži. Potěšilo ji, že na světě stále existují muži dobrých mravů.

Posnídali pečenou veverku, žaludové těsto a pár bobulí, zatímco ser Creighton ji bavil vyprávěním o svých hrdinských činech na Černovodě, kde pozabíjel tucet neohrožených rytířů, o kterých nikdy neslyšela. „Och, to byl jedinečný boj, má paní,“ básnil, „jedinečný a krvavý.“ Připustil, že ser Illifer v bitvě také bojoval vznešeně. Illifer sám skoro nemluvil.

Když přišel čas, aby se znovu vydali na cestu, rytíři se zařadili každý z jedné její strany, jako strážní ochraňující nějakou velkou paní… třebaže tato dáma byla větší než oba její ochránci a měla nesrovnatelně lepší zbroj i výzbroj. „Projížděl někdo kolem během vašich hlídek?“ zeptala se jich Brienne.

„Jako třeba třináctiletá dívka s kaštanovými vlasy?“ opáčil ser Illifer. „Ne, má paní. Nikdo.“

„Za mé hlídky jich pár projelo,“ ozval se ser Creighton. „Nějaký rolnický synek na grošákovi, no a o hodinu později prošel kolem pěšky tucet mužů s holemi a kosami. Zahlédli náš oheň a zastavili se, dlouze se dívali na naše koně, ale já jim ukázal lesk své oceli a řekl jsem jim, aby si šli po svých. Drsní chlapíci, podle vzhledu, a taky zoufalí, ale ne zas tak zoufalí, aby si zahrávali se sérem Creightonem Dlouholukým.“

Ne, pomyslela si Brienne, tak zoufalí zase ne. Odvrátila se, aby zakryla úsměv. Ser Creighton byl naštěstí příliš soustředěný na líčení své epické bitvy s rytířem Rudého kuřete, než aby si jejího dívčího uculení všiml. Byl to dobrý pocit, mít na cestě společníky, dokonce i takové společníky, jako byli ti dva.

Bylo poledne, když Brienne uslyšela útržky zpěvu zalétající k nim skrze hnědé stromy. „Co je to za zvuk?“ zeptal se ser Creighton.

„Hlasy pozvednuté v modlitbě.“ Brienne to prozpěvování znala. Žádají Válečníka o ochranu a Stařenu prosí, aby jim osvětlila cestu.

Ser Illifer Chuďas tasil svůj otlučený meč a zastavil svého koně v očekávání jejich příchodu. Najednou se zdroj zvuku objevil před nimi na cestě. V čele šla skupina žebravých bratří, zanedbaných vousatých mužů v hrubě tkaných hávech, někteří bosí, jiní v sandálech. Za nimi kráčely tři desítky otrhaných mužů, žen a dětí, strakatá prasnice a několik ovcí. Několik mužů třímalo sekery, ale víc jich mělo hrubé hole a klacky. Ve svém středu tlačili dvoukolák z šedého popraskaného dřeva, vysoko navršený lebkami a rozlámanými úlomky kostí. Když žebraví bratři spatřili potulné rytíře, zastavili se a přestali zpívat. „Dobří rytíři,“ řekl jeden z nich, „Matka vás miluje.“

„I tebe, bratře,“ odvětil ser Illifer. „Kdo jste?“

„Ubozí lidé,“ odpověděl velký muž se sekerou. Navzdory chladu panujícímu v podzimním lese byl bez košile a na prsou měl vyřezanou sedmicípou hvězdu. Takové hvězdy si vyřezávali do kůže andalští válečníci, když poprvé přepluli Úzké moře, aby si podrobili království Prvních lidí.

„Putujeme do města,“ řekla vysoká žena za dvoukolákem, „abychom přinesli tyto svaté kosti svatému Baelorovi a hledali pomoc a ochranu u krále.“

„Přidejte se k nám, přátelé,“ naléhal na ně malý muž v konopném rouchu septona, který měl na dlouhé tkanici kolem krku krystal. „Západozemí potřebuje každý meč.“

„My máme namířeno do Šerodolu,“ prohlásil ser Creighton, „ale snad bychom vás mohli bezpečně doprovodit do Králova přístaviště.“

„Pokud máte peníz, kterým byste nám za takový doprovod zaplatili,“ dodal ser Illifer, který byl nejenom bez vindry, ale také nanejvýš praktický.

„Vrabčáci zlato nepotřebují,“ namítl septon.

„Vrabčáci?“ opáčil ser Creighton zmateně.

„Vrabec je ten nejpokornější a nejobyčejnější z ptáků, stejně jako jsme my ti nejpokornější a nejobyčejnější z lidí.“ Septon měl úzký, ostře řezaný obličej a krátký, prošedivělý hnědý vous. Řídké vlasy měl sčesané dozadu a vzadu zauzlované a chodidla měl bosá a černá, pokroucená a tvrdá jako kořeny stromů. „Toto jsou kosti svatých mužů zavražděných pro jejich víru. Sloužili Sedmi až do své smrti. Někteří hladověli, jiní byli mučeni. Septa byla znesvěcena, panny a matky znásilněny bezbožnými muži a uctívači ďábla. Dokonce i svaté sestry byly obtěžovány. Naše Matka na nebesích pláče bolestí. Je čas, aby všichni pomazaní rytíři opustili své světské pány a bránili naši svatou víru. Pojďte s námi do města, pokud milujete Sedm.“

„Já myslím, že je miluji docela dost,“ řekl Illifer, „jenže musím taky jíst.“

„Stejně jako musíme my všechny Matčiny děti.“

„Máme namířeno do Šerodolu,“ řekl ser Illifer odhodlaně.

Jeden z žebravých bratří si odplivl a nějaká žena zasténala. „Jste falešní rytíři,“ řekl velký muž s hvězdou vyřezanou na hrudi. Několik ostatních zamávalo svými holemi.

Bosý septon je uklidnil slovem. „Nesuďte je, neboť soudit může jen Otec. Nechte je projít v pokoji. Jsou to taky jen ubozí lidé, ztracení na této zemi.“

Brienne popojela se svou klisnou blíž. „Moje sestra se taky ztratila. Třináctiletá dívka s kaštanovými vlasy, pohledná.“

„Všechny Matčiny děti jsou pohledné. Ať Panna dává pozor na tu ubohou dívku… a myslím, že na tebe taky.“ Septon si přehodil jeden z popruhů dvoukoláku přes rameno a zatáhl. Žebraví bratři se dali znovu do zpěvu. Brienne a potulní rytíři seděli na svých koních, zatímco procesí pomalu procházelo kolem, po vyježděné cestě směrem k Růženínu. Zvuk jejich prozpěvování pomalu odezníval v dálce.

Ser Creighton nadzvedl půlku zadnice ze sedla, aby se mohl poškrábat. „Co za člověka by mohlo zabít svatého septona?“

Brienne takové lidi znala. Dobře si pamatovala, jak blízko Panenského jezírka pověsili Chrabří kumpáni septona za paty z větve stromu a pak se na jeho mrtvole cvičili v lukostřelbě. Říkala si, zda jsou i jeho kosti nakupeny v dvoukoláku mezi ostatními.

„Chlap by musel být blázen, aby znásilnil tichou sestru,“ řekl ser Creighton. „Dokonce na ni jen položit ruce… říká se, že to jsou manželky Cizince a jejich ženské části jsou studené a mokré jako led.“ Podíval se na Brienne. „Ehm… prosím za prominutí.“

Brienne popohnala klisnu směrem k Šerodolu. Ser Illifer se po chvíli rozjel za ní a nakonec ser Creighton.

O tři hodiny později narazili na jinou skupinu lopotící se k Šerodolu; kupce a jeho sluhy, provázené dalším potulným rytířem. Kupec jel na strakatém šedivém koni, zatímco jeho sluhové se střídali v tažení povozu. Čtyři se lopotili na cestě, dva další šli vedle kol, ale když zaslechli dusot koňských kopyt, seskupili se kolem povozu, připravení bránit jej jasanovými obušky. Kupec vytáhl kuši a rytíř tasil meč. „Odpusťte mi, jestli jsem podezřívavý,“ zavolal kupec, „ale jsou nepokojné časy a já s sebou mám jen dobrého rytíře Rybohojného, aby mne ochraňoval. Kdo jste?“

„Nu,“ řekl ser Creighton uraženě, „já jsem přece rytíř Creighton Dlouholuký, který se proslavil v bitvě na Černovodě, a toto je můj společník ser Illifer Švorc.“

„Nechceme vám ublížit,“ řekla Brienne.

Kupec se na ni pochybovačně zadíval. „Má paní, ty bys měla prodlévat v bezpečí domova. Proč na sobě máš tak nepřirozené odění?“

„Hledám svoji sestru.“ Neodvážila se vyslovit Sansino jméno, když byla dívka obviněná z královraždy. „Je to urozená dívka a krásná, s modrýma očima a kaštanovými vlasy. Možná jste ji viděli, se statným rytířem, asi čtyřicetiletým, nebo s opilým bláznem.“

„Cesty jsou plné opilých bláznů a zkažených panen. Co se týče statných rytířů, pro jakéhokoli poctivého člověka je obtížné uchovat si kulatý břich, když tolik lidí postrádá jídlo… ačkoli tady rytíř Creighton nehladověl, jak se zdá.“

„Mám velké kosti,“ opáčil ser Creighton. „Nepojedeme chvíli spolu? Nepochybuji o udatnosti tady rytíře Rybohojného, ale připadá mi malý, a tři meče jsou lepší než jeden.“

Čtyři meče, pomyslela si Brienne, ale držela jazyk za zuby.

Kupec pohlédl na svůj doprovod. „Co říkáš, pane?“

„Och, u těchto tří není třeba se čeho obávat.“ Rytíř Rybohojný byl šlachovitý chlapík s liščím obličejem, špičatým nosem a chumáčem oranžových vlasů, usazený na tyčkovitém kaštanovém oři. Třebaže nemohl být víc než pět stop a dva palce vysoký, měl sebejisté vystupování. „Jeden je starý, druhý tlustý a ten velký je ženská. Nechejme je, ať jedou s námi.“

„Jak říkáš.“ Kupec sklonil kuši.

Jakmile se znovu vydali na cestu, najatý rytíř přejel k Brienne a změřil si ji odshora dolů, jako by byla kusem dobrého nasoleného vepřového. „Řekl bych, že jsi velká, zdravá holka.“

Urážky sera Jaimeho ji ťaly hluboko do srdce; slova tohoto mužíka se jí stěží dotkla. „Obryně, ve srovnání s některými.“

Zasmál se. „Tam, kde na tom záleží, jsem velký až dost, holka.“

„Kupec ti říkal Rybohojný.“

„Rytíř Rybohojný ze Stínorokle. Někteří mi říkají Šílená myš.“ Otočil štít, aby jí ukázal svůj znak, velkou bílou myš s divokýma rudýma očima na poli hnědé a modré barvy. „Ta hnědá znamená země, které jsem pojezdil, ta modrá řeky, co jsem překročil. Myš jsem já.“

„A jsi šílený?“

„Och, docela ano. Obyčejná myš od každé bitvy a krve uteče. Šílená myš je vyhledává.“

„Zdálo by se, že je zřídka najde.“

„Nacházím jich až dost. Pravda, nejsem žádný turnajový rytíř, schovávám si svoji udatnost pro bitevní pole, ženo.“

Pomyslela si, že ženo je přece jen o něco lepší než holka. „To znamená, že ty a rytíř Creighton toho máte hodně společného.“

Rytíř se zasmál. „Och, o tom pochybuji, ale možná že ty a já máme společné cíle. Malá ztracená sestřička, říkáš? S modrýma očima a kaštanovými vlasy?“ Znovu se zasmál. „Nejsi jediný lovec v těchto lesích. I já hledám Sansu Stark.“

Brienne se podařilo uchovat si kamennou tvář a zamaskovat zděšení. „Kdo je ta Sansa Stark a proč ji hledáš?“

„Pro lásku, jak jinak?“

Nakrčila obočí. „Pro lásku?“

„Ano, pro lásku boží. Na rozdíl od dobrého sera Creightona jsem bojoval na Černovodě, ale na poražené straně. Výkupné, které jsem musel zaplatit, mne zničilo. Víš doufám, kdo je to Varys? Eunuch nabídl za tu dívku, o které jsem nikdy neslyšel, tučný měšec zlaťáků. Nejsem lakotný muž. Kdyby mi nějaká přerostlá holka pomohla to nezbedné děcko najít, rád se s ní o Pavoukovy peníze podělím.“

„Já myslela, že ses dal najmout tím kupcem.“

„Jenom do Šerodolu. Hibald je stejně lakotný, jako je ustrašený. A že je hodně ustrašený. Tak co říkáš, holka?“

„Já žádnou Sansu Stark neznám,“ trvala na svém. „Hledám svoji sestru, urozenou dívku…“

„S modrýma očima a kaštanovými vlasy, přesně tak. A kdo je prosím ten rytíř, který cestuje s tvou sestrou? Nebo jsi říkala, že je to šašek?“ Rytíř na její odpověď nečekal, což bylo jen dobře, protože žádnou neměla. „Jistý šašek zmizel z Králova přístaviště v tu noc, kdy zemřel král Joffrey. Statný chlapík s nosem plným popraskaných žilek, jistý ser Dontos Rudý, původem z Šerodolu. Modlím se, aby si tu tvoji sestřičku a jejího opilého šaška nikdo nezmýlil s tou Starkovic holkou a sérem Dontosem. To by měli docela smůlu.“ Zabodl paty do boků svého koně a poodjel dopředu.

Dokonce i Jaime Lannister zřídka udělal z Brienne takového blázna. Nejsi jediný lovec v těchto lesích. Ta ženská Brella jí řekla, jak Joffrey zbavil sera Dontose ostruh a jak Sansa prosila krále o jeho život. Pomohl jí uprchnout, usoudila Brienne, když to slyšela. Najdi sera Dontose a nalezneš Sansu. Měla vědět, že se najdou i jiní, komu to dojde. Někteří možná budou i méně šlechetní než Šílená myš, který se se mnou chce podělit. Mohla jen doufat, že ser Dontos Sansu dobře ukryl. Jenže pokud ano, jak ji kdy najde?

Shrbila ramena a jela zamračeně dál.

Již se sbírala noc, když skupina přijela k hostinci, vysoké dřevěné budově, která stála obkročmo na obou stranách mostu vedoucího přes řeku. Tak se hostinec i jmenoval, jak jim řekl ser Creighton: U Starého kamenného mostu. Hostinský byl jeho přítel. „Není to špatný kuchař a v jeho pokojících nenajdete víc blech než ve většině jiných,“ ujišťoval je. „Kdo je dnes pro teplou postel?“

„My určitě ne, pokud nám je tvůj přítel nedá zadarmo,“ odpověděl ser Illifer Švorc. „Na pokoj nemáme peníze.“

„Mohu zaplatit za všechny tři.“ Brienne peníze nescházely; Jaime se o to postaral. Našla ve svých sedlových vacích měšec plný stříbrňáků a měďáků a o něco menší, nacpaný k prasknutí zlaťáky, a také pergamen nařizující všem věrným poddaným krále, aby pomohli Brienne z Tarthu, která byla pověřena úkolem v záležitosti Jeho Veličenstva. Byl podepsán dětskou rukou Tommenem, Prvním svého jména, králem Andalů, Rhoynarů a Prvních lidí a pánem Sedmi království.

Hibald byl také pro to, aby zastavili, a nařídil svým mužům zanechat povoz blízko stájí. Diamantově tvarovanými tabulkami oken hostince se linulo teplé žluté světlo a Brienne uslyšela zařičet hřebce, který cítil její klisnu. Právě sundávala sedlo, když vyšel ze vrat stáje chlapec a řekl: „Dovol, pane, udělám to.“

„Já nejsem žádný pán,“ řekla mu, „ale o koně se mi postarat můžeš. Dohlédni na to, aby byl nakrmený, vykartáčovaný a napojený.“

Chlapec se začervenal. „Omlouvám se, má paní. Myslel jsem, že…“

„Nejsi první.“ Brienne mu podala otěže a následovala ostatní do hostince, se sedlovými vaky přehozenými přes rameno a pokrývkou srolovanou v podpaždí.

Podlahu jídelny pokrývaly piliny a vzduch byl cítit chmelem, kouřem a masem. Nad ohněm se otáčel a prskal rožeň, na který již chvíli nikdo nedohlížel. Kolem stolu sedělo šest místních, hovořili spolu, ale jakmile dovnitř vstoupili cizinci, zmlkli. Brienne na sobě cítila jejich oči. Navzdory kroužkové zbroji, plášti a koženému kabátci si připadala jako nahá. Když jeden z mužů řekl: „Ale, ale, jen se podívejme,“ věděla, že nemluví o rytíři Rybohojném.

Objevil se hostinský, nesoucí v každé ruce tři korbele a šplíchající z nich pivo na každém kroku.

„Máš pokoje, dobrý muži?“ zeptal se ho kupec.

„Možná ano,“ odpověděl hostinský, „pro toho, kdo má peníz.“

Ser Creighton Dlouholuký se zatvářil uraženě. „Naggle, takhle vítáš starého přítele? To jsem já, Dlouholuký.“

„Já tě vidím. Dlužíš mi sedm stříbrných. Ukaž mi stříbro a já ti ukážu postel.“ Hostinský položil korbele jeden po druhém na stůl, vyšplíchl přitom další pivo.

„Já platím za jeden pokoj pro sebe a za druhý pro svoje dva společníky.“ Brienne ukázala na sera Creightona a sera Illifera.

„Já si také vezmu pokoj,“ řekl kupec, „pro sebe a pro dobrého rytíře Rybohojného. Moji sluhové si ustelou dole ve stájích, pokud ti to nevadí.“

Hostinský si je přeměřil pohledem. „Vadí, ale možná jim to dovolím. Dáte si večeři? Mám tady na rožni dobrou kozinu.“

„Sám posoudím, jak je dobrá,“ řekl Hibald. „Moji muži se spokojí s chlebem a vypečenou šťávou.“

A tak povečeřeli. Brienne taky okusila kozu, poté co následovala hostinského nahoru po schodech, vtiskla mu do ruky pár mincí a uložila si věci do pokoje, který jí ukázal. Poručila kozí maso také pro rytíře Creightona a Illifera, protože se s ní podělili o svého pstruha. Rytíři a septon spláchli maso pivem, ale Brienne vypila jen pohár kozího mléka. Naslouchala hovoru u stolu, v naději, že snad zaslechne něco, co by jí pomohlo najít Sansu.

„Přijíždíte z Králova přístaviště,“ obrátil se jeden z místních na Hibalda. „Je pravda, že byl Králokat zmrzačen?“

„Ano, to je pravda,“ odpověděl Hibald. „Přišel o pravou ruku.“

„Jo,“ dodal ser Creighton, „ukousl mu ji zlovlk, jak jsem slyšel, jedna z těch oblud, co se přikrádají sem dolů ze severu. Odtamtud nikdy nepřišlo nic dobrého. I jejich bohové jsou divní.“

„To nebyl vlk,“ slyšela Brienne říkat sebe samu. „Rytíři Jaimemu nechal useknout ruku žoldnéř Oohorik.“

„Není snadné bojovat s useknutou rukou,“ poznamenal Šílená myš.

„Pche,“ ušklíbl se ser Creighton Dlouholuký. „Já náhodou bojuji stejně dobře oběma rukama.“

„Och, o tom nepochybuji.“ Šílená myš zvedl svůj korbel v přípitku.

Brienne si vzpomněla na svůj zápas s Jaimem Lannisterem v lese. Měla tehdy co dělat, aby netasila meč. Byl slabý po dlouhém věznění a spoutaný na zápěstích. Žádný rytíř v Sedmi královstvích by se proti němu nemohl postavit, kdyby byl v plné síle, bez řetězů, kterého omezovaly. Jaime udělal v životě mnoho špatných věcí, ale jak jen uměl bojovat. Jeho zmrzačení bylo zrůdně kruté. Jednou věcí bylo zabít lva, druhou useknout mu tlapu a nechat ho zlomeného a zmateného.

Najednou na ni byl v jídelně příliš velký hluk, než aby tam vydržela ještě o chvíli déle. Popřála všem dobrou noc a odebrala se nahoru do postele. Strop v jejím pokojíku byl nízký; když vstupovala se svící v ruce, musela se sehnout, aby se neuhodila do hlavy. Jediným zařízením v místnosti byla postel dost široká na to, aby se v ní vyspalo šest lidí, a kus svíce na okenním parapetu. Zapálila ji svou svíčkou, zavřela dveře na petlici a pověsila meč na sloupek postele. Jeho pochva byla úplně obyčejná, dřevo potažené popraskanou hnědou kůží, a její meč byl ještě obyčejnější. Koupila jej v Králově přístavišti, aby jím nahradila meč, který jí ukradli Chrabří kumpáni. Renlyho meč. Stále ji to bolelo, když si uvědomila, že o něj přišla.

Ve své pokrývce však měla zabalený další meč. Posadila se na postel a vyndala jej. Zlato se žlutě zalesklo ve světle svící a rubíny rudě zažhnuly. Když vytáhla Přísežník z ozdobné pochvy, zatajila dech. Valyrijská ocel, kouzlem vykovaná. Byl to meč hodný reka. Když byla malá, její chůva jí plnila uši hrdinskými příběhy, vyprávěla jí o smělých činech rytíře Galladona z Jitrova, Floriana Blázna, prince Aemona Dračího rytíře a dalších šampiónů. Každý z nich nosil slavný meč, a Přísežník nepochybně patřil do jejich společnosti, třebaže ona sama nikoli. „Budeš ochraňovat dceru Neda Starka vlastní ocelí Neda Starka,“ řekl jí Jaime.

Poklekla mezi postel a stěnu, a držíc meč v rukou, odříkala tichou modlitbu ke Stařeně, jejíž zlatá lampa ukazovala lidem cestu životem. Veď mne, modlila se, osvětluj cestu přede mnou, ukaž mi směr, kudy se dostanu k Sanse. Zklamala Renlyho, zklamala lady Catelyn. Jaimeho zklamat nesmí. Věřil mi natolik, že mi dal svůj meč. Natolik, že mne vyznamenal svou důvěrou.

Poté se natáhla na postel, jak nejlépe mohla. Navzdory své šířce pro ni nebyla dost dlouhá, a tak si do ní lehla napříč. Slyšela třeskot korbelů zezdola a hlasy doléhající k ní nahoru po schodech. Objevily se blechy, o kterých mluvil Dlouholuký. Škrábání ji pomáhalo zůstat vzhůru.

Slyšela Hibalda, jak vystupuje po schodech, a o něco později také svoje rytíře, „…nikdy jsem se nedozvěděl jeho jméno,“ říkal ser Creighton, když procházel kolem, „ale na jeho štítu bylo krvavě rudé kuře a z jeho meče odkapávala krev…“ Jeho hlas odezněl a někde nahoře se otevřely a zavřely dveře.

Její svíce dohořela. Na hostinec U Starého kamenného mostu padla tma a rozhostilo se takové ticho, že Brienne slyšela tichý hukot řeky. Teprve tehdy vstala, aby si posbírala svoje věci. Otevřela dveře, chvíli naslouchala, pak sešla bosá po schodech. Venku si nazula boty a pospíchala ke stájím, aby osedlala svoji klisnu, v duchu se omlouvajíc rytířům Creightonovi a Illiferovi. Jeden z Hibaldových sluhů se probudil, když jela kolem, ale neučinil jediný pohyb, aby ji zastavil. Kopyta její klisny zazvonila na starém kamenném mostě. Pak se kolem ní sevřely stromy, černé jako dehet a plné duchů a vzpomínek. Jedu pro tebe, Sanso, říkala si v duchu, když vjížděla do tmy. Neměj strach. Neodpočinu si, dokud tě nenajdu.

SAMWELL

Sam si zrovna četl o Jiných, když uviděl myš.

Oči ho pálily a měl je celé zarudlé. Neměl bych si je tolik mnout, říkal si vždycky, když si je znovu mnul. Z prachu ho štípaly a slzely mu, a tady dole byl prach všudypřítomný. Malé obláčky prachu plnily vzduch při každém otočení stránky, a v šedivých mračnech se zvedal pokaždé, když přemístil hromádku knih, aby se podíval, co se možná skrývá pod nimi.

Nevěděl, kolik času uplynulo od doby, kdy naposledy spal, ale ze silné lojové svíce, kterou zapálil, když se pustil do otrhané hromady volných stránek, jež našel svázané provázkem, zbýval už jen oharek. Byl strašlivě unavený, jenže bylo tak obtížné přestat. Ještě jednu knihu, řekl si, a pak toho nechám. Už jenom jeden list, jen jeden, poslední. Jednu stránku, a pak půjdu nahoru a odpočinu si a něco sním. Jenže za tou jednou stránkou byla vždycky další a za ní ještě další, a spousta dalších knih čekala pod hromádkou. Jen se ještě rychle podívám, o čem je tahle, pomyslel si, a než si to uvědomil, prolistoval ji do poloviny. Od té doby, co snědl s Pypem a Grennem misku polévky s fazolemi a slaninou, neměl nic v ústech. Nu, až na ten chléb a sýr, i když toho byl jen kousíček, pomyslel si. Tehdy zalétl pohledem k prázdnému talíři a uviděl myš pochutnávající si na chlebových drobečkách.

Byla velká asi jako polovina jeho malíčku, měla černá očka a hebký šedivý kožíšek. Sam věděl, že by ji měl zabít. Myši možná upřednostňovaly sýr, ale žraly také papír. Na policích a mezi stohy knih našel spoustu myšího trusu a na některých kožených vazbách byly patrné známky myších zubů.

Jenže je to tak maličký tvor. A má hlad. Jak by se na ni mohl zlobit pro pár drobečků? Ale okusuje knihy…

Po hodinách strávených v židli byla Samova záda ztuhlá jako prkno a nohy měl napůl necitlivé. Věděl, že na to, aby myš chytil, není dost rychlý, ale snad by ji mohl rozplácnout. Vedle jeho lokte ležela masivní, v kůži vázaná kopie Kroniky Černého kentaura, septonem Jorquenem sepsaného vyčerpávajícího líčení devíti let, během kterých sloužil jako lord velitel Noční hlídky Robert Caswell. Byla tam stránka pro každý den jeho služby a každá z nich začínala. „Lord Robert za svítání vstal a vyprázdnil se,“ kromě poslední, na které stálo: „Bylo zjištěno, že lord Robert během noci zesnul.“

Žádná myš neobstojí v konkurenci se septonem Jorquenem. Sam velmi pomalu uchopil knihu do levé ruky. Byla silná a těžká, a když se ji pokusil zvednout jednou rukou, vyklouzla mu z otylých prstů a spadla zpátky na stůl. Myš byla v okamžení pryč, rychlá jako blesk. Samovi se ulevilo. Kdyby toho ubohého tvorečka zabil, určitě by z toho pak měl noční můry. „Ale knihy bys žrát neměla,“ řekl nahlas. Snad by jí mohl přinést další sýr, až půjde sem dolů příště.

Překvapilo ho, jak nízko svíce dohořela. Měl tu polévku s fazolemi a slaninou včera, nebo dnes? Včera. Muselo to být včera. Když si to uvědomil, musel zívnout. Jon se bude divit, co se s ním stalo, i když mistr Aemon to nepochybně pochopí. Než přišel mistr o zrak, miloval knihy stejně, jako je teď měl rád Samwell Tarly. Chápal způsob, jakým dokážou člověka pohltit, jako by každá stránka byla průchodem do jiného světa.

Konečně se zvedl, zkřivil tvář, když mu začalo mravenčit v lýtkách. Židle byla velmi tvrdá a zařezávala se mu do zadní části stehen, když se skláněl nad knihami. Musím si vzpomenout, že si sem mám přinést polštář. Ještě lepší by bylo, kdyby mohl tady dole spát, v komůrce, kterou objevil napůl skrytou za čtyřmi truhlami plnými stránek, co se uvolnily z knih, do kterých patřily, ale nechal tam mistra Aemona samotného už tak dlouho. Poslední dobou byl slabý a vyžadoval pomoc, především s havrany. Měl sice ještě Clydase, to ano, jenže Sam byl mladší a s ptáky to uměl mnohem lépe.

Se stožkem knih a svazků pod levým podpaždím a svící v pravé ruce se Sam proplétal chodbami, kterým bratři říkali červí díry. Na příkré kamenné schody, které vedly na povrch, dopadal bledý pás světla, a tak poznal, že nahoře je už den. Postavil hořící svíčku do výklenku ve zdi a začal s výstupem. Na pátém schodu již odfukoval. Na desátém se zastavil, aby si přendal knihy pod pravou paži.

Vynořil se pod oblohu barvy bílého olova. Sněhová obloha, pomyslel si Sam, mhouře na ni oči. Neměl z té vyhlídky radost. Vzpomněl si na noc na Pěsti prvních lidí, kdy přišel sníh a s ním živé mrtvoly. Nebuď takový zbabělec, pomyslel si. Všude kolem sebe máš bratry v přísaze, nemluvě o Stannisi Baratheonovi a všech jeho rytířích. Kolem něj se zvedaly bašty a věže Černého hradu, umenšené do trpasličích rozměrů ledovou nezměrností Zdi. Ve čtvrtině cesty na vrchol, tam, kde se setkávaly nové překládané schody, aby se setkaly se zbytky starých, se plahočila po ledu malá armáda černých bratří. Od ledu se odrážely ozvěnou zvuky jejich pil a kladiv. Jon nechával stavitele pracovat na tomto úkolu ve dne v noci. Sam slyšel některé z nich, jak si na to stěžují u večeře, jak reptají, že za lorda Mormonta nemuseli pracovat ani zpolovice tak tvrdě. Bez schodů však neexistoval způsob, jak se dostat na vrchol, kromě řetězového rumpálu. A tak jako Samwell Tarly nenáviděl schody, ještě víc nesnášel rumpálovou klec. Vždycky zavíral oči, když v ní musel jet nahoru, přesvědčený, že řetěz každou chvíli praskne. Pokaždé když železná klec zaškrábala o led, zastavilo se mu na okamžik srdce v hrudi.

Před dvěma stovkami let tady byli draci, pomyslel si, zatímco se díval, jak klec pomalu klesá. Ti by prostě z vrcholku Zdi slétli. Královna Alysanne jednou navštívila Černý hrad na drakovi a Jaehaerys, její král, přiletěl za ní na svém. Že by po sobě Stříbrokřídlý zanechal někde vejce? Nebo našel Stannis jedno vejce na Dračím kameni? I kdyby takové vejce měl, jak by mohl doufat, že je oživí? Baelor Požehnaný se nad svými vejci modlil a jiní Targaryenové se je snažili vysedět pomocí čárů a kouzel. Jediné, co kdy získali, byla fraška a tragédie.

„Samwelli,“ řekl nevrlý hlas, „už jsem šel pro tebe. Řekli mi, abych tě přivedl k lordu veliteli.“

Samovi přistála na nose sněhová vločka. „Jon mě chce vidět?“

„To já nevím, hochu,“ odpovědět Bolestínský Edd Tollett. „Já nikdy nechtěl vidět ani polovinu věcí, co jsem už viděl, a neviděl jsem ani polovinu věcí, co jsem chtěl vidět. Myslím, že nezáleží na tom, co chceš a co nechceš. V každém případě bys tam měl jít. Lord Sníh si s tebou přeje mluvit ihned, jakmile bude hotový s Krasterovou manželkou.“

„Fialkou.“

„Ano, to je ona. Kdyby moje kojná vypadala jako ona, tak bych byl pořád u prsu. Ta moje měla kníry.“

„To má většina koz,“ zavolal Pyp, který se s Grennem vynořil zpoza rohu, s luky v rukou a toulci plnými šípů na zádech. „Kdes byl, Zabijáku? Včera večer jsme tě postrádali u večeře. Zbyl tam nesnědený celý pečený vůl.“

„Neříkej mi Zabijáku.“ Sam narážku o volovi ignoroval. Pyp už byl prostě takový. „Četl jsem si. Byla tam myš…“

„O myších před Grennem nemluv. Má z nich hrůzu.“

„To není pravda,“ prohlásil Grenn rozhořčeně.

„Určitě by ses bál, kdybys měl nějakou sníst.“

„Snědl bych jich víc než ty.“

Bolestínský Edd si povzdechl. „Když já byl kluk, jedli jsme myši, jen když byl nějaký svátek. A protože jsem byl nejmladší, zbyl na mě vždycky jen ocásek, a na tom není žádné maso.“

„Kde máš luk, Same?“ zeptal se Grenn. Ser Alliser mu říkal Tur, a zdálo se, že do toho jména každým dnem o kousíček dorůstá. Přišel na Zeď velký, ale pomalý, se silným krkem, silným pasem, rudý v obličeji a neobratný. A třebaže mu krk stále červenal, kdykoli se Pypovi nějak podařilo si z něj utáhnout, hodiny výcviku s mečem a štítem mu zploštily břicho, posílily paže, rozšířily hrudník. Byl silný a chlupatý, jak už tuři bývají. „Ulmer tě čekal na střelnici.“

„Ulmer,“ řekl Sam ustrašeně. Jednou z prvních věcí, které Jon Sníh udělal jako nový lord velitel, bylo to, že zavedl denní lukostřelecký výcvik pro celou posádku, dokonce i pro stevardy a kuchaře. Hlídka dosud kladla příliš velký důraz na meč a příliš malý na luk, jak prohlásil, což byl pozůstatek z dob, kdy byl jeden z každé desítky bratři rytíř, a ne jeden z každé stovky. Samovi připadalo Jonovo rozhodnutí smysluplné, jenže lukostřelecký výcvik nesnášel skoro stejně jako výšlap po schodech. Když na sobě měl rukavice, nikdy nic netrefil, jenže když si je sundal, nadělaly se mu na dlaních puchýře. Luky byly podle něj nebezpečné. Saténovi utrhla tětiva polovinu nehtu na palci. „Zapomněl jsem na to.“

„Zlomil jsi srdce té divošské princezně, Zabijáku,“ řekl Pyp. Val je poslední dobou často pozorovala z okna své komnaty v Králově věži. „Sháněla se po tobě.“

„To není pravda! Neříkej to!“ Sam mluvil s Val jen dvakrát, když ji navštívil mistr Aemon, aby se ujistil, že jsou děti zdravé. Princezna byla velice hezká a Sam se v její přítomnosti zajíkal a červenal se.

„Proč ne?“ zeptal se Pyp. „Chce s tebou mít děti. Možná bychom ti měli říkat Sam Svůdník.“

Sam zrudl. Věděl, že král Stannis má s Val svoje plány; byla pojidlem, kterým měl v úmyslu zpečetit mír mezi seveřany a svobodným lidem. „Na lukostřelbu nemám dnes čas, musím jít za Jonem.“

„Za Jonem? Jakým Jonem? Známe snad někoho, kdo se jmenuje Jon, Grenne?“

„Má na mysli pana velitele.“

„Ach tááák. Velkého lorda Sněha. No jistě. Proč za ním chceš jít? Vždyť ani nedokáže zatřepat ušima.“ Pyp zatřepal svými, aby ukázal, že on to umí. Byly to velké uši, a navíc zrudlé mrazem. „Teď už je to opravdu lord Sníh, příliš urozený pro takové jako my.“

„Jon má svou práci,“ řekl Sam na jeho obranu. „Zeď je jeho a s ní všechny povinnosti, které to obnáší.“

„Člověk má povinnosti také vůči svým přátelům. Nebýt nás, mohl být naším velitelem Janoš Slynt. Lord Janoš by poslal Sněha na průzkum nahého a na oslu. ‚Cválej do Krasterovy pevnosti,‘ řekl by mu, ‚a přines mi sem plášť a boty Starého medvěda.‘ Uchránili jsme ho před takovým osudem, jenže on teď má tolik povinností, že si s námi ani nemůže vypít u ohně pohár svařeného vína.“

Grenn souhlasil. „Ovšem ve výcviku na nádvoří mu jeho povinnosti nebrání. Je tam skoro každý den, pořád s někým šermuje.“

To musel Sam připustit. Jednou, když se Jon přišel poradit s mistrem Aemonem, se jej Sam zeptal, proč tráví tolik času šermováním. „Starý medvěd nikdy tolik netrénoval, když byl lordem velitelem,“ poukázal. Jon vtiskl Dlouhý dráp Samovi do ruky. Nechal jej ucítit jeho lehkost, jeho vyváženost, přiměl jej otočit čepel tak, že se v kouřově tmavém kovu zaleskly vlnky. „Valyrijská ocel,“ řekl, „kouzlem ukovaná a ostrá jako břitva, takřka nezničitelná. Šermíř by měl být stejně dobrý jako jeho meč, Same. Dlouhý dráp je valyrijská ocel, ale já nejsem. Půlruký by mne zabil stejně snadno, jako ty rozplácneš mouchu.“

Sam mu podal meč zpátky. „Když se pokouším rozplácnout mouchu, vždycky uletí. Vždycky se akorát plácnu po ruce a pak mě to bolí.“

To Jona rozesmálo. „Tak tedy jinak. Qohorin by mne zabil stejně snadno, jako ty sníš misku ovesné kaše.“ Sam měl ovesnou kaši moc rád, zvlášť když byla oslazená medem.

„Na tohle nemám čas.“ Sam opustil svoje přátele a zamířil ke zbrojnici, s knihami přitisknutými k hrudi. Jsem štít, který stráží říše lidí, vzpomněl si. Pomyslel si, co by ti lidé asi říkali, kdyby si uvědomili, že jejich říše jsou stráženy takovými jako Grenn, Pyp a Bolestínský Edd.

Věž lorda velitele byla vykuchána ohněm a Stannis Baratheon si ji posléze zabral jako svůj vlastní příbytek, a tak se Jon Sníh zabydlel ve skromnějším příbytku Donala Noyeho za zbrojnicí. Fialka právě odcházela, když tam Sam přišel, zahalená ve starém plášti, který jí dal na útěku z Krasterovy pevnosti. Málem proběhla rovnou kolem něho, ale Sam ji chytil za paži. Upadly mu přitom dvě knihy. „Fialko.“

„Same.“ Její hlas zněl ochraptěle. Fialka byla tmavovlasá a štíhlá, s velkýma hnědýma očima srny. V záhybech Samova pláště se úplně ztrácela a tvář měla napůl zakrytou jeho kápí, a přesto se třásla. Její obličej byl bledý a vystrašený.

„Co se děje?“ zeptal se Sam. „Jak se daří dětem?“ Fialka se mu vytrhla. „Jsou v pořádku, Same. V pořádku.“

„Je zázrak, že vůbec můžeš mezi těmi dvěma spát,“ řekl Sam potěšeně. „Které to bylo, co jsem slyšel plakat minulou noc? Myslel jsem, že už to nikdy nepřestane.“

„Dallin chlapec. Pláče, když chce prs. Moje… moje nepláče skoro nikdy. Někdy si brouká, ale…“ Její oči se zaplnily slzami. „Musím jít. Je nejvyšší čas, abych je přestala krmit. Když nepřestanu, vysají mě dočista.“ Rozběhla se přes nádvoří, nechala zmateného Sama vzadu.

Musel si kleknout na kolena, aby posbíral knihy, které mu popadaly. Neměl jsem jich brát tolik, řekl si v duchu, když oprašoval hlínu z Nefritového kompendia Colloqua Votara, silného svazku příběhů a legend z východu, který mu přikázal vyhledat mistr Aemon. Kniha vypadala nepoškozená. Zato Příbuzenství s draky čili Historie rodu Targaryenů od exilu k apoteóze, s úvahou o životě a smrti draků mistra Thomaxe takové štěstí nemělo. Kniha se při pádu otevřela a pár stránek teď bylo od bláta, včetně té s docela pěkným obrázkem Baleriona Černozhouby, vyvedeným barevnými inkousty. Sam nadával sám sobě do nemotorných ťulpasů, když stránky uhlazoval a snažil se je očistit. Fialčina přítomnost jej vždycky znervóznila a taky v něm zvedla… nu, zvedání. Přísahající bratr Noční hlídky by neměl cítit takové věci, jaké jej nutila cítit Fialka, zvlášť když mluvila o svých prsou a…

„Lord Sníh čeká.“ U dveří zbrojnice stáli dva strážní v černých pláštích a železných polopřílbách, opírali se o svá kopí. To Vlasatý Hal byl tím, kdo promluvil. Muloš pomohl Samovi vstát. Sam mu spěšně poděkoval a proběhl kolem nich, zoufale svíraje stožek knih, zatímco pospíchal kolem kovárny s měchy a kovadlinou. Na pracovní lavici ležela napůl dokončená kroužková košile. Přeď kovadlinou ležel natažený Duch, žvýkal volskou kost a snažil se dostat na morek. Velký bílý zlovlk vzhlédl, když šel Sam kolem, ale nevydal jediný zvuk.

Jonova komnata se nalézala vzadu za stohy kopí a štítů. Právě četl nějaký pergamen, když Sam vstoupil. Na rameni mu seděl havran lorda Mormonta, hleděl dolů, jako by také četl, ale když spatřil pták Sama, roztáhl křídla a rozletěl se k němu s křikem: „Zrrrní, zrrrní!“

Sam si přesunul knihy v náruči, vrazil dlaň do pytle vedle dveří a vyndal ji naplněnou kukuřicí. Havran mu přistál na zápěstí a jedno zrnko sezobl, přičemž klofl Sama tak prudce, až vyjekl a stáhl ruku zpátky. Havran znovu vylétl do vzduchu a žlutá a červená zrnka se rozsypala všude kolem.

„Zavři dveře, Same.“ Na Jonově tváři byly stále patrné slabé jizvy, tam, kde se orel kdysi pokoušel vyrvat mu oko. „Proklovl ti ten ničema kůži?“

Sam položil knihy a stáhl si rukavici. „Proklovl.“ Najednou mu bylo na omdlení. „Já krvácím.“

„Všichni proléváme pro Hlídku svou krev. Nos silnější rukavice.“ Jon k němu přistrčil chodidlem židli. „Posaď se a podívej se na tohle.“ Podal mu pergamen.

„Co je to?“ zeptal se Sam. Havran začal vyzobávat kukuřičná zrnka mezi rákosem na zemi.

„Papírový štít.“

Sam si sál krev z ranky na dlani, zatímco četl. Rukopis mistra Aemona znal od pohledu. Jeho písmo bylo malé a precizní, jenže stařec neviděl, kam mu odkapává inkoust, a někdy po sobě zanechával nevzhledné skvrny. „Dopis králi Tommenovi?“

„Na Zimohradu bojoval Tommen proti mému bratrovi Branovi dřevěným mečem. Měl na sobě tolik vycpávek, že vypadal jako nadívaná husa. Bran ho srazil k zemi.“ Jon přešel k oknu. „A přesto je teď Bran mrtvý a zavalitý růžovoučký Tommen sedí na Železném trůnu, s korunou posazenou mezi těmi svými zlatými kudrnami.“

Bran není mrtvý, chtěl Sam vyhrknout. Odešel za Zeď se Studenorukým. Slova mu uvízla v hrdle. Přísahal jsem, že to nikomu nepovím. „Ten dopis jsi nepodepsal.“

„Starý medvěd prosil Železný trůn o pomoc snad stokrát. Poslali sem Janoše Slynta. Žádný dopis nepřiměje Lannistery, aby nás měli raději. Zvlášť když uslyší, že pomáháme Stannisovi.“

„Pouze bránit Zeď, ne v jeho rebelií.“ Sam si dopis rychle přečetl ještě jednou. „Tak to stojí i tady.“

„Lordu Tywinovi ten rozdíl možná unikne.“ Jon si vzal dopis zpátky. „Proč by nám měl teď pomáhat? Neudělal to nikdy předtím.“

„Nu,“ řekl Sam, „nebude chtít, aby se říkalo, že Stannis vyjel na obranu říše, zatímco král Tommen se bavil se svými hračkami. To by vyvolalo vůči rodu Lannisterů opovržení.“

„Já chci na rod Lannisterů přivést smrt a zkázu, ne opovržení.“ Jon zvedl dopis. „Noční hlídka se nezúčastní žádných válek probíhajících v Sedmi královstvích,“ četl. „Přísahali jsme říši, a říše se nyní ocitla ve strašlivém nebezpečí. Stannis Baratheon nám pomáhá proti našim nepřátelům zpoza Zdi, třebaže nejsme jeho muži…“

„Nu,“ řekl Sam, ošívaje se, „to nejsme. Nebo ano snad?“

„Poskytl jsem Stannisovi jídlo, přístřeší a Noční pevnost, a kromě toho svolení usadit některé ze svobodných lidí v Daru. To je všechno.“

„Lord Tywin namítne, že je to příliš.“

„Stannis říká, že to nestačí. Čím víc králi dáš, tím víc toho chce. Kráčíme po mostě z ledu a na každé z obou jeho stran je propast. Zavděčit se jednomu králi je dost obtížné samo o sobě. Zavděčit se dvěma je takřka nemožné.“

„Ano, ale… pokud Lannisterové zvítězí a lord Tywin usoudí, že jsme zradili krále, když jsme pomohli Stannisovi, mohlo by to znamenat konec Noční hlídky. Má za sebou Tyrelly a veškerou moc Vysoké zahrady. A porazil lorda Stannise na Černovodě.“ Při pohledu na krev se Samovi možná dělalo zle, ale jak se vyhrávají války, to věděl. Postaral se o to jeho otec.

„Černovoda byla jedna bitva. Robb vyhrál všechny svoje bitvy, a přesto přišel o hlavu. Pokud Stannis dokáže zburcovat sever…“

Snaží se přesvědčit sám sebe, uvědomil si Sam, ale nejde mu to. Havrani vyletěli z Černého hradu v bouři černých křídel, vyzývajíce pány severu, aby uznali Stannise Baratheona a spojili své síly s jeho. Většinu z nich posílal Sam osobně. Dosud se vrátil jen jeden, ten, kterého poslali do Karské bašty. Jinak bylo ticho přímo ohlušující.

Dokonce i kdyby se mu nějak podařilo získat seveřany na svou stranu, Stannis nemohl doufat, že se vyrovná spojeným silám Casterlyovy skály, Vysoké zahrady a Dvojčat. A přesto byla bez severu jeho věc odsouzená k záhubě. Stejně odsouzená jako Noční hlídka, pokud nás lord Tywin označí za zrádce. „Lannisterové mají svoje vlastní seveřany. Lorda Boltona a jeho bastarda.“

„Stannis má Karstarky. Pokud by dokázal získat na svou stranu Bílý přístav…“

„Pokud,“ zdůraznil Sam. „Pokud ne… můj pane, dokonce i papírový štít je lepší než žádný.“

Jon zašustil dopisem. „Myslím, že ano.“ Povzdechl si, pak vzal brk a naškrábal na spodek dopisu svůj podpis. „Podej mi pečetní vosk.“ Sam nahřál nad svíčkou tyčinku černého vosku a nakapal jej na pergamen, pak se díval, jak Jon pevně otiskl do voskové loužičky pečeť lorda velitele. „Vezmi to mistru Aemonovi, až budeš odcházet,“ nařídil mu, „a pověz mu, aby vypravil ptáka do Králova přístaviště.“

„Ano, udělám to.“ Sam zaváhal. „Můj pane, jestli se mohu zeptat… viděl jsem odsud odcházet Fialku. Skoro plakala.“

„Val ji opět poslala prosit za Manceho.“

„Och.“ Val byla sestra ženy, kterou Král zpoza Zdi pojal za manželku. Divoká princezna, říkali jí Stannis a jeho muži. Její sestra Dalla zahynula během bitvy, třebaže čepel se jí nedotkla; zemřela, když přiváděla na svět syna Manceho Nájezdníka. Nájezdník sám ji měl brzy následovat do hrobu, pokud bylo něco pravdy na šeptaných řečech, které Sam slyšel. „Co jsi jí řekl?“

„Že promluvím se Stannisem, ačkoli pochybuji, že ho moje slova obměkčí. Královou první povinností je ochraňovat říši, a Mance ji napadl. Na tohle Jeho Veličenstvo jen tak nezapomene. Můj otec říkával, že Stannis Baratheon je spravedlivý muž. Nikdo o něm však neřekl, že by uměl odpouštět.“ Jon se zarazil, zamračil se. „Raději bych uťal Mancemu hlavu sám. Kdysi býval členem Noční hlídky. Podle práva náleží jeho život nám.“

„Pyp říká, že lady Melisandra má v úmyslu dát jej plamenům, prý chce provést jakési kouzlo.“

„Pyp by se měl naučit držet jazyk za zuby. Já slyšel totéž od ostatních. Královskou krev, aby jí probudila draka. Kde chce Melisandra najít spícího draka, to nikdo neví. Je to nesmysl. Manceho krev není o nic královštější než má vlastní. Nikdy nenosil korunu ani neseděl na trůnu. Je to lupič, nic víc. A v krvi lupiče se žádná síla neskrývá.“

Havran vzhlédl z podlahy. „Krrvi,“ zakrákal.

Jon si ho nevšímal. „Posílám Fialku pryč.“

„Och.“ Sam zvedl hlavu. „Nu, to je… to je dobře, můj pane.“ Bude to tak pro ni nejlepší, odejít někam do tepla a bezpečí, daleko od Zdi a bojů.

„Ji a jejího chlapce. Musíme najít nějakou jinou kojnou pro jeho mléčného bratra.“

„Kozí mléko by mělo postačit, než nějakou najdete. Pro dítě je lepší než kravské.“ Sam si to kdesi přečetl. Zavrtěl se na židli. „Můj pane, když jsem se probíral kronikami, dočetl jsem se o dalším mladém veliteli. Čtyři sta let před Dobytím. Osrik Stark byl deset let stár, když byl vybrán, ale sloužil v této funkci celých šedesát let. To jsou čtyři, můj pane. Nejsi ani zdaleka ten nejmladší, jakého kdy zvolili. Doposud jsi pátý nejmladší.“

„Ti ostatní čtyři byli všichni synové, bratři nebo bastardi Krále severu. Pověz mi něco užitečného. Pověz mi o našem nepříteli.“

„Jiní.“ Sam si oblízl rty. „Kroniky se o nich zmiňují, třebaže ne tak často, jak bych si byl myslel. Tedy alespoň ty kroniky, které jsem našel a díval se do nich. Je jich tam mnohem víc, do kterých jsem se ještě nedíval. Některé ze starších knih se rozpadají na kusy. Stránky se drolí, když se je snažím otáčet. A ty opravdu staré knihy… buď se už docela rozpadly, nebo jsou pohřbené někde, kde jsem se zatím nedíval, nebo… nu, je docela možné, že takové knihy vůbec neexistují a nikdy neexistovaly. Nejstarší dějiny, které máme, byly napsány po příchodu Andalů do Západozemí. První lidé nám zanechali pouze runové nápisy na kamenech, takže všechno, co víme o Věku hrdinů a Úsvitu věků, pochází z líčení sesbíraných septony o celá tisíciletí později. V Citadele jsou mistři, kteří mají o tom všem pochybnosti. Staré dějiny jsou plné králů, kteří vládli stovky let a jezdili po světě tisíc let předtím, než se stali rytíři. Vždyť ty příběhy znáš, Brandon Stavitel, Symeon Hvězdooký, Noční král… my říkáme, že jsi devítistý devadesátý osmý lord velitel Noční hlídky, ale ten nejstarší seznam, který jsem našel, obsahuje šest set sedmdesát čtyři velitele, což znamená, že byl napsán…“

„Hodně dávno,“ přerušil ho Jon. „Co jsi zjistil o Jiných?“

„Našel jsem zmínku o dračím skle. Ve Věku hrdinů dodávaly Děti lesa Noční hlídce každoročně stovku obsidiánových dýk. Jiní přicházejí, když je zima, v tom se většina příběhů shoduje. Anebo nastává zima, když přijdou. Někdy se objevují během sněhových bouří a rozpouštějí se, když se obloha vyjasní. Schovávají se před slunečním světlem a objevují se za noci… nebo se taky snese noc, když se objeví. Některé příběhy tvrdí, že jezdí na mrtvých zvířatech. Medvědech, zlovlcích, mamutech, koních, na tom nesejde, pokud je zvíře mrtvé. Ten, kdo zabil Malého Pávku, jel na mrtvém koni, takže tato část je pravdivá. Některá líčení hovoří také o obřích ledových pavoucích. Nevím, co jsou zač. Lidé, kteří padnou v boji proti Jiným, musí být spáleni, jinak jejich mrtvoly znovu povstanou jako jejich otroci.“

„Tohle všechno už víme. Otázka zní, jak proti nim máme bojovat?“

„Zbroj jiných je odolná proti většině obyčejných mečů, pokud se dá věřit příběhům,“ pokračoval Sam, „a jejich vlastní meče jsou tak mrazivé, že dokážou roztříštit ocel. Ohně se ale děsí a jsou zranitelní vůči obsidiánu.“ Vzpomněl si na toho, proti kterému se ocitl v Začarovaném lese, na to, jak se zdálo, že se rozpustil, když ho bodl dýkou z dračího skla, kterou pro něj Jon vyrobil. „Nalezl jsem jedno vylíčení Dlouhé noci, v němž se hovořilo o posledním hrdinovi, který zabíjel Jiné mečem z dračí oceli. Údajně proti němu byli bezmocní.“

„Dračí ocel?“ zamračil se Jon. „Valyrijská ocel?“

„To byla i moje první myšlenka.“

„Takže kdybych dokázal přesvědčit šlechtice Sedmi království, aby nám postoupili svoje zbraně z valyrijské oceli, byla by říše zachráněna? Jak snadné.“ Jeho smích v sobě neobsahoval pražádné veselí. „Zjistil jsi, odkud se vzali a co chtějí?“

„Ještě ne, můj pane, ale je docela možné, že jsem dosud četl nesprávné knihy. Jsou jich tam celé stovky, na které jsem se zatím nedíval. Dej mi víc času a já zjistím, co se z nich zjistit dá.“

„Víc času ti dát nemohu,“ řekl Jon, náhle velmi smutným hlasem. „Musíš si dát dohromady svoje věci, Same. Odcházíš s Fialkou.“

„Odcházím?“ Sam to zpočátku nechápal. „Já odcházím? Do Východní hlídky, můj pane? Nebo… kam mám…“

„Do Starého města.“

„Starého města?“ Vyšlo to z něj v podobě vyjeknutí. Blízko Starého města se nacházel Parožnatý vrch. Domov. Při tom pomyšlení se mu zatočila hlava. Můj otec.

„Aemon taky.“

„Aemon? Mistr Aemon? Ale… vždyť je mu sto a dva let, můj pane, nemůže… ty posíláš mě a jeho? Kdo se bude starat o havrany? Když budou nemocní nebo zranění, kdo se…“

„Clydas. Byl s Aemonem celé roky.“

„Clydas je jenom stevard a slábne mu zrak. Ty potřebuješ mistra. Mistr Aemon je tak slabý, cesta po moři…“ Pomyslel na Stromovinu a stromovinskou královnu, a málem se zadusil vlastním jazykem. „Mohlo by se stát… je starý a…“

„Jeho život bude vystaven riziku. Toho jsem si vědom, Same, jenže tady je riziko větší. Stannis ví, kdo Aemon je. Pokud bude rudá žena vyžadovat královskou krev pro svoje kouzla…“

„Och.“ Sam zbledl.

„Ve Východní hlídce se k tobě připojí Dareon. Dělám si naděje, že pro nás jeho písně získají nějaké muže na jihu. Černý pták tě odveze do Braavosu. Odtamtud se budeš muset sám dostat do Starého města. Pokud máš stále v úmyslu prohlásit Fialčino dítě za svého bastarda, pošli ji a jejího synka do Parožnatého vrchu. Jinak pro ni Aemon najde místo služebné v Citadele.“

„Můj b-b-bastard.“ Sice to kdysi řekl, to ano, ale… Tolik vody. Mohl bych se utopit. Lodě se potápějí každou chvíli, a podzim je bouřlivým obdobím. Jenže na druhé straně by s ním byla Fialka a její dítě by mohlo bezpečně vyrůst. „Ano. Já… moje matka a moje sestry Fialce s dítětem pomohou.“ Mohl bych jim poslat dopis, nemusel bych se do Parožnatého vrchu vydávat sám. „Dareon ji může odvést do Starého města stejně dobře jako já. Já… každé odpoledne se cvičím s Ulmerem v lukostřelbě, jak jsi přikázal… nu, kromě času, kdy jsem ve sklepení, ale sám jsi mi řekl, abych toho zjistil co nejvíc o Jiných. Z luku mě bolí ramena a dělají se mi puchýře na prstech.“ Ukázal Jonovi místo, kde mu jeden praskl. „I tak to ale zvládám. Teď už se do terče spíš trefím než ne, ale pořád jsem ten nejhorší lučištník, který kdy natáhl luk. Ale líbí se mně Ulmerovy příběhy. Někdo by je mel zapsat a dát je do knihy.“

„Ano. Uděláš to ty. V Citadele mají pergamen a inkoust. Stejně jako luky. Očekávám, že budeš pokračovat ve svém výcviku. Same, Noční hlídka má stovky mužů, kteří dokážou vypustit šíp, ale jen hrstku, co dokáže číst a psát. Potřebuji, aby ses stal mým novým mistrem.“

Sam sebou při tom slově škubl. Ne, otče, prosím. Už o tom nebudu nikdy mluvit, přísahám při Sedmi. Pusť mne ven, pusť mne prosím ven. „Můj pane… já… moje práce je tady, knihy…“

„…tady budou, až se k nám vrátíš.“

Sam si zvedl ruku ke krku. Téměř tam cítil řetěz, který ho škrtil. „Můj pane, v Citadele… oni tam člověka nutí, aby rozřezával mrtvoly.“ Nutí tě nosit kolem krku řetěz. Pokud je to řetěz, po čem toužíš, pojď se mnou. Po tři dny a tři noci se Sam vždycky uplakal ke spánku, připoutaný za ruku a za nohu ke zdi. Řetěz kolem jeho krku byl tak těsný, že mu rozdíral kůži, a kdykoli se otočil nesprávným směrem, znemožňoval mu dýchat. „Já nemůžu nosit řetěz.“

„Můžeš. Budeš. Mistr Aemon je starý a slepý. Síly jej opouštějí. Kdo zaujme jeho místo, až zemře? Mistr Mulin ve Stínové věži je spíš bojovník než učenec a mistr Harmune z Východní hlídky je zase častěji opilý než střízlivý.“

„Kdybys požádal Citadelu o další mistry…“

„Mám to v úmyslu. Budeme potřebovat každého. Aemona Targaryena však nelze nahradit tak snadno.“ Jon se tvářil zmateně. „Byl jsem si jistý, že z toho budeš mít radost. V Citadele mají tolik knih, že žádný člověk nemůže doufat, že by je mohl všechny přečíst. Vedl by sis tam dobře, Same. Já vím, že ano.“

„Ne. Knihy bych číst mohl, ale… m-mistr musí umět léčit, a mně se při pohledu na k-k-krev dělá špatně.“ Natáhl k Jonovi třesoucí se ruku, aby se podíval. „Jsem Sam Strašpytel, ne Sam Zabiják.“

„Strašpytel? A čeho se bojíš? Výtek starých mužů? Same, viděl jsi, jak se hemžily přízraky po Pěsti, celý příval živých mrtvol s černýma rukama a jasně modrýma očima. Zabil jsi Jiného.“

„To d-d-dračí sklo, ne já.“

„Buď zticha. Lhal jsi a kul jsi pikle a strojil úklady, abys ze mne udělal lorda velitele. Poslechneš mne. Půjdeš do Citadely a ukováš pro sebe řetěz, a když přitom budeš muset řezat mrtvoly, tak ať. Alespoň ve Starém městě nebudou mrtvoly nic namítat.“

On to nechápe. „Můj pane,“ řekl Sam, „můj o-o-otec, lord Randyll, on, on, on, on, on… život mistra je život v podřízenosti.“ Věděl, že blábolí. „Žádný syn z rodu Tarlyů nesmí nikdy nosit řetěz. Muži z Parožnatého vrchu se neklaní a neponižují před bezvýznamnými pány.“ Pokud je to řetěz, po čem toužíš, pojď semnou. „Jone, já nemohu neuposlechnout svého otce.“

Jone, řekl, jenže Jon byl pryč. Teď proti němu stál lord Sníh, šedé oči tvrdé jako led. „Ty nemáš otce,“ řekl lord Sníh. „Jenom bratry. Jenom nás. Tvůj život patří Noční hlídce, takže jdi, nacpi si do vaku svoje spodní prádlo, společně se vším jiným, co si chceš vzít s sebou do Starého města. Na cestu vyrazíš hodinu před úsvitem. A tady je další příkaz. Od dnešního dne už nebudeš zvát sám sebe zbabělcem. Za uplynulý rok jsi čelil více nebezpečím, než čelí jiní muži za celý život. Dokážeš čelit i Citadele, ale budeš jí čelit jako přísahající bratr Noční hlídky. Nemohu ti poručit, abys byl statečný, ale mohu ti přikázat, abys skryl svůj strach. Odříkal jsi slova, Same. Pamatuješ?“

Jsem meč v temnotách. Jenže mečem vládl mizerně a tma jej děsila. „Já… já se o to pokusím.“

„Nepokusíš. Poslechneš.“

„Poslechneš.“ Havran lorda Mormonta zapleskal velkými černými křídly.

„Jak můj pán poroučí. Ví… ví o tom mistr Aemon?“

„Byl to stejně tak jeho nápad jako můj.“ Jon mu otevřel dveře. „Žádné loučení. Čím méně lidí o tom bude vědět, tím lépe. Hodinu před svítáním vedle hřbitova.“

Sam si vůbec nevzpomínal, jak ze zbrojnice odešel. Další věcí, kterou věděl, bylo to, že klopýtá přes bláto a ostrůvky starého sněhu směrem ke komnatám mistra Aemona. Mohl bych se schovat, říkal si v duchu. Mohl bych se schovat ve sklepení pod knihami. Mohl bych tam dole žít s tou myší a vždycky v noci bych se vyplížil ven a ukradl si jídlo. Věděl, že jsou to pošetilé myšlenky, stejně marné, jako byly zoufalé. Sklepení by bylo prvním místem, kam by ho šli hledat. Posledním místem, kde by ho hledali, by byla odvrácená strana Zdi, jenže to bylo ještě šílenější. Divocí by mne chytili a pomalu by mne zabili. Možná by mě upálili zaživa, tak jako to chce udělat rudá žena s Mancem Nájezdníkem.

Když našel mistra Aemona v ptačinci, předal mu Jonův dopis a vyhrkl ze sebe svůj strach v jednom velkém zmateném přívalu slov. „On to nechápe.“ Sam měl pocit, jako by měl každou chvíli začít zvracet. „Když si dám kolem krku řetěz, můj pan o-o-o-otec… on, on, on…“

„Můj otec vznesl stejné námitky, když jsem se rozhodl, že budu v životě sloužit druhým,“ řekl starý muž. „Nakonec to byl jeho otec, kdo mne poslal do Citadely. Král Daeron měl čtyři syny a tři měli svoje syny. Příliš mnoho draků je stejně nebezpečných jako příliš málo, slyšel jsem Jeho Veličenstvo říkat mému otci v den, kdy mne posílal pryč.“ Aemon zvedl skvrnitou ruku k řetězu z mnoha kovů, který mu volně visel kolem hubeného krku. „Ten řetěz je těžký, Same ale můj praotec měl právo žádat to po mně. Stejně ho teď má lord Sníh.“

„Sníh,“ zamumlal havran. „Sníh,“ odpověděl mu v ozvěně jiný. A pak začali všichni. „Sníh, sníh, sníh, sníh, sníh.“ To Sam je naučil to slovo. Nebylo tomu pomoci, jak viděl. Mistr Aemon byl ve stejné pasti jako on. On na moři zemře, pomyslel si zoufale. Je příliš starý, než aby takovou cestu přežil. Fialčin synek možná zemře taky, není tak velký a silný jako Dallin chlapec. Má snad on v úmyslu zabít nás všechny?

Příštího rána nalezl Sam sám sebe osedlávajícího klisnu, na které přijel z Parožnatého vrchu, a vyvádějícího ji směrem ke hřbitovu vedle východní cesty. Její sedlové vaky se nadouvaly sýrem, klobásami, natvrdo vařenými vejci a polovinou nasolené šunky, kterou mu dal Tříprstý Hobb v jeho den jména. „Jsi muž, který dokáže ocenit dobré jídlo, Zabijáku,“ řekl mu kuchař. „Takových jako ty bychom potřebovali víc.“ Šunka se mu bude nepochybně hodit. K Východní hlídce to byla daleká studená cesta, a ve stínu Zdi se nenacházela žádná městečka ani hostince.

Hodinu před svítáním byla ještě tma a všude panoval klid. Černý hrad vypadal podivně utišený. U hřbitova jej očekával pár dvoukoláků, společně s Černým Jankem a tuctem zkušených průzkumníků, tvrdých jako koně, na kterých jeli. Bělooký Kedge hlasitě zaklel, když svým dobrým okem spatřil Sama. „Nevšímej si ho, Zabijáku,“ řekl Černý Janek. „Prohrál sázku, tvrdil, že tě budeme muset vytáhnout s jekem zpod nějaké postele.“

Mistr Aemon byl příliš slabý, než aby mohl jet na koni, a tak pro něj připravili vozík, v němž bylo lehátko vysoko navršené kožešinami, a měl koženou střechu, která měla mistra chránit před sněhem a deštěm. V druhém vozíku budou jejich šaty a věci, společně s truhlicí vzácných knih, které podle Aemona možná v Citadele postrádali. Sam strávil polovinu noci jejich hledáním, třebaže našel jen jednu ze čtyř. Což je jen dobře, protože jinak bychom potřebovali další vozík.

Když se objevil mistr, byl zachumlaný do medvědí kožešiny třikrát tak velké jako on. Zatímco mu Clydas pomáhal k vozíku, zavál vítr v mocném poryvu a starý muž se zapotácel. Sam se rozběhl k němu a položil mu paži kolem ramen. Další takový poryv by jej mohl odfouknout přes Zeď. „Drž se mě za ruku, mistře. Už to není daleko.“

Slepec přikývl a vítr jim shodil kápě z hlav. „Ve Starém městě je pořád teplo. Na ostrově v Medovíně je hostinec, kam jsem chodíval, když jsem byl mladý novic. Bude příjemné znovu se tam posadit a popíjet jablečné víno.“

Než dostali mistra do vozíku, objevila se Fialka, se zavinutým dítětem v náruči. Oči pod kápí měla rudé pláčem. Zároveň s ní přišel i Jon s Bolestínským Eddem. „Lorde Sněhu,“ zvolal mistr Aemon, „nechal jsem pro tebe ve svých komnatách knihu. Nefritové kompendium. Napsal ji volantéský dobrodruh Colloquo Votar, který cestoval na východ a navštívil všechny země Nefritového moře. Je tam pasáž, která ti možná bude připadat zajímavá. Řekl jsem Clydasovi, aby ji pro tebe označil.“

„Určitě si ji přečtu,“ ujistil ho Jon Sníh,

Z nosu mistra Aemona visela bledá nudle. Otřel si ji hřbetem rukavice. „Vědění je zbraň, Jone. Vyzbroj se jí dobře, než vyjedeš do bitvy.“

„Vyzbrojím.“ Začal padat lehký sníh, velké měkké vločky líně se snášející z oblohy. Jon se otočil k Černému Jankovi. „Jeďte co nejrychleji, ale nesnažte se nijak bláznivě riskovat. Máte s sebou starce a kojeňátko. Postarejte se o to, aby byli v teple a netrpěli nedostatkem jídla.“

„Ty udělej to samé, milostpane,“ řekla Fialka. „Udělej to samé pro to druhé. Najdi mu nějakou kojnou, jak jsi řekl. Slíbil jsi mi, že to uděláš. Ten chlapec… Dallin chlapec… malý princ, chci říct… najdi pro něj nějakou dobrou ženu, aby z něj vyrostl velký a silný hoch.“

„Máš moje slovo,“ řekl Jon vážně.

„Nedávej mu jméno. Nedělej to, dokud mu nebudou dva roky. Nosí to smůlu, dávat jim jméno, dokud jsou ještě u prsu. Vy vrány to možná nevíte, ale je to tak.“

„Jak poroučíš, má paní.“

Přes Fialčinu tvář přelétla křeč vzteku. „Takhle mi neříkej. Já jsem matka, žádná paní. Jsem Krasterova žena a Krasterova dcera a matka.“

Bolestínský Edd si vzal dítě, zatímco Fialka šplhala do vozíku a přikrývala si nohy starými kožešinami. Do té doby byla východní obloha spíš šedivá než černá. Levoruký Lew se už nemohl dočkat, až vyjedou. Edd podal děťátko zpátky Fialce a ta si ho přiložila k prsu. To je možná naposledy, co vidím Černý hrad, pomyslel si Sam, když se vytahoval na svoji klisnu. Tak jako kdysi Černý hrad nenáviděl, nyní mu rvalo srdce, když jej měl opustit.

„Jedeme!“ nařídil Černý Janek. Zapráskal bičem a vozíky se s rachotem pomalu vydaly po vyježděné cestě, zatímco kolem se snášel sníh. Sam otálel vedle Clydase, Bolestínského Edda a Jona Sněha. „Tak,“ řekl, „sbohem.“

„Šťastnou cestu, Same,“ řekl Bolestínský Edd. „Nemyslím si, že by se zrovna tvoje loď měla potopit. Lodě se potápějí, jen když jsem na jejich palubě já.“

Jon sledoval pohledem vozíky. „Když jsem Fialku viděl poprvé,“ řekl, „tiskla se ke zdi v Krasterově pevnosti, kostnatá, vlasatá holka s velkým břichem, krčící se strachy před Duchem. Vletěl mezi její králíky a asi se bála, že ji roztrhá na kusy a sežere její dítě… jenže to nebyl vlk, z čeho měla mít strach, že ne?“

Ne, pomyslel si Sam. To Kraster pro ni představoval největší nebezpečí, její vlastní otec.

„Má v sobě víc odvahy, než tuší.“

„A stejně tak i ty, Same. Přeji ti rychlou, bezpečnou cestu a postarej se o ni, o Aemona a o dítě.“ Jon se na něj usmál zvláštním, smutným úsměvem. „A zvedni si kápi. Máš ve vlasech sněhové vločky.“

ARYA

Nízko na obzoru plálo vzdálené slabé světlo, prozařující mlhy nad hladinou moře.

„Vypadá jako hvězda,“ přemítala Arya.

„Je to hvězda domova,“ vysvětlil jí Denyo.

Jeho otec hlasitě vydával příkazy. Námořníci šplhali nahoru a dolů po třech vysokých stěžních a mrštně se pohybovali po ráhnoví, svinovali těžké purpurové plachty. Dole pod nimi se napínali veslaři u dvou dlouhých řad vesel. Paluby se nakláněly a praskaly, zatímco galéra Titánova dcera se stočila na pravobok a zamířila k pobřeží.

Hvězda domova. Arya stála na přídi, jednu ruku položenou na pozlacené soše, panně s miskou ovoce. Na kratičký okamžik dovolila sama sobě předstírat, že to před ní je její domov.

Jenže to bylo hloupé. Její domov byl zničen, rodiče byli mrtví a všichni její bratři povraždění, kromě Jona Sněha na Zdi. Právě tam se chtěla vydat. Řekla to kapitánovi, ale dokonce ani železná mince jej nezviklala. Jako by se nikdy neměla dostat do míst, kam se rozhodla vydat. Yoren přísahal, že ji odvede na Zimohrad, jen aby skončila v Harrenově a Yoren v hrobě. Když prchala z Harrenova do Řekotočí, zajali ji Lem, Anguy a Tom Sedma a odvedli ji místo toho do dutého kopce. Pak ji ukradl Ohař a odvlekl ji do Dvojčat. Arya ho zanechala umírajícího u řeky a pokračovala sama k Solnopánvím, doufajíc, že se dostane do Východní hlídky u moře, jen aby…

Braavos možná nebude zas tak špatný. Z Braavosu pocházel Syrio, a možná tam bude taky Jaqen. Právě Jaqen jí dal železnou minci. Ve skutečnosti to nebyl její přítel, ne takovým způsobem jako Syrio, ale k jakému užitku jí kdy její přátelé byli? Já žádné přátele nepotřebuji, pokud mám Jehlu. Přejela bříškem palce po hladké hrušce meče a přála si v tu chvíli, aby… aby…

Popravdě řečeno, nevěděla, co by si měla přát, o nic víc, než věděla, co ji čeká pod oním vzdáleným světlem. Kapitán se uvolil vzít ji s sebou na svou loď, ale neměl čas promluvit si s ní. Někteří z posádky se jí vyhýbali, zatímco jiní jí nosili dárky – stříbrnou vidličku, rukavice bez prstů, měkký plstěný klobouk záplatovaný kůží. Jeden muž ji naučil vázat námořnické uzly. Další jí naléval miniaturní pohárky ohnivého vína. Ti kamarádští si poklepávali na hruď a stále dokola opakovali svá jména, dokud je Arya neuměla vyslovit, třebaže nikdo se nezeptal na její jméno. Říkali jí Slánka, protože přistoupila na palubu v Solnopánvích, blízko ústí Trojzubce. Podle ní to bylo stejně dobré jméno jako jakékoli jiné.

Na obloze zmizely poslední z nočních hvězd… všechny kromě dvojice přímo před nimi. „Teď jsou to dvě hvězdy.“

„Dvě oči,“ přitakal Denyo. „Titán nás vidí.“

Titán z Braavosu. Stará chůva jí vyprávěla příběhy o Titánovi kdysi dávno na Zimohradu. Byl to obr velký jako hora, a kdykoli se Braavos ocitl v nebezpečí, probouzel se s ohněm v očích a jeho kamenné končetiny skřípaly a sténaly, když se brodil z moře, aby rozdrtil nepřátele. „Braavosané ho krmili šťavnatým růžovým masíčkem urozených děvčátek,“ končila vždycky své vyprávění stará chůva a Sansa pokaždé hloupě zaječela. Mistr Luwin ale říkal, že Titán je jen socha a že příběhy staré chůvy jsou jenom příběhy.

Zimohrad je vypálený a rozbořený, připomněla si Arya v duchu. Stará chůva a mistr Luwin byli oba s největší pravděpodobností mrtví, a Sansa také. Myslet na ně ničemu neposloužilo. Všichni lidé musí zemřít. Právě tohle znamenala slova, kterým ji naučil Jaqen H’ghar, když jí dal odřenou železnou minci. Od svého odchodu ze Solnopánví se naučila i další braavoská slova, slova značící prosím a děkuji a moře a ohnivé víno, ale když přišla na palubu, znala jen všichni lidé musí zemřít. Většina z posádky Titánovy dcery oplývala povrchní znalostí společné řeči, kterou nasbírali během nocí strávených na pobřeží ve Starém městě, Králově přístavišti a Panenském jezírku, třebaže jen kapitán a jeho synové ji ovládali natolik dobře, aby s ní mohli mluvit. Denyo byl nejmladší z jeho synů, zavalitý veselý chlapec ve věku dvanácti let, který si pro sebe zabral kajutu svého otce a pomáhal svému bratrovi s jeho počty.

„Doufám, že ten tvůj Titán není hladový,“ řekla mu Arya.

„Hladový?“ opáčil Denyo zmateně.

„Na tom nezáleží.“ Dokonce i kdyby se Titán živil šťavnatým růžovým holčičím masem, Arya by se ho nebála. Byla vyhublé stvoření, pro obra rozhodně žádná pochoutka, a navíc jí bylo skoro jedenáct, takže už byla prakticky dospělá žena. A Slánka navíc není urozená. „Ten Titán je braavoský bůh?“ zeptala se. „Nebo uctíváte Sedm?“

„V Braavosu jsou uctíváni všichni bohové.“ Kapitánův syn hovořil o svém městě se skoro stejnou láskou, jako rád mluvil o lodi svého otce. „I vašich Sedm tam má septum, Septum za mořem, ale chodí se tam modlit jen západozemští námořníci.“

Mých Sedm to není. Byli to bohové tvé matky, a přitom dovolili, aby ji Freyové zavraždili ve Dvojčatech. Říkala si, zda na Braavosu najde boží háj s čarostromem v jeho středu. Denyo by to možná věděl, ale raději se ho na to ptát nebude. Slánka byla ze Solnopánví, a co by mohla dívka ze Solnopánví vědět o starých bozích severu? Staří bohové jsou mrtví, řekla si, společně s Matkou, Otcem, Robbem, Branem a Rickonem, všichni mrtví. Pamatovala si, jak její otec kdysi dávno řekl, že když vanou studené větry, osamělý vlk zemře, ale smečka přežije. Řekl jí to úplně naopak. Arya, osamělý vlk, byla stále naživu, ale vlci ze smečky byli zajati, zabiti a staženi z kůže.

„Sem na toto místo, do útočiště, kde nás nemohli najít draci, nás odvedli Měsíční pěvci,“ řekl Denyo. „Jim patří ten největší chrám. Také uctíváme Otce vod, ale jeho dům je nově stavěn, kdykoli si vezme svoji nevěstu. Zbytek bohů přebývá pospolu na ostrově uprostřed města. Právě tam nalezneš… Mnohotvárného boha.“

Titánovy oči nyní vypadaly jasnější a vzdálenější od sebe. Arya Mnohotvárného boha neznala, ale pokud byl ochoten vyslyšet její modlitby, možná je to bůh, kterého hledá. Ser Gregor, pomyslela si, Dunsen, Sladký Raff, ser Ilyn, ser Metyn, královna Cersei. Už jich zbývalo jenom šest. Joffrey byl mrtvý, Ohař zabil Pollivera a ona sama bodla Lechtače a toho pitomého uhrovitého panoše. Nezabila bych ho, kdyby mě sám nenapadl. Ohař umíral, když ho opouštěla na břehu Trojzubce, spalován horkostí od své rány. Měla jsem mu poskytnout dar milosrdenství a vrazit mu nůž do srdce.

„Slánko, podívej se!“ Denyo ji vzal za paži a otočil ji. „Vidíš to? Tamhle.“ Ukázal.

Mlhy se před nimi rozpouštěly, cáry šedých záclon se dělily před jejich přídí. Titánova dcera rozrážela šedozelené vody na dmoucích se purpurových křídlech. Arya slyšela křik mořských ptáků nad hlavou. Tam, kde Denyo ukazoval, vystupovala z moře řada skalnatých hřebenů, jejichž příkré svahy byly porostlé statnými borovicemi a černými jedlemi. Ale přímo před lodí bylo mezi vrcholy vidět moře, a tam, nad otevřenými vodami, se tyčil Titán, se žhnoucíma očima a dlouhými zelenými vlasy vlajícími ve větru.

Nohy měl rozkročené, každé z chodidel položené na jedné z hor, jeho ramena se tyčila vysoko nad rozeklanými vrcholky. Nohy měl vytesané z pevného kamene, stejného černého granitu, který tvořil mořské hory, na nichž stál, třebaže kolem boků měl plátovou suknici ze zelenkavého bronzu. Jeho hrudní plát byl rovněž bronzový, stejně jako jeho hlava v polopřílbě s hřebenem. Jeho vlající vlasy byly vyrobené z konopných provazů nabarvených nazeleno, a v jeskyních, které byly jeho očima, plály obrovité ohně. Jedna ruka mu spočívala na vrcholku po jeho levici, kde jeho prsty svíraly kamennou homoli, druhou měl zvednutou do výše, svíral v ní jílec zlomeného meče.

Je jen o trochu větší než socha krále Baelora v Králově přístavišti, pomyslela si, když byli stále ještě hodně daleko na moři. Jak se však galéra blížila k místu, kde se příbojové vlny tříštily o řadu pahorků, byl Titán stále větší. Slyšela Denyova otce, jak vydává svým hlubokým hlasem příkazy. Nahoře v ráhnoví kasali muži plachty. Proplujeme Titánovi rovnou pod nohama. Arya viděla ve velkém bronzovém plátu střílny pro lučištníky, a také skvrny a tečky na Titánových pažích a ramenou, kde hnízdili mořští ptáci. Vyvrátila krk vzhůru. Baelor Požehnaný by mu nesahal ani po kolena. Mohl by překročit rovnou přes zdi Zimohradu.

Pak Titán mocně zařval.

Ten zvuk byl stejně obrovský jako socha samotná, strašlivé sténání a skřípot, tak hlasité, že přehlušily dokonce i kapitánův hlas a třeskot vln proti hřebenům oděným v borovicích. Do výše se zvedlo na tisíc mořských ptáků najednou a Arya sebou škubla, dokud neuviděla, že se Denyo směje. „Upozorňuje Arzenál na náš příchod, to je všechno,“ vykřikl. „Nemusíš se bát.“

„Já se nebála,“ křikla na něj Arya v odpověď. „Jenom to prostě bylo hrozně hlasité, to je všechno.“

Vítr a vlny měly nyní Titánovu dceru pevně v rukou, rychle ji hnaly směrem k průplavu. Její dvojitá řada vesel se plynule zvedala a klesala, šlehala moře do bílé pěny, ale to už na ně padl Titánův stín. Na okamžik se zdálo, že se určitě roztříští o kameny pod jeho nohama. Arya, schoulená vedle Denya na přídi, cítila na rtech sůl, jak jí na tvář dopadaly občasné spršky vodní tříště. Musela se dívat kolmo vzhůru, aby viděla Titánovu hlavu. „Braavosané jej krmí šťavnatým růžovým masíčkem urozených děvčátek,“ slyšela znovu říkat starou chůvu, jenže ona nebyla děvčátko a nebude se bát nějaké hloupé sochy.

Přesto držela ruku na Jehle, zatímco proplouvali mezi jeho nohama. Vnitřní strany obrovských kamenných stehen byly prošpikované dalšími střílnami pro lučištníky, a když Arya vyvrátila krk, aby se podívala na vraní hnízdo dobrých deset yardů od ní, všimla si vražedných děr pod Titánovou bronzovou sukénkou a bledých obličejů zírajících na ně dolů zpoza železných mříží.

A pak už byli za ním.

Stín se zvedl, borovicemi porostlé pahorky odpadly dozadu po jejich pravé straně, vítr ustal a loď se ocitla na velké laguně. Před nimi se zvedala další mořská hora, skalnatá homole, která vyrůstala z vody jako ojehlená pěst a jejíž kamenné cimbuří se hemžilo škorpiony, ohňomety a trébuchety. „Braavoský Arzenál,“ pojmenoval to Denyo tak hrdě, jako by to byl sám vytvořil. „Jsou schopní postavit tam za jediný den válečnou galéru.“ Arya viděla celé tucty galér kotvících u přístavních hrází nebo usazených na vypouštěcích rampách. Malované přídě dalších vyčnívaly z nesčetných dřevěných přístřešků lemujících kamenité pobřeží, jako psi v boudách, štíhlí, podlí a hladoví, čekající jen na to, až je k sobě zavolá lovcův roh. Pokoušela se je počítat, ale bylo jich příliš mnoho, a tam, kde se linie pobřeží stáčela, byly další doky, boudy a přístavní hráze.

Dvě z galér jim vypluly naproti. Letěly nad vodou jako vážky, jejich světlá vesla se jen blýskala. Arya slyšela kapitána, jak na ně volá, a jejich vlastní kapitány volající v odpověď, ale slovům, která si vyměňovali, samozřejmě nerozuměla. Nad vodou se rozlehlo hlasité troubení rohu. Galéry projely z obou stran jejich lodi, tak blízko, že slyšela tlumený zvuk bubnů z nitra jejich purpurových trupů, bum, bum, bum, bum, bum, bum, bum, bum, jako tep živoucích srdcí.

Pak byly galéry za nimi, a Arzenál rovněž. Před nimi se prostírala široká plocha hráškově zelené vody, zvlněná jako plát barevného skla. Z jejího mokrého srdce vyrůstalo město, rozlehlá změť dómů, věží a mostů, šedivých, zlatých a rudých. Stovka ostrovů Braavosu.

Mistr Luwin je o Braavosu učil, ale Arya hodně z věcí, které jim říkal, zapomněla. Bylo to ploché město, to viděla dokonce i z dálky, ne jako Královo přístaviště na jeho třech vysokých kopcích. Jedinými kopci byly ty, které lidé postavili z cihel a žuly, z bronzu a mramoru. A ještě něco tam scházelo, třebaže jí chvíli trvalo, než si uvědomila, co je to. Tohle město nemá žádné hradby. Když to ale řekla Denyovi, dal se do smíchu. „Naše hradby jsou postavené ze dřeva a jsou rudě pomalované,“ řekl jí. „Našimi hradbami jsou naše galéry. Žádné jiné nepotřebujeme.“

Paluba za nimi zapraskala. Arya se otočila a uviděla Denyova otce, tyčícího se nad nimi v dlouhém kapitánském kabátci z rudé vlny. Obchodní kapitán Ternesio Terys neměl vous a udržoval si svoje šedé vlasy ostříhané nakrátko a upravené tak, aby rámovaly jeho čtvercovitou, větrem ošlehanou tvář. Během plavby jej často viděla, jak žertuje se svou posádkou, ale když se zamračil, muži před ním utíkali jako před bouří. I teď se mračil. „Naše cesta tady končí,“ řekl Arye. „Máme namířeno do Celního přístavu, kde přijdou na palubu úředníci Mořského lorda, aby provedli prohlídku našeho zboží. Zabere jim to půl dne, vždycky jim to tak dlouho trvá, ale rozhodně by nebylo záhodno, abys tady čekala na jejich pozornost ty. Posbírej si svoje věci. Dám spustit člun a Yorko tě dopraví na břeh.“

Na břeh. Arya se kousla do rtu. Přeplula Úzké moře, aby se sem dostala, ale kdyby se jí kapitán zeptal, řekla by mu, že chce zůstat na palubě Titánovy dcery. Byla příliš slabá, než aby mohla obsluhovat veslo, to už věděla, ale mohla by se učit splétat provazy, svinovat plachty a kormidlovat loď přes velká slaná moře. Denyo ji jednou vzal nahoru na hlídkový koš a ona se tam vůbec nebála, třebaže paluba jí připadala jen jako drobná tečka hluboko pod ní. Také umím počítat a udržovala bych si v čistotě kajutu.

Jenže na galéře žádné další dítě nepotřebovali. Kromě toho stačilo, aby se podívala na kapitánův obličej, a viděla na něm, jak už se nemůže dočkat, až se jí zbaví. „Na břeh,“ řekla a věděla, že břeh znamená pouze cizí lidi a neznámý svět.

„Valar dohaeris.“ Dotkl se dvěma prsty svého čela. „Prosím, aby sis pamatovala Ternesia Teryse a službu, kterou ti prokázal.“

„Budu,“ slíbila Arya tiše. Vítr popotáhl za její plášť, neodbytný jako duch. Bylo načase, aby šla.

Posbírej si věci, řekl kapitán, jenže těch měla velice málo. Pouze šaty, které měla na sobě, svůj malý váček s mincemi, dárky, které jí dala posádka, dýku na levém boku a Jehlu na pravém.

Člun byl připravený dřív než ona a Yorko již seděl u vesel. Byl to také kapitánův syn, ale starší než Denyo a méně přátelský. Vždyť jsem se ani nerozloučila s Denyem, pomyslela si, když slézala dolů, aby se k němu připojila. Říkala si, zda toho chlapce ještě někdy v životě uvidí. Měla jsem se s ním rozloučit.

Titánova dcera se zmenšovala v brázdě za jejich člunem, zatímco město se zvětšovalo s každým záběrem Yorkových vesel. Po své pravici viděla přístav, změť přístavních hrází a mol přeplněných břichatými velrybářskými loděmi z Ibbenu, labutí lodě z Letních ostrovů a víc galér, než by dokázalo jakékoli děvče spočítat. Další přístav, o něco vzdálenější, byl po její levici, za ponorným bodem, kde nad hladinu vyčnívaly z vody vrcholky napůl potopených budov. Arya nikdy neviděla tolik velkých budov na jednom místě pohromadě. Královo přístaviště mělo Rudou baštu a Velké Baelorovo septum a Dračí jámu, ale Braavos se honosil desítkou chrámů, věží a paláců, které byly stejně velké nebo dokonce ještě větší. Zase ze mě bude myš, pomyslela si zachmuřeně, taková, jaká jsem byla v Harrenově, než jsem odtamtud utekla.

Z místa, kde stál Titán, vypadalo město jako jeden velký ostrov, ale jak Yorko vesloval blíž, viděla, že to je mnoho malých ostrovů těsně vedle sebe, pospojovaných klenutými kamennými mosty, které se vypínaly nad nesčetnými kanály. Za přístavem zahlédla ulice plné šedivých kamenných domů postavených tak blízko u sebe, že se o sebe navzájem opíraly. Arye připadaly divné, čtyři až pět pater vysoké a velmi úzké, s příkře zahrocenými, taškami pokrytými střechami, které vypadaly jako špičaté klobouky. Neviděla tam žádné došky a zahlédla jen pár dřevěných domů takového druhu, jaké znala ze Západozemí. Nemají tu stromy, uvědomila si. Braavos je samý kámen, šedé město v zeleném moři.

Yorko vesloval na sever od doků, do chřtánu velkého kanálu, široké zelené vodní cesty, která běžela rovnou do středu města. Propluli pod oblouky kamenného mostu ozdobeného stovkami druhů ryb, krabů a chobotnic. Před nimi se objevil druhý most, tentokrát zdobený krajkovím listnatých úponků, a za ním třetí, zírající na ně dolů tisícem namalovaných očí. Na každou stranu se otvírala ústí užších kanálů a z nich vedly ještě užší. Některé z domů byly postavené nadvodními cestami, jak viděla, měnily kanály v jakési tunely. Vyplouvaly z nich a vplouvaly do nich štíhlé čluny tvarované do podoby vodních hadů s namalovanými hlavami a zvednutými ocasy. Tyhle neměly vesla, ale bidla, jak si všimla, a ta bidla obsluhovali muži, kteří stáli na zádích v pláštích šedivé, hnědé a mechově zelené barvy. Viděla také velké bárky, vysoko navršené bednami a sudy a odstrkované dvaceti muži s bidly na každé straně, fantaskní plovoucí domy s lampami z barevného skla, sametovými závěsy a kovovými figurínami na přídích. Daleko vpředu, tyčící se nad kanály i nad domy, bylo masivní kamenné koryto podpírané třemi řadami mohutných sloupů a ubíhající do dáli, kde se ztrácelo v oparu. „Co je to?“ zeptala se Arya Yorka a ukázala tam. „To je sladkovodní řeka,“ vysvětlil jí. „Přivádí čerstvou vodu z pevniny přes bažiny a slané mělčiny. Dobrou sladkou vodu pro fontány.“

Když se podívala za sebe, přístav a laguna již nebyly vidět. Vpředu stála po obou stranách kanálu řada obrovských soch, vážných kamenných mužů v dlouhých bronzových róbách, potřísněných trusem mořských ptáků. Někteří drželi knihy, jiní dýky, další kladiva. Jeden třímal ve zvednuté ruce zlatou hvězdu. Další vyléval z kamenného džbánu nekonečný proud vody šplouchající dolů do kanálu. „To jsou bohové?“ zeptala se Arya.

„Mořští lordi,“ odpověděl Yorko. „Ostrov bohů je o něco dál. Vidíš? O šest mostů dál, na pravém břehu. To je chrám Měsíčních pěvců.“

Byl to jeden z těch, které Arya viděla již z laguny, rozlehlá masa sněhobílého mramoru s velkou stříbrnou kopulí, jejíž okna s tabulemi z mléčného skla ukazovala všechny fáze měsíce. Z každé strany hlavního vchodu stála mramorová panna, stejně vysoká jako Mořští lordi, a společně podpíraly půlměsícovitě tvarovaný překlad nade dveřmi.

Za tímto chrámem stála další impozantní budova z červeného kamene, vyhlížející stroze a přísně jako nějaká pevnost. Na vrcholu její velké čtvercovité věže plápolal oheň v železném koši, jenž měl dvacet stop v průměru, zatímco jeho kovové dveře byly lemovány menšími ohni. „Rudí kněží ty svoje plameny milují,“ řekl jí Yorko. „Jejich bohem je Pán světla, rudý R’hllor.“

Já vím. Arya si vzpomínala na Thorose z Myru v jeho kouscích staré zbroje, nošených nad rouchem tak vybledlým, že vypadal spíš jako růžový kněz než jako rudý. Přesto jeho polibek vzkřísil lorda Berika z mrtvých. Dívala se, jak příbytek rudého boha klouže kolem nich, a říkala si, zda umí tihle braavoští kněží stejné věci.

Jako další se objevila obrovská cihlová stavba porostlá lišejníkem. Arya by ji považovala za skladiště, kdyby ovšem Yorko neřekl: „Toto je Svaté útočiště, kde uctíváme menší bohy, na které svět již zapomněl. Říkají zde tomu taky Bludiště.“ Mezi lišejníkem porostlými zdmi Bludiště běžel malý kanál, a právě tam zabočil Yorko s člunem doprava. Projeli tunelem a znovu vyjeli na světlo. Z obou stran se tyčily do výše další svatyně.

„Nikdy jsem netušila, že existuje tolik bohů,“ vydechla Arya.

Yorko jen cosi zabručel. Propluli ohybem a pod dalším mostem. Po jejich levici se objevil skalnatý pahorek, na jehož vrcholku stál chrám bez oken, postavený z tmavošedého kamene. Od jeho dveří vedlo dolů kamenné schodiště končící v krytém přístavišti.

Yorko vytáhl vesla a člun jemně narazil do kamenného pilíře. Popadl železný kruh, aby je na chvíli udržel na místě. „Tady tě vysadím.“

Přístaviště bylo ponořené ve stínu, schody příkré. Chrám měl střechu z černých tašek, která vybíhala do ostré špičky, podobné jako měly domy podél kanálu. Arya si hryzala ret. Syrio pocházel z Braavosu. Možná navštívil i tento chrám. Možná vystupoval po těchto schoáech. Popadla kruh a vytáhla se na molo.

„Znáš moje jméno,“ řekl jí Yorko ze člunu.

„Yorko Terys.“

„Valar áohaeris.“ Odstrčil se veslem a zaplul na hlubší vodu. Arya se za ním dívala, jak vesluje zpátky cestou, kudy připluli, dokud jí nezmizel z očí v přítmí pod mostem. Jakmile svist vesel odezněl, rozhostilo se takové ticho, že málem slyšela tep svého srdce. Najednou zatoužila být kdekoli jinde… možná zpátky na Harrenově s Gendrym nebo s Ohařem v lesích podél Trojzubce. Slánka je hloupé děcko, řekla si v duchu. Já jsem vlk, a nebudu se bát. Poklepala pro štěstí na jílec Jehly a vnořila se do stínů, berouc schody po dvou najednou, aby nemohl nikdo nikdy říct, že měla strach.

Na vrcholu našla dvojité vyřezávané dřevěné dveře dvanáct stop vysoké. Křídlo po levé straně bylo vyrobeno ze dřeva čarostromu, bledého jako kost, křídlo po pravici z lesklého ebenu. V jejich středu byla vyřezána tvář měsíce; ebenová na čarostromové straně, čarostromová na ebenové straně. Pohled na ni jí tak trochu připomněl strom srdce v božím háji na Zimohradu. Ty dveře mě pozorují, pomyslela si. Zatlačila do obou stran dveří najednou plochami dlaní v rukavicích, ale ani jedno křídlo se neotevřelo. Jsou zamčené a zatarasené. „Pusťte mě dovnitř, vy pitomé dveře,“ rozzlobila se. „Přeplula jsem Úzké moře.“ Zaťala ruku v pěst a zabušila na ně. „Jaqen mi řekl, že mám přijít. Mám železnou minci.“ Vytáhla ji ze svého váčku a zvedla ji do výše. „Vidíte? Valar morghulis.“

Dveře jí sice neodpověděly, ale otevřely se.

Otevřely se dovnitř zcela neslyšně, bez lidské ruky, která by jimi pohnula. Arya udělala krok, pak další. Dveře se za ní zavřely, a na okamžik zůstala v šeru panujícím uvnitř slepá. Jehlu měla v ruce, ačkoli ji nenapadlo, aby ji tasila.

Podél zdí tam hořelo pár svící, ale vydávaly tak málo světla, že si Arya neviděla na svoje nohy. Někdo tam šeptal, příliš tiše, než aby rozlišila slova. Někdo jiný plakal. Slyšela lehké kroky, kůži šoupající po kameni, otvírání a zavírání dveří. Vodu, slyším taky vodu.

Její oči se pomalu přizpůsobovaly šeru. Chrám vypadal uvnitř mnohem větší, než jí připadal zvenčí. Septa v Západozemí byla sedmistranná, se sedmi oltáři pro sedm bohů, ale tady bylo víc bohů než sedm. Jejich sochy stály podél stěn, masivní a hrozivé. Kolem jejich chodidel blikaly červené svíčky, slabá rudá světýlka připomínající vzdálené hvězdy. Nejbližší byla mramorová žena dvanáct stop vysoká. Z očí jí kanuly opravdové slzy, stékaly do mísy, kterou držela v náruči. Za ní byl muž se lví hlavou usazený na trůnu vyřezaném z ebenu. Z druhé strany dveří se vzpínal na zadních obrovský kůň z bronzu a železa. O něco dál rozlišila velkou kamennou tvář, bledé dítě s mečem, chundelatou černou kozu velikosti pratura, muže v kápi, opírajícího se o hůl. Ostatní pro ni byly jen tyčícími se tvary, napůl rozpoznatelnými v šeru. Mezi bohy byly skryté výklenky plné stínů, v nichž tu a tam hořela svíce.

Arya tiše jako stín procházela mezi řadami dlouhých kamenných lavic, meč v ruce. Podlaha tam byla z kamene, jak jí napověděla chodidla; ne z leštěného mramoru jako podlaha ve Velkém Baelorově septu, ale o něco drsnější. Míjela jakési ženy, které si spolu šeptaly. Vzduch tam byl horký a dusný, tak dusný, že musela zívnout. Cítila svíce. Ta vůně byla neznámá a Arya to přičítala nějakému podivnému kadidlu, ale jak kráčela stále hlouběji do útrob chrámu, zdálo se jí, jako by tam byl cítit sníh a borové jehličí a horká dušenina. Dobré vůně, řekla si v duchu a hned si připadala o něco statečnější. Natolik statečná, že zasunula Jehlu zpátky do pochvy.

Uprostřed chrámu nalezla vodu, kterou slyšela; jezírko deset stop v průměru, černé jako inkoust a osvětlené mdlými plamínky červených svíček. Vedle jezírka seděl mladý muž ve stříbřitém plášti a tiše plakal. Dívala se, jak ponořil ruku do vody, vyslal šarlatové vlnky přes hladinu jezírka. Když ruku z vody vytáhl, sál si jeden po druhém prsty. Asi má žízeň. Na kamenném okraji jezírka stály dva poháry. Arya jeden naplnila a přinesla mu ho, aby se mohl napít. Mladý muž na ni dlouho hleděl, když mu jej nabídla. „Valar morghulis,“ řekl.

„Valar dohaeris,“ odpověděla.

Zhluboka se napil a odhodil pohár s tichým šplouchnutím do jezírka. Pak se zvedl, zapotácel se, svíraje si rukou břicho. Arya si na okamžik myslela, že upadne. Teprve tehdy uviděla tmavou skvrnu pod jeho opaskem, která se stále rozšiřovala, zatímco se na ni dívala. „Ty jsi pobodaný,“ vyhrkla, ale muž jí nevěnoval pozornost. Odpotácel se směrem ke zdi a tam se odplížil do výklenku, kde klesl na tvrdou kamennou lavici. Když se Arya rozhlédla kolem, uviděla další výklenky. V některých z nich spali staří lidé.

Ne, zašeptal polozapomenutý hlásek v její hlavě. Ti lidé jsou mrtví nebo umírají. Dívej se svýma očima.

Jejího ramene se dotkla čísi ruka.

Arya se otočila, ale bylo to jen děvčátko: malá bledá holčička v rouchu s kápí, které jako by ji pohlcovalo, černém na pravé straně a bílém na levé. Pod kápí byl vychrtlý kostnatý obličej, propadlé tváře a tmavé oči, velké jako talíře. „Nesahej na mě,“ varovala Arya dítě. „Kluka, co na mě naposledy sáhl, jsem zabila.“

Dívka řekla nějaká slova, která Arya neznala.

Zavrtěla hlavou. „Znáš společnou řeč?“

„Já ji znám,“ řekl hlas za ní.

Arye se vůbec nelíbilo, jak ji neustále něčím překvapují. Muž v kápi byl vysoký, oblečený ve větší verzi černobílé róby, jakou na sobě měla dívenka. Jediné, co viděla pod jeho kápí, byl slabý červený lesk světla svic, odrážející se od jeho očí. „Co je tohle za místo?“ zeptala se ho.

„Místo pokoje,“ odpověděl laskavým hlasem. „Tady jsi v bezpečí. Tohle je Dům černé a bílé, mé dítě. Třebaže ty jsi ještě příliš mladá, než abys potřebovala vyhledávat laskavost Mnohotvárného boha.“

„Je jako jižanský bůh, ten se sedmi tvářemi?“

„Sedmi? Ne. Má tolik tváří, že se nedají spočítat, moje malá, tolik tváří, jako je hvězd na obloze. V Braavosu lidé uctívají, co chtějí… ale na konci každé cesty stojí On mnoha tváří, čeká. Jednoho dne bude čekat i na tebe, neměj strach. Nemusíš do jeho náruče pospíchat.“

„Já jsem přišla najít Jaqena H’ghara.“

„Takové jméno neznám.“

Její srdce pokleslo. „Byl z Lorathu. Vlasy měl na jedné straně bílé a na druhé červené. Řekl, že mě naučí tajemství, a dal mi tohle.“ Svírala v pěsti železnou minci. Když rozevřela prsty, lepila se jí k upocené dlani.

Kněz si minci prohlédl, třebaže neučinil jediný pohyb, aby se jí dotkl. Děvčátko s velkýma očima se na ni taky podívalo. Nakonec muž v kápi řekl: „Pověz mi své jméno, dítě.“

„Slánka. Přišla jsem ze Solnopánví, u Trojzubce.“

Třebaže neviděla jeho tvář, měla pocit, že se usmívá. „Ne,“ řekl. „Pověz mi své jméno.“

„Holátko,“ odpověděla tentokrát.

„Tvoje pravé jméno, dítě.“

„Moje matka mne pojmenovala Nan, ale říkají mi Lasička…“

„Tvoje jméno.“

Polkla. „Arry. Jsem Arry.“

„To už je lepší. A teď pravdu.“

Strach seká hlouběji než meče, řekla si v duchu. „Arya.“ Poprvé to slovo zašeptala. Podruhé jím po něm přímo mrskla. „Jsem Arya z rodu Starků.“

„To jsi,“ řekl, „jenže Dům černé a bílé není místem pro Aryu z rodu Starků.“

„Prosím,“ řekla. „Nemám kam jít.“

„Bojíš se smrti?“

Kousla se do rtu. „Ne.“

„Uvidíme.“ Kněz si stáhl svou kápi. Neměl pod ní obličej; pouze zažloutlou lebku s několika cáry kůže, stále lnoucími k tvářím. Z jednoho prázdného očního důlku vylézal bílý červ. „Polib mne, dítě,“ zachroptěl, hlasem suchým a chraplavým jako chřestění smrti.

Myslí si, že mne vyděsí? Arya ho políbila tam, kde by měl mít nos, a vytáhla mrtvolného červa z jeho oka, aby jej spolkla, ale rozpustil se jí v ruce jako stín.

Žlutá lebka se také rozplynula a z výšky se na ni usmíval ten nejlaskavější stařeček, jakého kdy viděla. „Ještě nikdo se nikdy nepokusil sníst mého červa,“ řekl. „Máš hlad, dítě?“

Ano, pomyslela si, ale ne na jídlo.

CERSEI

Z nebe padal studený déšť, měnil růžový odstín hradeb a opevnění Rudé bašty v temně rudou barvu krve. Královna držela krále za ruku a neúprosně jej odváděla přes blátivé nádvoří k místu, kde již čekala nosítka s jejím doprovodem. „Strýc Jaime říkal, že bych mohl jet na svém koni a házet lidem drobné peníze,“ protestoval chlapec.

„Chceš snad nastydnout?“ Nechtěla to riskovat; Tommen nikdy nebyl tak odolný jako Joffrey. „Tvůj dědeček by chtěl, abys vypadal jako řádný král. Nepřijdeme přece do Velkého septa mokří a ucouraní.“ Dost špatné už je jen to, že musím zase mít na sobě smuteční šat. Černá jí nikdy neslušela. Se svou bledou pletí v ní sama napůl vypadala jako mrtvola. Vstala hodinu před svítáním, aby se vykoupala a nechala si učesat vlasy, a teď rozhodně neměla v úmyslu nechat si zničit výsledky svého snažení deštěm.

Uvnitř nosítek se Tommen opřel o polštáře a vyhlížel ven na padající déšť. „To bohové pláčou pro dědečka. Lady Jocelyn říká, že dešťové kapky jsou jejich slzy.“

„Jocelyn je blázen. Kdyby bohové mohli plakat, plakali by i pro tvého bratra. Déšť je déšť. Zatáhni ten závěs, než nám sem ještě víc naprší. Ten plášť je ze soboliny, chceš, aby ti zmokl?“

Tommen udělal, jak mu přikázala. Jeho poslušnost jí dělala starosti. Král musí být silný. Joffrey by se se mnou kvůli tomu hádal. Nikdy se nenechal snadno zastrašit. „Nehrb se tolik,“ řekla Tommenovi. „Seď jako král. Vypni ramena a narovnej si korunu. Chceš snad, aby ti spadla před všemi tvými lordy z hlavy?“

„Ne, matko.“ Chlapec se vsedě napřímil a zvedl ruce, aby si korunu narovnal. Joffova koruna byla na jeho hlavu příliš velká. Tommen vždycky tíhl spíš k zavalitosti, ale nyní vypadala jeho tvář pohublejší. Jestlipak vůbec dobře jí? Musí si zapamatovat, že se na to má zeptat stevarda. Nemohla riskovat, že Tommen onemocní, ne s Myrcellou v rukou Dornů. Časem do Joffovy koruny doroste. Dokud se tak nestane, bude možná potřebovat menší, takovou, u které nebude hrozit, že mu spolkne hlavu. Probere to se zlatníky.

Nosítka byla pomalu snášena z Aegonova Vysokého kopce. Před nimi jeli dva muži Královské gardy, bílí rytíři na bílých koních, s bílými plášti prosáklými deštěm visícími jim z ramen. Za nimi jelo padesát lannisterských strážných ve zlatě a purpuru.

Tommen vyhlížel škvírou mezi závěsy do prázdných ulic. „Myslel jsem, že tady bude víc lidí. Když zemřel otec, vyšli ven všichni lidé, aby se podívali, jak jedeme kolem.“

„Déšť je zahnal dovnitř.“ V Králově přístavišti nikdy neměli lorda Tywina rádi. On také nikdy o jejich lásku nestál. „Lásku nemůžeš jíst ani si za ni nekoupíš koně, ani nevyhřeje tvé síně za chladné noci,“ slyšela ho říkat jednou Jaimemu, když její bratr ještě nebyl starší než nyní Tommen.

Ve Velkém Baelorově septu, té mramorové nádheře na vrcholu Visenyina kopce, byl malý zástup truchlících početně převážen zlatými plášti, které ser Addam Marbrand přivedl sem nahoru přes náměstí. Další přijdou až později, říkala si královna v duchu, zatímco jí ser Meryn Trant pomáhal z nosítek. Na ranní bohoslužbu měli být vpuštěni jen urození a jejich doprovod; odpoledne se bude konat další pro měšťanstvo a večerní modlitby byly přístupné pro všechny – Cersei se na ně bude muset vrátit, aby ji prostý lid viděl truchlit. Dav musí dostat svoje představení. Bylo to otravné. Byly tu úřady, které potřebovala obsadit, válka, kterou musela vyhrát, říše, které měla vládnout. Její otec by to byl pochopil.

Na vrcholu schodiště je již čekal nejvyšší septon, shrbený starý muž s chumáčovitým šedým vousem, tak nachýlený pod tíhou svých ozdobně vyšívaných rouch, že jeho oči byly ve stejné úrovni s královninou hrudí… třebaže jeho koruna, vzdušný výtvor z broušeného křišíálu a tepaného zlata, dodávala k jeho výšce dobrou stopu a půl.

Tuto korunu mu dal lord Tywin, aby jí nahradil tu, jež se ztratila, když rozlícený dav zabil předchozího nejvyššího septona. V den, kdy vyplula Myrcella do Dorne, vytáhli toho tlustého blázna z jeho nosítek a roztrhali ho na kusy. Tamten byl především nenasyta a byl povolný. Tento… Tento nejvyšší septon byl Tyrionovou volbou, jak si Cersei náhle uvědomila. Bylo to znepokojivé pomyšlení.

Skvrnitá ruka starého muže vypadala jako kuřecí pařát, jak tak vyčnívala z rukávu pokrytého zlatými ozdobami ve tvaru spirálek a malými křišťály. Cersei poklekla na vlhký mramor a políbila mu prsty, ale Tommenovi to zakázala. Co všechno o mně ví? Co mu trpaslík řekl? Nejvyšší septon se usmíval, když ji provázel do septa. Byl to ale výhružný úsměv plný nevyslovené vědomosti, nebo jen bezděčné cuknutí vrásčitých rtů starého muže? Královna si tím nebyla jistá.

Pomalu kráčela skrze Lampovou síň pod koulemi z barevných sklíček zasazených v olověných rámečcích, svírajíc Tommenovu dlaň ve své. Trant a Černokotlý je provázeli každý z jedné strany. Voda z jejich plášťů odkapávala na podlahu, kde se srážela do loužiček. Nejvyšší septon šel neuvěřitelně pomalu, opíral se o hůl ze dřeva čarostromu, zakončenou křišťálovou koulí. Provázelo jej sedm z Nejoddanějších, třpytících se ve stříbrném brokátu. Tommen měl pod svým pláštěm ze soboliny zlatý brokát, královna pak staré šaty z černého sametu, lemované hermelínem. Nebyl čas nechat si ušít nové a nemohla si na sebe obléknout tentýž oděv, v jakém byla na pohřbu svého syna, ani ten, ve kterém pohřbívala Roberta.

Alespoň že se ode mne nebude očekávat, že si obléknu smuteční šat kvůli Tyrionovi. Na to se obléknu do rudého hedvábí a zlatého brokátu a do vlasů si vetknu rubíny. Nechala vyhlásit, že člověk, který jí přinese Tyrionovu hlavu, bude povýšen do panského stavu, bez ohledu na to, jak nízký či ubohý je jeho původ nebo postavení. Havrani roznesli její slib do všech koutů Sedmi království, a zvěst se brzy rozšíří za Úzké moře do devíti Svobodných měst a zemí za nimi. Ať si Skřet klidně uteče na konec světa, mně neunikne.

Královské procesí prošlo vnitřními dveřmi do prostorného srdce Velkého septa a kráčelo dál širokou uličkou, jednou ze sedmi, které se střetávaly pod kopulí. Po levici i po pravici klesali při jejich průchodu na kolena urození smuteční hosté. Bylí tam mnozí z vazalů jejího otce a rytíři, kteří bojovali po boku lorda Tywina v půl stovce bitev. Pohled na ně ji naplnil sebedůvěrou. Nezůstala jsem bez přátel.

Pod vysokou kopulí ze skla, zlata a křišťálu leželo tělo lorda Tywina Lannistera na stupňovitém mramorovém katafalku. U jeho hlavy stál na stráži Jaime, zdravou rukou svíral jílec vysokého zlatého meče, jehož hrot byl opřený o podlahu. Plášť s kápí, který měl na sobě, byl bílý jako padlý sníh a šupiny jeho dlouhé drátěné košile byly z perleti zdobené zlatem. Lord Tywin by byl chtěl, aby se oblékl do lannisterského zlata a purpuru, pomyslela si. Vždycky ho přivádělo k zuřivosti, když viděl Jaimeho celého v bílém. Její bratr si také opět nechával narůst vous. Bradu a tváře mu pokrývalo strniště a dodávalo jeho obličeji drsné, pusté vzezření. Alespoň mohl počkat, dokud nebudou otcovy kosti pohřbeny pod Skálu.

Cersei vedla krále nahoru po třech krátkých schodech, aby poklekl vedle těla. Tommenovy oči byly zaplněné slzami. „Plač tiše,“ řekla mu, naklánějíc se k němu. „Jsi král, ne uřvané dítě. Tvoji vazalové tě pozorují.“ Chlapec si otřel slzy hřbetem ruky. Měl její oči, smaragdově zelené, stejně velké a jasné, jako bývaly Jaimeho oči, když byl v Tommenově věku. Její bratr býval tak pěkný chlapec… ale taky divoký, divoký jako Joffrey, opravdové lvíče. Bude mne potřebovat, abych ho naučila, jak vládnout, a ochránila jej před jeho nepřáteli. Někteří z nich stáli kolem nich dokonce i nyní, tvářili se, že jsou přátelé.

Tiché sestry lorda Tywina oblékly, jako by se měl vydat do poslední bitvy. Měl na sobě svoji nejlepší plátovou zbroj, těžkou ocel v barvě temného purpuru, zlatě vykládanou na dlouhých rukavicích, stehenních plátech a hrudním plátu. Jeho náloketnice byly zářícími zlatými slunci, na každém rameni se krčila zlatá lvice a na hřebeni přilbice položené vedle jeho hlavy byl hřivnatý zlatý lev. Na hrudi mu ležel dlouhý meč v pozlacené pochvě zdobené rubíny, ruce složené kolem jílce byly v rukavicích z pozlaceného pancíře. Dokonce i ve smrti si jeho tvář zachovává vznešený výraz, pomyslela si, ačkoli jeho ústa… Koutky úst jejího otce byly nepatrně zvednuté, dodávaly mu vzezření sotva patrného pobavení. Takhle by to být nemělo. Dávala to za vinu Pycellemu; měl tichým sestrám říct, že lord Tywin Lannister se nikdy neusmíval. Ten muž je stejně užitečný jako bradavky na hrudním plátu. Onen poloviční úsměv jaksi dělal lorda Tywina méně hrozivým. To, a ještě skutečnost, že měl zavřené oči. Oči jejího otce vždycky vyvolávaly znepokojení; světle zelené, takřka průzračné, zlaté tečkované. Ty oči dokázaly prohlédnout člověka naskrz, viděly, jak slabý a bezcenný a zkažený je hluboko uvnitř. Když se na tebe podíval, hned jsi věděl, že o tobě ví všechno.

Nezvány k ní přišly vzpomínky na hostinu, kterou pořádal král Aerys, když Cersei poprvé přišla ke dvoru, dívka nezkušená jako letní tráva. Starý Merryweather blábolil cosi o zvýšení daní za víno, když Lord Rykker náhle řekl: „Jestli potřebujeme zlato, mělo by Jeho Veličenstvo přikázat tady lordu Tywinovi, aby se posadil na nočník.“ Aerys a jeho patolízalové se tomu hlasitě smáli, zatímco její otec jen pozoroval Rykkera nad svým vinným pohárem. Ještě dlouho poté, co veselí odeznělo, ten pohled přetrvával. Rykker se odvrátil, otočil se zpátky, setkal se s otcovýma očima, pak se opět odvrátil, vypil korbel piva a odpotácel se s rudou tváří, poražen upřeným pohledem páru očí.

Oči lorda Tywina jsou teď zavřené navždy, pomyslela si Cersei. Teď je to můj pohled, před kterým se budou choulit, moje zamračení, ze kterého musejí mít strach. Já jsem taky lvice.

V septu bylo šero, když venku byla tak šedivá obloha. Pokud by déšť vůbec někdy přestal, slunce by dopadalo do septa skrze zavěšené krystaly a zalévalo by mrtvého všemi barvami duhy. Pán Casterlyovy skály si duhu zasluhoval. Byl to velký muž. Já ale budu větší. Za tisíc let ode dneška, až budou mistři psát o těchto časech, budeš pamatován pouze jako předek královny Cersei.

„Matko.“ Tommen ji zatahal za rukáv. „Co to tu tak strašně smrdí?“

Můj pan otec. „Smrt.“ Cítila to taky; slabý šepot rozkladu, ze kterého by nejraději nakrčila nos. Nevěnovala tomu pozornost. Za katafalkem stálo sedm septonů ve stříbrných róbách, prosili Otce na nebesích, aby soudil lorda Tywina spravedlivě. Když byli hotovi, shromáždilo se před oltářem Matky sedmdesát sedm sept a začaly zpívat o jejím milosrdenství. Tommen se do té doby už neklidně vrtěl, a dokonce i královnu začínala bolet kolena. Pohlédla na Jaimeho. Její bratr tam stál, jako by byl vytesán z kamene, a neopětoval její pohled.

V lavicích klečel se shrbenými rameny jejich strýc Kevan a vedle něj jeho syn. Lancel vypadá hůř než jeho otec. Třebaže mu bylo teprve sedmnáct, mohl by se vydávat za muže již sedmdesátiletého; vyzáblý, s šedým obličejem, propadlými tvářemi, vpadlýma očima a vlasy bílými a lámavými jako křída. Jak může být Lancel mezi živými, když je Tywin Lannister mrtvý? Copak přišli bohové o rozum?

Lord Gyles kašlal víc než obvykle a zakrýval si nos čtvercem rudého hedvábí. Taky to cítí. Velmistr Pycelle měl zavřené oči. Jestli usne, přísahám, že ho nechám zmrskat. Na pravé straně od katafalku klečeli Tyrellové: pán Vysoké zahrady, jeho ohyzdná matka a slaboduchá manželka, jeho syn Garlan a jeho dcera Margaery. Královna Margaery, opravila se v duchu; vdova po Joffovi a Tommenova nastávající. Margaery se hodně podobala svému bratrovi, Rytíři květin. Královna si říkala, jestli mají společné i jiné věci. Naše malá růže má spoustu dam, čekajících jen na to, aby jí mohly být k službám, ve dne v noci. Byly s ní i teď, téměř tucet. Cersei pozorovala jejich tváře a říkala si: Která je nejbojácnější, nejzlovolnější, nejvíce lačnící po přízni? Která má nejupovídanější jazyk? Bude si muset zapamatovat, že si to má zjistit.

Bylo úlevou, když zpěvy skončily. Zápach vycházející z mrtvoly jejího otec jako by zesílil. Většina smutečních hostí měla tolik slušnosti, že předstírala, že je všechno v pořádku, ale Cersei viděla, jak dvě sestřenice lady Margaery krčí ty svoje tyrellské nosíky. Když kráčela s Tommenem zpátky uličkou, zdálo se jí, že někoho slyšela zamumlat slovo „latrína“ a tiše se zasmát, ale když otočila hlavu, aby se podívala, kdo to promluvil, zíralo na ni jen moře prázdných obličejů. Nikdy by se neodvážili žertovat o něm, když ještě žil. Proměnil by jejich vnitřnosti ve vodu pouhým pohledem.

Zpátky v Lampové síni se kolem nich shlukli jako hejno much smuteční hosté, dychtiví zasypat je zcela zbytečnými projevy soustrasti. Redwynovi dvojčata jí políbila ruku, jejich otec tváře. Hallyne Pyromancer slíbil, že v den, kdy se kosti jejího otce vydají na západ, bude na obloze nad městem plát hořící ruka. Lord Gyles jí mezi kašláním řekl, že najal mistrovského kameníka, aby vytesal sochu lorda Tywina, která bude stát věčnou stráž vedle Lví brány. Lord Turnberry se objevil s náplastí přes pravé oko, přísahal, že ji bude nosit, dokud jí nebude moci přinést hlavu jejího zakrslého bratra.

Ještě ani neunikla pazourům toho blázna, když zjistila, že byla zahnána do úzkých lady Falyse a jejím manželem rytířem Balmanem Byrchem. „Moje paní matka vzkazuje, že vám vyjadřuje tu nejhlubší soustrast, Výsosti,“ bublala na ni Falyse. „Lollys musela ulehnout na porodní lože a matka měla pocit, že bude lépe zůstat u ní. Prosí za prominutí a říkala, abych se zeptala… moje matka obdivovala nejvíc ze všech mužů právě zesnulého lorda Tywina. Kdyby se mé sestře narodil chlapeček, přála by si pojmenovat jej Tywin, kdyby… kdyby vám to nevadilo.“

Cersei na ni hleděla plna zděšení. „Tvoje slaboduchá sestra se nechala znásilnit polovinou Králova přístaviště a Tanda si myslí, že poctí toho bastarda jménem mého otce? Ne, myslím, že to nedovolím.“

Falyse sebou škubla, jako by byla dostala políček, ale její manžel si pouze uhladil palcem hustý plavý knírek. „Já to lady Tandě také říkal. Najdeme pro Lollysina bastarda, ehm… vhodnější jméno, dávám vám své slovo.“

„Postarej se o to.“ Cersei se k nim otočila ramenem a zamířila pryč. Tommen mezitím upadl do spárů Margaery Tyrrel a její matky, jak si všimla. Královna trnů byla tak malá, že ji Cersei na okamžik považovala za další dítě. Než mohla svého syna před růžemi zachránit, tlak davu ji přivedl tváří v tvář jejímu strýci. Když mu královna připomněla, že se s ním chce později setkat, ser Kevan jen znaveně přikývl a požádal, zda se smí vzdálit. Lancel ale setrvával, dokonalý obraz člověka, který je jednou nohou v hrobě. Ovšem slézá dovnitř, nebo vylézá ven?

Cersei se přinutila usmát. „Lancele, těší mne, když vidím, že již vypadáš mnohem silnější. Mistr Ballabar nám přinesl tak ošklivé zvěsti, že jsme se obávali o tvůj život. Ale já si myslela, že jsi teď už na cestě do Darry, abys převzal svoje panství.“ Její otec jmenoval Lancela po Bitvě na Černovodě lordem, jako úlitbu svému bratru Kevanovi.

„Zatím ještě ne. Na mém hradu vládnou psanci.“ Hlas jejího bratrance byl stejně slabý jako knírek nad jeho horním rtem. Třebaže mu vlasy zbělely, chmýří jeho knírku si zachovalo pískovou barvu. Cersei často hledívala vzhůru na jeho tvář, zatímco byl ten chlapec v ní a svědomitě se pohyboval sem a tam. Vypadá to, Jako by měl na horním rtu rozmazanou špínu, Vždycky mu vyhrožovala, že mu na něj plivne a otře jej. „Můj otec říká, že říční krajiny potřebují silnou ruku.“

Škoda že dostanou tu tvoji, chtěla říct. Místo toho se usmála. „A také se prý máš oženit.“

Přes ztrhaný obličej mladého rytíře přelétl zasmušilý úsměv. „Freyovo děvče, a nikoli podle mé volby. Dokonce to ani není panna. Vdova, z Darryho krve. Můj otec říká, že mi pomůže s tamními rolníky, jenže všichni rolníci jsou mrtví.“ Natáhl se po její ruce. „Je to kruté, Cersei. Její Výsost přece ví, že miluji –“

„– rod Lannisterů,“ dořekla to za něj. „O tom nikdo nepochybuje, Lancele. Ať ti tvoje žena dá silné syny.“ Raději však nenechávej jejího dědečka uspořádat svatební hostinu. „Jsem si jistá, že v Darry vykonáš mnoho šlechetných činů.“

Lancel zbědovaně přikývl. „Když se zdálo, že bych mohl zemřít, můj otec ke mně přivedl nejvyššího septona, aby se za mne modlil. Je to dobrý člověk.“ Oči jejího bratrance byly mokré a lesklé, oči dítěte ve tváři starého muže. „Říká, že mne Matka ušetřila z nějakého svatého účelu, abych mohl odčinit svoje hříchy.“

Cersei si říkala, jak má v úmyslu odčinit obcování s ní. Pasovat jej na rytíře byla chyba, a jít s ním do postele ještě větší. Lancel byl slabý jako rákos, a jeho nově nalezená zbožnost se jí pranic nezamlouvala; mnohem zábavnější byl, když se snažil napodobovat Jaimeho. Co tenhle ukňouraný blázen asi napovídal nejvyššímu septonovi? A co poví svojí malé Freyové, až spolu budou ležet ve tmě? Když se jí přizná, že lehával s Cersei, nu, to by ještě přežila. Muži o ženách vždycky lhali; mávla by nad tím rukou jako nad bohapustou pomluvou nezkušeného chlapce uchváceného její krásou. Ovšem pokud bude zpívat o Robertovi a víně… „Odčinění lze nejlépe dosáhnout pomocí modlitby,“ řekla mu. „Tiché modlitby.“ Nechala jej tam o tom přemýšlet a v duchu se obrňovala na střet s hejnem Tyrellů.

Margaery ji objala jako sestra, což královně připadalo troufalé, ovšem nebyla na místě, kde by ji za to mohla kárat. Lady Alerie a její příbuzní se spokojili s tím, že jí políbili prsty. Lady Graceford, která byla v pokročilém stavu těhotenství, požádala královnu o svolení dát dítěti jméno Tywin, bude-li to chlapec, nebo Lanna, pokud se narodí děvče. Další? zasténala málem. Říše bude Tywiny přímo zahlcená. Dala jí své svolení tak laskavě, jak jen dokázala, předstírajíc potěšení.

Zato lady Merryweather ji opravdu potěšila. „Veličenstvo,“ řekla jí svým smyslným myrským hlasem, „poslala jsem vzkaz svým přátelům za Úzkým mořem, ve kterém jsem je požádala, aby se Skřeta zmocnili v okamžiku, kdy se jeho odporná tvář objeví ve Svobodných městech.“

„Máš za vodou hodně přátel?“

„V Myru mnoho. Také v Lys a Tyroši. Mocných mužů.“

Cersei jí to docela věřila. Tyřanka byla až příliš krásná: s dlouhýma nohama a vyvinutou hrudí, s hladkou olivovou pletí, smyslnými rty, velkýma tmavýma očima a hustými černými vlasy, které vždycky vypadaly, jako by právě vstala z lože. Dokonce je hříchem i cítit, jako nějaký cizokrajný lotos. „Pán Merryweather a já si nepřejeme nic jiného než věrně sloužit Její Výsosti a malému králi,“ zavrněla žena s pohledem natolik obtíženým významem, jako bylo břicho lady Graceford.

Tahle je opravdu ambiciózní, a její manžel je hrdý, ale chudobný. „Musíme si spolu ještě promluvit, má paní. Taena, je to tak? Jsi velmi laskavá. Jsem si jistá, že z nás budou dobré přítelkyně.“

Pak už se na ni vrhl pán Vysoké zahrady.

Mace Tyrell nebyl ani o deset let starší než Cersei, a přesto o něm smýšlela spíš jako o muži otcova věku, nikoli svého. Nebyl ani zdaleka tak vysoký, jako byl lord Tywin, ale jinak byl statnější, se silnou hrudí a ještě silnějším břichem. Vlasy měl kaštanově zbarvené, ale ve vousu již měl bílá a šedá místečka. Obličej míval často rudý. „Lord Tywin byl velký muž, výjimečný muž,“ prohlásil rozvážně, když ji políbil na obě tváře. „Obávám se, že muže jeho formátu už nezažijeme.“

Díváš se na člověka stejného, jako byl on, pomyslela si Cersei. Před tebou stojí jeho dcera. Jenže Tyrella a sílu Vysoké zahrady potřebovala, aby udržela Tommena na trůnu, a tak řekla jen: „Budeme ho velmi postrádat.“

Tyrell jí položil ruku na rameno. „Žádný živý muž není hoden toho, aby si na sebe vzal zbroj lorda Tywina, to je zřejmé. Říše nicméně existuje dál a je třeba jí vládnout. Pokud je zde cokoli, čím bych mohl být v této temné hodině nápomocen, stačí, když mne o to Její Výsost požádá.“

Jestli se chceš stát královým pobočníkem, můj pane, měj odvahu požádat o to otevřeně. Královna se usmála. Ať si z toho vyčte, cokoli chce. „Mého pána je zajisté zapotřebí na Rovině?“

„Můj syn Willas je schopný chlapec,“ odpověděl muž, odmítaje přijmout její dokonale jasnou narážku. „Nohu má možná pokroucenou, ale rozum mu neschází. A Garlan si brzy zabere Jasnovodu. Rozdělena mezi ty dva bude Rovina v dobrých rukou, kdyby se stalo, že by mne bylo zapotřebí jinde. Na první místo musí přijít vláda nad říší jako celkem, jak často říkal lord Tywin. A těší mne, že právě já mohu v tomto ohledu přinést Její Výsosti dobré zprávy. Můj strýc Garth souhlasil s tím, že bude sloužit jako správce pokladny, jak si to lord Tywin přál. Právě putuje do Starého města, aby se tam nalodil. Jeho synové přijedou s ním. Lord Tywin se zmínil v tom smyslu, že by bylo záhodno najít místa rovněž pro ty dva. Snad v městské hlídce.“

Královnin úsměv zamrzl natolik, až se obávala, že jí z toho popraskají zuby. Garth Hrubián v malé radě a jeho dva bastardi ve zlatých pláštích… myslí si snad Tyrellové, že jim jen tak naservíruji říši na zlatém tácu? Arogance tohoto návrhu jí vzala dech,

„Garth mi dobře sloužil jako lord senešal, stejně jako mému otci přede mnou,“ pokračoval Tyrell. „Malíček měl nos na zlato, to nepopírám, ovšem Garth –“

„Můj pane,“ přerušila ho Cersei. „Obávám se, že došlo k nedorozumění. Již jsem požádala lorda Gylese Rosbyho z Růženína, aby sloužil jako nový správce pokladny, a on mne poctil tím, že mou nabídku přijal.“

Mace na ni jen hleděl. „Pán z Růženína? Ten… ukašlaný? Jenže… oni se na té věci dohodli, Výsosti. Garth je již na cestě do Starého města.“

„V tom případě raději pošli havrana lordu Hightowerovi a požádej ho, aby zajistil, že se tvůj strýc nenalodí. Příčilo by se nám pomyšlení, že by měl Garth přetrpět plavbu po podzimním moři zcela zbytečně.“ Mile se na něj usmála.

Tyrellův tlustý krk zalila červeň. „To… lord Tywin mne ujistil, že…“ Začal prskat.

Pak se objevila jeho matka a zavěsila se do jeho rámě. „Zdá se, že lord Tywin se nepodělil o své plány s naší regentkou, i když si jaksi neumím představit proč. Přesto nemá smysl plísnit za to Její Výsost. Má docela pravdu, musíš napsat lordu Leytonovi, než Garth nastoupí na loď. Víš přece, že trpívá mořskou nemocí a jeho plynatost se vždycky ještě zhorší.“ Lady Olenna obdařila Cersei bezzubým úsměvem. „S lordem Gylesem bude v poradních komnatách lepší vzduch, ačkoli si troufám tvrdit, že to jeho věčné kašlání by mne poněkud rozptylovalo. Našeho strýce Gartha všichni zbožňujeme, ovšem trpí větry, to nelze popřít. Já si odporné pachy ošklivím.“ Její vrásčitý obličej se svraštil ještě víc. „Popravdě řečeno, i ve svatém septu jsem zachytila závan čehosi nepříjemného. Možná jste to cítila taky?“

„Ne,“ odpověděla Cersei chladně. „Pach, říkáš?“

„Spíš zápach.“

„Možná ti zde chybí tvé podzimní růže. Už tě zde zdržujeme příliš dlouho.“ Čím dříve se lady Olenny zbaví, tím lépe. Lord Tyrell nepochybně vyšle značný počet svých rytířů, aby dohlédli na to, že jeho matka bezpečně dorazí domů, a čím méně tyrellských mečů ve městě bude, tím lehčeji se bude královně spát.

„Přiznávám, že se mi po vůních Vysoké zahrady již stýská,“ řekla stará paní, „ale samozřejmě nemohu odjet, dokud neuvidím, jak se moje sladká Margaery vdává za drahého malého Tommena.“

„Já ten den očekávám se stejnou dychtivostí,“ vložil se do hovoru Tyrell. „Lord Tywin a já jsme v této záležitosti náhodou již byli před stanovením data. Možná bychom spolu mohli v této diskusi pokračovat, Výsosti.“

„Brzy.“

„Brzy postačí,“ řekla lady Olenna s odfrknutím. „A teď už pojď, Maci, nechej Její Výsost, ať se může vypořádat se svým… žalem.“

Postarám se o to, abys byla mrtvá, stařeno, slíbila jí Cersei v duchu, zatímco Královna trnů třaslavě odcházela mezi svými strážnými obrovskými jako hory, párem mužů o výšce sedmi stop, kterým pobaveně říkala Levý a Pravý. Uvidíme, jak hezká z tebe bude mrtvola. Bylo zřejmé, že stará žena je přinejmenším dvakrát tak chytrá jako její syn.

Královna zachránila svého syna před Margaery a jejími sestřenicemi a zamířila s ním ke dveřím. Déšť venku konečně ustal a podzimní vzduch byl sladký a svěží. Tommen si sundal korunu. „Nasaď si ji zpátky,“ poručila mu Cersei.

„Bolí mě z ní za krkem,“ postěžoval si chlapec, ale udělal, jak mu přikázala. „Ožením se už brzy? Margaery říká, že jakmile budeme sezdáni, můžeme odjet do Vysoké zahrady.“

„Do Vysoké zahrady nepojedeš, ale můžeš teď jet na koni zpátky do hradu.“ Cersei pokynula rytíři Merynu Trantovi. „Přiveď Jeho Veličenstvu koně a požádej lorda Gylese, aby mi prokázal tu čest a jel se mnou v mých nosítkách.“ Věci se daly do pohybu rychleji, než očekávala; nesměla mařit čas.

Tommen byl při představě projížďky nadšený, a samozřejmě lord Gyles byl jejím pozváním poctěn, třebaže když ho požádala, aby se stal jejím správcem pokladny, rozkašlal se tak prudce, až dostala strach, že zemře rovnou tady a teď. Matka však byla milosrdná a Gyles se nakonec vzpamatoval natolik, že byl schopen přijmout její nabídku, a dokonce ze sebe začal vykašlávat jména mužů, které by chtěl nahradit, celní úředníky a výrobce vlny, jež jmenoval Malíček, ba dokonce jednoho ze strážců klíčů.

„Jmenuj si krávou, koho chceš, pokud z ní poteče mléko. A kdyby se tě někdo zeptal, tak jsme se na tomhle dohodli již včera.“

„Vče –“ Ohnul jej nový záchvat kašle. „Včera. Zajisté.“ Lord Gyles kašlal do kapesníku z rudého hedvábí, jako by chtěl zamaskovat krev ve svých hlenech. Cersei předstírala, že si toho nevšimla.

Když zemře, najdu si někoho jiného. Snad by mohla povolat nazpět Malíčka. Královna si nedokázala představit, že Petyr Baeliš bude moci zůstat lordem protektorem Údolí na delší čas, když byla Lysa Arryn mrtvá. Lordi v Údolí už byli nepokojní. Jakmile mu vezmou toho zatraceného kluka, lord Petyr se připlazí zpátky.

„Výsosti?“ zakašlal lord Gyles a otřel si ústa. „Mohl bych…“ Znovu zakašlal, „…se zeptat, kdo…“ Roztřásl jej další nápor kašle, „…bude královým pobočníkem?“

„Můj strýc,“ odpověděla nepřítomně.

Bylo jí úlevou, když před sebou spatřila velkou bránu do Rudé bašty. Svěřila Tommena do péče jeho panošů a vděčně se uchýlila do svých komnat, aby si odpočinula.

Ještě si ani nesundala boty, když dovnitř plaše vešla Jocelyn, aby jí oznámila, že je venku Qyburn a prosí o přijetí. „Pošli ho dovnitř,“ poručila královna. Vladař neodpočívá.

Qyburn byl starý, ale jeho vlasy v sobě měly víc popela než sněhu a vrásky od smíchu kolem jeho úst navozovaly dojem, že je oblíbený dědeček nějaké holčičky. Ačkoli poněkud ošuntělý dědeček. Límec jeho hávu byl roztřepený a jeden rukáv měl roztrhaný a špatně pozašívaný. „Musím se Její Výsosti omluvit za svoje vzezření,“ spustil. „Byl jsem dole v žalářích, kde jsem se dotazoval na Skřetův útěk, jak jste mi přikázala.“

„A co jsi zjistil?“

„V tu noc, kdy zmizeli lord Varys a váš bratr, se ztratil ještě třetí muž.“

„Ano, dozorce. Co s ním?“

„Ten muž se jmenoval Rugen. Dozorce, který měl na starosti černé cely. Hlavní žalářník jej popisuje jako tělnatého, neoholeného, hrubé řeči. Dozorcem byl jmenován ještě za vlády starého krále Aeryse, a přicházel si a odcházel dle libosti. Černé cely nebyly v posledních letech příliš často obývány. Ostatní dozorci se ho báli, jak se zdá, ale žádný toho o něm moc nevěděl. Neměl žádné přátele, žádné příbuzné. Neholdoval pití ani nenavštěvoval nevěstince. Jeho spací cela byla vlhká a ponurá, a sláma, na které spal, byla plesnivá. Jeho vědro přetékalo.“

„Tohle všechno už vím.“ Jaime Rugenovu celu pečlivě prohlédl a po něm ještě zlaté pláště sera Addama.

„Ano, Výsosti,“ řekl Qyburn, „ale věděla jste, že pod tím zapáchajícím nočníkem byl volný kámen, který se otvíral do malé dutiny? Takové to místo, kam by si mohl člověk schovávat cennosti, kdyby nechtěl, aby je někdo objevil?“

„Cennosti?“ To pro ni byla novinka. „Máš na mysli peníze?“ Po celou dobu měla podezření, že Tyrion si dozorce nějakým způsobem koupil.

„Nepochybně. Aby bylo jasno, ta dutina byla prázdná, když jsem ji našel. Rugen si určitě vzal svůj nepoctivě nabytý poklad s sebou, když prchal. Když jsem se ale skláněl nad otvorem se svou pochodní, uviděl jsem, jak se tam něco zablesklo, a tak jsem škrábal do hlíny, dokud jsem to nedostal ven.“ Qyburn rozevřel dlaň. „zlatou minci.“

Zlato, ano, ale Cersei chvíli trvalo, než si uvědomila, že na ní je něco zvláštního. Příliš malá, pomyslela si, příliš tenká. Ta mince byla stará a ošoupaná. Na jedné straně byla tvář krále z profilu, na druhé otisk ruky. „Tohle není náš zlaťák.“

„Ne,“ souhlasil Qyburn. „Pochází z doby před Dobytím, Výsosti. Ten král je Garth Dvanáctý a ta ruka je znakem rodu Gardenerů.“

Z Vysoké zahrady. Cersei sevřela dlaň kolem mince. Co je tohle za zradu? Mace Tyrell byl jedním z Tyrionových soudců a hlasitě se dožadoval jeho smrti. Byl to nějaký úklad. Že by se po celou dobu paktoval se Skřetem, plánoval spolu s ním otcovu smrt? S Tywinem Lannisterem v hrobě byl Mace Tyrell jasnou volbou na místo králova pobočníka, ale že by zašel až tak daleko… „Nikomu o tom neřekneš ani slovo,“ nařídila.

„Její Výsost se může spolehnout na mou diskrétnost. Jakýkoli muž, který jezdí se společenstvím žoldáků, se naučí držet jazyk za zuby, jinak jej nebude mít dlouho.“

„V mém společenství rovněž.“ Královna minci odložila. Popřemýšlí o tom později. „Co ta druhá záležitost?“

„Ser Gregor.“ Qyburn pokrčil rameny. „Vyšetřil jsem ho, jak jste nařídila. Vsadil bych svůj život na to, že Zmije namočil hrot svého kopí do mantikořího jedu z východu.“

„Pycelle je jiného názoru. Řekl mému otci, že mantikoří jed zabíjí v okamžiku, kdy pronikne k srdci.“

„Taky že ano. Jenže tento jed byl nějak posílen, tak, aby co nejvíc prodloužil Horovo umírání.“

„Posílen? Jak posílen? Nějakými jinými substancemi?“

„Možná je to tak, jak Její Výsost říká, třebaže ve většině případů příměsi naopak účinnost jedu snižují. Možná tomu je tak, že příčina je… řekněme méně přirozená. Myslím, že se jedná o kouzlo.“

Je tenhleten stejný blázen jako Pycelle? „Takže mi tu tvrdíš, že Hora umírá kvůli nějaké černé magii?“

Qyburn její výsměšný tón ignoroval. „Umírá na otravu, ale pomalu, ve strašlivých bolestech. Moje úsilí zmírnit jeho bolesti bylo stejně marné jako Pycelleho. Obávám se, že ser Gregor má silný návyk na makové mléko. Jeho panoši mi řekli, že ho sužují oslepující bolesti hlavy a že často hltá makové mléko tak, jako jiní lidé pijí pivo. Ať je tomu jak chce, žíly mu zčernaly od hlavy až k patě, jeho moč je zakalená hnisem a jed vyžral v jeho boku díru velikosti mé pěsti. Abych pravdu řekl, je skoro zázrak, že ten muž je stále ještě naživu.“

„Díky jeho obrovitosti,“ řekla královna zamračeně. „Gregor je velmi velký muž. Také velmi hloupý. Příliš hloupý, než aby věděl, kdy má zemřít, jak se zdá.“ Zvedla svůj pohár a Senelle jej znovu doplnila. „Jeho výkřiky děsí Tommena. I mne budí za nocí. Řekla bych, že je nejvyšší čas zavolat Illyna Payna.“

„Výsosti,“ řekl Qyburn, „snad bych mohl přestěhovat sera Gregora do sklepení? Tam by vás jeho výkřiky nerušily a já bych byl schopen nerušené se o něj starat.“

„Starat se o něj?“ Zasmála se. „O toho se postará ser Ilyn.“

„Pokud si to Její Výsost přeje,“ přikývl Qyburn, „ovšem ten jed… bylo by užitečné dozvědět se o něm něco víc, že ano? Pošli rytíře, aby zabil rytíře, a lučištníka, aby zabil lučištníka, říká často obyčejný lid. Bojovat proti černé magii…“ Nedokončil svou myšlenku, jen se na ni usmál.

Není to Pycelle, to je zřejmé. Královna jej pozorovala a v duchu se divila. „Proč ti vlastně Citadela odebrala řetěz?“

„Velmistři jsou ve svých srdcích všichni zbabělci. Šedé ovce, říká jim Marwyn. Byl jsem stejně zkušený léčitel jako Ebrose, ale toužil jsem ho překonat. Po stovky let otvírají muži z Citadely těla mrtvých, aby studovali podstatu života. Já toužil pochopit podstatu smrti, a tak jsem otvíral těla živých. Za ten zločin mne šedé ovce zostudily a přiměly mne odejít do exilu… ale pochopil jsem podstatu života a smrti lépe než kterýkoli člověk ve Starém městě.“

„Opravdu?“ To ji zmátlo. „Dobrá tedy. Hora je tvůj. Dělej si s ním, co chceš, ale omez svá pozorování na černé cely. Až zemře, přines mi jeho hlavu. Můj otec slíbil, že ji pošle do Dorne. Princ Doran by nepochybně dal přednost tomu, aby mohl zabít Gregora sám, ale všichni musíme v životě snášet zklamání.“

„Velmi dobře, Výsosti.“ Qyburn si odkašlal. „Nejsem nicméně tak dobře vybaven jako Pycelle. Musím si pořídit jisté…“

„Nařídím lordu Gylesovi, aby tě vybavil dostatkem zlata pro veškeré tvoje potřeby. Kup si také nějaký nový oděv. Vypadáš, jako bys sem přivandroval z Blešího zadku.“ Pozorovala jeho oči, zvažovala v duchu, jak dalece se mu odváží důvěřovat. „Musím ti říkat, že to pro tebe dopadne zle, pokud by jakékoli slovo o tvém… úsilí… proniklo za tyto zdi?“

„Ne, Výsosti.“ Qyburn ji obdařil ujišťujícím úsměvem. „Vaše tajemství jsou u mne v bezpečí.“

Když odešel, Cersei si nalila pohár silnovína a vypila jej u okna. Pozorovala přitom, jak se prodlužují stíny na nádvoří, a přemýšlela o minci. Zlato z Roviny. Proč jinak by měl vězeňský dozorce v Králově přístavišti zlato z Roviny, pokud by nebyl podplacen, aby pomohl přivodit otcovu smrt?

Ač se snažila ze všech sil, nedokázala si vybavit tvář lorda Tywina, aniž by viděla onen přihlouplý malý poloúsměv, a znovu cítila odporný pach vycházející z jeho mrtvoly. Říkala si, zda je za tím vším také Tyrion. Je to malé a kruté, tak jako on. Že by Tyrion učinil z Pycelleho svého člověka? Poslal toho starce do černých cel, a nad těmi měl dozor Rugen, vzpomněla si. Všechny vlákna byla spletená dohromady způsobem, který se jí pranic nezamlouval. Nejvyšší septon je také Tyrionův člověk, uvědomila si náhle, a tělo nebohého otce bylo v jeho péči od soumraku do svítání.

Její strýc se pohotově dostavil při západu slunce, oblečený v prošívaném kabátci z uhlově černé vlny, stejně ponurém jako jeho tvář. Tak jako všichni Lannisterové, měl i strýc Kevan světlou pleť a byl plavovlasý, třebaže v pětapadesáti již o většinu svých vlasů přišel. Nikdo by jej nemohl nazvat pohledným. Se svým silným pasem, kulatými rameny a čtvercovitou vyčnívající bradou, kterou rozhodně nemohl jeho nakrátko zastřihávaný žlutý vous úspěšně zamaskovat, jí připomínal starého mastifa… ovšem věrného starého mastifa, který byl přesně tím, co potřebovala.

Pojedli prostou večeři sestávající z řípy, chleba a krvavého hovězího, se džbánem dornského červeného na zapití. Ser Kevan mluvil málo a poháru s vínem se sotva dotkl. Příliš se trápí, pomyslela si. Potřebuje se pustit do práce, aby snáz překonal svůj žal.

Řekla mu to, když byly sklizeny poslední zbytky jídla a sluhové se vzdálili. „Vím, jak hodně na tebe můj otec spoléhal, strýce. Já nyní musím dělat totéž.“

„Potřebuješ pobočníka,“ řekl, „a Jaime ti to odmítl.“

Je neomalený. Dobrá tedy. „Jaime… byla jsem natolik přemožená žalem nad otcovou ztrátou, že jsem si stěží uvědomovala, co říkám. Jaime je galantní, jenže buďme upřímní, taky trochu blázen. Tommen potřebuje rozumnějšího muže. Někoho staršího.“

„Mace Tyrell je starší.“

Její chřípí se rozšířilo. „Nikdy.“ Odhrnula si pramen vlasů z čela. „Tyrellové si dovolují až příliš.“

„Byla bys pošetilá, kdybys jmenovala pobočníkem Mace Tyrella,“ připustil ser Kevan, „ale ještě větší pošetilostí by bylo udělat si z něj nepřítele. Slyšel jsem, co se stalo v Lampové síni. Mace by měl chápat, že není radno pouštět se do takových věcí na veřejnosti, ale přesto od tebe nebylo moudré, že jsi ho zahanbila před polovinou dvora.“

„Raději tohle než trpět v radě dalšího Tyrella.“ Jeho výtka ji mrzela. „Pán Růženína bude jako správce pokladny dostačující. Viděl jsi jeho nosítka, samá dřevořezba a hedvábné závěsy. Jeho koně jsou ustrojeni lépe než většina rytířů. Muž tak bohatý by neměl mít problémy zaopatřovat zlato. A co se týče pobočníka… kdo lépe dokončí dílo mého otce než jeho bratr, se kterým se radil úplně o všem?“

„Každý člověk potřebuje někoho, komu by mohl důvěřovat. Tywin měl mne a kdysi tvou matku.“

„Velmi ji miloval.“ Cersei odmítala myslet na mrtvou děvku v jeho posteli. „Vím, že jsou teď spolu.“

„O to se modlím i já.“ Ser Kevan dlouho pozoroval její tvář, než jí odpověděl. „Žádáš po mně příliš, Cersei.“

„O nic víc, než chtěl můj otec.“

„Jsem unavený.“ Její strýc se natáhl po svém poháru a napil se. „Mám ženu, kterou jsem neviděl dva roky, mrtvého syna, kterého musím oplakávat, dalšího syna, který se má oženit a stát se lordem. Hrad Darry je třeba znovu opevnit a jeho území ochraňovat, jeho vypálená pole je třeba zorat a nově osít. Lancel potřebuje mou pomoc.“

„Stejně jako Tommen.“ Cersei neočekávala, že bude muset Kevana přemlouvat. Před otcem se nikdy neostýchal. „Říše tě potřebuje.“

„Říše. Ano. A rod Lannisterů.“ Znovu si usrkl vína. „Nu dobrá. Zůstanu zde a budu sloužit Jeho Veličenstvu…“

„Výborně,“ začala říkat, jenže ser Kevan zvedl hlas a přerušil ji.

„…ovšem jen pokud mne jmenuješ nejenom pobočníkem, ale také regentem a ty sama se vrátíš na Casterlyovu skálu.“

Cersei se na okamžik zmohla jen na to, že na něj tupě zírala. „Já jsem regentka,“ připomněla mu.

„Byla jsi. Tywin neměl v úmyslu nechat tě v té roli. Pověděl mi o svých plánech poslat tě zpátky na Skálu a nalézt ti nového manžela.“

Cersei cítila, jak se v ní zvedá hněv. „Mluvil o tom, ano. A já mu řekla, že si nepřeji znovu se provdat.“

Na jejího strýce to nezapůsobilo. „Pokud jsi pevně rozhodnutá neprovdat se, nebudu tě do toho nutit. Ovšem co se týče toho druhého, jsi teď paní Casterlyovy skály. Tvoje místo je tam.“

Jak se opovažuješ? chtěla na něj vykřiknout. Místo toho řekla: „Jsem také královna regentka. Moje místo je zde u mého syna.“

„Tvůj otec byl jiného názoru.“

„Můj otec je mrtvý.“

„K mému nezměrnému žalu a k nemenší škodě celého národa. Otevři oči a rozhlédni se kolem sebe, Cersei. Království je v troskách. Tywin by možná byl schopen dát všechno do pořádku, jenže…“

„Já dám všechno do pořádku!“ Cersei změkčila svůj tón. „S tvou pomocí, strýče. Pokud mi budeš sloužit stejně věrně, jako jsi sloužil mému otci –“

„Ty nejsi tvůj otec. A Tywin vždy považoval za svého právoplatného nástupce Jaimeho.“

„Jaime… Jaime složil slib. Jaime vůbec nepřemýšlí, všemu a všem se vysmívá a říká si, co ho napadne. Jaime je jen pohledný blázen.“

„A přesto byl tvou první volbou pro úřad králova pobočníka. Co to o tobě vypovídá?“

„Už jsem ti říkala, že jsem byla zlomená žalem, nikdy jsem nepřemýšlela –“

„Ne,“ souhlasil ser Kevan. „Proto by ses měla vrátit na Casterlyovu skálu a nechat krále ve společnosti těch, kteří přemýšlejí.“

„Král je můj syn!“ Cersei vstala.

„Ano,“ řekl její strýc, „a podle toho, jak se choval Joffrey, jsi stejně neschopná matka jako vladařka.“

Vychrstla mu obsah svého vinného poháru do tváře.

Ser Kevan vstal s těžkopádnou důstojností. „Výsosti.“ Víno mu stékalo po tvářích a odkapávalo z nakrátko zastřiženého vousu. „Mohu odejít?“

„Podle jakého práva se opovažuješ klást mně podmínky? Nejsi víc než jeden z rytířů mého otce!“

„Nevlastním žádné pozemky, to je pravda. Ale mám určité příjmy a stranou pak truhlice s penězi. Můj otec nezanevřel na žádné ze svých dětí, když umíral, a Tywin se uměl odměňovat za dobré služby. Živím dvě stovky rytířů a mohu jejich počet zdvojnásobit, bude-li to zapotřebí. Pod mou vlajkou jezdí svobodní jezdci, a mám zlato, abych si mohl najmout žoldnéře. Bylo by moudré, kdybyste moje slova nebrala na lehkou váhu, Výsosti… a ještě moudřejší, kdybyste si ze mne nedělala svého nepřítele.“

„Ty mi vyhrožuješ!“

„Jen radím. Pokud mi nepředáš regentství, jmenuj mne svým správcem Casterlyovy skály a pobočníkem udělej buď Matthise Rowana, nebo Randylla Tarlyho.“

Oba jsou to Tyrellovi vazalové. Ten návrh jí vyrazil dech. Je snad podplacený? přemítala v duchu. Přijal tyrellské zlato a zradil rod Lannisterů?

„Lord Matthis je rozumný, uvážlivý, oblíbený,“ pokračoval její strýc lhostejně. „Lord Randyll je tím nejlepším vojákem v říši. Špatný pobočník pro mírové časy, jenže když je Tywin mrtvý, není lepšího muže, který by mohl dovést tuto válku ke konci. Lord Tyrell si to nemůže vyložit jako urážku, když vybereš za pobočníka jednoho z jeho vlastních vazalů. Oba jsou to schopní muži… a věrní. Jmenuj kteréhokoli z nich a bude tvůj. Posílíš sebe a oslabíš Vysokou zahradu, a přesto ti za to Mace ještě poděkuje.“ Pokrčil rameny. „To je moje rada, řiď se jí či ne. Pro mě za mě si můžeš jmenovat pobočníkem třeba Měsíčního chlapce. Můj bratr je mrtvý, ženo. Jdu ho odvézt domů.“

Zrádce, pomyslela si. Převlékač plášťů. Říkala si, kolik mu z toho poradil Mace Tyrell. „Opustil bys svého krále, když tě potřebuje nejvíc,“ řekla mu. „Opustil bys Tommena.“

„Tommen má svoji matku.“ Zelené oči sera Kevana se setkaly s jejími, ani jednou nemrkly. Pod jeho bradou se zachvěla poslední rudá kapka a konečně odpadla. „Ano,“ dodal tiše po chvíli, „a myslím, že má taky otce.“

JAIME

Ser Jaime Lannister, celý v bílém, stál vedle katafalku svého otce, pět prstů sevřených kolem jílce pozlaceného meče. Za soumraku vnitřek Velkého Baelorova septa zešeřel a zpřízračněl. Vysokými okny šikmo pronikalo poslední denní světlo, zalévalo tyčící se podobizny Sedmi ponurým narudlým svitem. Kolem jejich oltářů se mihotaly plamínky vonných svící, zatímco v příčných chrámových lodích se hromadily hluboké stíny a tiše se kradly přes mramorové podlahy. Ozvěny večerních zpěvů odumřely s odchodem posledních smutečních hostí.

Balon Swan a Loras Tyrell zůstali, ale zbytek jich odešel. „Žádný muž nevydrží stát na stráži sedm dní a sedm nocí,“ řekl ser Balon. „Kdy jsi naposledy spal, můj pane?“

„Když můj otec ještě žil,“ odpověděl Jaime.

„Dovol mi stát dnes v noci na stráži místo tebe,“ nabídl se ser Loras.

„Tvůj otec to nebyl.“ Ty jsi ho nezavraždil. Já ano. Šíp, který jej zabil, dost možná vystřelil Tyrion, a já jsem ten, kdo Tyriona pustil. „Nechte mne být.“

„Jak můj pán poroučí,“ řekl ser Balon. Ser Loras vypadal, jako by se s ním chtěl dál dohadovat, ale ser Balon ho vzal za paži a odvedl ho pryč. Jaime naslouchal, jak odeznívá ozvěna jejich kroků. A pak již byl opět sám se svým otcem, mezi svícemi, krystaly a odporným nasládlým pachem smrti. Záda jej bolela od tíhy zbroje a nohy měl téměř necitlivé. Mírně změnil svůj postoj a zesílil stisk kolem jílce zlatého meče. Nemohl tím mečem vládnout, ale mohl jej alespoň držet. V chybějící ruce mu bolestně cukalo. Bylo to téměř legrační. Měl větší cit v ruce, o kterou přišel, než ve zbytku těla, které mu zůstalo.

Moje ruka hladoví po meči. Potřebuji někoho zabít. Varyse, pro začátek, ale nejdřív musím najít kámen, pod kterým se Pavouk schovává. „Nařídil jsem eunuchovi, aby jej odvedl na loď, ne do tvé ložnice,“ řekl mrtvole. „Na jeho rukou je stejné množství krve jako na… Tyrionových.“ Na jeho rukou je stejně krve jako na mých, měl v úmyslu říci, ale slova mu uvízla v hrdle. Cokoli Varys udělal, přiměl jsem ho to udělat já.

Té noci, kdy se konečně rozhodl nenechat svého malého bratra zemřít, čekal v eunuchových komnatách. Zatímco čekal, ostřil si jednou rukou dýku, nalézaje zvláštní útěchu v onom skříp-skříp-skříp, které vydávala ocel při doteku s kamenným brouskem. Při zvuku kroků se postavil ke dveřím. Varys vstoupil v oblaku pudru a levandule. Jaime se postavil za něho, kopl jej zezadu do kolena, klekl mu na hrudník a přiložil mu nůž pod tu jeho měkkou bílou bradu, takže Varys musel vyvrátit hlavu. „Nu, lorde Varysi,“ řekl laskavým tónem, „je milé potkat tě zde.“

„Ser Jaime?“ zalapal Varys po dechu. „Vyděsil jsi mě.“

„To jsem taky chtěl.“ Když otočil dýkou, po ostří stekl tenký pramínek krve. „Napadlo mě, že bys mi mohl pomoci dostat mého bratra z cely, než mu ser Illyn usekne hlavu. Je to sice ošklivá hlava, to nepopírám, ale jediná, kterou má.“

„Ano… nu… kdybys… oddělal tu dýku… ano, opatrně, budeš-li tak laskav, můj pane, opatrně, och, tys mě řízl…“ Eunuch se dotkl krku a pak zíral na krev na svých prstech. „Vždycky jsem si ošklivil pohled na svou krev.“

„Budeš si ošklivit mnohem více ze své krve, pokud mi nepomůžeš.“

Varys se namáhavě posadil. „Tvůj bratr… kdyby měl Skřet nevysvětlitelně zmizet ze své cely, vy-vyvstaly by otázky. Musel bych se s-strachovat o svůj život…“

„Tvůj život náleží mně. Nezáleží mi na tom, jaká tajemství znáš. Jestli Tyrion zemře, ručím ti za to, že ty ho dlouho nepřežiješ.“

„Ach.“ Eunuch si olízl krev z prstů. „Žádáš po mně strašnou věc… osvobodit Tyriona, který zabil našeho milého krále. Či jej snad považuješ za nevinného?“

„Nevinný či vinný,“ řekl Jaime, jako blázen, kterým ostatně byl, „Lannister si splácí svoje dluhy.“ Ta slova z něj vyšla tak snadno.

Od té doby nespal. V duchu viděl svého bratra před sebou, způsob, jakým se trpaslík usmíval pod pahýlem nosu, zatímco mu světlo pochodně olizovalo tvář. „Ty ubohý, hloupý, slepý, zmrzačený blázne,“ zavrčel na něj hlasem zastřeným zlomyslností. „Cersei je prolhaná děvka, rozdává si to s Lancelem a s Osmundem Černokotlým, a podle všeho, co vím, tak i s Měsíčním chlapcem. A já jsem zrůda, tak jak to o mně všichni říkají. Ano, zabil jsem tvého ničemného syna.“

Nikdy neřekl, že má v úmyslu zabít našeho otce. Kdyby to byl řekl, zastavil bych ho. Pak bych se vraždy příbuzného dopustil já, ne on.

Jaime si říkal, kde se Varys asi schovává. Pán špehů se prozřetelně nevrátil do svých komnat a neobjevili jej ani při prohlídce Rudé bašty. Bylo docela možné, že eunuch nastoupil na loď s Tyrionem, místo aby zůstal a musel odpovídat na nepříjemné otázky. Pokud tomu tak bylo, ti dva teď byli hodně daleko na moři, dělili se spolu o džbán stromovinského zlatého v kajutě galéry.

Jestli ovšem můj bratr nezavraždil také Varyse a nenechal jeho mrtvolu hnít pod hradem. Mohlo trvat celé roky, než by ji tam objevili. Jaime odvedl dolů tucet hlídek s pochodněmi, provazy a lucernami. Celé hodiny propátrávali křivolaké tunely, zúžená místa, kde se museli plazit po čtyřech, skrytá dvířka, tajné schody a šachty, jež vedly do naprosté tmy. Snad ještě nikdy v životě si nepřipadal tak bezmocný. Má-li člověk dvě ruce, považuje mnoho věcí za samozřejmost. Například žebříky. Dokonce ani plazit se nebylo snadné; ne nadarmo se říká, že člověk leze po rukou a kolenou. Také nemohl držet pochodeň a zároveň šplhat tak jako ostatní.

A přitom bylo všechno k ničemu. Našli jenom tmu, prach a krysy. A draky, skrývající se tam dole. Pamatoval si ponurou oranžovou záři uhlíků v železné dračí tlamě. Síň na samém dně šachty, kde se setkávalo na půl tuctu tunelů, ohříval oheň v železném koši. Na podlaze našel ošoupanou mozaiku tříhlavého draka rodu Targaryenů, vyvedenou z černých a rudých dlaždic. Já tě znám, Králokate, jako by to zvíře říkalo. Jsem tady celý ten čas, čekám na tebe, až sem za mnou přijdeš. A Jaimemu připadalo, že ten hlas zná, ten železný tón, které kdysi patřil Rhaegarovi, princi z Dračího kamene.

V den, kdy se s Rhaegarem loučil na nádvoří Rudé bašty, bylo větrno. Princ si oblékl brnění černé jako noc, s tříhlavým drakem na hrudním plátu, vyvedeným z rubínů. „Veličenstvo,“ naléhal na něj Jaime, „ať tentokrát stojí na stráži u krále Darry nebo ser Barristan. jejich pláště jsou stejně bílé jako můj.“

Princ Rhaegar zavrtěl hlavou. „Můj otec se obává tvého otce víc než našeho bratrance Roberta. Chce tě mít blízko u sebe, aby mu lord Tywin nemohl ublížit. Neodvažuji se odebrat mu tuto berličku v takovou hodinu.“

Jaime cítil, jak mu stoupá do hrdla hněv. „Já nejsem žádná berlička. Jsem rytíř Královské gardy.“

„Pak tedy hlídej krále,“ štěkl na něj ser Jon Darry. „Když jsi oblékl bílý plášť, slíbil jsi, že budeš poslouchat.“

Rhaegar položil ruku Jaimemu na rameno. „Až bude po válce, mám v úmyslu svolat radu. Bude nutné provést změny. Chtěl jsem to udělat už dávno, ale… není dobré mluvit o cestách, po kterých se nikdo nevydal. Promluvíme si, až se vrátím.“

To byla poslední slova, která mu Rhaegar Targaryen kdy řekl. Před branami se shromáždila armáda, zatímco další postupovala na Trojzubec. A tak princ z Dračího kamene vysedl na koně, nasadil si svou vysokou černou přilbici a vyjel vstříc své zkáze.

Měl větší pravdu, než tušil. Když bylo po válce, skutečně došlo ke změnám. „Aerys si myslel, že se mu nemůže nic stát, když si mě držel blízko u sebe,“ řekl mrtvole svého otce. „Není to legrační?“ Zdálo se, že lord Tywin si to také myslí; jeho úsměv byl teď ještě širší než předtím. Vypadá to, že ho těší být mrtvý.

Bylo to divné, ale necítil žádný zármutek. Kde jsou moje slzy? Kde je můj hněv? Jaime Lannister nikdy nemusel chodit pro hněv daleko. „Otče,“ řekl mrtvole, „byl jsi to ty, kdo mi řekl, že slzy jsou u muže projevem slabosti, takže teď nemůžeš očekávat, že bych pro tebe plakal.“

Toho rána se dostavilo na tisíc urozených pánů a dam, aby prošli kolem katafalku, a po poledni pak několik tisíc prostých lidí. Oblékli si střízlivé odění a nasadili vážné tváře, ale Jaime měl podezření, že mnoho z nich, a ještě víc, je tajně potěšeno, že vidí toho velkého muže takto pokořeného. Dokonce i na západě lorda Tywina spíš respektovali, než aby ho milovali, a Královo přístaviště si stále živě pamatovalo vyplenění.

Ze všech smutečních hostí mu připadal nejvíc rozrušený velmistr Pycelle. „Sloužil jsem šesti králům,“ řekl Jaimemu po druhé bohoslužbě, zatímco nenápadně krčil nos nad mrtvolou, „ale tady leží ten největší muž, jakého jsem kdy poznal. Lord Tywin nenosil korunu, a přesto byl vším, čím by měl být král.“

Bez svého vousu vypadal Pycelle nejenom starý, ale také vetchý. Oholit jej byla ta nejkrutější věc, jakou mu mohl Tyrion provést, pomyslel si Jaime, který věděl, jaké to je, když člověk přijde o část sebe sama, tu část, která vás dělala tím, čím jste byli. Pycelleho vous býval úchvatný, bílý jako padlý sníh a hebký jako beránčí rouno, husté prameny, které mu pokrývaly tváře a bradu a splývaly mu téměř k pasu. Velmistr Pycelle měl ve zvyku uhlazovat si jej, když mluvil. Dodával mu vzezření moudrého muže a maskoval všechny možné nevzhledné věci: laloky volné kůže visící starému muži pod bradou, malá hašteřivá ústa a vypadané zuby, bradavice, vrásky a stařecké skvrny, kterých bylo příliš mnoho, než aby se daly spočítat. Třebaže se Pycelle snažil nechat si jej narůst znovu, nedařilo se mu to. Z jeho vrásčitých tváří a malé brady vyrážely jen chumáče a chuchvalce tak řídké, že skrze ně byla vidět skvrnitá kůže pod nimi.

„Sere Jaime, viděl jsem v životě strašlivé věci,“ řekl starý muž. „Války, bitvy, ty nejodpornější vraždy… Byl jsem chlapcem ve Starém městě, když si šedá smrt vzala polovinu města a tři čtvrtiny Citadely. Lord Hightower spálil každou loď v přístavu, nechal zavřít brány a poručil svým strážným, aby zabili každého, kdo by se pokusil uprchnout, ať je to muž, žena či nemluvně nesené v náručí. Když bylo řádění nemoci u konce, zabili ho. Ve stejný den, kdy nechal znovu otevřít přístav, jej stáhli z koně a podřízli mu krk, a jeho mladému synovi rovněž. Do dnešního dne si mnozí ve Starém městě při zvuku jeho jména odplivávají, ale Quenton Hightower udělal, co bylo zapotřebí. Tvůj otec byl také takovým mužem. Mužem, který dělal, co bylo zapotřebí.“

„Že by proto vypadal tak spokojený sám se sebou?“

Pycellemu slzely z výparů stoupajících z mrtvoly oči. „Maso… s tím, jak maso vysychá, se svaly napínají a vytahují jeho rty nahoru. To není úsměv, jenom… vysychání, to je všechno.“ Mrkáním zatlačil slzy. „Musíš mne omluvit. Jsem tak unavený.“ Ztěžka se opíraje o svoji hůl se Pycelle pomalu vypotácel ze septa. Tenhle už je taky jednou nohou v hrobě, uvědomil si Jaime. Není divu, že jej Cersei považuje za naprosto neschopného.

Popravdě, jeho drahá sestra zjevně považovala za naprosto neschopnou nebo zrádnou dobrou polovinu dvora. Pycelleho, Královskou gardu, Tyrelly, Jaimeho samotného… dokonce i sera Illyna Payna, němého rytíře, který sloužil jako kat. Jako vykonavatel královské spravedlnosti měl na starosti žaláře. Poněvadž mu chyběl jazyk, ponechal Payne z velké většiny dohled nad černými celami svým podřízeným, ale Cersei jej i tak vinila z Tyrionova útěku. To byla moje práce, ne jeho, řekl jí Jaime málem. Místo toho jí slíbil, že zjistí, co se dá, od hlavního žalářníka, shrbeného starého muže jménem Rennifer Dlouhovodský.

„Vidím, že se divíš, co je to za jméno, můj pane, je to tak?“ zakrákal muž, když jej Jaime přišel vyslechnout. „Je to staré jméno, pravda. Nepatřím mezi ty, co se rádi vychloubají, ale v mých žilách koluje královská krev. Jsem potomkem princů. Můj otec mi ten příběh vyprávěl, když jsem byl ještě malý kluk.“ Dlouhovodský již nebyl malým chlapcem mnoho let, soudě podle skvrnité hlavy a bílých vousů rostoucích mu na bradě. „Ona byla tím nejvzácnějším pokladem Panenských komnat. Lord Dubopěst, velký admirál, pro ni ztratil srdce, třebaže byl ženatý s jinou. Dala jejich nemanželskému synovi jméno ‚Vodský‘, na počest jeho otce, a on vyrostl a stal se velkým rytířem a zplodil vlastního syna, který si dal před ‚Vodský‘ ještě ‚Dlouho‘, aby lidé věděli, že on sám nízkého původu není. A tak v sobě mám malého draka.“

„Ano, málem jsem si tě spletl s Aegonem Dobyvatelem,“ odpověděl Jaime. Vodský bylo obvyklé jméno pro bastardy narozené kolem Černovodého zálivu; starý Dlouhovodský s mnohem větší pravděpodobností pocházel z nějakého menšího šlechtického rodu než z princezny. „Ovšem mě teď zajímají úplně jiné věci než tvůj rodokmen.“

Dlouhovodský sklopil hlavu. „Ztracený vězeň.“

„A ztracený žalářník.“

„Rugen,“ přikývl starý muž. „Dozorce. Měl na starosti třetí úroveň, černé cely.“

„Pověz mi o něm něco,“ musel jej pobídnout Jaime. Hloupá fraška. On přece věděl, kdo Rugen je, i kdyby to Dlouhovodský nevěděl.

„Zanedbaný, neoholený, drsné řeči. Abych pravdu řekl, ten chlap se mně nelíbil. Rugen tady byl, už když jsem přišel, a to je dvanáct let. To místo mu dal ještě král Aerys. Musím říct, že ten mužský tu byl zřídkakdy. Vedl jsem si o tom zápisky, můj pane. To jsem tedy vedl, a můžu na to dát své slovo, slovo muže s královskou krví.“

Ještě jednou začni blábolit o královské krvi, a možná ji proleji, pomyslel si Jaime. „Kdo ty zápisky viděl?“

„Některé z nich šly správci pokladny, jiné pánovi špehů. Všechny pak hlavnímu žalářníkovi a vykonavateli královské spravedlnosti. Tady v žaláři tomu tak bylo odjakživa.“ Dlouhovodský se poškrábal na nose. „Rugen tady byl, když to bylo třeba, můj pane. To nemohu popřít. Černé kobky jsou zřídkakdy používané. Než poslali dolů malého bratra jeho lordstva, měli jsme tu nějaký čas velmistra Pycelleho, a ještě před ním zrádce lorda Starka. Kromě nich tam byli tři další obyčejní muži, ale lord Stark je nechal poslat Noční hlídce. Podle mě nebylo moudré osvobodit ty tři, ale papíry byly v pořádku. To jsem taky uvedl do svých zápisků, pane.“

„Pověz mi o těch dvou žalářnících, kteří tady té noci usnuli.“

„Žalářnících?“ Dlouhovodský si odfrkl. „To nebyli žádní žalářníci. Byli to obyčejní hlídači. Koruna platí mzdy dvaceti dozorcům, můj pane, celé dvacítce, ale co jsem tady, nikdy jsme jich tu neměli víc než dvanáct. Měli bychom mít také šest pomocných žalářníků, dva na každé úrovni, ale jsou tu jenom tři.“

„Ty a ti druzí dva?“

Dlouhovodský si opět odfrkl. „Já jsem hlavní žalářník, můj pane. Jsem nad těmi dvěma. Byl jsem pověřen tím, abych vedl zápisky. Kdyby se můj pán ráčil podívat do mých knih, uviděl by, že všechny cifry jsou v pořádku.“ Dlouhovodský nahlédl do velké, v kůži vázané knihy, kterou měl před sebou. „V současné době máme tři vězně na první úrovni a jednoho na druhé, kromě urozeného pána Tyriona.“ Starý muž se zamračil. „Který utekl, jak je známo. Musím ho vyškrtnout.“ Vzal brk a začal jej přiřezávat.

Šest vězňů, pomyslel si Jaime nevrle, a to platíme mzdu dvaceti hlídačům, šesti dozorcům, hlavnímu žalářníkovi, správci věznice a ještě vykonavateli královské spravedlnosti. „Chtěl bych vyslechnout ty dva dozorce.“

Rennifer Dlouhovodský přestal ostřit brk a pochybovačně k němu zvedl pohled. „Vyslechnout, můj pane?“

„Slyšel jsi dobře.“

„To ano, můj pane, to jsem slyšel, jenže… můj pán si může vyslechnout, koho chce, to je pravda, nepřísluší mi říkat, že nemůže. Jenže, pane, pokud mohu být tak troufalý, já si nemyslím, že by odpovídali. Jsou mrtví, můj pane.“

„Mrtví? Na čí příkaz?“

„Na tvůj vlastní, nebo jsem si to aspoň myslel… nebo na králův? Neptal jsem se. Není… nepřísluší mi, abych se na něco vyptával příslušníka Královské gardy.“

To byla sůl na jeho ránu; Cersei použila jeho vlastní muže, aby odvedli její krvavou práci, je a svoje povedené Černokotlé.

„Vy hloupí blázni,“ obořil se Jaime později na sera Borose a Osmunda Černokotlého v žaláři, který páchl krví a smrtí. „Co jste si mysleli, že děláte?“

„Nic víc, než co nám bylo řečeno, můj pane.“ Ser Boros byl menší než Jaime, ale statnější. „Nařídila nám to Její Výsost. Tvoje sestra.“

Ser Osmund si zavěsil palec přes řemen kolem pasu. „Řekla, že mají spát navěky. A tak jsme se o to moji bratři a já postarali.“

To jste se tedy postarali. Jedna mrtvola roztažená tváří dolů na stole, jako člověk, který usne opilý při hostině, jenže pod jeho hlavou byla kaluž krve, ne vína. Druhému dozorci se podařilo odstrčit se z lavice a tasit nůž, než mu někdo proklál žebra mečem. Jeho konec byl delší, bolestnější. Řekl jsem Varysovi, že při tomto útěku nemá být nikdo ozbrojený, pomyslel si Jaime, ale měl jsem to říct mému bratrovi a sestře. „Konali jste špatně, pane.“

Ser Osmund pokrčil rameny. „Tihle nikomu scházet nebudou. Vsadil bych se, že v tom měli prsty, společně s tím, co zmizel.“

Ne, mohl mu říct Jaime. Varys jim nasypal do vína uspávací prášek. „Pokud tomu tak bylo, mohli jsme z nich dostat pravdu.“ … rozdávala si to s Lancelem a s Osmundem Černokotlým, a podle všeho, co vím, tak i s Měsíčním chlapcem… „Kdybych byl podezřívavé povahy, mohl bych se divit, proč jste tolik pospíchali, abyste si zajistili, že tihle dva nebudou nikdy vyslechnuti. Potřebovali jste je umlčet, abyste zatajili svou vlastní spoluúčast na tomhle všem?“

„My?“ Černokotlý se z toho málem zadusil. „Jediné, co jsme udělali, bylo splnění královnina rozkazu. Mohl bych to odpřisáhnout na svůj meč.“

Jaimeho neexistující prsty sebou škubaly, když říkal: „Přiveď sem dolů Osneyho a Osfryda a ukliďte ten svinčík, co jste tu nadělali. A až vám moje drahá sestra příště poručí zabít člověka, přijďte nejdřív za mnou. Jinak se mi kliď z očí, pane.“

Ta slova se mu odrážela ozvěnou v hlavě v příšeří Baelorova septa. Všechna okna nad jeho hlavou zčernala a Jaime viděl slabou záři vzdálených hvězd. Slunce již zcela zapadlo. Pach smrti navzdory vonným svícím sílil. Ten pach připomněl Jaimemu Lannisterovi průsmyk pod Zlatým zubem, kde dosáhl slavného vítězství v prvních dnech války. Ráno v den po bitvě vrány hodovaly na vítězích i poražených, tak jako se kdysi hostily na Rhaegaru Targaryenovi po bitvě na Trojzubci, jakou cenu má koruna, když může vrána hodovat na králi?

Měl podezření, že vrány krouží kolem sedmi věží a velké kopule Baelorova septa i nyní a jejich černá křídla víří noční vzduch, jak se snaží nalézt cestu dovnitř. Každá vrána v Sedmi královstvích by ti měla vzdát hold, otče. Od Kastameru až po Černovodu jsi je dobře krmil. Tohle pomyšlení lorda Tywina těšilo; jeho úsměv se roztáhl ještě víc. Zatraceně, vždyť se usmívá jako ženich ve svém svatebním loži.

Připadalo mu to natolik směšné, že se musel zasmát nahlas. Ten zvuk se odrážel ozvěnou skrze příčné lodě, krypty a kaple, jako by se mrtví pohřbení uvnitř septa také smáli. A proč ne? Tohle je absurdnější než jakákoli divadelní fraška. Já, stojící na stráži u otce, jehož jsem pomohl zabít, posílající muže, aby chytili bratra, kterého jsem pomohl osvobodit…

Nařídil rytíři Addamu Marbrandovi, aby prohledal Hedvábnou uličku. „Podívej se pod každou postel, víš přece, jak můj bratr miluje nevěstince.“ Zlaté pláště se budou víc zajímat o to, co je pod sukněmi nevěstek než pod jejich postelemi. Říkal si, kolik malých bastardů z toho nesmyslného hledání vzejde.

Nespoutané zabloudily jeho myšlenky k Brienne z Tarthu. Pitomá, umíněná, ošklivá holka. Říkal si, kde asi je. Otče, dej jí sílu. Téměř modlitba… ale byl to bůh, koho se dovolával, Otec na nebesích, jehož obrovská pozlacená socha se leskla ve světle svící naproti v septu? Nebo se modlil k mrtvole, která ležela před ním? Záleží na tom? Nikdy ho neposlouchali, ani jeden z nich. To Válečník byl Jaimeho bohem od té doby, co byl natolik stár, že mohl třímat meč. Jiní muži možná byli otcové, synové, manželé, ale nikdy Jaime Lannister, jehož meč byl stejně zlatý jako jeho vlasy. Byl válečník, a to bylo vše, čím kdy bude.

Měl bych říct Cersei pravdu, přiznat se, že jsem to byl já, kdo osvobodil našeho malého bratra z jeho cely. U Tyriona pravda koneckonců zabrala skvěle. Zabil jsem tvého ničemného syna a teď půjdu a zabiju taky tvého otce. Jaime slyšel Skřeta, jak se chechtá ve tmě. Otočil hlavu, aby se tam podíval, ale ten zvuk byl jen jeho vlastní smích, odrážející se k němu ozvěnou. Zavřel oči a stejně rychle je otevřel. Nesmím spát. Kdyby usnul, mohlo by se mu něco zdát. Och, jak se jen Tyrion řehtal… prolhaná děvka… rozdává si to s Lancelem a Osmundem Černokotlým…

O půlnoci zaskřípěly panty na Otcových dveřích a dovnitř se nahrnulo několik stovek septonů, aby dali průchod své zbožnosti. Někteří byli odění v hávech ze stříbrného brokátu a na hlavách měli křišťálové koruny, které označovaly Nejoddanější; jejich skromnější bratři měli své krystaly na tkanicích kolem krků a bílá roucha opásali řemeny ze sedmi pramenů, přičemž každý pramen byl odlišné barvy. Matčinými dveřmi vešly dovnitř bíle oděné septy z jejich kláštera, po sedmi vedle sebe a tiše prozpěvující, zatímco tiché sestry sestoupily v jediné řadě za sebou po Cizincových schodech. Služebnice smrti byly oděné ve světlé šedi, tváře měly zakryté kápěmi a šálami, takže z nich byly vidět jen oči. Objevil se také zástup bratří v kutnách hnědé, máslové a pískové barvy, ba dokonce i v nebarveném hrubém lnu opásaném kusy konopného provazu. Některým viselo kolem krku železné kladívko Kováře, zatímco jiní třímali v rukou žebrací misky.

Žádný z nich nevěnoval Jaimemu pozornost. Konali okruh po septu, modlili se u každého ze sedmi oltářů, aby vyjádřili úctu sedmi aspektům božství. Každému bohu přinesli oběť, každému zazpívali chvalozpěv. Sladké a vážné stoupaly jejich hlasy k vysokému stropu. Jaime zavřel oči, aby naslouchal, ale opět je otevřel, když se začal kymácet. Jsem unavenější, než jsem si myslel.

Bylo to již celé roky, co držel naposledy noční stráž. A to jsem byl mladší, patnáctiletý chlapec. Tehdy na sobě neměl zbroj, jen holou bílou tuniku. Septum, ve kterém strávil noc, nebylo ani ze třetiny tak velké jako kterákoli ze sedmi příčných lodí Velkého septa. Jaime položil svůj meč Válečníkovi přes kolena, navršil svoji zbroj k jeho chodidlům a poklekl na drsnou kamennou podlahu před oltářem. Když přišlo svítání, měl kolena rozedřená do krve. „Všichni rytíři musejí krvácet, Jaime,“ řekl mu ser Arthur Dayne, když to viděl. „Krev je zpečetěním naší oddanosti.“ Pak se několikrát za sebou dotkl jeho ramene; bledý meč byl tak ostrý, že dokonce i lehký dotek prořízl Jaimemu tuniku, takže začal znovu krvácet. Vůbec to necítil. Poklekl chlapec; vstal rytíř. Mladý lev, ne Králokat.

Jenže to se stalo hodně dávno a ten chlapec byl mrtvý.

Nedokázal by říct, kdy obřady skončily. Možná usnul, stále vestoje. Když se zbožní vyhrnuli ven, Velké septum znovu ztichlo. Svíce byly stěnouhvězd plápolajících ve tmě, prosvěcujících vzduch, jenž páchl smrtí. Jaime posunul svůj stisk na jílci velkého meče. Možná měl přece jen nechat sera Lorase, aby jej vystřídal. Cersei by se to nelíbilo. Rytíř květin byl stále ještě napůl chlapec, domýšlivý a ješitný, ale bylo zřejmé, že se proslaví a vykoná činy, které se zapíší do Bílé knihy.

Bílá kniha čeká, až bude jeho stráž u konce, její stránky jsou otevřené v němé výtce. Rozsekám tu proklatou knihu na kusy, než bych ji zaplnil snůškou lží. Jenže kdyby nelhal, co by mohl napsat kromě pravdy?

Stála před ním žena.

Už zase prší, pomyslel si, když viděl, jak je mokrá. Voda jí stékala po plášti a vytvářela loužičku u jejích chodidel. Jak se sem dostala? Vůbec jsem ji neslyšel vstoupit. Byla oblečená jako hospodská děvečka, v těžkém plášti z hrubého plátna, špatně obarveném strakatou hnědí a třepícím se podél lemu. Její tvář skrývala kápě, ale Jaime viděl svíce tančící v zelených jezírcích jejích očí, a když se pohnula, poznal ji.

„Cersei.“ Mluvil pomalu, jako člověk probouzející se ze sna, stále se divící, kde vlastně je. „Jaký je čas?“

„Hodina vlka.“ Jeho sestra si sundala kápi a rozvázala tkanici pláště. „Či spíš utopeného vlka.“ Usmála se na něj, tak sladce. „Pamatuješ si, jak jsem k tobě takto přišla poprvé? Byla to nějaká ponurá hospoda v Lasičí uličce, a já si na sebe oblékla služkovské odění, abych proklouzla kolem otcových stráží.“

„Pamatuju si to. Byla to Úhoří ulička.“ Ona ode mě něco chce. „Proč jsi tady, v tuto hodinu? Co po mně chceš?“ Jeho poslední slovo se odráželo sem a tam septem, chcešchcešchcešchcešchcešchcešchceš, odeznívajíc do šepotu. Na okamžik se odvažoval doufat, že jediné, co po něm chce, je útěcha jeho náruče.

„Mluv tiše.“ Její hlas zněl divně… udýchaně, téměř vystrašeně. „Jaime. Kevan moji nabídku odmítl. Nebude sloužit jako pobočník, on… on o nás ví. Řekl mi to.“

To jej překvapilo. „Jak by to mohl vědět? Přečetl si, co napsal Stannis, jenže na to neexistuje…“

„Tyrion to věděl,“ skočila mu do řeči. „Kdoví jaké povídačky ten odporný trpaslík napovídal a komu? Strýc Kevan je na tom to poslední. Nejvyšší septon… Tyrion mu dal korunu, když toho tlustého zabili. Možná to ví taky.“ Popošla k němu blíž. „Ty se musíš stát Tommenovým pobočníkem. Macovi Tyrellovi nedůvěřuji. Co když měl podíl na otcově smrti? Možná byl spolčený s Tyrionem. Skřet je teď možná na cestě do Vysoké zahrady…“

„Není.“

„Buď mým pobočníkem,“ prosila, „a budeme společně vládnout Sedmi královstvím, jako král a královna.“

„Byla jsi Robertova královna. Moje nebudeš.“

„Byla bych, kdybych se odvážila. Jenže náš syn –“

„Tommen není můj syn o nic víc, než byl Joffrey.“ Jeho hlas byl tvrdý. „Učinila jsi je také Robertovými.“

Jeho sestra sebou škubla. „Přísahal jsi, že mne budeš vždycky milovat. A není činem milujícího muže nechat mne teď žebrat.“

Jaime z ní cítil strach, dokonce i přes odporný puch mrtvoly. Nejraději by ji vzal do náruče a zulíbal, zabořil obličej do jejích zlatých vlasů a ujistil ji, že jí nikdo nikdy neublíží… ne tady, pomyslel si ne tady před bohy a před otcem. „Ne,“ řekl. „Nemohu. Nestanu se jím.“

„Já tě ale potřebuji. Potřebuji svoji druhou polovinu.“ Slyšel kapky deště ťukající do okenních tabulí vysoko nad nimi. „Ty jsi já a já jsem ty. Potřebuji tě u sebe. V sobě. Prosím, Jaime. Prosím.“

Jaime se podíval, aby se ujistil, že se lord Tywin nezvedá pln hněvu ze svého katafalku, ale jeho otec tam ležel nehybný a studený, tlející. „Já jsem byl stvořen pro bitevní pole, ne pro poradní síně. A nyní je tomu tak, že jsem nezpůsobilý dokonce i pro bitvy.“

Cersei si otřela slzy otrhaným hnědým rukávem. „Dobrá tedy. Pokud jsou to bitevní pole, po čem toužíš, máš je mít.“ Hněvivě si natáhla na hlavu kápi. „Byla jsem blázen, že jsem za tebou přišla. Byla jsem blázen, že jsem tě vůbec kdy milovala.“ Její kroky se hlasitě odrážely ozvěnou v tichu, zanechávaly vlhké skvrny na mramorové podlaze.

Svítání zastihlo Jaimeho takřka neočekávaně. Jak se sklo v kopuli začalo prosvětlovat, náhle se objevily duhy mihotající se na stěnách, podlahách a sloupech, zalévající mrtvolu lorda Tywina závojem mnohobarevných světel. Králův pobočník již viditelně zahníval. Jeho tvář na sebe vzala nazelenalý odstín a oči měl hluboko vpadlé, dvě černé jámy. Na jeho tvářích se udělaly trhliny a mezi spoji jeho nádherné zlaté a purpurové zbroje prosakovala odporná bílá tekutina, která se srážela do jezírka pod jeho tělem.

Septoni, kteří přišli na svoji ranní pobožnost, si toho všimli jako první. Zpívali svoje písně a modlili se svoje modlitby a krčili nosy, a jednomu z Nejoddanějších se udělalo tak zle, že mu museli ze septa pomoci. Krátce nato se dovnitř nahrnulo hejno noviců houpajících kadidelnicemi, a vzduch byl brzy natolik prosycen kadidlem, až se zdálo, jako by byl katafalk zahalen v kouři. Všechny duhy v té navoněné mlze zmizely, ale zápach přesto setrvával, sladký shnilý puch, ze kterého se Jaimemu chtělo zvracet.

Když byly otevřeny dveře, Tyrellové byli mezi prvními, kdo vstoupil, jak se příslušelo jejich postavení. Margaery přinesla velkou kytici zlatých růží. Opatrně je položila k nohám lorda Tywina, ale jednu si ponechala a přidržovala si ji pod nosem, když si sedala. Ta dívka je stejně chytrá, jako je krásná. Tommen mohl dostat horší královnu. Tak jako jiní. Margaeřiny dámy následovaly jejího příkladu.

Cersei čekala, dokud ostatní nezaujali svá místa, a pak teprve vstoupila, s Tommenem po boku. Za nimi kráčel ser Osmund Čemokotlý, v bílé lakované zbroji a bílém vlněném plášti.

„… rozdává si to s Lancelem a Osmundem Černokotlým, a podle všeho, co vím, tak i s Měsíčním chlapcem…“

Jaime viděl Černokotlého nahého v lázni, viděl černé chlupy na jeho hrudi a ještě hrubší houštinu mezi jeho nohama. Představil si ten hrudník přitisknutý k hrudi své sestry, chlupy škrábající do hebké kůže jejích prsou. To by neudělala. Skřet mi lhal. Tepané zlato a černé dráty spletené dohromady, upocené. Úzké tváře Černokotlého zatínající se pokaždé, když přirazil. Jaime slyšel svoji sestru sténat. Ne. Je to lež.

Cersei, se zarudlýma očima a pobledlá, vystoupila po schůdkách, aby poklekla nad jejich otcem. Tommena stáhla dolů k sobě. Chlapec sebou při pohledu na svého dědečka škubl, ale matka jej chytila za zápěstí dřív, než se stačil odtáhnout. „Modli se,“ zašeptala, a Tommen se snažil. Jenže mu bylo teprve osm a lord Tywin byl ztělesněná hrůza. Jeden zoufalý nádech, a král začal vzlykat. „Nech toho!“ řekla Cersei. Tommen otočil hlavu, ohnul se vpůli a začal dávit. Koruna mu spadla a odkutálela se po mramorové podlaze. Jeho matka se od něj znechuceně odtáhla a král se okamžitě rozběhl ke dveřím, tak rychle, jak jen jej jeho osmileté nožky stačily nést.

„Sere Osmunde, vystřídej mne,“ řekl Jaime ostře, když se Černokotlý otočil, aby se rozběhl za králem. Podal muži zlatý meč a sám se vydal za Tommenem. Dostihl jej v Lampové síni, před zraky dvou tuctů ohromených sept. „Moc mě to mrzí,“ plakal Tommen. „Zítra se budu chovat lépe. Matka říká, že král musí jít příkladem, jenže mně se z toho zápachu udělalo špatně.“

Tady to nepůjde. Je tu příliš mnoho dychtivých uší a upřených očí. „Nejlépe bude, když půjdeme ven, Veličenstvo.“ Jaime vyvedl chlapce ven, kde byl vzduch tak svěží a čistý, jaký snad ještě Královo přístaviště nezažilo. Kolem náměstí byly rozestaveny dvě dvacítky zlatých plášťů, aby tam hlídaly koně a nosítka. Odvedl si krále stranou, hodný kus ode všech, a posadil jej na mramorové schody. „Já jsem se nebál,“ tvrdil chlapec. „Jen se mi udělalo špatně z toho zápachu. Tobě zle nebylo? Jak jsi to mohl snést, strýčku, sere?“

Čuchal jsem svou vlastní hnijící useknutou ruku, když mi ji Vargo Hoat pověsil na krk. „Člověk snese téměř všechno, když není zbytí,“ řekl Jaime svému synovi. Také jsem cítil opékajícího se člověka, když jej král Aerys uvařil v jeho vlastní zbroji. „Svět je plný hrůz, Tommene. Můžeš proti nim bojovat nebo se jim smát nebo se dívat, aniž bys je viděl… stáhnout se do svého nitra.“

Tommen se nad tím zamýšlel. „Já… já jsem někdy odcházel sám do sebe,“ přiznal se, „když Joffy…“

„Joffrey.“ Cersei stála nad nimi, vítr jí smýkal sukněmi kolem nohou. „Tvůj bratr se jmenoval Joffrey. A nikdy by mi neudělal takovou ostudu jako ty.“

„Já jsem nechtěl. Nebál jsem se, matko. To jen proto, že dědeček tak strašně páchl…“

„Myslíš si snad, že mně voněl? Já mám taky nos.“ Chytila ho za ucho a vytáhla ho na nohy. „Lord Tyrell má nos. Viděl jsi ho snad, že by ve svatém septu zvracel? Viděl jsi lady Margaery brečet jako děcko?“

Jaime vstal. „To by stačilo, Cersei.“

Její chřípí se rozšířilo. „Pane? Proč jsi tady? Pokud si vzpomínám, přísahal jsi, že budeš stát u otcova katafalku, dokud stráž u zemřelého neskončí.“

„Již skončila. Jdi se na něj podívat.“

„Ne. Říkal jsi sedm dní a sedm nocí. Lord velitel si jistě pamatuje, jak počítat do sedmi. Vezmi si počet svých prstů a přidej k nim dva.“

Ze dveří septa se na náměstí hrnuli ostatní, utíkali před nezdravým zápachem uvnitř. „Tiše, Cersei,“ varoval ji Jaime. „Blíží se sem lord Tyrell.“

To zabralo. Královna přitáhla Tommena ke svému boku. Mace Tyrell se před nimi uklonil. „Doufám, že Jeho Veličenstvu není špatně?“

„Král byl přemožen žalem,“ řekla Cersei.

„Stejně jako my všichni. A pokud je zde něco, co bych mohl udělat…“

Vysoko nad jejich hlavami hlasitě zakrákala vrána. Seděla na soše krále Baelora, kálela na jeho svatou hlavu. „Je toho hodně a ještě víc, co můžeš udělat pro Tommena, můj pane,“ řekl Jaime. „Co kdybys prokázal Její Výsosti tu čest, že s ní po večerní bohoslužbě povečeříš?“

Cersei si jej změřila sžíravým pohledem, ale aspoň pro tentokrát měla tolik rozumu, že raději mlčela.

„Povečeřím?“ Zdálo se, že to Tyrella zaskočilo. „Předpokládám, samozřejmě, že bychom měli být poctěni. Tedy moje paní choť a já.“

Královna se nuceně usmála a přiměla se říct pár milých slov. Když ale Tyrell odešel a Tommen byl poslán pryč s rytířem Addamem Marbrandem, otočila se nahněvaně k Jaimemu. „Jsi opilý, nebo snad sníš? Pověz mi, prosím, proč bych měla večeřet s tím chamtivým bláznem a jeho slaboduchou ženou?“ Poryv větru jí načechral zlaté vlasy. „Já ho pobočníkem neudělám, pokud ti jde o –“

„Tyrella potřebuješ,“ přerušil ji Jaime, „ale ne tady. Požádej ho, aby pro Tommena dobyl Bouřlivý konec. Zalichoť mu a pověz mu, že ho potřebuješ v poli, aby nahradil otce. Mace sám sebe považuje za velkého vojevůdce. Buď pro tebe získá Bouřlivý konec, nebo to zbabrá a bude vypadat jako břídil. V každém případě můžeš jen získat.“

„Bouřlivý konec?“ Cersei vypadala zamyšleně. „Ano, ale… lord Tyrell mi dal jasně najevo, že neodjede z Králova přístaviště, dokud se Tommen neožení s Margaery.“

Jaime si povzdechl. „Tak je nech, ať se vezmou. Bude trvat ještě celé roky, než bude Tommen dost stár na to, aby mohl být sňatek završen. Dokud se tak nestane, lze svazek kdykoli zrušit. Dej Tyrellovi jeho svatbu a pak ho pošli pryč, ať si hraje na válku.“

Na tvář jeho sestry se přikradl opatrný úsměv. „Dokonce i obléhání mají svá nebezpečí,“ zamumlala. „Náš pán z Vysoké zahrady by přitom také mohl docela dobře přijít o život.“

„Takové už je riziko,“ přitakal Jaime. „Zvlášť pokud mu tentokrát dojde trpělivost a rozhodne se vzít hrad útokem.“

Cersei na něj dlouho upírala pohled. „Víš,“ řekla nakonec, „na chvíli jsi mluvil přesně jako otec.“

BRIENNE

Brány Šerodolu byly zavřené a zabarikádované. Skrze přítmí předcházející svítání bledě prostupovaly městské zdi. Nahoře na hradbách se jako přízračné stráže posouvaly cáry mlhy. Před bránu vyjelo na tucet kár a dvoukoláků, aby tam počkaly na východ slunce. Brienne se postavila do řady za fůru tuřínů. Bolela ji lýtka, a tak byla ráda, že může na chvíli sesednout a protáhnout si nohy. Netrvalo dlouho a z lesa vyjel s rachotem další povoz. Než se začala obloha projasňovat, řada se protáhla na půl míle.

Sedláci si ji zvědavě prohlíželi, ale nikdo ji neoslovil. Je na mně, abych promluvila k nim, řekla si Brienne v duchu, jenže pro ni nikdy nebylo snadné dát se do řeči s cizími lidmi. Dokonce už jako mladá dívka byla velmi ostýchavá. Dlouhá léta pohrdání k její plachosti ještě přidala. Musím se ptát na Sansu. Jak jinak ji najdu? Odkašlala si. „Dobrá paní,“ oslovila ženu sedící na hromadě turínů, „neviděla jsi náhodou na cestě moji sestru? Mladou pannu, třináctiletou a pohlednou, s modrýma očima a kaštanovými vlasy. Možná cestovala s opilým rytířem.“

Žena zavrtěla hlavou, ale její manžel řekl: „V tom případě bych se vsadil, že panna už není. Má ta ubohá dívka nějaký jméno?“

Brienne měla v hlavě prázdno. Měla jsem si pro ni nějaké jméno vymyslet. Postačilo by jakékoli jméno, ale v tu chvíli ji zrovna žádné nenapadalo.

„Žádný jméno? Nu, cesty jsou plný bezejmennejch děvčat.“

„Hřbitovy ještě plnější,“ dodala jeho manželka.

Když přišlo svítání, na hradbách se objevili strážní. Sedláci vyšplhali na kozlíky svých povozů a potřásli opratěmi. Brienne také nasedla a podívala se za sebe. Většinu fronty čekající na to, až bude moci vjet do Šerodolu, tvořili rolníci s náklady ovoce a zeleniny na prodej. O tucet míst za ní seděl na dobře krmených jezdeckých koních pár zámožných měšťanů a ještě dál zahlédla hubeného chlapce na grošovaném koni. Po jejích dvou rytířích ani po Šílené myši nebylo nikde ani vidu.

Strážní s máváním posílali dál povozy a káry, stěží jim věnujíce pohled, ale když přijela k bráně Brienne, zarazili se. „Stát! Ty!“ vykřikl kapitán. Pár mužů v drátěných košilích překřížil kopí a zatarasil jí cestu. „Sděl nám důvod své návštěvy.“

„Hledám pána z Šerodolu nebo jeho mistra.“

Kapitánovy oči se zaleskly při pohledu na její štít. „Černý netopýr Hnusokamene. Tenhle erb má špatnou pověst.“

„Není můj. Mám v úmyslu nechat si štít přemalovat.“

„Tak?“ Kapitán si zamnul zarostlou bradu. „Moje sestra se čistě náhodou tímto řemeslem zabývá. Najdeš ji v domě s malovanými dveřmi, naproti Sedmi mečům.“ Pokynul strážným. „Nechte ji projet, hoši. Je to jen obyčejná holka.“

Strážnice v bráně se otvírala na tržní náměstí, kde ti, kdo vstoupili do města před ní, již vykládali své zboží, které přijeli nabídnout k prodeji – tuříny, žluté cibule, pytle s ječmenem. Jiní prodávali zbraně a brnění, a to velmi levně, soudě podle cen, které vyvolávali, když jela kolem. Okradači mrtvol přicházejí po každé bitvě zároveň s vránami mrchožroutkami. Brienne vedla svého koně podél drátěných košil stále potřísněných hnědou krví, kolem promačkaných přilbic, mečů plných vrubů. Také se tam dalo opatřit oblečení: vysoké kožené boty, kožešinové pláště, špinavé kabátce s podezřelými dírami. Mnohé z těch znaků znala. Obrněnou pěst, losa, bílé slunce, dvojbřitou sekeru, všechno to byly seveřanské znaky. Umírali tam však také Tarlyovi muži a nemálo jich bylo z mokřadních krajin. Viděla rudá a zelená jablka, štít se třemi blesky, koňské postroje s mravenci lorda Ambrose. Na mnoha štítech, brožích a kabátcích se objevil kráčející lovec samotného lorda Tarlyho. Přítel či nepřítel, vránám je to jedno.

Byly tam štíty z borového a lipového dřeva, které se daly koupit za pár drobných, ale Brienne kolem nich projela bez povšimnuti. Měla v úmyslu ponechat si těžký štít, který jí dal Jaime, ten, který sám nesl z Harrenova do Králova přístaviště. Borový štít měl svoje přednosti. Byl lehčí, a tudíž se snáz nosil, a měkké dřevo fungovalo spíš jako past na sekeru či meč nepřítele. Jenže dub poskytoval větší ochranu, pokud byl člověk dost silný, aby unesl jeho tíhu.

Šerodol byl vystavěný kolem svého přístavu. Na sever od města se zvedaly křídové útesy; na jihu pak skalnatý výběžek chránil kotvící lodě před bouřemi přicházejícími z Úzkého moře. Hrad přehlížel celý přístav a jeho čtvercová bašta a mohutné válcovité věže byly viditelné z každého místa ve městě. Na přeplněných dlážděných ulicích bylo snadnější jít než jet, a tak Brienne nechala svoji klisnu ve stáji a pokračovala dál pěšky, se štítem pověšeným přes rameno a spací pokrývkou zastrčenou v podpaždí.

Najít kapitánovu sestru nebylo obtížné. Sedm mečů byl největší hostinec ve městě, třípatrová budova, která se tyčila nad svými sousedy, a dvojité dveře domu naproti přes ulici byly nádherně pomalované. Byl na nich hrad v podzimním lese, stromy oděné v odstínech zlaté a červenohnědé. Po kmenech prastarých dubů šplhal břečťan, a dokonce i žaludy byly namalované s láskyplnou péčí. Když se Brienne podívala blíž, uviděla v listoví tvory: lstivou rudou lišku, dva vrabce na větvi a za listím pak stín kance.

„Tvoje dveře jsou velmi hezké,“ pochválila tmavovlasou ženu, která jí přišla na zaklepání otevřít. „Jaký to má být hrad?“

„Všechny hrady,“ odpověděla kapitánova sestra. „Jediným, který znám, je Šedá pevnost u přístavu. Ten na dveřích jsem si vymyslela, podle toho, jak by měl správný hrad vypadat. Taky jsem nikdy neviděla draka ani ptáka Noha, ani jednorožce.“ Mile se usmívala, ale když jí Brienne ukázala štít, její obličej potemněl. „Moje stará máma povídala, že za měsíčních nocí vylétají z Harrenova obří netopýři, odnášejí zlobivé děti Šílené Danelle a házejí je tam do jejích kotlů. Někdy jsem je slýchávala škrábat do okenic.“ Chvíli se zamyšleně kousala do spodního rtu. „Co tam mám namalovat místo něho?“

Znamením Tarthu bylo pole sestávající ze čtvrtí růžové a azurové barvy, na kterém bylo namalované žluté slunce a srpek měsíce. Avšak od té doby, co ji lidé považovali za vražedkyni, se Brienne neodvažovala nosit je. „Tvoje dveře mi připomněly jeden starý štít, který jsem kdysi viděla ve zbrojnici mého otce.“ Popsala jí ten znak, jak si jej nejlépe dokázala vybavit.

Žena přikývla. „Můžu jej namalovat hned, ale barva bude potřebovat zaschnout. Ubytuj se zatím u Sedmi mečů, jestli chceš. Přinesu ti tam štít zítra ráno.“

Brienne neměla v úmyslu přenocovat v Šerodolu, ale možná to tak bude nejlepší. Nevěděla, jestli je hradní pán ve svém sídle nebo zda se uvolí přijmout ji. Poděkovala malířce a přešla přes kočičí hlavy k hostinci. Nad jeho dveřmi se houpalo na železném háku sedm mečů. Bílá barva, kterou byly natřené, byla popraskaná a odlupovala se, ale Brienne věděla, co značí. Znamenaly sedm synů rodu Darklynů, kteří nosili bílé pláště Královské gardy. Žádný jiný rod v říši si jich nemohl nárokovat tolik. Byli chloubou svého rodu. A nyní jsou znakem visícím nade dveřmi. Vešla do nálevny a požádala hostinského o pokoj a lázeň.

Ubytoval ji v prvním patře a žena s játrově zbarveným mateřským znamínkem přinesla nahoru dřevěnou káď a pak nosila vodu, vědro za vědrem. „Zbyli v Šerodolu ještě nějací Darklynové?“ zeptala se jí Brienne, když si vlezla do lázně.

„Inu, jsou tady. Sama jsem z nich.“ Zasmála se. „V Šerodolu nehodíš kámen, aniž bys trefila někoho, kdo nemá za příbuzného jejich bastarda. Ale urození Darklynové jsou všichni pryč. Lord Denys z nich byl poslední, roztomilý mladý blázen. Věděla jsi, že Darklynové byli králi Šerodolu, ještě než sem přišli Andalové? Když se na mě podíváš, určitě bys to neřekla, ale sama v sobě mám trochu královské krve. ‚Výsosti, další korbel piva,‘ měli by mi říkat. ‚Výsosti, nočník potřebuje vyprázdnit a přineste sem čerstvé otýpky, Vaše zatracená Výsosti, oheň uhasíná.‘“ Znovu se zasmála a vytřepala z vědra poslední kapky. „Nu, tak je to. Je ta voda dost teplá?“

„Ujde.“ Ve skutečnosti byla vlažná.

„Přinesla bych jí nahoru víc, jenže by přetekla. Holka jako ty zaplní celou káď.“

Jen úzkou malou káď jako tahle. V Harrenově byly koupací kádě obrovské a vyrobené z kamene. Lázeňská místnost byla zahalená v páře stoupající z vody a Jaime si mohl chodit tou mlhou nahý jako v den, kdy přišel na svět, vyhlížeje napůl jako mrtvola a napůl jako bůh. Vlezl si do kádě se mnou, vzpomněla si se začervenáním. Popadla kus tvrdého louhového mýdla a začala se drhnout v podpaždí, snažíc se znovu si vybavit Renlyho tvář.

Než voda úplně vystydla, byla Brienne tak čistá, jak jen mohla být. Oblékla si tytéž šaty, které si předtím svlékla, a opásala si těsně kolem boků opasek na meč, ale zbroj a přilbici si nevzala, aby nevypadala v Šedé pevnosti tak výhružně. Byl to dobrý pocit, když si mohla protáhnout nohy. Strážní u hradní brány na sobě měli kožené kabátce se znakem bojových kladiv zkřížených na bílém kříži. „Chtěla bych mluvit s vaším pánem,“ řekla jim Brienne.

Jeden z mužů se zasmál. „V tom případě bys měla hlasitě zakřičet.“

„Lord Rykker odjel s Randyllem Tarlym do Panenského jezírka,“ řekl druhý. „Zanechal tady jako kastelána rytíře Rufuse Póra, aby se staral o jeho paní a děti.“

A tak ji odvedli k rytíři Rufusovi. Byl to nevysoký statný muž s Šedým vousem, jehož levá noha končila pahýlem. „Omluv mne, že nevstanu,“ řekl. Brienne mu podala svůj dopis, ale rytíř neuměl číst, a tak ji poslal za svým mistrem, holohlavým mužem se skvrnitou lebkou a tuhým rudým knírem.

Když uslyšel jméno Hollard, mistr se podrážděně zamračil. „Kolikrát ještě budu muset tuhle píseň zpívat?“ Její obličej ji zřejmě prozradil. „Myslíš si snad, že jsi první, kdo sem přijel hledat Dontose? Řekl bych spíš, že dvacátá první. Zlaté pláště tady byly do pár dnů po králově vraždě, se zatykačem vydaným lordem Tywinem. A komu sloužíš ty, mohu-li to vědět?“

Brienne mu ukázala dopis s Tommenovou pečetí a dětským podpisem. Mistr dlouho dělal hmmmmmm a hrrrrrr a dloubal do pečeti, a nakonec jí dal list zpátky. „Vypadá, že je v pořádku.“ Vyšplhal na stoličku a pokynul Brienne, aby se posadila na druhou. „Sera Dontose jsem osobně nikdy nepoznal. Byl to ještě chlapec, když odešel z Šerodolu. Hollardové byli kdysi vznešeným rodem, to je pravda. Znáš jejich erb? Červená a růžová, se třemi zlatými korunami na modré hlavě. Darklynové byli menšími králi ve Věku hrdinů, a tři si vzali za manželky ženy z rodu Hollardů. Později jejich malou říši spolkla větší království, a přesto přetrvali a Hollardové jim sloužili… ano, dokonce i v době vzdoru. Věděla jsi to?“

„Něco málo.“ Její mistr říkával, že to byl právě vzdor Šerodolu, který nakonec dohnal krále Aeryse k šílenství.

„V Šerodolu lorda Denyse stále milují, navzdory utrpení, které na ně přivedl. To lady Seralu obviňují, jeho myrskou manželku. Říkají jí Had v krajkách. Kéž by se jen lord Darklyn byl oženil se ženou z jiného rodu, to by… však víš, jak by prostý lid pokračoval. Říkají, že Had v krajkách naplnila ucho svého manžela myrským jedem, dokud lord Denys nepovstal proti svému králi a neučinil z něj svého zajatce. Jeho zbrojmistr ser Simon Hollard přitom zabil sera Gwayna Gaunta z Královské gardy. Po celý rok a půl drželi krále Aeryse za těmito zdmi, zatímco králův pobočník seděl před Šerodolem s mocnou armádou. Lord Tywin měl dostatečnou sílu, aby vzal město útokem, kdykoli by se mu zachtělo, jenže lord Denys poslal vzkaz, že krále při první známce útoku zabije.“

Brienne si vzpomínala, co bylo dál. „Král byl zachráněn,“ řekla, „osvobodil jej Barristan Chrabrý.“

„Přesně tak,“ přikývl mistr. „Jakmile lord Denys přišel o svoje rukojmí, nechal otevřít brány a raději svůj odpor ukončil, než by nechal lorda Tywina vzít město útokem. Poklekl na koleno a prosil o milost, ale král nebyl v milosrdném rozpoložení. Lord Denys přišel o hlavu, a stejně tak i jeho bratři a jeho sestra, strýcové a další příbuzní, všichni urození Darklynové. Krajkového hada upálili zaživa, ubohou ženu, ačkoli předtím jí ještě vytrhli jazyk a její ženské části, jimiž si, podle toho, co se říká, zotročila svého manžela. Polovina Šerodolu ti stále bude tvrdit, že i tak k ní byl Aerys příliš laskavý.“

„A Hollardové?“

„Dopadeni a zničeni,“ odpověděl mistr. „Já zrovna koval svůj řetěz v Citadele, když se to stalo, ale četl jsem vylíčení jejich soudních procesů a následných trestů. Ser Jon Hollard, stevard, byl ženatý se sestrou lorda Denyse a zemřel se svou manželkou, stejně jako jejich mladý syn, který byl napůl Darklyn. Robin Hollard byl panoš, a když byl král zajat, tančil kolem něj a tahal ho za vous. Nabodli jej na kůl. Rytíře Symona Hollarda zabil ser Barristan během králova útěku. Pozemky Hollardů propadly koruně, jejich hrad byl stržen, jejich vesnice podpáleny. A s Darklyny vyhynul i rod Hollardů.“

„Až na sera Dontose.“

„Přesně tak. Mladý Dontos byl synem sera Steffona Hollarda, dvojčete sera Symona, který zemřel na horkost pár let předtím a nijak se na králově zatčení nepodílel. Aerys by i tak nechal utít chlapci hlavu, ale ser Barristan požádal, aby byl jeho život ušetřen. Král nemohl odmítnout muži, který jej zachránil, a tak byl Dontos odvezen do Králova přístaviště jako panoš. Podle mých vědomostí se do Šerodolu nikdy nevrátil, a proč by taky měl? Nepatřily mu zde žádné pozemky, neměl tu příbuzné ani hrad. Pokud Dontos a ta seveřanská dívka pomohli zavraždit našeho krále, mám takový dojem, že by spíš chtěli urazit co největší vzdálenost, jakou by jen mohli, od světské spravedlnosti. Pátrej po nich ve Starém městě, pokud už musíš, nebo přepluj Úzké moře. Hledej je v Dorne nebo na Zdi. Hledej jinde.“ Vstal. „Slyším krákat svoje havrany. Doufám, že mi odpustíš, když ti popřeji krásný den.“

Cesta zpátky k hostinci jí připadala delší než cesta do Šedé pevnosti, ačkoli to možná bylo jen jejím rozpoložením. V Šerodolu Sansu Stark nenajde, to bylo nad slunce jasné. Pokud ji ser Dontos vzal do Starého města nebo za Úzké moře, jak se zjevně domníval mistr, bylo její hledání beznadějné. Co by dělala ve Starém městě? ptala se sama sebe. Mistr ji neznal o nic víc, než znal Hollarda. K cizincům by se nikdy nevydala.

Ještě během pobytu v Králově přístavišti vyhledala Brienne jednu z bývalých Sansiných služek, která nyní prala prádlo v nevěstinci. „Před lady Sansou jsem sloužila lordu Renlymu, a z obou se stali zrádci,“ stěžovala si žena jménem Brella zahořkle. „Žádný pán se mě už nedotkne, a tak musím prát pro děvky.“ Když se ale Brienne zeptala na Sansu, řekla: „Vím jen to, co jsem pověděla lordu Tywinovi. Ta dívka se pořád jen modlila. Chodila do septa a zapalovala tam svíce jako řádná dáma, ale skoro každý večer odcházela do božího háje. Podle mě odešla zpátky na sever. Právě tam jsou její bohové.“

Jenže sever byl tak rozlehlý, a Brienne neměla ponětí, kterému z bývalých vazalů jejího otce by mohla Sansa nejvíc důvěřovat. Nebo by místo toho hledala svou vlastní krev? Třebaže všichni její sourozenci byli mrtví, Brienne věděla, že Sansa stále má strýce a nevlastního nemanželského bratra na Zdi, kde slouží v Noční hlídce. Další strýc, Edmure Tully, byl zajatcem ve Dvojčatech, ale jeho strýc, ser Brynden, stále držel Řekotočí. A mladší sestra lady Catelyn vládla v Údolí. Krev je přitahována ke krvi. Sansa mohla docela dobře utéct za některým z nich. Jenže za kterým?

Zeď byla příliš daleko, a kromě toho to bylo bezútěšné a drsné místo. A aby se dostala do Řekotočí, musela by dívka projít válkou trýzněnými říčními krajinami a proklouznout přes lannisterské obléhací linie. Orlí hnízdo by bylo jednodušší, a lady Lysa by dceru své sestry zajisté přijala…

Ulička se před ní stáčela. Brienne si uvědomila, že se jí nějak podařilo špatně zabočit. Ocitla se na slepém konci, na malém blátivém dvorku, kde ryla tři prasata kolem nízké kamenné studny. Jedno při pohledu na ni kviklo a stařena, jež tam vytahovala vodu, si ji podezřívavě prohlédla odshora dolů. „Co tady pohledáváš?“

„Hledala jsem Sedm mečů.“

„To musíš zpátky, kudy jsi přišla. U septa nalevo.“

„Děkuji ti.“ Brienne se otočila, aby se vydala zpátky po vlastních stopách, a narazila rovnou do někoho, kdo pospíchal ohybem v uličce. Srazila jej na zem a dotyčný přistál zadkem v blátě. „Omlouvám se,“ zamumlala. Byl to ještě kluk; hubený hoch s rovnými řídkými vlasy a ječným zrnem pod jedním okem. „Nestalo se ti nic?“ Natáhla k němu ruku, aby mu pomohla vstát, ale chlapec před ní začal na patách a loktech couvat. Nemohlo mu být víc než deset či dvanáct, třebaže na sobě měl kroužkovou košili a přes záda měl pověšený meč v kožené pochvě. „Neznám tě?“ zeptala se Brienne. Jeho tvář jí připadala nejasně povědomá, třebaže si nemohla vzpomenout odkud.

„Ne. Neznáš. Nikdy jsme se…“ Vyškrábal se na nohy. „P-promiň. Má paní. Nedíval jsem se. Chci říct, díval, ale dolů. Díval jsem se dolů. Na svoje boty.“ Chlapec se otočil na patách a bez rozmyslu vyrazil směrem, odkud přišel.

Něco na něm vzbudilo Briennino podezření, ale nehodlala se za nim honit po šerodolských uličkách. Dnes ráno před bránou, tam jsem ho viděla, uvědomila si. Jel na grošovaném koni. A zdálo se jí, že ho viděla ještě někde jinde, jenže kde?

Než znovu našla Sedm mečů, nálevna již byla zaplněná. Na místech nejblíže k ohni seděly čtyři septy, v hábitech umazaných a zaprášených od cesty. Jinde plnili lavice místní, namáčeli si kousky chleba v miskách s horkou krabí dušeninou. Brienne při té vůni zakručelo v žaludku, ale nikde neviděla volné místo, kam by se mohla posadit. Pak čísi hlas za ní řekl: „Má paní, tady, posaď se na moje místo.“ Teprve když seskočil z lavice, si Brienne uvědomila, že je to trpaslík. Malý muž nedosahoval výšky ani pěti stop. Baňatý nos měl plný žilek, zuby červené od kyselolistu a byl oblečený v hrubé hnědé kutně svatého bratra. Na hubeném krku se mu houpalo Kovářovo železné kladívko.

„Posaď se zpátky na své místo,“ řekla. „Mohu stát stejně dobře jako ty.“

„Jo, jenže moje hlava se tak snadno o strop nevotlouká.“ Trpaslíkova řeč byla drsná, ale zdvořilá. Brienne z výšky viděla vyholené kolečko na temeni jeho hlavy. Mnoho svatých bratří nosilo takové tonzury. Septa Roelle jí kdysi řekla, že to je na znamení toho, že nemají před Otcem co skrývat. „Copak Otec nevidí skrz vlasy?“ zeptala se tehdy Brienne. Hloupá otázka. Byla nechápavé dítě; septa Roelle jí to často zdůrazňovala. Stejně hloupá si připadala i teď, když si sedla na mužovo místo na konci lavice. Zvedla ruku, aby jí přinesli dušeninu, a otočila. Se, aby trpaslíkovi poděkovala. „Sloužíš v nějakém svatém domě v Šerodolu, bratře?“

„Bylo to blízko Panenskýho jezírka, má paní, jenže vlci nás vypálili,“ odpověděl muž, ohryzávaje skývu chleba. „Přestavěli jsme to, jak jsme nejlíp mohli, jenže pak přišli jacísi žoldáci. Nemoh bych říct, čí chlapi to byli, ale sebrali nám prasata a pozabíjeli bratry. Já se vmáčk do dutýho kmene a schoval jsem se jim, jenže ostatní byli moc velký. Dlouho mně trvalo, než jsem je všechny pohřbil, ale Kovář mi dal sílu. Když jsem byl hotovej, vykopal jsem pár mincí, co bratři zakopali na horší časy, a vodešel jsem.“

„Potkala jsem i jiné bratry putující do Králova přístaviště.“

„Jo, na cestách jsou jich stovky. Nejenom bratři. Taky septoni a vobyčejný lidi. Samí vrabčáci. Možná jsem taky vrabčák. To Kovář mě udělal tak malinkýho.“ Zasmál se. „A jakej je tvůj smutnej příběh, má paní?“

„Hledám svoji sestru. Je to urozená dívka, teprve třináctiletá, pohledná panna s modrýma očima a kaštanovými vlasy. Možná jsi ji viděl cestovat s mužem. Rytířem nebo šaškem. Pro člověka, který mi ji pomůže najít, mám zlato.“

„Zlato?“ Bratr ji obdařil rudým úsměvem. „Miska tý krabí dušeniny by mi byla dostatečnou vodměnou, ale asi ti nepomůžu. Blázny jsem potkal, a to hodně, ale pěknejch panen moc ne.“ Na okamžik naklonil hlavu na stranu. „Byl tam jeden šašek v Panenským jezírku, když vo tom teď tak přemejšlím. Byl voblečenej ve špinavejch cárech, ale pokavaď můžu říct, pod tou špínou měl strakatý šaty.“

Dontos Hollard nosil strakaté šaty? Nikdo Brienne neřekl, že je nosil… ale nikdo také nikdy neřekl, že ne. Proč by ale ten muž byl oblečený v cárech? Potkalo jej po jeho útěku se Sansou z Králova přístaviště nějaké neštěstí? To bylo docela možné, když byly cesty tak nebezpečné. Možná to vůbec nebyl on. „Měl ten šašek červený nos plný popraskaných žilek?“

„Na to bych přísahat nemoh. Přiznávám, že jsem si ho moc nevšímal. Vydal jsem se do Panenskýho jezírka, když jsem pohřbil svý bratry, myslel jsem, že tam možná najdu loď, co mě vodveze do Králova přístaviště. Nejdřív jsem toho blázna zahlíd u doků. Choval se tajnůstkářsky a snažil se vyhnout vojákům lorda Tarlyho. Později jsem ho potkal znovu, u Smradlavý husy.“

„Smradlavé husy?“ řekla nejistě.

„Nechutný místo,“ připustil trpaslík. „Muži lorda Tarlyho hlídají městskej přístav, ale Husa je pořád plná námořníků a o námořníkách se ví, že pašujou lidi na paluby svejch lodí, když si ty lidi řádně zaplatí. Ten blázen hledal někoho, kdo by přepravil tři lidi přes Úzký moře. Často jsem ho tam viděl, když mluvil s veslařema z galér. Někdy taky zpíval legrační písničku.“

„Chtěl přepravit tři lidi? Ne dva?“

„Tři, má paní. Na to bych přísahal při Sedmi.“ Tři, pomyslela si. Sansa, ser Dontos… ale kdo by byl ten třetí? Skřet? „Našel ten blázen svoji loď?“

„To nemůžu říct,“ odpověděl trpaslík, „ale jednoho večera přišli k Huse Tarlyovi vojáci a hledali ho, a o pár dní později jsem slyšel jednoho chlapa, jak se vychloubá, že ošidil blázna, a měl zlato, aby to moh dokázat. Byl opilej a kupoval pivo pro všechny.“

„Ošidil blázna,“ řekla. „Co tím myslel?“

„To nevím. Ale jmenoval se Mrštnej Dick, to si pamatuju.“ Trpaslík roztáhl ruce. „Obávám se, že to je všechno, co ti můžu nabídnout, kromě pár modliteb bezvýznamnýho človíčka.“

Aby Brienne dostála svému slovu, koupila mu misku horké krabí dušeniny… a taky nějaký čerstvý chléb a pohár vína. Zatímco jedl vestoje po jejím boku, přemítala o jeho slovech. Že by se k nim Skřet připojil? Pokud měl prsty v Sansině zmizení Tyrion Lannister, a ne Dontos Hollard, dávalo by smysl, že by se pokusili uprchnout za Úzké moře.

Když mužík snědl svou misku dušeniny, spořádal ještě to, co zbylo v její. „Měla bys jíst víc,“ řekl jí. „Ženská tvý velikosti si potřebuje udržovat sílu. Do Panenskýho jezírka to vodsaď není daleko, ale cesty jsou teď nebezpečný.“

Já vím. Právě na té cestě zemřel ser Cleos Frey a ona a ser Jaime padli do rukou Krvavých drancířů. Jaime se mě snažil zabít, vzpomněla si, třebaže byl vyzáblý a slabý a měl spoutaná zápěstí. Přesto se mu stěží ubránila, jenže to bylo ještě předtím, než mu Zollo usekl ruku. Zollo a Rorge a Střapáč by ji byli půlstovkykrát znásilnili, kdyby jim ser Jaime neřekl, že má cenu váhy svého těla v safírech.

„Má paní? Vypadáš smutně. Myslíš na svoji sestru?“ Mužík ji popleskal po ruce. „Neměj strach, Stařena ti k ní osvětlí cestu. Panna ji udrží v bezpečí.“

„Modlím se, abys měl pravdu.“

„Mám.“ Uklonil se. „Ale teď už musím jít. Do Králova přístaviště je daleká cesta.“

„Máš koně? Mezka?“

„Dva mezky.“ Mužík se zasmál. „Tady jsou, na konci mejch nohou. Vodnesou mě, kam potřebuju.“ Uklonil se a zamířil ke dveřím, kymáceje se na každém kroku.

Když odešel, zůstala Brienne ještě u stolu, prodlévajíc nad pohárem vína. Víno moc často nepila, ale zjistila, že jednou za dlouhý čas jí pomáhá zklidnit žaludek. Tak kam teď půjdu? zeptala se sama sebe. Do Panenského jezírka, hledat muže jménem Mrštný Dick na místě zvaném U Smradlavé husy?

Když viděla Panenské jezírko naposledy, bylo město jedna velká spoušť, jeho pán byl zavřený uvnitř svého hradu, prostí obyvatelé byli mrtví, uprchlí nebo se schovávali. Pamatovala si vypálené domy a prázdné ulice, rozbitá vrata a vymlácená okna. Za jejich koňmi se kradli zdivočelí psi, zatímco na hladině pramenem napájeného jezírka, které dalo městu jméno, se jako velké bledé lekníny vznášely napuchlé mrtvoly. Jaime zpíval „Šest pannen v jezírku“ a smál se, když jsem ho prosila, aby byl zticha. A navíc byl v Panenském jezírku Randyll Tarly, což byl další důvod, aby se městu vyhýbala. Lépe udělá, když nastoupí na loď v Racčím městě nebo Bílém přístavu. Ale mohla bych udělat obojí. Navštívit Smradlavou husu a promluvit si s Mrštným Dickem, a pak najít v Panenském jezírku loď, která mne vezme dál na sever.

Nálevna se začínala vyprazdňovat. Brienne roztrhla vpůli skývu chleba, naslouchajíc hovoru u dalších stolů. Většina se jich týkala smrti lorda Tywina Lannistera. „Povídá se, že ho zavraždil jeho vlastní syn,“ říkal jeden místní občan, podle vzhledu obuvník, „ten zlý trpaslík.“

„A král je ještě tak malý,“ řekla nejstarší ze čtyř sept. „Kdo za něj bude vládnout, dokud nedospěje?“

„Bratr lorda Tywina,“ řekl jeden strážný. „Nebo možná ten lord Tyrell. Nebo Králokat.“

„Ten ne,“ prohlásil hostinský. „Křivopřísežník ne.“ Odplivl si do ohně. Brienne pustila chléb a otřela si ruce o kalhoty. Už toho slyšela dost.

Té noci se jí zdálo, že je opět v Renlyho stanu. Všechny svíce zhasínaly a chlad kolem ní byl tak hustý, že by se dal krájet. Něco se pohybovalo nazelenalou tmou, něco odporného a strašného se řítilo na jejího krále. Chtěla jej chránit, ale končetiny jí ztuhly a zamrzly, a jen zvednout ruku si vyžádalo víc síly, než v sobě měla. A když stínový meč prosekl zelený ocelový plát a vytryskla krev, uviděla, že umírající král není vůbec Renly, ale Jaime Lannister, a ona ho zklamala.

Kapitánova sestra ji našla v nálevně, kde pila pohár mléka s medem a třemi syrovými rozšlehanými vejci. „Udělala jsi to krásně,“ řekla, když jí žena ukázala čerstvě namalovaný štít. Byl to spíš obraz než řádný znak, a pohled na něj ji odnesl o mnoho let zpátky, do chladné tmy otcovy zbrojnice. Vzpomněla si, jak probíhala konečky prstů po popraskané vybledající malbě. Po zelených listech stromů a podél dráhy padající hvězdy.

Brienne zaplatila kapitánově sestře druhou polovinu sumy, na které se dohodly, nakoupila si u kuchaře nějaký chléb, sýr a mouku, přehodila si štít přes rameno a odešla. Odjela z města severní bránou, jedouc pomalu mezi poli a farmami, kde se odehrávaly ty nejlítější boje, když na Šerodol zaútočili vlci.

Lord Tarly velel Joffreyově armádě, složené z oddílů pánů ze západu a bouřlivých krajin a rytířů z Roviny. Ti z jeho mužů, kteří zde zemřeli, byli odneseni zpátky za hradby, aby odpočívali v hrobech hrdinů pod septy Šerodolu. Mrtví seveřané, kteří početně převažovali, byli pohřbeni v hromadném hrobě vedle moře. Nad mohylou, která značila místo jejich odpočinku, vztyčili vítězové hrubě otesanou dřevěnou desku. ZDE LEŽÍ VLCI, stálo na ní. Brienne vedle ní zastavila a odříkala za ně tichou modlitbu, a také za lady Catelyn a jejího syna Robba a rovněž za všechny muže, kteří zemřeli s nimi.

Pamatovala si tu noc, kdy se lady Catelyn dozvěděla, že jsou její synové mrtví, dva mladí chlapci, které zanechala na Zimohradu, jejž považovala za bezpečný. Brienne věděla, že se stalo něco strašného. Zeptala se jí, zda to byl vzkaz týkající se jejích synů. „Nemám žádné syny než Robba,“ odpověděla lady Catelyn. Její hlas zněl, jako by jí otáčeli v útrobách ostrým nožem. Brienne se natáhla přes stůl, aby jí poskytla útěchu, ale zarazila se dřív, než se její prsty dotkly prstů starší ženy, ze strachu, že by před ní ucukla. Lady Catelyn otočila ruce, aby Brienne ukázala jizvy na dlaních a prstech, kde nůž kdysi zajížděl hluboko do masa. Pak začala mluvit o svých dcerách. „Sansa byla malá dáma,“ řekla, „vždycky zdvořilá a dychtivá potěšit. Milovala příběhy o neohrožených rytířích. Vyroste v ženu mnohem půvabnější, než jsem kdy byla já, to je vidět už teď. Často jsem jí kartáčovala vlasy. Měla je kaštanové, husté a hebké… rudá v nich zářila jako měď ve světle pochodní.“

Mluvila také o Arye, své mladší dceři, ale Arya byla ztracená, teď už pravděpodobně mrtvá. Ovšem Sansa… Já ji najdu, má paní, přísahala Brienne nepokojnému stínu lady Catelyn. Nikdy ji nepřestanu hledat. Vzdám se svého života, bude-li to zapotřebí, vzdám se své cti, vzdám se všech svých snů, ale najdu ji.

Za bitevním polem vedla cesta podél pobřeží, mezi dmoucím se šedozeleným mořem a řadou nízkých vápencových kopců. Brienne zdaleka nebyla na cestě jediným poutníkem. Na mnoho líg podél pobřeží se nacházely rybářské vesničky a jejich obyvatelé používali tuto cestu k tomu, že po ní přepravovali svůj úlovek na trh. Projížděla kolem rybářky a jejích dcer, ubírajících se domů s prázdnými košíky na ramenou. Ve zbroji ji považovaly za rytíře, dokud nespatřily její tvář. Tehdy si dívky začaly šeptat mezi sebou a pokukovaly po ní. „Neviděly jste na cestě třináctileté děvče?“ zeptala se jich. „Urozenou dívku s modrýma očima a kaštanovými vlasy?“ Po setkání s Šílenou myší byla ostražitější, ale musela to zkoušet dál. „Možná cestovala s šaškem.“ Ony ale jen zavrtěly hlavami a chichotaly se za ohnutými dlaněmi.

V první vesnici, kam přijela, utíkali vedle jejího koně bosí chlapci. Nechala si na hlavě přilbici, aby se jí zase nesmáli, a tak ji považovali za muže. Jeden chlapec jí nabídl na prodej škeble, druhý kraby a třetí svoji sestru.

Brienne si od druhého chlapce koupila tři kraby. Než odjela z vesnice, začalo pršet a zvedal se vítr. Přichází bouře, pomyslela si s ostražitým pohledem na moře. Kapky deště bušily do oceli její přilbice, až jí z toho při jízdě zvonilo v uších, ale bylo to lepší než být někde na moři ve člunu.

O hodinu severněji se cesta dělila u hromady kamení, ruin malého hrádku. Pravá větev vidlice vedla dál podél pobřeží, stáčela se podél něj směrem k Prasklepetu, bezútěšné krajině plné bažinatých tůní a hlušin; levá vedla skrze kopce, pole a lesy do Panenského jezírka. Déšť do té doby zesílil. Brienne sesedla a odvedla klisnu z cesty, aby se schovala v ruině. Mezi ostružiním, plevelem a divokým jilmem se stále daly rozlišit zbytky původního opevnění, ale kameny, které je kdysi tvořily, byly nyní rozmetané mezi dvěma cestami jako kostičky z dětské stavebnice. Část hlavní bašty však nadále stála. Její trojité věže byly z šedého granitu, stejně jako rozbořené zdi, ale zuby cimbuří byly ze žlutého pískovce. Tři koruny, uvědomila si, když skrze ně hleděla na déšť. Tři zlaté koruny. Tohle byl kdysi hrad Hollardů. Se vší pravděpodobností se tady narodil ser Dontos.

Vedla klisnu skrze rumiště k hlavnímu vchodu do bašty. Ze dveří zůstaly jen zrezivělé železné panty, ale střecha byla stále v pořádku a uvnitř bylo sucho. Brienne uvázala klisnu k nástěnnému držáku, sundala si přilbici a vytřepala vlasy. Právě hledala nějaké suché dřevo, aby si zapálila oheň, když uslyšela blížícího se koně. Instinkt ji přiměl stáhnout se zpátky do stínů, odkud ji nebylo z cesty vidět. Byla to tatáž cesta, kde zajali ji a sera Jaimeho. Rozhodně neměla v úmyslu projít něčím podobným znovu.

Jezdec byl malý muž. Šílená myš, pomyslela si při prvním zběžném pohledu. Sledoval mne. Zajela rukou k jílci meče a zjistila, že přemýšlí o tom, zda ji rytíř Rybohojný považuje za snadnou kořist jen proto, že je žena. Jednou se takového omylu dopustil kastelán lorda Velkosyna. Jmenoval se Humfrey Mávohole; hrdý muž ve věku šestapadesáti let, s nosem jako jestřáb a skvrnitou hlavou. V den, kdy byli zasnoubeni, varoval Brienne, že od ní očekává, že se bude po sňatku chovat jako řádná žena. „Nedovolím, aby moje paní manželka chodila kolem v mužské zbroji. V tomto mne budeš muset poslechnout, jinak budu nucen potrestat tě.“

Bylo jí šestnáct a byla již dobře obeznámená s mečem, třebaže se navzdory své zdatnosti na cvičebním nádvoří stále ještě styděla. Přesto v sobě našla odvahu říct rytíři Humfreymu, že přijme trest pouze od muže, který nad ní bude schopen zvítězit v boji. Starý rytíř zbrunátněl, ale nakonec se uvolil obléci si vlastní zbroj, aby jí dal za vyučenou a naučil ji, kde je její řádné místo jako poslušné ženy. Bojovali spolu otupenými turnajovými zbraněmi, takže Briennin palcát neměl hroty. Zlomila tehdy rytíři Humfreymu klíční kost a dvě žebra a tím zrušila jejich zasnoubení. Byl jejím třetím potenciálním manželem, a posledním. Pak už na ni její otec nenaléhal.

Pokud to byl Šílená myš, kdo jí jel v patách, možná se s ním bude muset utkat. Neměla v úmyslu dávat se s tím mužem dohromady nebo mu dovolit, aby ji sledoval na cestě za Sansou. Vyzařoval z něj druh nenucené arogance, která jde ruku v ruce s bojovou zručností, pomyslela si, ale byl malý. Mohla bych se k němu snáz přiblížit, a také bych měla být silnější než on.

Brienne byla stejně silná jako většina rytířů a její starý mistr šermíř jí říkával, že je rychlejší, než by měla právo být jakákoli žena její velikosti. Bohové jí dali také výdrž, což ser Goodwin považoval za vznešený dar. Boj s mečem a štítem byla úmorná činnost a vítězství obvykle připadlo člověku s největší výdrží. Rytíř Goodwin ji učil bojovat opatrně, uchovávat si sílu, zatímco nechávala své nepřátele přicházet o tu svou v divokých útocích. „Muži tě budou vždycky podceňovat,“ řekl, „a jejich pýcha je bude nutit chtít tě co nejrychleji porazit, aby se neříkalo, že si neuměli poradit se ženou.“ Pravdu jeho slov pochopila, jakmile se vydala do světa. Dokonce i Jaime Lannister přistupoval k souboji s ní tímto způsobem v lesích u Panenského jezírka. Pokud jsou bohové dobří, Šílená myš se dopustí stejné chyby. Možná je to zkušený rytíř, pomyslela si, ale Jaime Lannister to není. Potichu vytáhla meč z pochvy.

Jenže to nebyl kaštanový oř Šílené myši, co se objevilo na místě, kde se cesta dělila, ale zničený starý grošovaný koník, na jehož hřbetě seděl hubený chlapec. Když Brienne koně uviděla, zmateně se stáhla zpátky. Jen nějaký kluk, pomyslela si, dokud nezahlédla jeho tvář napůl skrytou pod kápí. To je ten kluk z Šerodolu, ten, co do mě narazil. Je to on.

Chlapec nevěnoval rozbořenému hradu pozornost, ale hleděl na cestu, pak na druhou. Po chvíli váhání stočil koně směrem do kopců a plahočil se dál. Brienne se dívala, jak jí mizí z očí v hustém dešti, a najednou jí došlo, že téhož chlapce viděla také v Růženíně. On mne sleduje, uvědomila si, jenže tohle je hra, kterou můžou hrát dva. Odvázala svoji klisnu, znovu nasedla a vydala se za ním.

Chlapec hleděl za jízdy do země, pozoroval, jak se díry v zemi plní vodou. Déšť utlumil zvuk jejího příjezdu, a nepochybně v tom hrála svou roli rovněž jeho kápě. Ani jednou se neohlédl, dokud Brienne nepřiklusala rovnou za něj a nepleskla jeho koně přes zadek plochou svého meče.

Kůň se vzepjal na zadních a kostnatý chlapec vyletěl do vzduchu. Jeho plášť zapleskal kolem něj jako pár křídel. Přistál v blátě a zvedl se s hlínou a suchou trávou mezi zuby, jen aby zjistil, že Brienne stojí nad ním. Byl to ten samý hoch, o tom nebylo pochyb. Poznala ječné zrno pod jeho okem. „Kdo jsi?“ zeptala se.

Chlapec otevřel ústa. Oči měl velké jako vejce. „Ph,“ bylo všechno, na co se vzmohl. „Ph.“ Třásl se tak, že na něm jeho kroužková košile chrastila. „Ph. Ph.“

„Prosím?“ řekla Brienne. „Snažíš se říct prosím!“ Přiložila hrot svého meče k ohryzku na jeho krku. „Řekni mi, kdo jsi a proč mne sleduješ.“

„Ne, ph-ph-prosím.“ Vrazil si prst do úst, vyškrábl z nich kus bláta a odplivl si. „Ph-Ph-Pod. Moje jméno. Ph-ph-Podrick. Ph-Payne.“

Brienne sundala svůj meč. Pocítila k chlapci náhlý příval soucitu. Vzpomněla si na den na Večeropadu a na mladého rytíře s růží v ruce. Přinesl tu růži, aby ji dal mně. Nebo jí to tak aspoň řekla její septa. Jediné, co musela udělat, bylo přivítat jej v otcově hradu. Bylo mu osmnáct, měl dlouhé rudé vlasy, které mu spadaly na ramena. Ona byla dvanáctiletá dívenka, těsně sešněrovaná do tuhých nových šatů s živůtkem pošitým granáty. Oba byli zhruba stejné výšky, ale ona se mu nedokázala podívat do očí ani říct jednoduchá slova, kterým ji naučila septa. Rytíři Ronnete, vítám tě v síni svého otce. Je dobré konečně spatřit tvoji tvář.

„Proč mne sleduješ?“ zeptala se chlapce. „Řekli ti, abys mě špehoval? Pracuješ pro Varyse, nebo pro královnu?“

„Ne. Pro žádného. Pro nikoho.“

Brienne odhadovala jeho věk na deset, ale obvykle se v posuzování věku dětí mýlila. Vždycky si myslela, že jsou mladší, než byly ve skutečnosti, možná proto, že sama vždycky byla na svůj věk moc velká. Zrůdně velká, říkávala septa Roelle, a mužsky hranatá. „Tato cesta je příliš nebezpečná, než aby po ní mohl putovat osamělý chlapec.“

„Ne pro panoše. Já jsem jeho panoš. Pobočníkův panoš.“

„Panoš lorda Tywina?“ Brienne zastrčila svůj meč do pochvy.

„Ne. Ne toho pobočníka. Toho předtím. Jeho syna. Bojoval jsem s ním v bitvě. Křičel jsem Polomuž! Polomuž!“

Skřetův panoš. Brienne ani nevěděla, že nějakého měl. Tyrion Lannister nebyl žádný rytíř. Předpokládala, že by se od něj dalo očekávat, že bude mít nějakého sluhu či dva, kteří by se o něj starali, páže a šenka, někoho, kdy by mu pomáhal s oblékáním. Ale panoše! „Proč mne sleduješ?“ zeptala se znovu. „Co ode mě chceš?“

„Najít ji.“ Chlapec vstal. „Jeho paní. Ty ji hledáš. Brella mi to řekla. Je to jeho manželka. Lady Sansa. A tak jsem si myslel, že kdybys ji našla…“ Utrápeně zkřivil tvář. „Jsem jeho panoš,“ opakoval, a po obličeji mu stékaly kapky deště, „ale on mě opustil.“

SANSA

Kdysi dávno, když byla ještě malá holčička, přišel na Zimohrad potulný zpěvák, který u nich zůstal půl roku. Byl to již starý muž, s bílými vlasy a větrem ošlehanými tvářemi, ale zpíval o rytířích, hrdinských činech a krásných dámách, a Sansa prolévala hořké slzy zklamání, když od nich nakonec odcházel, a prosila svého otce, aby ho nepouštěl. „Ten muž nám již zahrál třikrát dokola každou píseň, kterou zná,“ řekl jí lord Eddard laskavě. „Nemohu jej zde držet proti jeho vůli. Nemusíš ale plakat. Ujišťuji tě, že přijdou jiní zpěváci.“

Jenže nepřišli, po celý další rok i déle. Sansa se modlila k Sedmi v jejich septu a ke starým bohům u stromu srdce, prosila je, aby přivedli starého zpěváka zpátky, nebo ještě lépe, aby poslali nějakého jiného, mladého a hezkého. Bohové ji ale nevyslyšeli a síně Zimohradu zůstaly tiché.

To ale bylo dávno, když ještě byla malá a pošetilá. Nyní byla panna, třináctiletá a již měla za sebou první krvácení. A písně zněly každou její noc a přes den se modlila o ticho.

Kdyby bylo Orlí hnízdo jako jiné hrady, slyšeli by mrtvého muže zpívat jen krysy a žalářníci. Stěny vězení bývaly dost silné na to, aby pohltily jak písně, tak výkřiky. Jenže nebeské cely měly jednu stěnu z čirého vzduchu, a tak každý akord, který mrtvý muž zahrál, volně vyplul ven a odrazil se od kamenných ramen Obrova kopí. A ty písně, které si vybíral… Zpíval o Tanci draků, o krásné Jonquil a jejím bláznovi, o Jenny ze Starokamenů a o rytíři Vážce. Zpíval o zradách a těch nejodpornějších vraždách, o oběšencích a o krvavé pomstě. Zpíval o žalu a zármutku.

Bez ohledu na to, kam v hradu zamířila, nemohla Sansa té hudbě uniknout. Vyplouvala vzhůru po točitých věžních schodech, nacházela si ji nahou v lázni, večeřela s ní za soumraku a vkrádala se do její komnaty, i když pevně zavřela okenice na petlici. Přicházela dovnitř na studeném řídkém vzduchu a stejně jako vzduch ji mrazila. Třebaže na Orlí hnízdo nesněžilo od té doby, co lady Lysa spadla, byly všechny noci kousavě chladné.

Zpěvákův hlas byl silný a sladký. Sansa si říkala, že nyní zpívá lépe než kdykoli předtím, jeho hlas byl jaksi bohatší, plný bolesti, strachu a touhy. Nechápala, proč dali bohové tak nádherný hlas tak zkaženému muži. Vzal by si mě v Prstech násilím, kdyby Petyr neposlal sera Lothora, aby mě hlídal, musela připomínat sama sobě. A hrál, aby utlumil moje výkřiky, když se mě teta Lysa pokoušela zabít.

To však nečinilo jeho písně o nic příjemnějšími na poslech. „Prosím,“ naléhala na lorda Petyra, „nemůžeš jej donutit, aby toho nechal?“

„Dal jsem tomu muži své slovo, drahá.“ Petyr Baeliš, pán Harrenova, svrchovaný pán Trojzubce a lord protektor Orlího hnízda a údolí Arryn, vzhlédl od dopisu, který psal. Od chvíle, kdy Lysa spadla, napsal stovky dopisů. Sansa viděla, jak z ptačince bez ustání vylétají havrani a další přilétají nazpět. „Raději budu naslouchat jeho zpěvu než jeho vzlykání.“

Ano, je to lepší, když zpívá, ale… „Musí hrát celé noci, můj pane? Lord Robert nemůže spát. Pláče…“

„…za svou matkou. Tomu se nedá pomoci, ta žena je mrtvá.“

Petyr pokrčil rameny. „Už to nepotrvá dlouho. Zítra sem vystoupí lord Nestor.“

Sansa se setkala s lordem Nestorem Roycem již předtím, po Petyrově svatbě s její tetou. Royce byl správcem Měsíční brány, velkého hradu, který stál u úpatí hory a strážil schody vedoucí na Orlí hnízdo. Svatebčané s ním hodovali přes noc, než započali svůj sestup. Lord Nestor se na ni stěží dvakrát podíval, ale pomyšlení, že sem teď přijde, ji plnilo hrůzou. Byl to také nejvyšší správce Údolí, věrný vazal Jona Arryna a lady Lysy. „On ne… nenecháš lorda Nestora, aby si šel s Marillionem promluvit, že ne?“

Její zděšení se jí zřejmě zračilo ve tváři, protože Petyr odložil brk. „Naopak. Budu na tom trvat.“

Pokynul jí, aby se šla posadit k němu. „Budeme se muset dohodnout, Marillion a já. Mord umí být velice přesvědčivý. A pokud nás náš zpěvák zklame a zazpívá písničku, kterou nechceme slyšet, nu, ty a já budeme prostě muset říct, že lže. Komu podle tebe lord Nestor spíš uvěří?“

„Nám?“ Sansa si říkala, kéž by si tím mohla být jistá.

„Samozřejmě. Z našich lží bude mít jen prospěch.“

V soláru bylo horko, oheň vesele praskal, ale Sansa se přesto chvěla. „Ano, ale… co když…“

„Co když si lord Nestor cení spíš cti než prospěchu?“ Petyr jí položil paži kolem ramen. „Co když touží po pravdě a po spravedlnosti pro svou zavražděnou paní?“ Usmál se. „Já lorda Nestora znám, drahá. Myslíš si, že bych mu někdy dovolil ublížit své dceři?“

Já nejsem tvoje dcera, pomyslela si. Jsem Sansa Stark, dcera lorda Eddarda a lady Catelyn a krev Zimohradu. Nahlas to ale neřekla. Nebýt Petyra Baeliše, byla by to Sansa, kdo by střemhlav letěl chladnou modrou oblohou vstříc své smrti na kamenech o šest stovek stop níž, a ne lady Lysa. Je tak odvážný. Sansa si přála, aby měla jeho odvahu. Sama by si nejraději zalezla do postele, schovala se pod pokrývku a spala a spala. Od Lysiny smrti nespala v kuse jedinou noc. „Nemohl bys říct lordu Nestorovi, že… že mi není dobře nebo…?“

„Bude chtít slyšet tvoje vylíčení Lysiny smrti.“

„Můj pane, pokud… pokud Marillion řekne, jak to bylo doopravdy…“

„Pokud bude lhát, chtěla jsi říct?“

„Lhát? Ano… pokud bude lhát, je to jeho příběh proti mému, a lord Nestor se mi podívá do očí a uvidí, jak jsem vystrašená…“

„Něco málo strachu bude zcela na místě, Alayne. Máš za sebou strašlivý zážitek. Nestora to dojme.“ Petyr pozoroval její oči, jako by je viděl poprvé v životě. „Máš oči své matky. Upřímné oči, a nevinné. Modré jako sluncem zalité moře. Až budeš starší, mnoho mužů v těch očích utone.“

Sansa nevěděla, co na to říct.

„Jediné, co musíš říct lordu Nestorovi, je tentýž příběh, jako jsi pověděla lordu Robertovi,“ pokračoval Petyr.

Robert je malý nemocný chlapec, pomyslela si. Lord Nestor je dospělý muž, vážný a podezřívavý. Robert byl tak slabý a bylo jej třeba chránit, dokonce i před pravdou. „Některé lži jsou projevem lásky,“ ujistil ji Petyr. Připomněla mu to. „Když jsme lhali lordu Robertovi, bylo to jen proto, abychom ho ušetřili,“ řekla.

„A tato lež může ušetřit nás. Jinak budeme muset odejít z Orlího hnízda stejnými dveřmi, jaké použila Lysa.“ Petyr znovu uchopil brk. „Naservírujeme mu lži a stromovinské zlaté a já tě ujišťuji, že je spolkne a požádá o další.“

On předkládá lži i mně, uvědomila si Sansa. Byly to však utěšující lži, a tak je považovala za dobře míněné. Lež není tak špatná, pokud je míněna dobře. Kéž by mu jen tak věřila…

Stále ji velmi trápily věci, které řekla její teta ještě předtím, než spadla. „Fantasmagorie,“ vyjádřil se o nich Petyr. „Moje žena byla blázen, sama jsi to viděla.“ A taky že zrq. Jediné, co jsem udělala, bylo to, že jsem postavila hrad ze sněhu, a ona mě za to chtěla vystrčit Měsíčními dveřmi. Petyr mne zachránil. Miloval moji matku a…

A ji? Jak by o tom mohla pochybovat? Zachránil ji.

Zachránil Alayne, svoji dceru, zašeptal hlásek v jejím nitru. Jenže byla taky Sansa… a někdy se jí zdálo, že lord protektor je také dvěma lidmi najednou. Byl to Petyr, její ochránce, srdečný, zábavný a laskavý… ale byl to také Malíček, pán, kterého znala v Králově přístavišti, lstivě se usmívající a hladící si svůj vous, zatímco šeptal královně Cersei do ucha. A Malíček nikdy nebyl její přítel. Když ji Joffrey nechal zbít, Skřet ji bránil, ale Malíček ne. Když ji dav chtěl znásilnit, odnesl ji do bezpečí Ohař, ne Malíček. Když ji Lannisterové provdali proti její vůli za Tyriona, poskytl jí útěchu ser Garlan Galantní, ne Malíček. Malíček pro ni nikdy nezvedl ani malíček.

Až na to, že mě dostal pryč. Tohle pro mě udělal. Myslela jsem si, že to byl ser Dontos, můj ubohý starý opilý Florian, jenže to byl po celou dobu Petyr. Malíček byla jen maska, kterou musel nosit. Ovšem někdy bylo pro Sansu obtížné poznat, kde končí člověk a začíná maska. Malíček a lord Petyr se navzájem hodně podobali. Nejraději by jim uprchla oběma, jenže neměla kam jít. Zimohrad byl vypálený a opuštěný, Bran a Rickon mrtví a studení. Robba zradili a zavraždili ve Dvojčatech, společně s jejich paní matkou. Tyriona odsoudili k smrti za to, že zabil Joffreyho, a kdyby se někdy vrátila do Králova přístaviště, královna by připravila o hlavu i ji. Teta, o které doufala, že jí poskytne bezpečné útočiště, se ji místo toho pokoušela zabít. Její strýc Edmure byl zajatcem Freyů, zatímco její prastrýc Černá ryba byl obléhán v Řekotočí. Nemám žádné jiné místo kromě Orlího hnízda, pomyslela si zbědovaně, a žádného opravdového přítele kromě Petyra.

Té noci zpíval mrtvý muž „Den, kdy pověsili Černého Robina“, „Matčiny slzy“ a „Deště Kastameru“. Pak na chvíli přestal, ale zrovna když začala Sansa usínat, začal hrát znovu. Zpíval „Šestero smutků“, „Spadané listí“ a „Alysanne“. Takové smutné písně, pomyslela si. Když zavřela oči, viděla jej v jeho nebeské cele, schouleného v rohu co nejdál od chladné černé oblohy, skrčeného pod kožešinou, se svou harfou přitisknutou k hrudi. Nesmím ho litovat, řekla si. A proč by taky měla? Marillion se ji snažil znásilnit a Petyr jí zachránil život ne jednou, ale dvakrát. Některé lži prostě musíš říct. Lži byly jediným, co ji udržovalo při životě v Králově přístavišti. Kdyby nebyla lhala Joffreymu, jeho muži by ji zbili do krve.

Po „Alysanne“ zpěvák opět přestal, dost dlouho na to, aby si Sansa mohla ukrást hodinu spánku. Ale když škvírami jejích okenic začalo pronikat první světlo úsvitu, zaslechla něžné tóny písně „Za mlhavého rána“, zalétající k ní zespodu, a okamžitě se probrala. Byla to spíš ženská píseň, nářek matky za svítání po jakési strašlivé bitvě, kdy hledá mezi mrtvými tělo svého jediného syna. Ta matka zpívá o žalu nad svým mrtvým synem, pomyslela si Sansa, ale Marillion truchlí pro své prsty, pro své oči. Slova vzlétala jako šípy a probodávala ji ve tmě.

Ach, neviděl jste mého chlapce, dobrý pane?

Vlasy má kaštanově hnědé.

Slíbil, že navrátí se ke mně,

Do domku našeho v městečku Wendiš.

Sansa si zakryla uši polštářem vycpaným prachovým husím peřím, aby neslyšela zbytek písně, ale ničemu to neposloužilo. Přišel den, ona se probudila, a vzhůru na horu vystupoval lord Nestor.

Správce Údolí a jeho skupina dorazili na Orlí hnízdo pozdě odpoledne, když byla dolina pod nimi oděna v rudozlatých barvách a zvedal se vítr. Přivedl svého syna sera Albara, společně s tuctem rytířů a desítkou ozbrojenců. Tolik cizinců. Sansa znepokojeně pozorovala jejich tváře, divila se v duchu, zda jsou to přátelé, či nepřátelé.

Petyr uvítal své návštěvníky v černém sametovém kabátci s šedými rukávy, které barvou odpovídaly jeho kalhotám a dodávaly zvláštní temný odstín jeho šedozeleným očím. Vedle něj stál mistr Colemon, řetěz z mnoha kovů mu volně visel kolem dlouhého hubeného krku. Třebaže byl mistr z obou mužů mnohem vyšší, byl to lord protektor, kdo přitahoval zrak. Zdálo se, že pro ten den odložil všechny svoje úsměvy. Vážně naslouchal, zatímco lord Nestor představoval rytíře, kteří jej provázeli, pak řekl: „Moji páni, vítejte zde. Mistra Colemona samozřejmě znáte. Lorde Nestore, vzpomeneš si na Alayne, moji nemanželskou dceru?“

„Zajisté.“ Lord Nestor Royce byl muž s býčí šíjí, sudovitou hrudí, plešatějící hlavou, šedivějícím vousem a přísným pohledem. Sklonil hlavu na pozdrav o celého půl palce.

Sansa se uklonila, příliš vyděšená promluvit ze strachu, že by se mohla přeřeknout. Petyr ji vytáhl na nohy. „Drahá, buď hodné děvče a přiveď do hradní síně lorda Roberta, aby mohl přijmout své hosty.“

„Ano, otče.“ Hlas měla tenký a napjatý. Hlas lhářky, pomyslela si, když pospíchala vzhůru po schodech a pak po ochozu k Měsíční věži. Provinilý hlas.

Gretchel s Maddy pomáhaly Robertu Arrynovi vsoukat se do kalhot, když Sansa vstoupila do jeho ložnice. Pán Orlího hnízda v noci opět plakal. Oči měl rudé a oteklé, řasy slepené, z opuchlého nosu mu teklo. Pod jednou nosní dírkou se mu leskla stezička hlenu a spodní ret měl zakrvácený, jak se do něj kousl. Takto ho lord Nestor nesmí vidět, pomyslela si Sansa zoufale. „Gretchel, přines mi umývadlo.“ Vzala chlapce za ruku a odtáhla ho k posteli. „Spal náš Brouček v noci dobře?“

„Ne.“ Popotáhl. „Nespal jsem ani chvilku, Alayne. On už zase zpíval, a moje dveře byly zamčené. Volal jsem, aby mě pustili, ale nikdo sem nepřišel. Někdo mě v mém pokoji zamkl.“

„To od nich bylo ošklivé.“ Namočila měkký hadřík do teplé vody a začala mu omývat obličej… něžně, ach, tak něžně. Kdyby začala Roberta drhnout příliš razantně, mohl by se začít třást. Ten chlapec byl tak křehký, a na svůj věk strašně malý. Bylo mu osm, ale Sansa znala větší pětileté děti.

Robertův ret se zachvěl. „Chtěl jsem jít spát za tebou.“

Já vím, že jsi chtěl. Brouček měl ve zvyku zalézt si vždycky do postele ke své matce, dokud se neprovdala za lorda Petyra. Od Lysiny smrti se za nocí toulal po Orlím hnízdě a hledal jiné postele. Nejvíc se mu líbila ta, která patřila Sanse… a to byl taky důvod, proč požádala sera Lothora Brunea, aby minulou noc zamkl jeho dveře. Nevadilo by jí to, kdyby jen spal, jenže on se pořád snažil tisknout se k jejím ňadrům, a když měl záchvaty třesu, často se pomočil do postele.

„Lord Nestor Royce přišel od Brány sem nahoru a rád by tě viděl.“ Sansa mu utřela hleny pod nosem.

„Já nechci vidět jeho,“ řekl. „Chci příběh. Příběh o Okřídleném rytíři.“

„Až potom,“ slíbila mu Sansa. „Nejdřív musíš vidět lorda Nestora.“

„Lord Nestor má mateřské znamínko,“ kroutil se. Robert se lidí s mateřskými znamínky bál. „Maminečka říkala, že je zlý.“

„Můj ubohý Broučku.“ Sansa mu uhladila vlasy. „Já vím, že ti chybí. Lordu Petyrovi taky schází. Měl ji rád stejně jako ty.“ Byla to lež, třebaže laskavě míněná. Jedinou ženou, kterou kdy Petyr miloval, byla Sansina zavražděná matka. Přiznal se k tomu lady Lyse těsně předtím, než ji vystrčil z Měsíčních dveří. Byla šílená a nebezpečná. Zavraždila svého vlastního manžela, zabila by i mě, kdyby mi lord Petyr nepřispěchal na pomoc.

To ale Robert vědět nemusel. Byl to jen nemocný malý chlapec, který miloval svou matku. „Tak,“ řekla Sansa, „teď vypadáš jako pořádný pán. Maddy, přines mi jeho plášť.“ Byl z jehněčí vlny, měkký a teplý, v krásné nebesky modré barvě, která podtrhávala krémovou barvu jeho tuniky. Připevnila mu jej kolem ramen stříbrnou broží ve tvar měsíčního srpku, a vzala jej za ruku. Pro tentokrát šel Robert poslušně.

Velký sál byl ode dne Lysina pádu zavřený, a Sanse běhal mráz po zádech, když do něj měla znovu vstoupit. Ta místnost byla dlouhá, vznešená a krásná, ale Sanse se nelíbila. I v těch nejlepších časech to bylo bledé, chladné místo. Štíhlé pilíře vypadaly jako prstní kůstky a modré žilky v bílém mramoru jí přinášely na mysl křečové žíly v nohou nějaké stařeny. Třebaže byly stěny lemovány padesáti stříbrnými nástěnnými držáky, nyní tam plápolal necelý tucet pochodní, a tak po podlaze tančily stíny a hromadily se v rozích. Jejich kroky se odrážely od mramoru a Sansa slyšela vítr lomcující Měsíčními dveřmi. Nesmím se na ně dívat, řekla si v duchu. Jinak se začnu třást stejně jako Robert.

S Maddyinou pomocí usadila Roberta na jeho trůn ze dřeva čarostromu, podložila jej spoustou polštářů a nechala vzkázat, že jeho lordstvo je připravené přijmout své hosty. Dva strážní v nebesky modrých pláštích otevřeli dveře na dolním konci síně a Petyr je uvedl dovnitř. Kráčel v jejich čele po dlouhém modrém koberci, který vedl mezi řadami pilířů bílých jako kosti.

Chlapec zdvořile pozdravil lorda Nestora pisklavým hláskem a vůbec se nezmínil o jeho mateřském znamínku. Když se nejvyšší správce zeptal na jeho matku, Robertovi se začaly nepatrně třást ruce. „Marillion mé matce ublížil. Vyhodil ji Měsíčními dveřmi.“

„Viděl pán, jak se to stalo?“ zeptal se ser Marwyn Belmore, vysoký, hubený rytíř s červenavě žlutými vlasy, který byl Lysiným kapitánem stráží do té doby, než Petyr dosadil na jeho místo rytíře Lothora.

„Alayne to viděla,“ řekl chlapec. „A můj nevlastní pan otec taky.“

Lord Nestor se na ni podíval. Ser Albar, ser Marwyn, mistr Colemon, ti všichni se na ni dívali. Byla to moje teta, ale chtěla mě zabít, pomyslela si Sansa. Odtáhla mě k Měsíčním dveřím a snažila se mě vystrčit ven. Já žádný polibek nechtěla, jenom jsem si stavěla hrad ze sněhu. Objala sama sebe, aby se tolik nechvěla.

„Odpusťte jí, moji páni,“ řekl Petyr tiše. „Stále má z toho zážitku noční můry. Není divu, že se nemůže přimět mluvit o tom.“ Postavil se za ni a něžně jí položil ruce na ramena. „Já vím, jak je to pro tebe těžké, Alayne, ale naši přátelé musí slyšet pravdu.“

„Ano.“ Hrdlo měla tak vyschlé a stažené, že ji takřka bolelo, když měla mluvit. „Viděla jsem… byla jsem s lady Lysou, když…“ Po tváři se jí skutálela slza. To je dobré, slza je dobrá. „…když do ní Marillion… strčil.“ A pověděla jim ten příběh znovu, sotva slyšíc slova, která z ní vycházela.

Než byla v polovině příběhu, začal malý Robert plakat a polštáře pod ním se nebezpečně posouvaly. „Zabil moji matku. Chci, aby letěl!“ Třes jeho dlaní se zhoršil a začínaly se mu chvět celé ruce. Chlapcova hlava sebou škubla a rozcvakaly se mu zuby. „Letěl!“ vřískal. „Letěl, letěl.“ Jeho ruce a nohy sebou začaly divoce zmítat. Lothor Brune zamířil ke stupínku právě včas, aby chlapce zachytil, když sklouzával z trůnu. Mistr Colemon byl jen o krok za ním, třebaže sám nijak pomoci nemohl.

Sansa, stejně bezmocná jako všichni ostatní, tam mohla jen stát a sledovat průběh chlapcova záchvatu. Jedna z Robertových kopajících nohou zasáhla sera Lothora do obličeje. Brune zaklel, ale nadále jej držel, zatímco sebou chlapec škubal, zmítal se a močil kolem sebe. Jejich návštěvníci neřekli ani slovo; přinejmenším lord Nestor byl svědkem podobných záchvatů už předtím. Dlouho trvalo, než Robertovy křeče začaly polevovat, a Sanse to připadalo ještě déle. Nakonec byl malý lord tak zesláblý, že nebyl schopen stát. „Raději odveďte jeho lordstvo do postele a pusťte mu žilou,“ řekl lord Petyr. Brune vzal chlapce do náruče a odnesl ho ze síně. Mistr Colemon jej se zachmuřenou tváří následoval.

Když jejich kroky odezněly, v sále Orlího hnízda se rozhostilo ticho. Sansa slyšela jen noční vítr sténající venku a škrábající do Měsíčních dveří. Byla velmi prochladlá a unavená. Budu ten příběh muset vyprávět ještě jednou? říkala si v duchu.

Zřejmě jej ale vyprávěla docela dobře. Lord Nestor si odkašlal. „Ten zpěvák se mi nelíbil od samého začátku,“ zabručel. „Naléhal jsem na lady Lysu, aby ho poslala pryč. Mnohokrát jsem na ni naléhal.“

„Vždycky jsi jí dával moudré rady, můj pane,“ řekl Petyr.

„Nedbala na mé rady,“ postěžoval si lord Nestor. „Vyslechla si mě se spoustou námitek, a stejně mě neposlechla.“

„Moje paní byla pro tento svět příliš důvěřivá.“ Petyr mluvil tak laskavě, až by Sansa uvěřila, že svoji ženu opravdu miloval. „Lysa nedokázala vidět v lidech zlo, jen dobro. Marillion zpíval sladké písně a ona si myslela, že má takovou i povahu.“

„Nazýval nás prasaty,“ řekl ser Albar. Neotesaný rytíř se širokými rameny, jenž si holil bradu, ovšem pěstoval si husté černé kotlety, které rámovaly jeho prostoduchý obličej jako živý plot, byl mladší verzí svého otce. „Složil píseň o dvou prasatech, která ryjí kolem hory a žerou sokolí trus. Myslel tím nás, ale když jsem mu to řekl, vysmál se mi. ‚Ne, pane, je to prostě jen písnička o prasatech,‘ řekl.“

„Mě taky urážel,“ přidal se rytíř Marwyn Belmore. „Říkal mi rytíř Bim bam. Když jsem přísahal, že mu vyříznu jazyk, rozběhl se za lady Lysou a schoval se za její sukně.“

„Což dělával často,“ přitakal rytíř Royce. „Ten muž byl zbabělec, ale přízeň, kterou jej zahrnovala lady Lysa, jej učinila drzým. Oblékala jej jako urozeného pána, dala mu zlaté prsteny a opasek s měsíčními kameny.“

„Dokonce i oblíbeného sokola lorda Jona.“ Na rytířově kabátci bylo šest bílých svící Waxleyů. „Jeho lordstvo toho ptáka milovalo. Dal mu jej sám král Robert.“

Petyr Baeliš si povzdechl. „Bylo to nerozvážné,“ souhlasil, „a já jsem tomu učinil přítrž. Proto se s ním toho dne tady setkala. Měl jsem tu být také, ale nikdy mě ani nenapadlo… kdyby netrval na tom, že… víte, to já jsem ji zabil.“

Ne, pomyslela si Sansa, tohle říkat nesmíš, nesmíš jim to říct, nesmíš. Jenže ser Albar vrtěl hlavou. „Ne, můj pane, nesmíš si to dávat za vinu.“

Petyr Baeliš se upokojil a řekl: „Jak si přeješ, můj pane.“ Otočil se ke svým strážným, vydal rozkaz a zpěvák byl přivlečen ze žaláře. Přišel s ním žalářník Mord, obludný muž s malýma černýma očkama a křivým, zjizveným obličejem. Jedno ucho a kus tváře mu kdysi dávno usekli v jakési bitvě, ale dvacet kamenů sinalého bílého masa zůstalo. Šaty mu špatně padly a vydávaly žluklý, uleželý pach.

Marillion vypadal ve srovnání s ním téměř elegantně. Někdo jej vykoupal a oblékl do nebesky modrých kamaší a volné bílé tuniky s nadýchanými rukávy, opásané stříbrnou šerpou, která byla darem od lady Lysy. Na rukou měl natažené bílé hedvábné rukavice, zatímco bílý hedvábný obvaz šetřil urozené pány od pohledu na jeho vydloubané oči.

Mord se postavil za něj s bičem v ruce. Když jej žalářník dloubl do žeber, zpěvák klesl na koleno. „Dobří páni, prosím o vaše odpuštění.“

Lord Nestor se zamračil. „Přiznáváš se ke svému zločinu?“

„Kdybych měl oči, plakal bych.“ Zpěvákův hlas, tak silný a jistý za nocí, byl nyní zlomený a šeptavý. „Tolik jsem ji miloval, nemohl jsem ji vidět v náručí jiného, vědět, že s ním sdílí lože. Nechtěl jsem svoji sladké paní ublížit, to přísahám. Zabarikádoval jsem dveře, aby nás nemohl nikdo vyrušovat, zatímco jsem se jí vyznával ze své vášně, ale paní Lysa byla tak chladná… když mi řekla, že v sobě nosí dítě lorda Petyra… zmocnila se mne zuřivost…“

Zatímco mluvil, Sansa hleděla na jeho ruce. Tlustá Maddy tvrdila, že mu Mord usekl tři prsty, oba malíčky a prsteník. Jeho malíčky vypadaly o něco ztuhlejší než ostatní prsty, a s těmi rukavicemi bylo obtížné být si tím jistý. Možná si to jen vymyslela. A vůbec, jak by to mohla Maddy vědět?

„Lord Petyr byl natolik laskavý, že mi dovolil ponechat si moji harfu,“ řekl slepý zpěvák. „Moji harfu… můj jazyk… takže mohu stále zpívat. Lady Lysa můj zpěv tolik milovala…“

„Odveďte toho tvora pryč, nebo ho brzy zabiju sám,“ zavrčel lord Nestor. „Dělá se mi zle, jen když se na něj mám dívat.“

„Morde, odveď ho zpátky do nebeské cely,“ nařídil Petyr.

„Ano, milostpane.“ Mord hrubě popadl Marilliona za límec. „Už nemluvit.“ Když to říkal, Sansa ke svému údivu spatřila, že žalářník má zuby ze zlata. Dívali se, jak napůl táhne, napůl strká zpěváka ke dveřím.

„Ten muž musí zemřít,“ prohlásil rytíř Belmore, když byli pryč. „Měl by následovat lady Lysu z Měsíčních dveří.“

„Ovšem bez jazyka,“ dodal rytíř Albar. „Bez toho prolhaného, urážlivého jazyka.“

„Ano, byl jsem k němu až příliš laskavý,“ řekl Petyr Baeliš omluvným tónem. „Abych pravdu řekl, je mi ho líto. Vraždil z lásky.“

„Z lásky či nenávisti,“ řekl Belmore. „Musí zemřít.“

„A to brzy,“ dodal lord Nestor nevrle. „Žádný člověk nevydrží v nebeských celách dlouho. Modř ho brzy zavolá.“

„Možná,“ řekl Petyr Baeliš, „ale zda na to volání Marillion odpoví, to ví jen on.“ Pokynul a jeho strážní otevřeli dveře na vzdáleném konci síně. „Pánové, vím, že jste po namáhavém výstupu unavení. Nechal jsem pro vás všechny připravit pokoje, abyste zde mohli zůstat přes noc, a ve vedlejší síni na vás čeká jídlo a pití. Oswelle, ukaž jim cestu a postarej se, aby měli všechno, co budou potřebovat.“ Otočil se k Nestoru Roycovi. „Můj pane, připojíš se ke mně v soláru na pohár vína? Alayne, drahá, pojď nám nalévat.“

V soláru hořel nízký oheň a čekal na ně džbán vína. Stromovinského zlatého. Sansa nalila lordu Nestorovi pohár, zatímco Petyr prohrabával železným pohrabáčem polena.

Lord Nestor se usadil vedle ohně. „Tohle není konec,“ řekl Petyrovi, jako by tam Sansa nebyla. „Můj bratranec má v úmyslu vyslechnout zpěváka sám.“

„Bronzový Yohn mi nedůvěřuje.“ Petyr odstrčil stranou poleno.

„Má v úmyslu přijít sem s vojskem. Symond Templeton se k němu připojí, o tom nepochybuji. A obávám se, že lady Waynwood rovněž.“

„A lord Belmore. Mladý lord Hunter, Horton Redfort. Přivedou si Silného Sama Kámen, Tolletta, Coldwatera a možná i některého z Corbrayů.“

„Jsi dobře informován. Snad nemyslíš lorda Lyonela?“

„Ne, jeho bratra. Ser Lyn mě z nějakého důvodu nemá rád.“

„Rytíř Lyn je nebezpečný člověk,“ řekl lord Nestor zatrpkle. „Co máš v úmyslu dělat?“

„Co mohu udělat jiného než je uvítat, když přijdou?“ Petyr ještě jednou hrábl do plamenů a odložil pohrabáč.

„Můj bratranec má v úmyslu sesadit tě jako lorda protektora.“

„Pokud je tomu tak, nemohu mu v tom zabránit. Já si udržuji svoji posádku dvaceti mužů. Lord Royce a jeho přátelé jich mohou shromáždit dvacet tisíc.“ Petyr přešel k dubové truhlici pod oknem. „Bronzový Yohn udělá, co udělá,“ řekl, když poklekl. Otevřel truhlici, vyndal ruličku pergamenu a odnesl ji lordu Nestorovi. „Můj pane. Toto je projev lásky, kterou k tobě moje paní chovala.“

Sansa se dívala, jak Royce rozmotává pergamen. „To… je neočekávané, můj pane.“ S ohromením si všimla, že má v očích slzy.

„Neočekávané, ovšem nikoli nezasloužené. Moje paní si tě cenila nad všechny svoje vazaly. Byl jsi její oporou, skálou, jak mi říkala.“

„Její skálou.“ Lord Nestor zrudl. „To říkala?“

„Často. A tohle –“ Petyr ukázal na pergamen – „je toho důkazem.“

„To je… dobře, že to vím. Jon Arryn si mých služeb cenil, to vím, ale lady Lysa… myslel jsem, že mnou opovrhovala, když jsem se jí přišel dvořit, bál jsem se…“ Lord Nestor svraštil čelo. „Je na tom pečeť Arrynů, jak vidím, ale ten podpis…“

„Lysa byla zavražděna dřív, než mohla tuto listinu podepsat, a tak jsem to podepsal jako lord protektor. Vím, že by si to přála.“

„Chápu.“ Lord Nestor svinul pergamen. „Jsi… svědomitý, můj pane. Ano, a neschází ti odvaha. Někteří nazvou tento dar nevhodným a budou ti ho vyčítat. Postavení strážce nikdy nebylo dědičné. Arrynové povýšili Bránu ve dnech, kdy ještě nosili Sokolí korunu a vládli Údolí jako králové. Orlí hnízdo bylo jejich letní sídlo, ale když začal padat sníh, celý dvůr vždycky sestoupil. Dalo by se říci, že Brána je stejně královská jako Orlí hnízdo.“

„V Údolí nebyl král po tři sta let,“ poukázal Petyr Baeliš.

„Přišli draci,“ souhlasil lord Nestor. „Ale dokonce i pak zůstala Brána hradem Arrynů. Jon Arryn sám byl strážcem Brány, když ještě žil jeho otec. Po jeho povýšení jmenoval na toto čestné místo svého bratra Rondela a později svého bratrance Denyse.“

„Lord Robert nemá žádné bratry a jenom velmi vzdálené bratrance.“

„To je pravda.“ Lord Nestor sevřel pergamen těsněji. „Nebudu tvrdit, že jsem v to nedoufal. Zatímco lord Jon vládl říši jako králův pobočník, připadlo mně, abych vládl v Údolí za něho. Dělal jsem všechno, co po mně chtěl, a na oplátku jsem nežádal nic. Ale u bohů, tohle jsem si zasloužil!“

„Ano, zasloužil,“ přitakal Petyr, „a lord Robert bude nyní klidněji spát, když ví, že budeš nadále na svém místě, spolehlivý přítel u úpatí jeho hory.“ Pozvedl číši. „Tak… připijme si, můj pane. Na rod Royců, strážce Měsíční brány… nyní a navěky.“

„Ano, nyní a navěky!“ Stříbrné číše třeskly o sebe.

Později, mnohem později, poté co byl džbán stromovinského zlatého suchý, lord Nestor odešel, aby se opětovně připojil ke skupině svých rytířů. Sansa do té doby již usínala vestoje, nechtěla nic jiného než si zalézt do postele, ale Petyr ji chytil za zápěstí. „Vidíš, jaké zázraky lze dokázat pomocí lží a stromovinského zlatého?“

Proč se jí najednou chtělo plakat? Vždyť přece bylo dobré, že byl lord Nestor na jejich straně. „To byly všechno lži?“

„Ne všechno. Lysa lorda Nestora skutečně přirovnala ke kameni, ačkoli si nemyslím, že to myslela jako kompliment. Jeho syna nazývala tupcem. Věděla, že lord Nestor prahne po tom, aby se Brána stala jeho majetkem, aby se stal jejím skutečným pánem, i podle jména, ale Lysa snila o dalších synech a představovala si, že Brána připadne Robertovu mladšímu bratrovi.“ Vstal. „Chápeš, co se tady stalo, Alayne?“

Sansa na okamžik zaváhala. „Dal jsi Měsíční bránu lordu Nestorovi, aby sis zajistil jeho podporu.“

„Přesně tak,“ připustil Petyr, „ovšem naší skálou je muž, který je přehnaně pyšný a urážlivý. Kdybych se ho zeptal na jeho cenu, nafoukl by se tady jako ropucha a řekl by, že urážím jeho čest. Ovšem tímto způsobem… ten muž není až tak hloupý, ale lži, které jsem mu naservíroval, byly sladší než pravda. On chce věřit, že si jej Lysa cenila nade všechny svoje vazaly. Jedním z těch druhých, koneckonců, je Bronzový Yohn, a Nestor si je velmi dobře vědom, že se narodil z menší větve rodu Royců. On chce pro svého syna víc. Čestní muži dělají pro své děti věci, které by je ani nenapadli, kdyby z nich měli mít prospěch jen oni.“

Přikývla. „Ten podpis… mohl jsi nechat lorda Roberta otisknout tam svoji ruku a zpečetit jej, ale ty jsi to místo toho…“

„…podepsal sám, jako lord protektor. Proč?“

„No… kdybys byl odvolán nebo… nebo zabit…“

„…nárok lorda Nestora na Bránu by mohl být zpochybňován. Ujišťuji tě, že on na to nezapomene. Jsem rád, že jsi to pochopila. I když to není nic víc, než bych očekával od vlastní dcery.“

„Děkuji ti.“ Cítila se absurdně hrdá, ale také zmatená. „Já ale nejsem tvoje dcera. Tedy ne opravdu. Chci říct, že předstírám, že jsem Alayne, ale ty přece víš…“

Malíček zvedl prst k jejím rtům. „Já vím, co vím, a ty taky. Některé věci je lépe nechat nevyřčené, drahá.“

„I když jsme sami?“

„Zvlášť když jsme sami. Jinak přijde den, kdy sluha vejde do místnosti neohlášen nebo strážný u dveří náhodou zaslechne něco, co slyšet neměl. Chceš snad další krev na svých roztomilých ručkách, moje drahá?“

Spatřila v duchu Marillionovu tvář, s bledým obvazem přes oči. Za ním viděla sera Dontose, šípy z kuše trčící z jeho těla. „Ne,“ řekla Sansa. „Prosím.“

„Jsem v pokušení říct, že tohle není hra, co tu hrajeme, dcero, jenže samozřejmě je. Je to hra o trůny.“

Nikdy jsem nežádala, abych ji mohla hrát. Ta hra byla příliš nebezpečná. Jedno uklouznutí, a jsem mrtvá. „Oswell… můj pane, Oswell mne odvážel ve člunu z Králova přístaviště té noci, co jsem uprchla. Ten přece ví, kdo jsem.“

„Jestli má alespoň polovinu rozumu co ovčí bobek, mohl by si to domyslet. Ser Lothor to ví taky. Jenže Oswell je v mých službách již dlouhý čas a je to od přírody velmi mlčenlivý muž. Brunea pro mě hlídá Černokotlý a Černokotlého hlídá Brune. Nedůvěřuj nikomu, řekl jsem kdysi Eddardu Starkovi, jenže on mne neposlouchal. Ty jsi Alayne a musíš být Alayne po celý čas.“ Položil dva prsty na levou stranu její hrudi. „Dokonce i tady. Ve svém srdci. Dokážeš to? Můžeš být moje dcera ve svém srdci?“

„Já…“ Já nevím, můj pane, řekla málem, jenže tohle Petyr slyšet nechtěl. Lži a stromovinské zlaté, pomyslela si. „Jsem Alayne, otče. Kdo jiný bych měla být?“

Lord Malíček ji políbil na tvář. „S mým rozumem a Catiinou krásou ti jednou bude patřit svět, drahá. A teď jdi do postele.“

Gretchel zapálila v jejím krbu oheň a natřásla péřové pokrývky v posteli. Sansa se svlékla a ulehla. Dnes v noci zpívat nebude, modlila se, ne, když je v hradu lord Nestor a ti druzí. Neodváží se. Zavřela oči.

Někdy uprostřed noci se probudila, když malý Robert lezl do její postele. Zapomněla jsem Lothorovi říct, aby ho zase zamkl, uvědomila si. Teď už s tím nemohla nic dělat, a tak kolem něj položila ruku. „Broučku? Můžeš tady zůstat, ale nesmíš se vrtět. Jen zavři očka a spi, maličký.“

„Budu.“ Přitulil se blíž a přitiskl hlavu mezi její ňadra. „Alayne? Jsi teď moje maminka?“

„Myslím, že jsem,“ řekla. Pokud byla lež míněna dobře, nemohla ublížit.

KRAKENOVA
DCERA

Síň hlasitě hlučela opilými Harlawskými, samými vzdálenými příbuznými. Každý pán pověsil svůj praporec za lavici, kde byli usazeni jeho muži. Příliš málo, pomyslela si Aša Greyjoy, shlížejíc dolů z ochozu, až příliš málo. Lavice byly ze tří čtvrtin prázdné.

Qarl Panna to taky říkal, když se Černý vítr přibližoval od moře. Spočítal veslice kotvící pod hradem jejího otce a zamračil se. „Nepřišli,“ poznamenal, „nebo alespoň ne dost.“ Nemýlil se, ale Aša s ním nemohla souhlasit, ne venku, kde by ji mohla slyšet posádka. Nepochybovala o jejich loajalitě, ale dokonce i železní muži váhali, když měli obětovat svoje životy pro věc, která byla zjevně předem ztracená.

To mám jen tak málo přátel? Mezi praporci viděla stříbrnou rybu Botleyů, kamenný strom Stonetreeiů, mořskou obludu Volmarků, oprátky Myrů. Zbytek byly kosy Harlawů. Boremund umístil svoji kosu do světle modrého pole, Hothova byla obroubená šedým lemem a Rytíř si svoji ozdobil křiklavým pávem rodu své matky. Dokonce i Sigfryd Stříbrovlas měl dvě kosy překřížené na oble rozděleném poli. Jenom onen pán Drsnořádu měl pouze stříbrnou kosu na poli černém jako noc, tak jak se vznášela na úsvitu věků: Rodrik zvaný Čtec, lord Deseti věží, pán Drsnořádu, z rodu drsnořádských Harlawů… její nejmilovanější strýc.

Trůn lorda Rodrika byl prázdný. Nad ním se křížily dvě kosy z tepaného stříbra, tak velké, že by i obr měl potíže uzvednout je, ale pod nimi byly jen prázdné polštáře. Ašu to nepřekvapilo. Hostina již dávno skončila. Na stolech stojících na kozách zůstaly jen kosti a mastné talíře. Zbytek společnosti popíjel, a její strýc Rodrik nikdy neměl v oblibě společnost rozhádaných opilců.

Otočila se k Třízubce, stařeně strašlivého věku, která byla správkyní jejího strýce od doby, co ji znali jako Dvanáctizubku. „Můj strýc je se svými knihami?“

„Jo, kde jinde?“ Žena byla tak stará, že o ní septon jednou prohlásil, že musela kojit samotnou Stařenu. To bylo tehdy, když byla na ostrovech stále ještě tolerována víra v Sedm. Lord Rodrik si držel septony v Deseti věžích, ne kvůli spáse své duše, ale kvůli svým knihám. „S knihami a s Botleyem. Ten s ním šel taky.“

Botleyův praporec visel v síni, pás stříbrných ryb na bledě zeleném poli, třebaže jeho Rychloploutev Aša mezi ostatními veslicemi neviděla. „Slyšela jsem, že můj strýc Vraní oko starého Sawana Botleye utopil.“

„Tenhleten je Tristifer.“

Tris. Říkala si, co se stalo se Sawanovým starším synem Harrenem. Nepochybně se to brzy dozvím. Tohle bude nepříjemné. Neviděla Trise od… ne, neměla by o tom přemýšlet. „A moje paní matka?“

„Upoutaná na lože,“ odpověděla Třízubka, „ve Vdovině věži.“

Ano, kde jinde? Vdova, po které byla věž pojmenována, byla její teta. Lady Gwynese se vrátila domů, aby zde truchlila, poté co její manžel zahynul na Krásném ostrově během první rebelie Balona Greyjoye. „Zůstanu jen tak dlouho, dokud můj žal nepřejde,“ řekla tehdy svému bratrovi, „třebaže podle práva by Deset věží mělo patřit mně, protože jsem o sedm let starší.“ Od té doby uplynulo mnoho dlouhých let, ale vdova stále setrvávala, truchlila a čas od času se dala slyšet, že by měl hrad patřit jí. A teď má lord Rodrik pod svou střechou druhou napůl šílenou sestru, přemítala Aša. Není divu, že hledá útěchu ve svých knihách.

Dokonce i nyní bylo těžké uvěřit, že křehká, nemocná lady Alannys přežila svého manžela lorda Balona, který vypadal tak tvrdý a silný. Když Aša vyplula do války, odcházela s těžkým srdcem, plná strachu, že její matka možná zemře, než se vrátí. Ani jednou ji nenapadlo, že by místo toho mohl zemřít její otec. Potopený bůh s námi provádí kruté žerty, ale lidé jsou ještě krutější. Náhlá bouře a protržený provaz poslaly Balona Greyjoe k jeho smrti. Nebo to tak alespoň říkají.

Aša naposledy viděla svou matku, když se zastavila v Deseti věžích, aby nabrala čerstvou vodu během cesty na sever, kde hodlala zaútočit na Pahorek v Hlubokolese. Lady Alannys nikdy neoplývala krásou, jakou opěvují minesengři, ale její dcera milovala její vášnivou pevnou tvář a jiskřičky smíchu v jejích očích. Při své poslední návštěvě však našla matku v okenním sedátku, zachumlanou pod hromadou kožešin, vyhlížející na moře. Je tohle moje matka, nebo její duch? říkala si v duchu, když ji líbala na tváře.

Matčina kůže byla tenká jako pergamen, dlouhé vlasy měla úplně bílé. Ve způsobu, jakým držela hlavu, se stále zračila určitá pýcha, ale její oči byly kalné a zamračené a ústa se jí chvěla, když se ptala po Theonovi. „Přivedla jsi mého chlapečka?“ zeptala se. Theonovi bylo deset, když jej odvedli na Zimohrad jako rukojmí, a co se lady Alannys týkalo, zdálo se, že jej stále považuje za desetiletého chlapce. „Theon přijet nemohl,“ musela jí Aša říct. „Otec jej poslal drancovat na Kamenité pobřeží.“ Lady Alannys na to neměla co říct. Jen pomalu přikývla, a přesto na ní bylo znát, jak hluboko ji slova její dcery ranila.

A teď jí musím říct, že je Theon mrtvý, a proklát jí srdce další dýkou. Již v něm byly zabořeny dva nože. Na jejich čepelích byla vyryta jména Rodrik a Maron, a mnohokrát za nocí se v jejím srdci krutě otáčely. Zajdu za ní zítra, přísahala si Aša v duchu. Její cesta byla dlouhá a únavná, nebyla teď schopná stanout tváří v tvář své matce.

„Musím mluvit s lordem Rodrikem,“ řekla Třízubce. „Postarejte se o moji posádku, jakmile budou hotovi s vykládáním Černého větru. Přivedou zajatce. Chci, aby dostali teplé postele a horké jídlo.“

„V kuchyni je jen studené hovězí. A hořčice ze Starého města ve velkém kamenném džbánu.“ Při pomyšlení na hořčici se stará žena usmála. Z dásní jí vyčníval jediný dlouhý hnědý zub.

„To nestačí. Máme za sebou velmi drsnou plavbu, budou potřebovat do žaludku něco teplého.“ Aša si zavěsila palec za pás pobitý cvočky, který jí obepínal boky. „Lady Glover a děti by neměly trpět nedostatkem jídla, dříví ani tepla. Dejte je do nějaké věže, ne do žaláře. Její miminko je nemocné.“

„Miminka jsou často nemocná. Většina jich umře a lidem je to pak líto. Zeptám se svého pána, kde mám ty vlčí lidi ubytovat.“

Chytila ženin nos mezi palec a ukazovák a stiskla jej. „Uděláš, co ti říkám. A pokud tohle miminko zemře, nikomu to nebude líto víc než právě tobě.“ Třízubka vyjekla a slíbila, že poslechne. Aša ji pustila a odešla vyhledat svého strýce.

Bylo dobré kráčet opět těmito síněmi. V Deseti věžích se Aša vždycky cítila jako doma, víc než na Štítu. Nejeden hrad, ale deset hradů sražených k sobě, pomyslela si, když je viděla prvně. Vzpomínala na dlouhé udýchané honičky nahoru a dolů po schodech, po hradbách a krytých mostech, na rybaření na dlouhé kamenné hrázi, na dny a noci, které strávila ztracená mezi bohatstvím strýcových knih. Ten hrad postavil praotec jejího dědečka jako nejnovější na ostrovech. Lord Theodore Harlaw přišel o tři syny ještě v kolébce a dával to za vinu zaplavenému sklepení, vlhkým kamenům a ledkem porostlým zdem svého prastarého hradu. Deset věží bylo mnohem vzdušnějším a pohodlnějším hradem, lépe situovaným… jenže lord Theodore byl vrtkavý muž, jak by mohla dosvědčit kterákoli z jeho žen. Měl jich šest, tak vzájemně nepodobných jako jeho deset věží.

Knižní věž byla nejobjemnější ze všech deseti, osmihranného tvaru a postavená z velkých otesaných kamenných kvádrů. Schody byly vytesány z vnitřní strany silných stěn. Aša svižně vystupovala do čtvrtého patra, kde si její strýc čítával. Ne že by na hradě byly nějaké místnosti, kde by si nečítával. Lorda Rodrika bylo zřídkakdy vidět bez knihy v ruce, ať to bylo na latríně, na palubě jeho Mořské písně nebo když dával audienci. Aša jej často viděla číst si na jeho trůnu pod stříbrnými kosami. Vyslechl si každý případ, který mu byl předložen, vynesl soud… a kousek si přečetl, zatímco jeho kapitán stráží šel přivést dovnitř dalšího prosebníka.

Nalezla jej shrbeného nad stolem u okna, obklopeného svitky pergamenu, které mohly pocházet z Valyrie před její zkázou, a těžkými, v kůži vázanými knihami s bronzovými a železnými přezkami. Z každé strany od místa, kde seděl, hořely voskovice, silné a vysoké jako mužská paže, zasazené v ozdobných železných svícnech. Lord Rodrik nebyl ani tlustý, ani hubený; ani vysoký, ani malý; ani ošklivý, ani hezký. Vlasy měl hnědé, stejně jako oči, třebaže krátký, úhledně zastřižený vous mu již zešedl. Celkově to byl obyčejný muž, odlišující se pouze svou láskou k psanému slovu, kterou tolik železných mužů považovalo za zženštilou a zvrácenou.

„Strýčku.“ Zavřela za sebou dveře. „Jaké to čtení bylo tak naléhavé, že jsi zanechal své hosty bez hostitele?“

„Kniha ztracených knih od arcimistra Marwyna.“ Zvedl oči od stránky, aby si ji mohl prohlédnout. „Hotho mi přivezl opis ze Starého města. Má dceru, se kterou by mě chtěl oženit.“ Lord Rodrik poklepal na knihu dlouhým nehtem. „Vidíš? Tady. Marwyn tvrdí, že našel tři stránky ze Znamení a předzvěstí, vizí sepsaných panenskou dcerou Aenara Targaryena předtím, než na Valyrii padla Zkáza. Ví Lanny, že jsi tady?“

„Ještě ne.“ Lanny byla jeho přezdívka pro její matku; jenom Otec jí tak říkal. „Nechej ji odpočívat.“ Aša odstranila ze stoličky stožek knih a posadila se na ni. „Zdá se, že Třízubka přišla o další dva zuby. Budeš jí teď říkat Jednozubka?“

„Zřídkakdy ji vůbec oslovuji. Ta žena mne děsí. Co je za hodinu?“ Lord Rodrik vyhlédl z okna na měsícem zalité moře. „Tma, tak brzy? Vůbec jsem si nevšiml. Připlula jsi pozdě. Očekávali jsme tě už před několika dny.“

„Větry duly proti nám a měla jsem zajatce, kteří mi dělali starosti. Manželku Robetta Glovera a jeho děti. To nejmladší je ještě u prsu a jeho paní matce vyschlo během plavby mléko. Neměla jsem jinou možnost než přistát s Černým větrem u Kamenitého pobřeží a poslat svoje muže, aby našli nějakou kojnou. Přivedli místo ní kozu, takže děvčátko nehladovělo. Je tady ve vsi nějaká kojící matka? Pahorek v Hlubokolese je pro moje plány důležitý.“

„Tvoje plány se musí změnit. Přišla jsi příliš pozdě.“

„Pozdě a hladová.“ Natáhla svoje dlouhé nohy pod stůl a otočila stránky nejbližší knihy, rozpravy nějakého septona o válce Maegora Krutého proti Ubohým chlapíkům. „Och, a taky žíznivá. Udělal by mi dobře roh piva, strýčku.“

Lord Rodrik našpulil rty. „Dobře víš, že nikomu nedovoluji jíst ani pít v mé knihovně. Knihy –“

„– by mohly strádat.“ Aša se zasmála.

Její strýc se zamračil. „Ty mě ráda provokuješ.“

„Och, netvař se tak dotčeně. Ještě nikdy jsem nepotkala člověka, kterého bych neprovokovala, tohle bys o mně už měl vědět. Ale dost o mně. Cítíš se dobře?“

Pokrčil rameny. „Ujde to. Slábnou mi oči. Poslal jsem do Myru pro čočky, aby se mi snáz četlo.“

„A jak se daří mé tetě?“

Lord Rodrik si povzdechl. „Stále je o sedm let starší než já a přesvědčená, že by Deset věží mělo patřit jí. Gwynesse je pořád zapomnětlivější, ale na tohle nezapomene nikdy. Truchlí za svého mrtvého manžela stejně hluboce jako v den, kdy zemřel, třebaže si nejsem jistý, zda si pokaždé dokáže vybavit jeho jméno.“

„Já si nejsem jistá, zda vůbec kdy znala jeho jméno.“ Aša septonovu knihu s hlasitým plesknutím zavřela. „Byl můj otec zavražděn?“

„Tvoje matka tomu věří.“

Byly doby, kdy by ho s radostí zavraždila sama, pomyslela si. „A čemu věří můj strýček?“

„Balon spadl do náruče smrti, když pod ním povolil visutý most. Zvedala se bouře a most se houpal a otáčel při každém poryvu větru.“ Rodrik pokrčil rameny. „Alespoň nám to takto bylo řečeno. K tvé matce přiletěl pták od mistra Wendamyra.“

Aša vytáhla z pochvy od opasku dýku a začala si čistit špínu za nehty. „Tři roky pryč, a pak se najednou Vraní oko vrátí ve stejný den, kdy můj otec zemře.“

„Den poté, jak jsme slyšeli. Tichost byla ještě na moři, když Balon zemřel, nebo to tak aspoň říkají. Přesto s tebou souhlasím v tom, že Euronův návrat byl… dokonale načasovaný, dá-li se to tak říci.“

„Já bych tomu tak neříkala.“ Aša zabodla hrot dýky do stolu. „Kde jsou moje lodě? Napočítala jsem jich dole dvacítku, což ani zdaleka nestačí k tomu, abychom mohli vyhnat Vraní oko od trůnu mého otce.“

„Poslal jsem jim předvolání. Ve tvém jménu, pro lásku, kterou chovám k tobě a tvé matce. Shromáždil se zde rod Harlawů. Také Stonetreeiové a Volmarkové. Někteří z Myrů…“

„Ti všichni jsou z ostrova Drsnořád… jediného ostrova ze sedmi. V síni jsem viděla jeden osamocený praporec Botleyů ze Štítu. Kde jsou lodě ze Solnoútesu, z Kosatkodřevce a z Wyků?“

„Baelor Blacktyde sem jenom připlul, poradil se se mnou a hned zase odplul.“ Lord Rodrik zavřel Knihu ztracených knih. „Teď už bude na Starém Wyku.“

„Na Starém Wyku?“ Aša se obávala, že řekne, že všichni odpluli na Štít, aby tam složili slib věrnosti Vranímu oku. „Proč na Starý Wyk?“

„Myslel jsem, že už jsi o tom slyšela. Aeron Mokrovlas svolal královolbu.“

Aša škubla hlavou a zasmála se. „Potopený bůh asi vrazil strýci Aeronovi ježuru do zadnice. Královolbu! To má být nějaký vtip, nebo to myslí vážně?“

„Mokrovlas nežertoval od té doby, co se utopil. A ostatní kněží ho berou naprosto vážně. Slepý Beron Blacktyde, Tarle Třikráte utopený… dokonce i Starý Šedoracek opustil útes, na které žije, aby kázal o královolbě po celém Drsnořádu. A zatímco tu spolu mluvíme, kapitáni se shromažďují na Starém Wyku.“

Aša byla ohromena. „A Vraní oko souhlasil, že se té svaté frašky zúčastní taky a podřídí se volbě?“

„Vraní oko se mi nesvěřuje. Od té doby, co mě zavolal na Štít, abych mu složil slib věrnosti, jsem od Eurona neslyšel ani slovo.“

Královolba. Tohle je něco nového… nebo spíš něco velmi, velmi starého. „A můj strýc Viktarion? Co ten si myslí o Aeronově nápadu?“

„Viktarionovi byl poslán vzkaz o smrti tvého otce. A nepochybuji, že také o královolbě. Kromě toho nevím nic.“

Raději královolba než válka. „Myslím, že Mokrovlasovi políbím ta jeho smradlavá chodidla a vyškubu mu mořské řasy mezi prsty.“ Aša vytrhla ze stolu svoji dýku a zastrčila ji zpátky do pochvy. „Krvavá královolba!“

„Na Starém Wyku,“ potvrdil lord Rodrik. „Ačkoli se modlím, aby krvavá nebyla. Pročítal jsem Haeregovu Historii Železných ostrovů. Když se naposledy setkali solní králové a kamenní králové při královolbě, Urron Greiron mezi ně vypustil svoje sekerníky a Naggova žebra zrudla sraženou krví. Rod Greironů pak vládl nevolen po tisíc let od onoho temného dne, dokud nepřišli Andalové.“

„Musíš mi tu Haeregovu knihu půjčit, strýčku.“ Bude se muset o královolbě dozvědět všechno, co se dá, než připluje na Starý Wyk.

„Můžeš si ji číst tady. Je moc stará a křehká.“ Pozoroval ji a mračil se přitom. „Arcimistr Rigney kdysi napsal, že historie je jako kolo, protože povaha člověka je v podstatě neměnná. Co se stalo předtím, stane se i potom, řekl. Vzpomenu si na to kdykoli, když přemýšlím o Vraním oku. Euron mně tak trochu připadá jako novodobý Urron. Já na Starý Wyk nepůjdu. A neměla bys ani ty.“

Aša se usmála. „Abych zmeškala první královolbu svolanou po… jak je to dlouho, co se konala naposledy, strýčku?“

„Už čtyři tisíce let, pokud se dá Haeregovi věřit. Polovina toho času, pokud přijmeš námitky mistra Denestana v Otázkách. Vydat se na Starý Wyk ničemu neposlouží. Tenhle sen o kralování je šílenstvím v naší krvi. Říkal jsem to tvému otci, už když se poprvé pozvedl, a nyní je to větší pravda než tehdy. My potřebujeme území, ne koruny. Zatímco Stannis Baratheon a Tywin Lannister soupeří o Železný trůn, máme jedinečnou šanci vylepšit náš úděl. Přidejme se na jednu stranu nebo na druhou, pomožme jim k vítězství našimi flotilami a pak požadujme od vděčného krále území, která potřebujeme.“

„To by stálo za zamyšlení, jakmile usednu na Mořskokamenný trůn,“ řekla Aša.

Její strýc si povzdechl. „Tohle ode mne nebudeš chtít slyšet, Ašo, ale tebe nezvolí. Ještě nikdy nevládla železným mužům žena. Gwynesse je o sedm let starší než já, ale když náš otec zemřel, Deset věží připadlo mně. Stejné to bude u tebe. Jsi Balonova dcera, ne jeho syn. A máš tři strýce.“

„Čtyři.“

„Tři krakenské strýce. Sebe nepočítám.“

„Já tě počítám. Dokud budu mít svého strýčka na Deseti věžích, mám Drsnořád.“ Nebyl to největší ze Železných ostrovů, ale byl nejbohatší a nejvíce zalidněný, a nebylo radno opovrhovat mocí lorda Rodrika. Na Drsnořádu neměl Harlaw rivala. Volmarkové a Stonetreeiové měli na ostrově rozlehlé državy a pyšnili se slavnými kapitány a silnými válečníky, ale dokonce i ti nejobávanejší se ohýbali před kosou. Kenningové i Myrové, kdysi obávaní nepřátelé, byli před dávnými časy pokořeni k vazalství.

„Moji bratranci mi prokazují věrnost a ve válce bych měl velet jejich mečům a lodím. Ovšem při královolbě…“ Ser Rodrik zavrtěl hlavou. „Pod kostmi Naggy jsou si všichni kapitáni rovni. Někteří možná budou provolávat tvoje jméno, o tom nepochybuji. Ale nebude jich dost. A když budou ostatní volat jen jméno Viktariona nebo Vraního oka, někteří z těch, co teď popíjejí v mé síni, se přidají k ostatním. Znovu ti radím, nepluj do té bouře. Tvůj boj je beznadějný.“

„Žádný boj není beznadějný, dokud je bojován. Mám na trůn největší nárok. Jsem dědic z Balonovy krve.“

„Pořád ještě jsi tvrdohlavé dítě. Jen pomysli na svoji ubohou matku. Jsi vším, co Lanny ještě zůstalo. Já Černý vítr klidně podpálím, když to bude zapotřebí, abych tě tu udržel.“

„A to jako mám na Starý Wyk plavat?“

„Byla by to dlouhá a studená plavba, kvůli koruně, kterou si nemůžeš udržet. Starý způsob sloužil ostrovům dobře, když jsme byli jedno malé království mezi mnoha, jenže Aegonovo Dobytí tomu udělalo konec. Balon odmítal vidět, co se před ním jasně rýsovalo. Starý způsob zemřel s Černým Harrenem a jeho syny.“

„To vím.“ Aša svého otce milovala, ale nehodlala klamat sama sebe. Balon byl v některých ohledech slepý. Chrabrý muž, ale špatný pán. „Znamená to, že musíme žít a zemřít jako otroci Železného trůnu? Pokud jsou na pravoboku skály a na levoboku bouře, moudrý kapitán si vybere třetí směr.“

„Ukaž mi ten třetí směr.“

„Ukážu… na své královnovolbě. Strýčku, jak můžeš dokonce jen pomýšlet na to, že se toho nezúčastníš? Vždyť tam ožije historie…“

„Já dávám přednost mrtvé historii. Mrtvá historie je zapsána inkoustem, ta živá se často píše krví.“

„To chceš zemřít starý a zbabělý ve své posteli?“

„Jak jinak? Ačkoli ne dřív, než přečtu všechno, co chci.“ Lord Rodrik přešel k oknu. „Ještě ses nezeptala na svoji paní matku.“

Měla jsem strach. „Jak je jí?“

„Lépe. Možná nás všechny ještě přežije. Rozhodně přežije tebe, pokud budeš trvat na tomto šílenství. Jí teď víc, než jedla, když sem přišla, a často prospí celou noc.“

„To je dobře.“ V posledních létech na Štítu nemohla lady Alannys spát. Za nocí chodívala se svící po hradních síních, hledala svoje syny. „Marone?“ kvílela pronikavě. „Rodriku, kde jsi? Theone, děťátko moje, pojďk mamince.“ Mnohokrát Aša pozorovala mistra, jak ráno tahá její matce třísky z pat, když v noci přecházela po prkenném mostě k Mořské věži bosá. „Půjdu ji navštívit ráno.“

„Bude se tě ptát na Theona.“

Prince ze Zimohradu. „Co jsi jí řekl?“

„Málo a ještě méně. Nebylo co říct.“ Zaváhal. „Jsi si jistá, že je mrtvý?“

„Nejsem si jistá ničím.“

„Našli jste tělo?“

„Našli jsme části mnoha těl. Před námi tam byli vlci… ti čtyřnozí, ale projevili pramálo úcty ke svým dvounohým příbuzným. Kosti zabitých byly roztahané kolem, rozkousané na morek. Přiznávám, že bylo těžké pochopit, co se tam stalo. Vypadalo to, jako by se seveřané pobili navzájem.“

„Vrány se perou nad masem mrtvého člověka a zabíjejí jedna druhou kvůli jeho očím.“ Lord Rodrik se zahleděl ven přes moře, pozoroval hru měsíčního světla na vlnách. „Měli jsme jednoho krále, pak pět. Jediné, co teď vidím, jsou vrány hašteřící se nad mrtvolami Západozemí.“ Zavřel okenice. „Nechoď do Starého Wyku, Ašo. Zůstaň se svou matkou. Obávám se, že tu s námi už dlouho nepobude.“

Aša se na sedátku zavrtěla. „Moje matka mne vychovala tak, abych byla statečná. Když nepůjdu, strávím zbytek života přemýšlením o tom, co by se mohlo stát, kdybych tam šla.“

„Když půjdeš, bude zbytek tvého života možná příliš krátký, než abys ještě mohla o něčem přemýšlet.“

„Lepší tohle než strávit zbytek života stýskáním si nad tím, že Mořskokamenný trůn náleží po právu mně. Já nejsem Gwynesse.“

Lord Rodrik sebou při jejích slovech škubl. „Ašo, moji dva synové krmí kraby Krásného ostrova. Je nepravděpodobné, že bych se znovu oženil. Zůstaň tady a stanovím tě dědičkou Deseti věží. Spokoj se s tím.“

„Deseti věží?“ Kéž by to tak šlo. „Tvým bratrancům se to líbit nebude. Rytíř, starý Sigfryd, Hotho Hrbáč…“

„Ti všichni mají svoje pozemky a svoje hrady.“

To je pravda. Vlhký, rozpadající se hrad Drsnořád patřil starému Sigfrydu Stříbrovlasu; hrbatý Hotho měl svoje sídlo v Mihotavé věži, na skalním útesu u západního pobřeží. Rytíř, ser Harras Harlaw, sídlil v Šedé zahradě; Modrý Boremund vládl na vrcholu Harridanova kopce. Ale každý z nich byl podřízen lordu Rodrikovi. „Boremund má tři syny, Sigfryd Stříbrovlas má vnuky a Hotho má ambice,“ řekla Aša. „Všichni mají v úmyslu být tvým následníkem, dokonce i Sigfryd. Ten snad má v úmyslu žít věčně.“

„Rytíř bude pánem na Drsnořádu po mně,“ řekl její strýc, „ale z Šedé zahrady může vládnout stejně dobře jako odsud. Spřátel se s ním, a Harras tě bude ochraňovat.“

„Já se dokážu ochránit sama, strýčku. Jsem kraken, Aša z rodu Greyjoyů.“ Vstala. „Já chci trůn svého otce, ne tvůj. Ty tvoje kosy vypadají nebezpečně. Některá by mohla spadnout a useknout mi hlavu. Ne, já budu sedět na Mořskokamenném trůnu.“

„V tom případě jsi jen další vrána krákající nad mršinou.“ Rodrik se posadil za svůj stůl. „Jdi. Chci se vrátit k arcimistru Marwynovi a jeho bádání.“

„Dej mi vědět, kdybys náhodou našel další stránku.“ Její strýc byl prostě její strýc. Nikdy se nezmění. Ale na Starý Wyk přijde, bez ohledu na to, co mi teď tvrdí.

Teď však bude její posádka jíst v síni. Aša věděla, že by se k nim měla připojit, promluvit o královolbě na Starém Wyku a o tom, co to pro ně znamená. Její muži budou stát do jednoho za ní, jenže bude potřebovat taky ostatní, svoje drsnořádské bratrance, Volmarky a Stonetreeie. To jsou ti, které musím získat. Její vítězství v Pahorku v Hlubokolese jí v tomto případě jen poslouží, jakmile se jím její muži začnou holedbat, a ona věděla, že začnou. Posádka Černého větru byla na činy své kapitánky až perverzně pyšná. Polovina z nich ji milovala jako dceru, druhá polovina by jí nejraději roztáhla nohy, ale obojí by za ni dali život, a já pro ně, říkala si, když se ramenem napřed protláčela mezi dveřmi u úpatí schodiště a vycházela na měsícem zalité nádvoří.

„Ašo?“ Zpoza studny vystoupil stín.

Její ruka okamžitě zajela k dýce… dokud měsíční světlo neproměnilo temný tvar do muže v plášti z tulení kůže. Další duch. „Trisi. Já myslela, že tě najdu v síni.“

„Chtěl jsem tě vidět.“

„Kterou část ze mě, říkám si?“ Usmála se. „Nuže, tady stojím. Dívej se, na co chceš.“

„Stala se z tebe žena.“ Popošel blíž. „A krásná.“

Tristifer Botley od té doby, co ho viděla naposledy, zesílil, ale měl stejné neposlušné vlasy, jaké si pamatovala, a oči stejně velké a důvěřivé jako tuleň. Hezké oči, opravdu. To byla právě potíž s ubohým Tristiferem; byl na Železné ostrovy až příliš pohledný. Jeho tvář zkrásněla, pomyslela si. Jako chlapce Trise hodně trápily uhry. Aša trpěla stejným postižením; a možná právě tohle je k sobě přitahovalo.

„Mrzí mě, co se stalo tvému otci,“ řekla mu.

„Já truchlím pro tvého.“

Proč? vyhrkla Aša málem. To Balon poslal chlapce pryč ze Štítu, aby se stal svěřencem Baelora z Černopřílivu. „Je pravda, že jsi teď lord Botley?“

„Alespoň podle jména. Harren zemřel v Kailinské držbě. Nějaký zbabělý bažinář ho zasáhl otráveným šípem. Jsem ale pánem ničeho. Když můj otec zpochybnil Euronův nárok na Mořskokamenný trůn, Vraní oko ho utopil a přiměl moje strýce odpřisáhnout mu věrnost. Dokonce i pak dal polovinu pozemků mého otce Železnému Holtovi. Lord Wynch byl prvním mužem, který ohnul koleno a nazval ho králem.“

Rod Wynchů byl na Štítu silný, ale Aša si dávala pozor, aby nedala ani v nejmenším najevo své zděšení. „Wynch nikdy neoplýval kvalitami tvého otce.“

„Tvůj strýc si jej koupil,“ řekl Tris. „Tichost se vrátila s palubními prostorami plnými pokladů. Poháry a perly, smaragdy a rubíny, safíry velké jako vejce, pytle s penězi tak těžké, že je žádný muž ani neuzvedne… Vraní oko si kupuje přátele každou rukou. Můj strýc Germund si nyní říká lord Botley a vládne v Panském přístavu se souhlasem tvého strýce.“

„Ty jsi právoplatný lord Botley,“ ujistila jej. „Jakmile budu sedět na Mořskokamenném trůnu, pozemky tvého otce ti budou navráceny.“

„Jak budeš chtít. Mně do toho nic není. Vypadáš v měsíčním světle tak půvabně. Jsi už dospělá žena, ale já si tě pamatuji, když jsi byla hubené děvče s tváří plnou uhru.“

Proč pořád musí zmiňovat ty hloupé uhry? „Já na to taky vzpomínám.“ Třebaže ne s takovou láskou jako ty. Z pěti chlapců, které její matka přivedla na Štít, aby se o ně starala poté, co si Ned Stark vzal jejího posledního žijícího syna jako rukojmí, byl Tris Aše věkově nejblíž. Nebyl prvním hochem, kterého kdy políbila, ale byl první, kdo rozšněroval tkanice jejího živůtku a vklouzl upocenou dlaní dovnitř, aby nahmatal její pučící ňadra.

Nechala bych jej nahmatat víc než jen to, kdyby byl měl větší kuráž. Její první krvácení se dostavilo během války a probudilo v ní touhu, ale dokonce už předtím byla Aša zvědavá. Byl tam, byl mého věku a chtěl, to bylo všechno… to a měsíční krvácení. Přesto tomu říkala láska, dokud Tris nezačal básnit o dětech, které mu porodí; přinejmenším tucet synů, a, ach ano, taky nějaké dcery… „Já nechci mít tucet synů,“ řekla mu, zděšena tou představou. „Já chci zažít dobrodružství.“ Nedlouho poté je při jejich hře přistihl mistr Qalen a mladý Tristifer byl poslán do Černopřílivu.

„Psal jsem ti dopisy,“ řekl, „ale mistr Joseran je neodesílal. Jednou jsem dal stříbrňák jednomu veslaři na obchodní lodi směřující do Panského přístavu, který mi slíbil, že doručí dopis do tvých rukou.“

„Tvůj veslař tě ošidil a hodil dopis do moře.“

„Toho jsem se taky obával. Ani tvoje dopisy mně nikdy nedali.“

Já jsem žádné nepsala. Ve skutečnosti se jí ulevilo, když Trise poslali pryč. Do té doby ji už začalo jeho osahávání nudit. To ale určitě slyšet nechtěl. „Aeron Mokrovlas svolává lordy ke královolbě. Pojedeš tam a postavíš se za mě?“

„Já s tebou půjdu kamkoli, ale… lord Blacktyde říká, že tahle královolba je nebezpečné šílenství. Myslí si, že tvůj strýc je tam přepadne a všechny je zabije, tak jako kdysi Urron.“

Šílený je na to dost. „Není na to dost silný.“

„Ty jeho sílu neznáš. Shromažďuje muže na Štítu. Orkwood z Kosatkohory mu s sebou dal dvacet veslic a Křivotvář Jon Myre tucet. Je s nimi Levoruký Lukas Tresska. A taky Harren Polostarý, Rudý veslař, Bastard Kennet Štika, Rodrik Svobodný, Torwold Hnědozub…“

„Bezvýznamní muži.“ Aša je znala, všechny do jednoho. „Synové solných žen, vnukové nevolníků. Tresskové… znáš jejich slova!“

„Třebaže námi všichni opovrhují,“ řekl Tris, „ovšem jestli tě chytí do těch svých sítí, budeš stejně mrtvá, jako by to byli dračí páni. A jsou tam ještě horší než oni. Vraní oko si přivedl zrůdy z východu… ano, a taky čaroděje.“

„Strýček měl vždycky slabost pro obludy a blázny,“ opáčila Aša. „Můj otec se s ním kvůli tomu hádával. Ať si čarodějové svolávají ty svoje bohy. Mokrovlas přivolá naše a utopí je. Dostanu tvůj hlas na královnovolbě, Trisi?“

„Dostaneš moje všechno. Jsem tvůj člověk, nyní a navždy. Oženil bych se s tebou, Ašo. Tvoje paní matka dala svůj souhlas.“

Potlačila zasténání. Mohl ses mě alespoň nejdřív zeptat… Třebaže odpověď by se ti možná ani z poloviny nezamlouvala.

„Já teď už nejsem žádný druhý syn,“ pokračoval. „Jsem právoplatný lord Botley, jak jsi sama řekla. A ty jsi –“

„Co jsem já, o tom se rozhodne na Starém Wyku. Trisi, už nejsme děti, osahávající se navzájem a snažící se dopídit, co kam pasuje. Ty si myslíš, že se se mnou chceš oženit, ale ve skutečnosti nechceš.“

„Chci. Jsi jediné, o čem sním, Ašo. Přísahám na Naggovy kosti, že jsem se v životě nedotkl jiné ženy.“

„Tak se jdi nějaké dotknout… nebo dvou nebo deseti. Já se dotýkala více mužů, než bych dokázala spočítat. Některých svými rty, ale více svou sekerou.“ Přišla o poctivost v šestnácti, s krásným plavovlasým námořníkem na kupecké galéře z Lysu. Znal z obecného jazyka jen šest slov, ale „šukat“ bylo jedno z nich – přesně to slovo, které doufala, že od něj uslyší. Pak měla naštěstí tolik rozumu, že vyhledala lesní čarodějku, která jí ukázala, jak si vařit měsíční čaj, aby si udržela ploché břicho.

Tris zamrkal, jako by docela nerozuměl tomu, co právě řekla. „Ty… já si myslel, že počkáš. Proč…“ Zamnul si ústa. „Ašo, oni tě nutili?“

„Tak nutili, že jsem mu roztrhala tuniku. Ty se se mnou nechceš oženit, dej na moje slova. Jsi hodný chlapec a vždycky jsi byl, ale já nejsem hodné děvče. Kdybychom se vzali, brzy bys mne začal nenávidět.“

„Nikdy. Ašo, bolelo mě pro tebe srdce.“

Už toho slyšela dost. Nemocná matka, zavražděný otec a epidemie strýců byly dost na jakoukoli ženu, aby se s tím musela popasovat; nestála ještě o nějaké láskou nemocné štěně. „Najdi si nevěstinec, Trisi. Tam tě z tvé bolesti vyléčí.“

„Nikdy bych nemohl…“ Tristifer zavrtěl hlavou. „Tobě a mně je určeno žít spolu, Ašo. Vždycky jsem věděl, že budeš moje žena a matka mých synů.“ Popadl ji za paži.

Během okamžiku měl ke krku přitisknutou dýku. „Sundej ze mě tu ruku, nebo nebudeš žít dost dlouho, abys ještě nějakého syna zplodil. Hned.“ Když to udělal, odtáhla dýku od jeho krku. „Chceš ženu. Dobře. Pošlu ti dnes v noci nějakou do postele. Představuj si, že jsem to já, jestli ti to poskytne rozkoš, ale už nikdy se neodvažuj sáhnout na mě. Jsem tvoje královna, ne tvoje žena. Pamatuj si to.“ S těmito slovy Aša zastrčila svoji dýku do pochvy a nechala ho tam stát, s velkou krůpějí krve pomalu mu stékající dolů po krku, černou v bledém svitu měsíce.

CERSEI

„Och, modlím se k Sedmi, aby nedopustili, že bude v den královy svatby pršet,“ řekla Jocelyn, když zašněrovávala královně šaty.

„Nikdo nestojí o déšť,“ přitakala Cersei. Sama si přála plískanici a ledy, vyjící větry, hromy, které by otřásaly samotnými kameny Rudé bašty. Chtěla bouři, která by odpovídala jejímu hněvu. K Jocelyn však řekla jen: „Těsněji. Utáhni mi to těsněji, ty uřehtaný malý blázne.“

To svatba ji přiváděla k takové zuřivosti, třebaže vylít si vztek na slaboduché Jocelyn bylo bezpečnějším řešením. Tommenova pozice na Železném trůnu nebyla natolik bezpečná, aby mohla riskovat, že urazí Vysokou zahradu. Ne, dokud Stannis Baratheon držel Dračí kámen a Bouřlivý konec, ne, dokud Řekotočí nadále vzdorovalo, ne, dokud železní muži brázdili moře jako hladoví vlci. A tak musela Jocelyn polykat jídlo, které by Cersei nejraději naservírovala Margaery Tyrell a její ošklivé vrásčité babičce.

Ke snídani si královna nechala poslat do kuchyně pro dvě vařená vejce, bochníček chleba a misku medu. Když ale naťukla první vejce a našla uvnitř krvavé, napůl zformované kuře, zvedl se jí žaludek. „Odnes to pryč a přines mi svařené kořeněné víno,“ řekla Senelle. Chlad ze vzduchu se jí vkrádal do kostí a měla před sebou ošklivý dlouhý den.

Ani Jaime jí nevylepšil náladu, když se objevil celý v bílém a stále neoholený, aby jí vysvětlil, jak má v úmyslu zabránit případným pokusům o otrávení jejího syna. „Budu mít svoje muže v kuchyni, kde budou pozorně sledovat přípravu každého pokrmu,“ řekl. „Zlaté pláště sera Addama budou provázet sluhy, když budou odnášet jídlo na tabule, aby zajistili, že s nimi nebude moci nikdo nic dělat po cestě. Ser Boros každý pokrm ochutná, než si Tommen vloží sousto do úst. A kdyby tohle všechno mělo selhat, mistr Ballabar bude sedět vzadu v síni s projímadly a protijedy proti dvaceti nejobvyklejším jedům. Ujišťuji tě, že Tommen bude v bezpečí.“

„Bezpečí.“ To slovo chutnalo na jejím jazyku hořce. Jaime to nechápal. Nikdo to nechápal. Jenom Melara s ní byla tehdy v tom stanu a slyšela krákavé hrozby staré čarodějky, a Melara byla již dávno mrtvá. „Tyrion nebude vraždit stejným způsobem dvakrát. Možná je dokonce i v tuto chvíli někde pod podlahou, naslouchá každému slovu, které tady řekneme, a kuje plány, jak podříznout Tommenovi krk.“

„Dejme tomu, že tam je,“ řekl Jaime. „Jakékoli plány si dělá, pořád je malý a znetvořený. Tommen bude obklopen nejlepšími rytíři Západozemí. Královská garda jej ochrání.“

Cersei pohlédla tam, kde byl rukáv bílé hedvábné tuniky jejího bratra sešpendlen přes jeho pahýl. „Pamatuji si, jak dobře strážili Joffreyho, ti tvoji skvělí rytíři. Chci, abys zůstal u Tommena celý večer, je to ti jasné?“

„Postavím strážného před jeho dveře.“

Popadla jej za paži. „Žádný strážný. Ty. A uvnitř, v jeho ložnici.“

„Pro případ, že by Tyrion vylezl z krbu? To se nestane.“

„To říkáš ty. Chceš snad tvrdit, že už jsi objevil všechny tunely skryté v těchto zdech?“ Oba věděli, že tomu tak není. „Já Tommena nenechám s Margaery samotného ani na chviličku.“

„Nebudou tam sami. Budou s nimi její sestřenice.“

„A ty. Poroučím ti to, ve jménu krále.“ Cersei vůbec nechtěla, aby spolu Tommen a jeho žena sdíleli lože, ale Tyrellové na tom trvali. „Manžel a manželka by měli spát spolu,“ řekla Královna trnů, „i kdyby nedělali nic jiného, než jen spali. Postel Jeho Veličenstva je jistě dost velká pro oba.“ Lady Alerie své matce přizvukovala. „Ať se děti v noci navzájem zahřívají. Sblíží je to. Margaery se často dělívá o pokrývky se svými sestřenicemi. Zpívají si, hrají hry a šeptem si navzájem sdělují svá tajemství, když se sfouknou svíce.“

„Jak rozkošné,“ řekla Cersel. „Ať si tedy pokračují, všemi prostředky. V Panenských komnatách.“

„Jsem si jistá, že Její Výsost si to ještě rozmyslí,“ řekla lady Olenna směrem k lady Alerii. „Koneckonců, je to chlapcova vlastní matka, alespoň tímto jsme si všichni jistí. A určitě se dohodneme i ohledně svatební noci, že ano? Muž by neměl o svatbě spát odděleně od své ženy. Jejich manželství by to přineslo smůlu, kdyby tak učinili.“

Jednoho dne tě naučím, co to znamená „smůla“, zapřísahala se královna v duchu. „Dobrá, Margaery může sdílet Tommenovo lože o svatební noci,“ byla nucena říci. „Ovšem ne déle.“

„Její Výsost je tak laskavá,“ odpověděla Královna trnů a všichni si vyměňovali úsměvy.

Cerseiny prsty se zarývaly do Jaimeho paže tak tvrdě, že mu tam jistě zanechají modřiny. „Potřebuji oči uvnitř té místnosti,“ řekla.

„Aby viděly co? Nebezpečí stvrzení sňatku v manželském loži nehrozí, na to je Tommen příliš mladý.“

„A Ossifer Plumma byl až příliš mrtvý, což mu ovšem nezabránilo v tom, aby zplodil dítě, je to tak?“

Její bratr se tvářil zmateně. „Kdo byl ten Ossifer Plumma? Otec lorda Filipa, nebo… kdo?“

Je to skoro stejný ignorant, jako býval Robert. Všechen svůj rozum měl v ruce, o kterou přišel. „Zapomeň na Ossifera, hlavně si pamatuj, co jsem ti řekla. Přísahej mi, že zůstaneš vedle Tommena až do východu slunce.“

„Jak poroučíš,“ řekl, jako by její obavy byly nepodložené. „Pověz mi, stále máš v úmyslu nechat spálit Pobočníkovu věž?“

„Hned po svatební hostině.“ Byla to jediná součást naplánovaných slavností toho dne, na kterou se Cersei docela těšila. „V té věži byl zavražděn náš otec. Nedokážu se na ni ani podívat. Pokud jsou bohové dobří, oheň možná vykouří z trosek pár krys.“

Jaime převrátil oči v sloup. „Myslíš Tyriona?“

„Jeho, lorda Varyse a toho žalářníka.“

„Pokud by se kterýkoli z nich ukrýval v té věži, už dávno bychom je našli. Poslal jsem malou armádu, aby ji prolezla s bodci a kladivy. Proklepali jsme zdi, vytrhali podlahy a objevili na půl stovky tajných chodeb.“

„A podle všeho, co víš, by jich tam mohlo být další půl stovky.“ Ukázalo se, že některé z průlezů jsou tak malé, že Jaime potřeboval pážata a pacholky ze stájí, aby je prozkoumali. Byla objevena cesta k černým celám a kamenná studna, která jako by neměla dno. Nalezli síň plnou dračích lebek a zažloutlých kostí a čtyři pytle skvrnitých stříbrných mincí z doby vlády prvního krále Viseryse. Našli také tisícovku krys… ale nebyl mezi nimi ani Tyrion, ani Varys, a Jaime si nakonec prosadil, aby pátrání bylo ukončeno. Jeden chlapec v úzkém průlezu uvízl a museli jej s křikem vytáhnout za chodidla. Další spadl do šachty a zlámal si nohy. A dva strážní zmizeli při prozkoumávání jednoho postranního tunelu. Někteří z dalších strážných přísahali, že je slyšeli slabě křičet skrze kámen, ale když Jaimeho muži strhli zdi, nalezli na vzdálené straně jen hlínu a suť. „Skřet je malý a prohnaný. Možná se tam pořád schovává. Pokud ano, oheň jej vykouří.“

„I kdyby se Tyrion stále skrýval v hradu, nebude v Pobočníkově věži. Udělali jsme z ní pouhou skořápku.“

„Kéž bychom tak mohli udělat totéž se zbytkem tohoto odporného hradu,“ řekla Cersei. „Po válce mám v úmyslu postavit nový palác za řekou.“ Zdálo se jí o tom předminulé noci, o nádherném bílém hradu obklopeném lesy a zahradami, dlouhé lígy od zápachu a hluku Králova přístaviště. „Tohle město je žumpa. Za půl vindry bych přestěhovala celý dvůr do Lannisportu a vládla bych říši z Casterlyovy skály.“

„To by bylo ještě větší bláznovství než spálit Pobočníkovu věž. Dokud sedí Tommen na Železném trůnu, říše v něm vidí opravdového krále. Schovej ho pod Skálu, a stane se jen dalším uchazečem o trůn, o nic odlišnějším než Stannis.“

„Toho jsem si vědoma,“ řekla královna zostra. „Řekla jsem, že bych chtěla přestěhovat dvůr do Lannisportu, ne že to udělám. To jsi byl vždycky tak nechápavý, nebo jsi zhloupl až po ztrátě ruky?“

Jaime její urážlivá slova ignoroval. „Kdyby se plameny rozšířily mimo věž, mohlo by to dopadnout tak, že vypálíš celý hrad, ať už bys to měla v úmyslu, či nikoli. Nekontrolovaný oheň je zrádný.“

„Lord Hallyne mne ujistil, že jeho pyromanceři jsou schopni oheň ovládnout.“ Cech alchymistů chystal čerstvý divoheň celých čtrnáct dní. „Ať plameny vidí celé Královo přístaviště. Bude to lekce pro naše nepřátele.“

„Teď mluvíš jako Aerys.“

Cerseino chripi se rozšířilo. „Dávej si pozor na jazyk, sere.“

„Taky tě mám rád, drahá sestro.“

Jak jsem kdy mohla toho mizerného tvora milovat? přemítala v duchu, jakmile odešel. Bylo to tvoje dvojče, tvůj stín, tvoje druhá půle, pošeptal jí tichý hlásek. Kdysi, možná, pomyslela si. Už ale ne. Stal se pro mne cizincem.

Ve srovnání s Joffreyho sňatkem byla svatba krále Tommena skromnou událostí, a poměrně malou. Nikdo nestál o další opulentní hostinu, a nejméně ze všech královna, a nikdo za ni nechtěl platit, nejméně ze všech Tyrellové. A tak pojal mladý král Margaery Tyrell za manželku v královském septu Rudé bašty, s necelou stovkou přihlížejících hostí, namísto tisícovky, která byla přítomna, když si tutéž ženu bral jeho bratr.

Nevěsta byla půvabná, veselá a krásná, ženich otylý chlapec s dětským obličejem. Odříkal svůj slib vysokým dětským hláskem, slíbil dvakrát ovdovělé dceři Mace Tyrella lásku a oddanost. Margaery si oblékla stejné šaty, které na sobě měla na svatbě s Joffreym, vzdušný výtvor z čistého slonovinového hedvábí, myrské krajky a říčních perel. Cersei byla stále v černém, na znamení zármutku za svého zavražděného prvorozeného syna. Jeho vdově je možná dovoleno smát se, pít, tančit a odložit všechny myšlenky na Joffa stranou, ale jeho matka na něj tak snadno nezapomene.

Takhle to být nemělo, pomyslela si. Je příliš brzy. Rok, dva roky, to by možná byl dostatek času. Vysoká zahrada se měla spokojit se zasnoubením. Cersei se podívala tam, kde stál Mace Tyrell mezi svou manželkou a matkou. To ty jsi mne přinutil k této parodii svatby, můj pane, a já na to hned tak nezapomenu.

Když nastal čas vyměnit si pláště, nevěsta půvabně klesla na kolena a Tommen jí přikryl ramena těžkou brokátovou obludností, kterou Robert zahalil Cersei v jejich svatební den, s korunovaným jelenem Baratheonů vyvedeným na zádech z onyxových korálků. Cersei by raději dala přednost jemnému plášti z rudého hedvábí, který použil Joffrey. „Byl to plášť, který použil můj otec, když si bral moji matku,“ vysvětlovala Tyrellům, ale Královna trnů zmařila dokonce i tento její plán. „Tu starou věc?“ zaskřehotala ta babizna. „Připadá mi poněkud rozedřená… a mohu-li se odvážit říci to takto, nenosí snad smůlu? A nebyl by pro Robertova syna vhodnější jelen? Za mých časů nevěsta oblékala barvy svého manžela, ne jeho paní matky.“

Díky Stannisovi a jeho nechutným dopisům již kolovalo až příliš mnoho řečí týkajících se Tommenova původu. Cersei se neodvažovala přilévat olej do ohně trváním na tom, aby zahalil svoji nevěstu do lannisterského purpuru, a tak ustoupila tak elegantně, jak jen to šlo. Čím víc Tyrellům dáváme, tím víc po nás chtějí.

Když byly odříkány všechny sliby, král a jeho nová královna vyšli před septum, aby přijali gratulace. „Západozemí má nyní dvě královny, a ta mladá je stejně půvabná jako stará,“ zaburácel Lyle z Crakehallu, tupec rytíře, který často připomínal Cersei jejího zesnulého neoplakávaného manžela. Nejraději by ho zpolíčkovala. Gyles Rosby jí chtěl políbit ruku, ale podařilo se mu jen vykašlat se na její konečky prstů. Lord Redwyne ji políbil na jednu tvář a Mace Tyrell na obě. Velmistr Pycelle řekl Cersei, že nepřišla o syna, ale naopak získala dceru. Ještě že byla ušetřena slzavých objetí lady Tandy. Neobjevila se ani žádná z jejích příbuzných, a alespoň za tohle byla královna vděčná.

Mezi posledními byl Kevan Lannister. „Chápu to tak, že máš v úmyslu opustit nás kvůli další svatbě,“ řekla mu královna.

„Tvrdokamen stáhl poslední muže z hradu Darry,“ odpověděl. „Čeká tam na nás Lancelova nevěsta.“

„Připojí se k tobě na svatbu tvoje paní manželka?“

„Říční krajiny jsou stále příliš nebezpečné. Pořád se tam potuluje cháska Varga Hoata a Berik Dondarrion věší Freye. Je pravda, že se k nim přidal Sandor Clegane?“

Jak to ví? „Někteří říkají, že ano. Zprávy jsou zmatené.“ Minulou noc přiletěl pták ze septa na ostrově v ústí Trojzubce. Nedaleké městečko Solnopánve bylo barbarsky napadeno bandou psanců, a někteří z přeživších tvrdili, že mezi útočníky bylo řvoucí monstrum v přilbici ve tvaru psí hlavy. Údajně zabil na tucet mužů a znásilnil dvanáctileté děvče. „Lancel bude nepochybně dychtit po tom, aby mohl jak Clegana, tak lorda Berika uštvat, aby opět obnovil v říčních krajinách králův mír.“

Ser Kevan jí chvíli upřeně hleděl do očí. „Můj syn není muž, který by se mohl potýkat se Sandorem Cleganem.“

Alespoň v tomhle se shodneme. „Jeho otec ale možná ano.“

Ústa jejího strýce ztvrdla. „Když nejsou moje služby požadovány na Skále…“

Tvoje služby jsou požadovány tady. Cersei jmenovala svým kastelánem na Skále svého bratrance Damiona Lannistera, a dalšího bratrance, sera Davena Lannistera, strážcem západu. Drzost si vybírá svou daň, strýče. „Přines nám Sandorovu hlavu, a jsem si jistá, že Jeho Veličenstvo bude nanejvýš vděčné. Joffrey měl toho muže možná rád, ale Tommen se ho vždycky bál… z dobrého důvodu, jak se zdá.“

„Když se pes začne chovat špatně, je to vina jeho pána,“ řekl ser Kevan. S těmito slovy se otočil a odešel.

Jaime ji doprovodil do Malého sálu, kde byla připravována hostina. „Tohle všechno dávám za vinu tobě,“ šeptala, zatímco kráčeli bok po boku. „Řekl jsi, ať prý se vezmou. Margaery by teď měla truchlit za Jofrreyho, ne se vdávat za jeho bratra. Měla by být stejně nemocná žalem jako já. A taky nevěřím, že je panna. Renly snad měl ptáka, ne? Byl to Robertův bratr, jistě ho měl. Pokud si ta odporná stará čarodějnice myslí, že dovolím, aby můj syn…“

„Lady Olenny se již brzy zbavíš,“ přerušil ji Jaime tiše. „Zítra se vrací na Vysokou zahradu.“

„Tak to alespoň říká.“ Cersei žádnému z tyrellských slibů nevěřila.

„Odjíždí,“ trval na svém. „Mace odvádí polovinu tyrellských vojsk k Bouřlivému konci a druhá polovina se vrací na Rovinu se sérem Garlanem, aby tam uplatnil svůj nárok na Jasnovodu. Ještě pár dní a jedinými růžemi, které zůstanou v Králově přístavišti, budou Margaery, její dámy a pár strážných.“

„A ser Loras. Nebo jsi na svého bratra v přísaze zapomněl?“

„Ser Loras je rytířem Královské gardy.“

„Ser Loras je natolik Tyrell, že čurá růže. Ten nikdy neměl dostat bílý plášť.“

„Já bych si jej nevybral, za to ti ručím. Nikdo se ale neobtěžoval, aby to se mnou probral. Myslím si ale, že Loras si vede dobře. Jakmile muž jednou oblékne bílý plaší, změní ho to.“

„Tebe to změnilo určitě, a rozhodně ne k lepšímu.“

„Taky tě miluji, drahá sestro.“ Podržel jí dveře a odvedl ji k vyvýšené tabuli, na její místo vedle krále. Margaery seděla na čestném místě z druhé strany od Tommena. Když vstoupila, ruku v ruce s malým králem, nezapomněla se zastavit, aby políbila Cersei na tváře a rozhodila kolem ní ruce. „Výsosti,“ řekla dívka, neohrožená jako leštěná mosaz, „mám pocit, jako byste nyní byla moje druhá matka. Modlím se, abychom si byly velmi blízké, sjednocené naší láskou k vašemu drahému synovi.“

„Milovala jsem oba svoje syny.“

„Ani na Joffreyho ve svých modlitbách nezapomínám,“ řekla Margaery. „Hluboce jsem ho milovala, i když jsem neměla dost času, abych ho mohla lépe poznat.“

Lhářko, pomyslela si královna. Kdybys ho milovala byť jen na okamžik, nebyla bys teď v tak nemístném spěchu, aby ses provdala za jeho bratra. Jediným, o co ti kdy šlo, je jeho koruna. Nejraději by uzardělou nevěstu zfackovala rovnou na místě, polovině dvoru na očích.

Stejně jako obřad, byla i svatební hostina skromná. Všechny přípravy zajistila lady Alerie; Cersei neměla žaludek čelit znovu té skličující úloze, poté co tak tragicky dopadla Joffreyho svatba. Bylo servírováno jen sedm chodů. Másloš a Měsíční chlapec zabavovali hosty mezi chody a k jídlu jim hráli hudebníci. Naslouchali jakýmsi pišťcům a houslistům, flétně a loutně, harfě. Jediným zpěvákem byl jakýsi oblíbenec lady Margaery, elegantní mladík celý oděný v odstínech azurové, který sám sobě říkal Modrý bard. Zazpíval pár milostných písní a vzdálil se. „Jaké zklamání,“ stěžovala si lady Olenna hlasitě. „Doufala jsem, že uslyším Deště Kastameru.“

Kdykoli se Cersei podívala na tu starou čarodějnici, jako by se jí vznášela před očima tvář Maggy Žáby, vrásčitá a strašlivá a moudrá. Všechny staré ženy vypadají stejně, pokoušela se namluvit sama sobě, to je všechno. Popravdě řečeno, ta shrbená čarodějnice vůbec nevypadala jako Královna trnů, a přesto stačil pohled na protivný malý úsměv lady Olenny k tomu, aby ji přenesl zpátky do Maggyina stanu. Stále si pamatovala, jak to tam bylo cítit, sladká vůně jakéhosi podivného východního koření, a také měla v paměti měkkost Maggyiných dásní, když sála krev z Cerseina prstu. Budeš královnou, slíbila jí stará žena, se rty stále rudými a lesknoucími se, dokud nepřijde jiná, mladší a krásnější, která tě svrhne a vezme si všechno, co ti bude drahé.

Cersei pohlédla kolem Tommena tam, kde seděla Margaery se svým otcem a smála se. Je docela hezká, musela připustit, ale většina toho je mládí. I dcery sedláků jsou v určitém věku pěkné, když jsou stále ještě svěží, nevinné a nezkažené, a většina z nich má stejné hnědé vlasy a modré oči jako ona. Jen blázen by mohl tvrdit, že je krásnější než já. Jenže svět byl plný bláznů. A bylo tomu tak i u dvora jejího syna.

Její nálada se pranic nezlepšila, když se zvedl Mace Tyrell, aby pronesl přípitek. Zvedl do výše zlatou číši, a usmívaje se na svoji pěknou dcerušku, zvolal bučivým hlasem: „Na krále a královnu!“ Ostatní ovce béééekotaly s ním. „Na krále a královnu!“ Neměla jinou možnost než si připít s nimi, a po celou dobu si přitom přála, aby všichni hosté měli jednu jedinou tvář, takže by jim mohla chrstnout víno mezi oči a připomenout jim, že ona je pravá královna. Jediným ze všech Tyrellových patolízalů, který, jak se zdálo, si vůbec vzpomněl i na ni, byl Paxter Redwyn, který vstal, aby pronesl svůj vlastní přípitek. Mírně se kolébaje zvolal: „Na obě naše královny! Na mladou královnu a na starou!“

Cersei vypila několik pohárů vína a pak jen postrkovala jídlo vidličkou po zlatém talíři. Jaime jedl ještě méně a zřídkakdy se uráčil posadit se na svoje místo u stolu, je stejně nepokojný jako já, uvědomila si královna, když ho pozorovala, jak nenápadně prochází sálem a odhrnuje čalouny na stěnách, aby se ujistil, zda se za nimi nikdo neskrývá. Věděla, že kolem budovy jsou rozestavení lannisterští strážní. Ser Osmund Čemokotlý hlídal jedny dveře, ser Merynt Trant druhé. Ser Balon stál přímo za královým křeslem, Loras Tyrell za královniným. Uvnitř sálu nebyly povoleny žádné meče, kromě těch, které u sebe měli bílí rytíři.

Můj syn je v bezpečí, říkala si Cersei. Nic se mu nemůže stát, ne tady, ne teď. Přesto pokaždé, když pohlédla na Tommena, viděla Joffreyho drásajícího si krk. A když se chlapec rozkašlal, královně se na okamžik zastavilo srdce. Ve spěchu odkopla služebnou a pospíchala k němu.

„Jen trocha vína, které teklo nesprávným směrem,“ ujistila ji Margaery Tyrell s úsměvem. Vzala Tommenovu ruku do své a políbila mu prsty. „Moje malá láska musí polykat po malých doušcích. Vidíš, vyděsil jsi svou matku k smrti.“

„Omlouvám se, matko,“ řekl Tommen v rozpacích.

To bylo víc, než dokázala Cersei snést. Nemohu jim dovolit, aby mne viděli plakat, pomyslela si, když cítila, jak se jí hrnou slzy do očí. Prošla kolem sera Meryna Tranta a ven do zadní chodby. O samotě pod nástěnným svícnem dovolila sama sobě roztřesené vzlyknutí, pak další. Žena může plakat, ale ne královna.

„Výsosti?“ ozval se hlas za ní. „Nevyrušuji?“

Byl to ženský hlas, zabarvený východním přízvukem. Na okamžik se zděsila, že to k ní mluví z hrobu Maggy Žába. Ale byla to jen manželka lorda Merryweathera, krasavice s očima jako trnky, se kterou se lord Orton oženil během svého exilu a přivedl si ji s sebou domů na Dlouhostůl. „V Malém sále je tak dusno,“ slyšela Cersei říkat sebe samu, „až mi z toho kouře začaly slzet oči.“

„Mně taky, Výsosti.“ Lady Merryweather byla stejně vysoká jako královna, ale tmavá namísto světlé, s havraními vlasy a olivovou pletí a o deset let mladší. Nabídla královně světle modrý kapesník z hedvábí a krajky. „Také mám syna. A vím, že v den, kdy se bude ženit, budu prolévat potoky slz.“

Cersei si otřela tváře, vzteklá, že dovolila, aby byly vidět její slzy. „Děkuji,“ řekla škrobeně.

„Výsosti, já…“ Myřanka ztišila hlas. „Je tu něco, co byste měla vědět. Vaše služebná je koupená a zaplacená. Říká lady Margaery o všem, co děláte.“

„Sennele?“ V královnině nitru se rozhýbal červík hněvu. Copak opravdu neexistuje nikdo, komu by mohla důvěřovat? „Jsi si tím jistá?“

„Nechejte ji sledovat. Margaery se s ní nikdy nesetkává přímo. Jejími havrany jsou její sestřenice, přinášejí její zprávy. Někdy Elinor, jindy Alla nebo Megga. Všechny jsou si s Margaery blízké jako sestry. Scházejí se v septu a předstírají, že se modlí. Postavte zítra na ochoz svého člověka a uvidíte, jak si Sennele šeptá s Meggou pod oltářem Panny.“

„Pokud je to pravda, proč mi to říkáš? Jsi jednou z Margaeryiných společnic. Proč bys ji zrazovala?“ Podezřívavosti se Cersei naučila už na kolenou svého otce; tohle mohla být docela dobře nějaká past, lež určená k tomu, aby byl zaset svár mezi lvem a růží.

„Dlouhostůl možná přísahal poslušnost Vysoké zahradě,“ odpověděla žena a potřásla svými černými vlasy, „ale já jsem z Myru a moje loajalita náleží mému manželovi a mému synovi. Chci pro ně jen to nejlepší.“

„Chápu.“ V omezeném prostoru chodby cítila královna parfém druhé ženy, pižmovou vůni, který hovořila o mechu a prsti a divokých květinách. Pod ním cítila ambice. Vypovídala při Tyrionově procesu, uvědomila si Cersei náhle. Viděla Skřeta, jak dává jed do Joffova poháru, a nebála se to říct. „Podívám se na to,“ ujistila ji. „Pokud říkáš pravdu, odměním se ti.“ A jestli jsi mi lhala, dostanu tvůj jazyk a také pozemky a zlato tvého manžela.

„Její Výsost je laskavá. A krásná.“ Lady Merryweather se usmála. Zuby měla bílé, její rty byly plné a tmavé.

Když se královna vrátila do Malého sálu, našla tam svého bratra nepokojně přecházejícího, sem a tam. „Byl to jen doušek vína, který vtekl nesprávným směrem. Třebaže i mě to vyděsilo.“

„Mám tak stažený žaludek, že nedokážu jíst,“ zavrčela na něj. „To víno chutná žlučí. A celá tahle svatba je jeden velký omyl.“

„Tahle svatba byla nutná. Chlapec je v bezpečí.“

„Blázne. Nikdo, kdo nosí korunu, není nikdy v bezpečí.“ Rozhlédla se kolem po sále. Mace Tyrell se hlasitě smál mezi svými rytíři. Lordové Redwyn a Rowan spolu tiše rozmlouvali. Ser Kevan seděl vzadu v sále a dumal nad svým vínem, zatímco Lancel si cosi šeptal se septonem. Senelle procházela podél stolu, dolévala poháry nevěstiným sestřenicím vínem rudým jako krev. Velmistr Pycelle usnul. Nikdo, na koho bych se mohla spolehnout. Dokonce ani na Jaimeho nemohu, uvědomila si zachmuřeně. Budu je muset všechny vyhnat a obklopit krále svými vlastními lidmi.

Později, poté co byly přineseny sladkosti, ořechy a sýr, a pak zase odneseny, začali Margaery a Tommen tančit. Vyhlíželi více než legračně, jak tak spolu vířili po sále. Tyrellovo děvče bylo o dobrou stopu a půl vyšší než její malý manžel a Tommen byl přinejlepším velmi neobratný tanečník, neoplývající ani špetkou Joffovy graciéznosti. Ale snažil se ze všech sil a zdálo se, že je lhostejný k divadlu, které předvádí. A ještě s ním panna Margaery ani neskončila, a už se tam řadily její sestřenice, jedna za druhou, naléhající, že si Jeho Veličenstvo musí zatančit i s nimi. Bude klopýtat a šourat nohama jako blázen, než s ním skončí, pomyslela si Cersei vzdorovitě, když je pozorovala. Polovina dvora se mu bude smát za zády.

Zatímco Alla, Elinor a Megga na střídačku tančily s Tommenem, Margaery se na parketu vystřídala se svým otcem a po něm se svým bratrem Lorasem. Rytíř květin byl celý v bílém hedvábí, s pásem ze zlatých růží kolem pasu a nefritovou růží, která držela na místě jeho plášť. Mohla by to být dvojčata, pomyslela si Cersei, když je pozorovala. Ser Loras byl o rok starší než jeho sestra, ale oba měli stejné velké hnědé oči, stejné hnědé vlasy spadající jim v ležérních kadeřích na ramena, stejnou hladkou pleť bez poskvrnky. Pořádná přehršle uhru by je oba naučila aspoň troše pokory. Loras byl vyšší a měl na tváři pár chumáčků měkkého hnědého chmýří a Margaery oplývala ženskými tvary, ale jinak si byli podobnější než ona s Jaimem. To ji také rozčilovalo.

Její přemítání přerušilo její vlastní dvojče. „Poctila by Její Výsost svého bílého rytíře tancem?“

Změřila si jej opovržlivým pohledem. „To na mě chceš sahat tím svým pahýlem? Ne. Ale dovolím ti dolít mi pohár. Pokud si myslíš, že to zvládneš, aniž bys víno rozlil.“

„Mrzák jako já? To asi ne.“ Odešel od ní a udělal další okruh sálem. Cersei si musela dolít pohár sama.

Odmítla také Mace Tyrella a později Lancela. Ostatní její narážku pochopili a nikdo jiný se k ní už nepřiblížil. Naši oddaní přátelé a věrní páni. Nemohla důvěřovat dokonce ani zápaďanům, vazalům svého otce. Ne, pokud se její strýc spolčil s jejími nepřáteli…

Margaery tančila se svou sestřenicí Allou, Megga s rytířem Talladem Vysokým. Další sestřenice, Elinor, se dělila o pohár vína s pohledným mladým bastardem z Proudomarky Auranem Vodským. Nebylo to poprvé, co si královna Vodského všimla, štíhlého mladého muže se šedozelenýma očima a dlouhými stříbrozlatými vlasy. Když jej spatřila poprvé, na kratičký okamžik si málem myslela, že vstal z popele Rhaegar Targaryen. To ty jeho vlasy, řekla si v duchu. Není ani zpolovice tak krásný, jako byl Rhaegar. Jeho obličej je příliš úzký a na bradě má rýhu. Velaryonové však pocházeli ze starého valyrijského rodu a měli stejné stříbřité vlasy jako staří dračí králové.

Tommen se vrátil na své místo, aby si uždibl jablečného koláče. Místo jejího strýce bylo prázdné. Nakonec jej královna našla v rohu, kde zaníceně hovořil se synem Mace Tyrella Garlanem. Co si mají ti dva o čem povídat? Na Rovině možná zvali sera Garlana Galantním, ona mu však nedůvěřovala o nic víc než Margaery nebo Lorasovi. Nezapomněla na zlatou minci, kterou objevil Qyburn pod žalářníkovým nočníkem. Zlatá ruka z Vysoké zahrady. A Margarey na mně vyzvídá. Když se objevila Senelle, aby jí dolila pohár, královna se musela přemáhat, aby jí neskočila po krku a nezaškrtila ji na místě. Jak se odvažuješ usmívat se na mne, ty zrádná malá mrcho? Ještě budeš žebrat o milost, než s tebou skončím.

„Myslím, že Její Výsost už má pro dnešek vína dost,“ slyšela říkat svého bratra Jaimeho.

Ne, pomyslela si královna. Ani všechno víno na světě by nestačilo k tomu, abych přežila tuhle svatbu. Vstala tak prudce, že málem upadla. Jaime ji chytil za paži a napřímil ji. Vyškubla se mu a hlasitě zatleskala. Hudba odezněla, hlasy utichly. „Dámy a pánové,“ zvolala Cersei nahlas, „když budete tak laskaví a půjdete se mnou ven, zapálíme svíci, abychom oslavili sjednocení Vysoké zahrady a Casterlyovy skály a nový věk míru a hojnosti pro našich Sedm království.“

Pobočníkova věž tam stála temná a opuštěná, s pouhými zejícími otvory v místech, kde kdysi byly dubové dveře a okna s okenicemi. Ale dokonce i částečně rozbořená a vykuchaná se tyčila vysoko nad vnějším nádvořím. Jak se svatebčané hrnuli z Malého sálu, procházeli pod jejím stínem. Když Cersei vzhlédla, spatřila zubaté cimbuří věže hlodající do měsíce v úplňku a na okamžik se podivila, kolik pobočníků kolika králů tam mělo svůj domov během uplynulých tří stovek let.

Sto yardů od věže se nadechla, protože cítila, jak se jí točí hlava. „Lorde Hallyne! Můžeš začít.“

Hallyne Pyromancer řekl jen: „Hmmmmmmm,“ zamával pochodní, kterou držel v ruce, a lučištníci na zdech sklonili své luky a vyslali do zírajících otvorů oken na tucet zápalných šípů.

Věž vzplanula s hlasitým všššš. Během okamžiku ožilo její nitro světlem, rudým, žlutým, oranžovým… a zeleným, zlověstně temně zeleným, barvou žluči, nefritu a té nejnebezpečnější pyromancerské břečky. „Substance“ jí říkali alchymisté, ale obyčejní lidé to zvali divokým ohněm. Do nitra Pobočníkovy věže jí bylo přineseno padesát hrnců, společně s poleny, bečkami smůly a podstatnou částí světského majetku trpaslíka jménem Tyrion Lannister.

Královna cítila žár sálající ze zelených plamenů. Pyromanceři říkali, že jenom tři věci na světě jsou žhavější než jejich substance: dračí oheň, ohně v nitru země a letní slunce. Některé z dam zalapaly po dechu, když se v oknech objevily první plameny, oblizující vnější zdi jako dlouhé zelené jazyky. Ostatní provolávali slávu a zvedali číše v přípitku.

Je to krásné, pomyslela si, krásné jako Joffrey, když mi ho položili do náruče. Žádný muž jí nikdy nepřivodil tak slastný pocit, jako když cítila, jak poprvé vzal její bradavku do úst, aby se napil jejího mléka.

Tommen hleděl na plameny vytřeštěnýma očima, stejně fascinovaný, jako byl vyděšený, dokud mu Margaery nepošeptala do ucha něco, po čem se rozesmál. Někteří z rytířů začali uzavírat sázky, jak dlouho potrvá, než se věž zhroutí. Lord Hallyne tam jenom stál, tiše si pro sebe pobrukoval a houpal se na patách.

Cersei myslela na všechny královské pobočníky, které za ta léta poznala: Owena Merryweathera, Jona Conningtona, Qarltona Chelsteda, Jona Arryna, Eddarda Starka, svého bratra Tyriona. A nejvíc ze všech na svého otce, lorda Tywina Lannistera. Ti všichni teď hoří, říkala si v duchu, kochajíc se tou myšlenkou. Jsou mrtví a hoří, všichni do jednoho, se všemi jejich úklady, pletichami a zradami. Dnes je můj den. Je to můj hrad a moje království.

Pobočníkova věž náhle zasténala, tak hlasitě, že veškerá konverzace rázem ustala. Kameny praskly a rozštíply se a část horního cimbuří odpadla a sletěla na zem se zaburácením, které otřáslo kopcem, vysílajíc k nebi mračno prachu a kouře. Zelené plameny vyskočily do oblohy a zavířily kolem sebe navzájem. Tommen začal ustupovat, dokud jej Margaery nevzala za ruku a neřekla: „Podívej se, jak ty plameny tančí. Stejně jako jsme tančili my, moje lásko.“

„Ano, tančí.“ Jeho hlas byl naplněn údivem. „Matko, podívej, ony tančí.“

„Já je vidím. Lorde Hallyne, jak dlouho bude oheň hořet?“

„Celou noc, Výsosti.“

„To budeme mít světlo jako za dne,“ řekla lady Olenna Tyrell, opírajíc se o hůl mezi Levým a Pravým. „Myslím, že to postačí, abychom mohli bezpečně odejít do postelí. Staré kosti se snadno unaví, a ty mladé budou mít zábavu na celou noc. Je načase, aby byli král a královna odvedeni do manželského lože.“

„Ano.“ Cersei pokynula Jaimemu. „Lorde veliteli, doprovoď Jeho Veličenstvo a jeho malou královnu do jejich ložnice, budeš-li tak laskav.“

„Jak poroučíš. A tebe taky?“

„Není třeba.“ Cersei se cítila příliš živá, než aby mohla jít spát. Divoký oheň ji očišťoval, spaloval všechen její hněv a strach, plnil ji odhodláním. „Ty plameny jsou tak krásné. Chci se na ně ještě chvíli dívat.“

Jaime zaváhal. „Neměla bys tady zůstávat sama.“

„Já sama nebudu. Ser Osmund může zůstat se mnou a dbát na moje bezpečí. Tvůj bratr v přísaze.“

„Potěší-li to Její Výsost,“ řekl Černokotlý.

„Potěší.“ Cersei se zavěsila do jeho rámě a bok po boku sledovali řádění ohnivého živlu.

POSKVRNĚNÝ
RYTÍŘ

Noc byla nezvykle chladná, i když už byl podzim. Uličkami profukoval svěží vlhký vítr, vířil prach usazený přes den. Severní vítr, plný chladu. Rytíř Arys Oakheart si natáhl kápi, aby si zakryl tvář. Ničemu by neposloužilo, kdyby ho poznali. Před čtrnácti dny byl ve Stínovém městě zavražděn jistý kupec, neškodný muž, který připlul do Dorne pro ovoce a nalezl tam místo datlí smrt. Jeho jediným zločinem bylo, že přišel z Králova přístaviště.

Ve mně najde lůza tvrdšího nepřítele. Skoro by jejich útok uvítal. Sáhl rukou dolů a lehce jí přejel po jílci meče, který visel napůl skrytý mezi záhyby jeho vrstveného lněného šatu, přičemž svrchní vrstvu tvořily tyrkysové pruhy a řady zlatých sluncí a pod ní byla světlejší oranžová vrstva. Dornské odění bylo pohodlné, ale jeho otec by byl zděšen, kdyby se byl dožil toho, aby viděl, jak se jeho syn nyní obléká. Byl mužem z Roviny a Dornové byli jeho odvěkými nepřáteli, o čemž svědčily tapiserie na stěnách ve Starém dubu. Arysovi stačilo zavřít oči a stále je viděl před sebou. Lord Edgerran Otevřená ruka, usazený v přepychu, s hlavami stovky Dornů nakupenými u svých nohou. Třílistý v Princově průsmyku, probodaný dornskými kopími, Alester troubící z posledního dechu na svůj válečný roh. Rytíř Olyvar Oakheart celý v bílém, umírající po boku Mladého draka. Dorne není vhodným místem pro žádného Oakhearta. I předtím než princ Oberyn zemřel, se rytíř nikdy necítil bezpecně, kdykoli opustil pozemky Slunečního oštěpu, aby se prošel uličkami Stínového města. Cítil na sobě oči, kamkoli se vydal, malé černé dornské oči pozorující jej se špatně skrývanou záští. Prodavači se snažili ze všech sil, aby ho pokaždé ošidili, a někdy si říkal, zda mu hostinští neplivou do pití, které si u nich kupuje. Jednou po něm začala házet kameny skupina otrhaných chlapců, dokud netasil meč a nezahnal je. Smrt Rudé zmije rozzuřila Dorny ještě víc, třebaže ulice se trochu uklidnily, poté co nechal princ Doran zavřít Písečné hady do věže. Přesto, nosit otevřeně bílý plaší ve Stínovém městě by znamenalo koledovat si o napadení. Přinesl si s sebou tři: dva z vlny, jeden tenký a jeden silný, a třetí z jemného bílého hedvábí. Bez některého z nich, vlajícího mu z ramen, si připadal jako nahý.

Lépe nahý než mrtvý, řekl si v duchu. Pořád patřím ke Královské gardě, i bez pláště. A ona to musí respektovat. Musím ji přimět, aby to pochopila. Nikdy se do toho neměl nechat zatáhnout, avšak zpěváci tvrdí, že láska dokáže udělat blázna z kteréhokoli muže.

Stínové město Slunečního oštěpu působilo v žáru dne, kdy se uprášenými ulicemi pohybovaly jen bzučící mouchy, opuštěným dojmem, ale jakmile se snesl večer, jeho ulice ožívaly. Ser Arys slyšel tichou hudbu linoucí se z oken opatřených žaluziemi, když pod nimi procházel, a někde vybubnovávaly prstové bubny rychlý rytmus oštěpového tance, oživovaly noc. Tam, kde se setkávaly pod druhou z Křivolakých zdí tři uličky, vyhlížela z balkonu polštářová děva, oblečená jen do šperků a oleje. Podíval se na ni, svěsil ramena a šel dál, přímo do zubů větru. My muži jsme tak slabí. Naše těla nás zrazují, i ty nejušlechtilejší z nás. Pomyslel na krále Baelora Požehnaného, který se postil až k bodu omdlení, aby potlačil tělesný chtíč, jenž jej naplňoval studem. Copak musí činit to samé?

V klenutém průchodu stál malý muž, opékal kusy hada nad železným košem, obracel je dřevěnými vidličkami, aby byly hezky křupavé. Pronikavá vůně jeho omáček vehnala rytíři slzy do očí. Slyšel, že ta nejlepší hadí omáčka v sobě obsahuje kapku jedu, společně s hořčičnými semínky a dračími papričkami. Myrcella si zvykla na dornská jídla stejně rychle jako na svého dornského prince, a ser Arys čas od času okusil pokrm či dva, aby ji potěšil. Jídlo mu sežehlo ústa a nutilo jej hltat víno velkými doušky, a když z něj pak vycházelo, pálilo ještě hůř, než když je polykal. Jeho malá princezna je však milovala.

Zanechal ji v jejích komnatách, skloněnou nad hrací deskou proti princi Trystanovi, postrkující ozdobné figurky po čtverečcích nefritu, karneolu a lazuritu. Myrcelliny plné rty byly pootevřené, zelené oči měla přimhouřené soustředěním. Cyvasse, tak se ta hra jmenovala. Do Prkenného města se dostala na obchodní galéře z Volantisu a otroci ji rozšířili podél Zelenokrvavice. Dornský dvůr se do ní dočista zbláznil.

Rytíři Arysovi připadala k zešílení. Hrálo se s deseti odlišnými figurami, z nichž každá měla svoje vlastnosti a schopnosti, a hrací deska se měnila od hry ke hře, v závislosti na tom, jak si hráči naaranžovali svoje výchozí čtverce. Princ Trystane hře propadl okamžitě a Myrcella se ji naučila, aby ji mohla hrát s ním. Nebylo jí ještě ani jedenáct, jejímu snoubenci třináct; přesto častěji vyhrávala ona. Zdálo se, že Trystanovi to nevadí. Žádné dvě děti na světě by se od sebe nemohly víc vzhledově lišit, on s jeho olivovou pokožkou a rovnými černými vlasy, ona s pletí bledou jako mléko a záplavou zlatých kudrn; světlá a tmavý, jako královna Cersei a král Robert. Modlil se, aby Myrcella nalezla ve svém dornském chlapci více zalíbení, než našla její matka v bouřlivém lordovi.

Neměl z toho příjemný pocit, když ji měl opustit, třebaže uvnitř hradu bude v bezpečí. Existovaly jen dvoje dveře, ze kterých byl přístup do Myrcelliných komnat ve Sluneční věži, a ser Arys postavil ke každým dva muže; lannisterské domácí stráže, muže, kteří přišli s nimi z Králova přístaviště, prověřené v bitvě, silné a věrné až do morku kostí. Myrcella u sebe měla rovněž svoje služebné a septu Eglantine, a na prince dohlížel jeho vlastní tělesný strážce rytíř Gascoyne ze Zelenokrvavice. Nikdo se k ní nepřiblíží, ujišťoval sám sebe v duchu, a za čtrnáct dní odsud budeme pryč.

Aspoň to tak princ Doran slíbil. Třebaže byl Arys šokován, když viděl, jak staře a neduživě princ Doran vypadá, ani na chvíli nepochyboval o princově slovu. „Je mi líto, že jsem vás nemohl až dosud navštívit a setkat se s princeznou Myrcellou,“ řekl Martell, když byl Arys vpuštěn do jeho soláru, „ale věřím, že se vám zde v Dorne dostalo vřelého uvítání od mé dcery Arianne.“

„Dostalo, můj princi,“ odpověděl a modlil se, aby jej případný ruměnec nezradil.

„Naše země je drsná a chudobná, a přesto nepostrádá krásu. Rmoutí nás, že jste dosud neviděli z Dorne nic než jen Sluneční oštěp, ale obávám se, že ani ty, ani tvoje princezna byste nebyli mimo tyto zdi v bezpečí. My Dornové jsme horkokrevní lidé, snadno se rozčilíme a pomalu zapomínáme. Mé srdce by potěšilo, kdybych tě mohl ujistit, pane, že Píseční hadi jsou jediné, kdo chce válku, avšak nebudu ti lhát. Slyšel jsi dav v ulicích, který se dožadoval, abych povolal své muže do zbraně. Obávám se, že polovina mých lordů s nimi souhlasí.“

„A vy, můj pane?“ odvážil se rytíř zeptat.

„Moje matka mne již dávno učila, že jen šílenci vedou války, které nemohou vyhrát.“ Pokud jej neomalenost otázky urazila, princ Doran to skvěle zamaskoval. „Přesto, tento mír je křehký… stejně křehký jako tvoje princezna.“

„Jen zrůda by ublížila malému děvčeti.“

„Moje sestra Elia měla taky děvčátko. Jmenovala se Rhaenys. Také to byla princezna.“ Princ si povzdechl. „Ti, kdo by vrazili nůž do princezny Myrcelly, v sobě vůči ní nechovají žádnou zášť, o nic větší, než choval ser Amory Lorch, když zabil Rhaenys, pokud to opravdu udělal on. Jde jim jen o to, aby mne přiměli jednat. Protože kdyby byla Myrcella tady v Dorne zabita, zatímco je pod mou ochranou, kdo by uvěřil, že jsem s tím neměl nic společného?“

„Nikdo nikdy neublíží Myrcelle, dokud budu já naživu.“

„Vznešená přísaha,“ řekl Doran Martell s mírným úsměvem, „ovšem přece jen jsi jeden muž, pane. Doufal jsem, že uvěznění vzpurných princezen pomůže zklidnit vody, ovšem jediné, čeho jsme dosáhli, bylo to, že jsme zahnali plotice zpátky do rákosí. Každou noc je slyším, jak si tam šeptají a brousí si nože.“

On má strach, uvědomil si tehdy ser Arys. Jen se podívej, třese se mu ruka. Dornský princ je vyděšený. Slova jej opustila.

„Omlouvám se, pane,“ řekl princ Doran. „Jsem již stár a křehký a někdy… mne Sluneční oštěp se svým hlukem, špínou a pachy unavuje. Jakmile mi to moje povinnosti dovolí, mám v úmyslu vrátit se do Vodních zahrad. Až přijde čas, vezmu princeznu Myrcellu s sebou.“ Než mohl rytíř začít protestovat, zvedl princ ruku. Její klouby byly rudé a opuchlé. „Ty půjdeš taky. I její septa, služebné a strážní. Stěny Slunečního oštěpu jsou silné, ale pod nimi se rozkládá Stínové město. Do hradu denně přichází a odchází z něj stovka lidí. Zahrady jsou můj ráj. Založil je princ Maron jako dar pro svoji targaryenskou nevěstu, na paměť dornského sňatku se Železným trůnem. Podzim tam bývá tak nádherný… teplé dny, chladné noci, slaný vánek od moře, fontány a jezírka. A jsou tam i jiné děti, chlapci a dívky z urozených a vznešených rodů. Myrcella bude mít přátele svého věku, se kterými si bude moci hrát. Nebude se cítit osaměle.“

„Jak pravíš.“ Princova slova mu zvonila v hlavě. Bude tam v bezpečí. Proč na něj ale Doran Martell naléhal, aby o přesunu nepsal do Králova přístaviště? Pro Myrcellu bude nejbezpečnější, když nebude nikdo vědět, kde je. Ser Arys souhlasil, ale jakou jinou možnost měl? Byl rytířem Královské gardy, ale byl jen jedním mužem, přesně jak princ řekl.

Ulička se náhle otevřela do měsícem zalitého nádvoří. Kolem krámku výrobce svíček, napsala, bránou a pak po krátkém vnějším schodišti. Prošel bránou a vystoupil po ošlapaných schodech k neoznačeným dveřím. Mám zaklepat? Místo toho do dveří strčil a ocitl se ve velké šeré místnosti s nízkým stropem, osvětlené párem vonných svící, jejichž plameny se mihotaly ve výklencích vytesaných v silných kamenných zdech. Na podlaze pod svými sandály spatřil vzorované myrské koberce, na zdi tapiserii, u zdi postel. „Má paní?“ zvolal. „Kde jsi?“

„Tady.“ Vystoupila ze stínu za dveřmi.

Pravé předloktí jí obtáčel ozdobný had, jehož měděné a zlaté šupiny se leskly při každém jejím pohybu. To bylo všechno, co na sobě měla.

Ne, měl v úmyslu říct jí, přišel jsem jen proto, abych ti řekl, že musím jít, ale když ji viděl, jak se leskne v záři svící, zdálo se, jako by jej náhle opustila schopnost mluvit. Hrdlo měl najednou vyschlé jako dornské písky. Tiše tam stál a kochal se nádherou jejího těla, prohlubeninkou na jejím hrdle, oblými zralými prsy s obrovskými tmavými bradavkami, bujnými křivkami pasu a boků. A pak ji najednou objímal a ona jej svlékala. Když nahmatala jeho spodní roucho, popadla je na ramenou a roztrhla hedvábí až k pupku, ale Arys to vůbec nevnímal. Její kůže byla pod jeho prsty hladká a horká na dotek, jako písek zalévaný dornským sluncem. Zvedl jí hlavu a našel její rty. Její ústa se otevřela pod jeho a její prsy vyplnily jeho dlaně. Cítil, jak jí tuhnou bradavky, když o ně zavadil palci. Její vlasy byly černé a husté a voněly orchidejemi, temným, zemitým pachem, ze kterého mu natolik ztvrdl úd, až ho to bolelo.

„Dotýkej se mne, pane,“ šeptala mu žena do ucha. Jeho ruka sklouzla dolů po jejím břiše, aby našla to sladké vlhké místečko pod houštinkou černých chloupků. Tiše zasténala, stáhla ho na postel a strhla ho dolů. „Víc, ach, víc, ano, to je nádhera, můj rytíři, můj rytíři, můj krásný bílý rytíři, ano, tebe, ano, chci jenom tebe.“ Její ruce jej navedly do ní, pak zajely na jeho záda, aby jej k sobě přitiskla blíž. „Hlouběji,“ zašeptala. „Ano, ach.“ Když jej objala nohama, byly silné jako železo. Její nehty škrábaly po jeho zádech, když do ní zajížděl, znovu a znovu a znovu, dokud nevykřikla a neprohnula pod ním záda jako luk. A když to udělala, její prsty našly jeho bradavky a mačkaly je, dokud do ní neuvolnil svoje sémě. Teď bych mohl zemřít a byl bych šťasten, pomyslel si rytíř a alespoň na tucet zabušení srdce byl v naprostém pokoji.

Nezemřel.

Jeho touha byla hluboká a bezbřehá jako moře, ale když příliv ustoupil, nad hladinu jako vždycky vyrazily ostré skály hanby a viny. Někdy je vlny přikryly, ale ony nadále zůstávaly pod vodou, tvrdé, černé a slizké. Co to dělám? ptával se sám sebe. Jsem rytíř Královské gardy. Odkulil se od ní a pak tam jen ležel a hleděl do stropu. Vedla přes něj velká prasklina, od jedné zdi ke druhé. Předtím si toho nevšiml o nic víc, než si všiml výjevu na tapiserii, obrazu Nymerie a jejích deseti tisíc lodí. Vidím jenom ji. Do okna by mohl nahlížet drak, a já bych neviděl nic jiného než její ňadra, její tvář, její úsměv.

„Tamhle je víno,“ zamumlala proti jeho krku. Přejela mu rukou po hrudi. „Máš žízeň?“

„Ne.“ Odkulil se od ní a posadil se na kraj postele. V místnosti bylo horko, a on se přesto zachvěl.

„Krvácíš,“ řekla. „Škrábla jsem tě moc prudce.“

Když se dotkla jeho zad, škubl sebou, jako by byly její prsty rozžhavené. „Ne.“ Vstal. „Už ne.“

„Mám tady mast. Na škrábance.“

Ale ne na hanbu. „Škrábance mi nevadí. Odpusť mi, má paní, musím jít…“

„Tak brzy?“ Měla chraplavý hlas, široká ústa stvořená k šeptání, plné rty zralé k líbání. Vlasy jí spadaly přes holá ramena až k vrcholkům plných ňader, černé a husté. Vlnily se jí ve velkých, měkkých, ležérních prstýncích. Dokonce i chloupky na jejím ohanbí byly hebké a vlnité. „Zůstaň se mnou dnes v noci, pane. Mám toho ještě hodně, čemu tě mohu naučit.“

„Už jsem se toho od tebe naučil až příliš.“

„Svého času se zdálo, že jsi rád za každou lekci, pane. Jsi si jistý, že nechceš odejít do jiného lože, k nějaké jiné ženě? Pověz mi, která to je. Budu s ní o tebe bojovat, s holou hrudí, nůž na nůž.“ Usmála se. „Pokud to ovšem není Písečný had. Jestli ano, můžeme se o tebe podělit. Já mám svoje příbuzné ráda.“

„Dobře víš, že jinou ženu nemám. Jenom… povinnost.“

Vztyčila se na lokti, aby se na něj podívala, a její velké černé oči zasvítily ve světle svíce. „Ta syfilitická mrcha? Tu znám. Mezi nohama je suchá jako prach a její polibky z tebe vysají krev. Nechej povinnost chvíli spát a zůstaň dnes v noci se mnou.“

„Moje místo je v paláci.“

Povzdechla si. „S tvou druhou princeznou. Ještě kvůli tobě budu žárlit. Myslím, že ji miluješ víc než mne. Ty potřebuješ ženu, ne děvčátko, ale já si mohu hrát i na nevinnou, pokud tě to vzrušuje.“

„Takové věci bys říkat neměla.“ Nezapomeň, je Dornka. Na Rovině se říkalo, že je to jídlo, co dělá dornské muže tak horkokrevnými a jejich ženy tak divokými a prostopášnými. Ohnivé papričky a divná koření zahřívají krev, nemůže si od toho pomoci. „Myrcellu miluji jako svou dceru.“ Nikdy nemohl mít vlastní dceru, o nic víc než mohl mít manželku. Místo toho měl bílý plášť. „Odjíždíme do Vodních zahrad.“

„Konečně,“ souhlasila, „ačkoli s mým otcem všechno trvá čtyřikrát tak dlouho, než by mělo. Pokud říká, že má v úmyslu odjet zítra, je jisté, že vyrazíte za čtrnáct dní. Ujišťuji tě, že v Zahradách budeš osamělý. A kde je ten statečný mladý kavalír, který řekl, že by chtěl strávit zbytek života v mé náruči?“

„Byl jsem opilý, když jsem to říkal.“

„Měl jsi tři číše vína zředěného vodou.“

„Byl jsem opilý tebou. Uplynulo již deset let od doby, co jsem… Od doby, co jsem oblékl bílý plášť, jsem se nedotkl jediné ženy. Nikdy jsem netušil, jaká může být láska, ale teď… mám strach.“

„Co by mohlo vyděsit mého bílého rytíře?“

„Bojím se o svoji čest,“ řekl, „a o tvoji.“

„Já se o svoji čest dokážu postarat.“ Dotkla se prstem svého prsu, pomalu jím objela kolem bradavky. „I o svoji vlastní rozkoš, musí-li to být. Jsem dospělá žena.“

To byla, nade vši pochybnost. Když ji tam tak viděl, na péřové posteli, usmívající se tím svým prohnaným úsměvem, hrající si se svým prsem… existovala někdy žena s bradavkami tak velkými a citlivými? Stěží se na ně dokázal podívat, aniž by zatoužil popadnout je a sát je, dokud by nebyly tvrdé, vlhké a lesklé…

Odvrátil pohled. Jeho spodní prádlo bylo rozházené po koberci. Rytíř se sklonil, aby je posbíral.

„Třesou se ti ruce,“ poznamenala. „To jsem si spíš myslela, že budou laskat mne. To musíš tak pospíchat, už aby ses oblékl, pane? Mám tě ráda takového, jak jsi teď. V posteli, nazí, jsme těmi nejpřirozenějšími já, mužem a ženou, milenci, jedním tělem, tak blízkými, jak jen mohou dva lidé být. Naše šaty nás činí odlišnými. Raději budu maso a krev než hedvábí a šperky, a ty… ty nejsi svůj bílý plášť, pane.“

„Jsem,“ řekl ser Arys. „Já jsem plášť. A tohle musí skončit, kvůli tobě i kvůli mně. Kdybychom byli odhaleni…“

„Muži by tě považovali za šťastlivce.“

„Muži by mne považovali za křivopřísežníka. Co kdyby šel některý z nich za tvým otcem a řekl mu, jak jsem zneuctil tvou čest?“

„Můj otec je mnoho věcí, ale nikdo o něm nikdy neřekl, že je blázen. Bastard z Božímilosti mne připravil o věneček, když nám bylo oběma čtrnáct. Víš, co udělal můj otec, když se to dozvěděl?“ Posbírala prostěradlo do hrsti a přitáhla si je pod bradu, aby skryla svoji nahotu. „Nic. Můj otec vyniká v tom, že nedělá vůbec nic. Říká tomu přemýšlení. Pověz mi pravdu, pane, to moje poskvrněná čest ti dělá takové starosti, nebo tvoje vlastní?“

„Obojí.“ Její obvinění bolelo. „Proto musí být tohle setkání naším posledním.“

„To už jsi říkal i předtím.“

Říkal, a taky jsem to myslel vážně. Jenže jsem slabý, jinak bych tady teď nebyl. To jí ale říct nemohl; patřila k ženám, které slabostí opovrhovaly, to vycítil. Má v sobě víc ze svého strýce než ze svého otce. Odvrátil se a našel na židli svoji pruhovanou spodní tuniku. Roztrhla látku až k pupku, když mu ji stahovala dolů přes ramena. „Je zničená,“ lamentoval. „Jak ji teď mám nosit?“

„Předkem dozadu,“ navrhla. „Jakmile si oblékneš svrchní šat, nikdo nic nepozná. Možná ti ji ta tvoje malá princezna zašije. Nebo ti mám nechat poslat do Vodních zahrad novou?“

„Žádné dary mi neposílej. To by jen vzbudilo pozornost.“ Vytřepal tuniku a oblékl si ji přes hlavu předkem dozadu, jak mu poradila. Hedvábí příjemně chladilo na kůži, i když se mu lepilo na záda, tam, kde jej poškrábala. Ale poslouží alespoň k tomu, aby se dostal zpátky do paláce. „Jediné, co chci, je ukončit tohle… tohle…“

„Je to galantní, pane? Ty mi ubližuješ. Začínám si myslet, že všechna tvá slova o lásce byla lživá.“

Tobě bych nikdy lhát nemohl. Ser Arys se cítil, jako by ho byla zpolíčkovala. „Proč jinak bych zradil všechnu svoji čest, když ne pro lásku? Když jsem s tebou… dokážu stěží přemýšlet, jsi všechno, o čem jsem kdy snil, ale…“

„Slova jsou vítr. Jestli mne miluješ, neopouštěj mne.“

„Odříkal jsem přísahu…“

„…že se neoženíš a nezplodíš děti. Nu, pravidelně piji měsíční čaj, a sám dobře víš, že za manžela si tě vzít nemohu.“ Usmála se. „Třebaže bych se mohla nechat přemluvit, abych si tě nechala jako svého milence.“

„Teď mne urážíš.“

„Možná, trochu. Myslíš si snad, že jsi jediný muž z Královské gardy, který kdy miloval ženu?“

„Vždycky se našli tací, pro které bylo snazší odříkat svoje sliby než je pak dodržet,“ připustil. Ser Boros Blount nebyl cizincem v hedvábné uličce a ser Preston Greenfield chodíval na návštěvy do domku jistého soukeníka, kdykoli byl soukeník mimo domov, ovšem Arys by nikdy neposkvrnil svoje bratry v přísaze tím, že by mluvil o jejich pochybeních. „Ser Terrence Toyne byl přistižen v posteli s milenkou svého krále,“ řekl místo toho. „Byla to láska, přísahal, jenže jej stála život a ji také, a přivodila zkázu jeho rodu a smrt toho nejušlechtilejšího rytíře, jaký kdy žil.“

„Ano, a co Lucamore Chlípný, s jeho třemi manželkami a šestnácti dětmi? Ta píseň mne vždycky rozesměje.“

„Ve skutečnosti to legrační není. Když ještě žil, tak mu Lucamore Chlípný neříkali. Jeho jméno bylo Lucamore Silný, a celý jeho život byla jedna velká lež. Když byl jeho podvod odhalen, jeho vlastní bratři v přísaze jej vykleštili a Starý král jej poslal na Zeď. Těch šestnáct dětí bylo zanecháno v pláči. Nebyl to opravdový rytíř o nic víc než Terrence Toyne…“

„A Dračí rytíř?“ Odhodila pokrývky stranou a přehoupla nohy na podlahu. „Nejvznešenější rytíř, jaký kdy žil, řekl jsi, a přesto vzal svoji královnu do postele a obtěžkal ji dítětem.“

„Tomu nikdy neuvěřím,“ řekl uraženým tónem. „Příběh zrady prince Aemona s královnou Naerys je jen příběh, lež, kterou si vymyslel jeho bratr, když si přál postavit svého pravého syna stranou ve prospěch svého bastarda. Aegona nezvali Hanebným pro nic za nic.“ Našel svůj řemen a opásal se jím. Třebaže vypadal na dornské spodní tunice divně, povědomá tíha meče a dýky mu připomněla, kým a čím je. „Já nechci, aby na mne vzpomínali jako na Aryse Hanebného,“ prohlásil. „Já svůj plášť neposkvrním.“

„Ano,“ řekla, „ten krásný bílý plaší. Zapomněl jsi, že můj prastrýc nosíval stejný. Zemřel, když jsem byla ještě malá, a přesto si ho stále pamatuji. Byl vysoký jako věž a lechtával mě, dokud jsem nemohla smíchy popadnout dech.“

„Nikdy jsem neměl tu čest poznat prince Lewyna,“ řekl Arys, „ale souhlasím s tím, že to byl velký rytíř.“

„Velký rytíř s milenkou. Je to teď už starší žena, ale říkají, že v mládí bývala mimořádná krasavice.“

Princ Lewyne? Tento příběh ser Arys nikdy neslyšel. Šokovalo jej to. Zrada Terrence Toyna a podvody Lucamora Chlípného byly zaznamenány v Bílé knize, ale na stránce prince Lewyna žádná poznámka o nějaké ženě nebyla.

„Můj strýc vždycky říkával, že to je meč v mužově ruce, který určuje jeho cenu, ne ten mezi jeho nohama,“ pokračovala, „takže mne ušetři těch svých zbožných řečí o poskvrněných pláštích. To není naše láska, co tě poskvrnilo, jsou to ty zrůdy, kterým sloužíš, a ta zvířata, která nazýváš svými bratry.“

Její slova ho bolestně ťala. „Robert nebyl žádná zrůda.“

„Vyšplhal na svůj trůn přes mrtvoly dětí,“ řekla, „třebaže připouštím, že Joffrey to nebyl.“

Joffrey. Pohledný chlapec, na svůj věk vysoký a silný, ale to taky bylo jediné, co se o něm dalo říci dobrého. Ser Arys se stále styděl, kdykoli si vzpomněl na to, jak na chlapcův příkaz uhodil to ubohé Starkovo děvče. Když jej Tyrion vybral, aby doprovázel Myrcellu do Dorne, pln vděku zapálil svíci na Válečníkově oltáři. „Joffrey je mrtvý, otrávený Skřetem.“ Nikdy by si ani nepomyslel, že by byl trpaslík schopen tak odporného zločinu. „Nyní je králem Tommen a ten není jako jeho bratr.“

„Ani jeho sestra taková není.“

To byla pravda. Tommen byl dobrosrdečný človíček, který se vždycky snažil chovat se co nejlépe, ale když jej ser Arys viděl naposledy, proléval na molu slzy jako hrachy. Myrcella neuronila jedinou, třebaže to byla ona, kdo opouštěl krb a domov, aby zpečetila spojenectví svým panenstvím. Popravdě řečeno byla princezna statečnější než její bratr, a také bystřejší a sebejistější. Pobrala víc rozumu a její chování bylo vytříbenější. Nikdy ji nic nezastrašilo, dokonce ani Joffrey. Některé ženy jsou opravdu silné. Myslel nejenom na Myrcellu, ale také na její matku a na svoji vlastní, na Královnu trnů, na krásné smrtonosné Písečné hady Rudé zmije. A na princeznu Arianne Martell, na tu především. „Nebudu tvrdit, že nemáš pravdu,“ řekl ochraptěle.

„Nebudeš? Nemůžeš! Myrcella je vhodnější k tomu, aby vládla…“

„Syn má přednost před dcerou.“

„Proč! Který bůh o tom rozhodl? Já jsem dědička svého otce. Měla bych se snad vzdát svého práva a předat trůn bratrům?“

„Překrucuješ má slova. Já jsem neřekl, že… Dorne je prostě jiné. V Sedmi královstvích královna nikdy nevládla.“

„První Viserys chtěl, aby po něm vládla jeho dcera Rhaenyra. Můžeš to snad popřít? Ale zatímco král ležel a umíral, lord velitel jeho Královské gardy rozhodl, že by to mělo být jinak.“

Rytíř Criston Zelský. Criston Králotvůrce postavil bratra proti sestře, poštval členy Královské gardy proti sobě a přivodil strašlivou válku, kterou zpěváci pojmenovali Tanec draků. Někteří tvrdili, že jednal ze ctižádosti, protože princ Aegon byl povolnější než jeho starší sestra. Jiní tvrdili, že jednal na základě vznešenějších motivů, a namítali, že jen hájil staré andalské zvyky. Pár jich šeptalo, že ser Criston byl milencem princezny Rhaenyry, než oblékl bílý plášť, a chtěl se pomstít ženě, která jej odvrhla. „Králotvůrce způsobil strašlivé zlo,“ řekl ser Arys, „a také za to zaplatil, ale…“

„…ale možná tě Sedm poslalo sem, aby jeden bílý rytíř napravil to, co jiný pokazil. Víš, že až se bude můj otec vracet do Vodních zahrad, má v úmyslu vzít Myrcellu s sebou?“

„Aby ji udržel v bezpečí před těmi, kdo by jí chtěli ublížit.“

„Ne. Aby ji uklidil před těmi, kdo by ji chtěli korunovat. Princ Oberyn Zmije by sám položil korunu na její hlavu, kdyby ještě žil, ale mému otci schází k tomuto činu odvaha.“ Zvedla se. „Říkáš, že tu dívku miluješ, jako by to byla dcera z tvé vlastní krve. Dovolil bys, aby byla tvoje dcera zbavena svých práv a zamčena někde ve vězení?“

„Vodní zahrady nejsou vězení,“ namítl chabě.

„Vězení nemá fontány a fíkovníky? To si myslíš? Jenže jakmile tam ta dívka jednou bude, nikdy jí nedovolí odejít. O nic víc než tobě. Hotah se o to postará. Ty ho neznáš tak jako já. Je strašlivý, když se rozčílí.“

Ser Arys se zamračil. V přítomnosti obrovského norvošského kapitána se zjizvenou tváří měl vždycky velmi nepříjemný pocit. Říkají, že spává s tou velkou sekerou vedle sebe. „A co mám podle tebe dělat?“

„Nic víc než to, čemu ses zapřísahal. Ochraňovat Myrcellu celým svým životem. Bránit ji… a její práva. Položit korunu na její hlavu.“

„Složil jsem přísahu!“

„Joffreymu, ne Tommenovi.“

„Ano, jenže Tommen je hodný chlapec. Bude z něj lepší král než z Joffreyho.“

„Ale není lepší než Myrcella. Ona toho chlapce má také ráda. Vím, že nedovolí, aby se mu cokoli stalo. Bouřlivý konec patří po právu jemu, protože lord Renly po sobě nezanechal dědice a lord Stannis je odsouzen ke smrti a ztrátě práv. Časem připadne chlapci skrze jeho matku také Casterlyova skála. Bude největším pánem v říši… ale na Železném trůnu by podle práva měla sedět Myrcella.“

„Podle práva… já nevím.“

„Já vím.“ Když vstala, dlouhá černá hříva vlasů jí spadala až na kříž zad. „Aegon Drak založil Královskou gardu a stanovil její přísahu, ale co jeden král učiní, může jiný odčinit nebo změnit. Dříve sloužili členové Královské gardy na doživotí, ale Joffrey propustil sera Barristana, aby mohl nosit plášť jeho pes. Myrcella by chtěla, abys byl šťastný, a mne má také ráda. Dá nám svolení vzít se, když o ně požádáme.“ Arianne jej objala a položila tvář na jeho hruď. Vrcholek její hlavy mu sahal těsně pod bradu. „Můžeš mít obojí, mne i svůj bílý plášť, jestli chceš.“

Ona mne rve na kusy. „Ty víš, že to chci, ale…“

„Jsem princezna Dorne,“ řekla zastřeným hlasem, „a nesluší se, abys mne nutil prosit tě o něco.“

Ser Arys cítil vůni jejích vlasů a cítil bít její srdce, když se k němu přitiskla. Jeho tělo reagovalo na její blízkost a nepochyboval o tom, že ona to cítí taky. Když jí položil ruce na ramena, uvědomil si, že se chvěje. „Arianne? Moje princezno? Co je, lásko moje?“

„Musím to říkat, pane? Bojím se. Nazýváš mne láskou, a přece mne odmítáš, když tě nejzoufaleji potřebuji. Je ode mne špatné, když chci rytíře, aby mne ochraňoval?“

Nikdy předtím mu nepřipadala takto zranitelná. „Ne,“ řekl, „jenže ty máš stráže svého otce, které tě udrží v bezpečí, tak proč –“

„Já se bojím právě stráží svého otce.“ Na okamžik jako by její hlas patřil dívence mladší než Myrcella. „Byly to stráže mého otce, které odvlekly moje drahé sestřenice v řetězech.“

„V řetězech ne. Slyšel jsem, že se jim dostává veškerého pohodlí.“

Hořce se zasmála. „Viděl jsi je? A víš, že mi nechce dovolit, abych se s nimi stýkala?“

„Mluvily o zradě, podněcovaly k válce…“

„Loreze je šest, Doree osm. K jakým válkám mohly podněcovat? A přesto je můj otec uvěznil s mými sestrami. Viděl jsi ho. Strach často přiměje dokonce i silné muže dělat věci, které by jinak možná nikdy nedělali, a můj otec nikdy nebyl silný. Arysi, srdce moje, vyslyš mne pro lásku, kterou ke mně chováš. Nikdy jsem nebyla tak nebojácná jako moje sestřenice, protože jsem byla počata ze slabšího semene, ale Tyene a já jsme stejného věku a jsme si blízké jako sestry už od dětství. Nemáme mezi sebou žádná tajemství. Pokud byla uvězněna ona, mohu být i já, a ze stejné příčiny… kvůli Myrcelle.“

„To by tvůj otec nikdy neudělal.“

„Ty mého otce neznáš. Jsem pro něho jedním velkým zklamáním od té doby, co jsem přišla na tento svět bez mužského údu. Půltuctukrát se mne snažil provdat za bezzubé starce, každého ještě neschopnějšího, než byl ten předchozí. Nikdy mi neporučil provdat se za ně, to ne, ale samotné ty nabídky dokazovaly, jak málo si mne váží.“

„Přesto jsi jeho dědička.“

„Opravdu?“

„Nechal tě vládnout ve Slunečním oštěpu, když se odebral do Vodních zahrad, ne snad?“

„Vládnout? Ne! Nechal zde svého bratrance sera Manfreyho jako kastelána, starého slepého Ricassa jako senešala, svoje úředníky, aby dohlíželi na plnění povinností a vybírali daně, které počítá jeho pokladní Alyse Ladybright, svoje šerify, aby udržovali pořádek ve Stínovém městě, a mistra Mylese, aby si poradil s jakýmikoli dopisy, které si nebudou žádat pozornost samotného prince. Nad ty všechny umístil Rudou zmiji. Mou povinností byly slavnosti, zábavy a obveselování vážených hostí. Oberyn navštěvoval Vodní zahrady dvakrát za čtrnáct dní. Mne si otec povolal dvakrát za rok. Nejsem dědička, po jaké otec touží, to mi dal jasně najevo. Naše zákony jej omezují, ale nejraději by jmenoval svým následníkem mého bratra, tím jsem si jistá.“

„Tvého bratra?“ Ser Arys jí dal ruku pod bradu a zvedl jí hlavu, aby jí lépe viděl do očí. „Nemyslíš snad Trystana, vždyť je to ještě dítě.“

„Ne Tryse. Quentyna.“ Její oči byly troufalé a černé jako hřích, ani nemrkly. „Znám pravdu od svých čtrnácti let, ode dne, kdy jsem šla do soláru svého otce, abych jej políbila na dobrou noc, jenže tam nebyl. Poslala pro něj moje matka, jak jsem se dozvěděla později. Nechal tam hořet svíci. Když jsem ji šla sfouknout, našla jsem vedle ní ležet nedokončený dopis, adresovaný mému bratru Ouentynovi, který byl tehdy u Yronwooda. Můj otec psal Ouentynovi, že musí dělat všechno, co po něm jeho mistr a jeho zbrojmistr vyžadují, protože jednoho dne budeš sedět tam, kde teď sedím já, a budeš vládnout Dorne, a vladař musí mít silné tělo i ducha.“ Po Ariannině něžné tváři stekla slza. „Slova mého otce, napsaná jeho vlastní rukou. Vpálila se mi do paměti. Té noci a mnoho nocí potom jsem plakala tak dlouho, až jsem usnula.“

Ser Arys se s Ouentynem Martellem ještě nesetkal. Prince vychovával od útlého věku lord Yronwood, u kterého sloužil jako páže, pak jako panoš, a z jehož rukou, nikoli Rudou zmijí, se později nechal pasovat na rytíře. Kdybych já byl otcem, také bych chtěl, aby byl mým následníkem můj syn, pomyslel si, ale slyšel smutek v jejím hlase a věděl, že kdyby řekl, co si myslí, ztratil by ji. „Byla jsi ještě dítě. Možná to princ říkal jen proto, aby podnítil tvého bratra k větší píli.“

„Myslíš? Tak mi tedy pověz, kde je Quentyn teď?“

„Princ je s armádou lorda Yronwooda na Kostěné cestě,“ řekl ser Arys opatrně. Tak mu to aspoň řekl starý kastelán Slunečního oštěpu, když přišli do Dorne. Mistr s hedvábným vousem mu pověděl totéž.

Arianne zavrtěla hlavou. „Tomuhle máme věřit podle otce, jenže já mám přátele, kteří mi řekli něco jiného. Můj bratr překročil v tajnosti Úzké moře, vydávaje se za obyčejného kupce. Proč asi?“

„Jak to mám vědět? Může pro to mít stovku důvodů.“

„Nebo jen jeden. Víš o tom, že Zlaté společenství vypovědělo svoji smlouvu s Myrem?“

„Žoldnéři vypovídají smlouvy každou chvíli.“

„Nikoli Zlaté společenství. Naše slovo je stejně dobré jako zlato. Tímhle se vychloubají od časů Hořkooceli. Myr je jednou nohou ve válce s Lys a Tyrošem. Proč vypovídat smlouvu, která jim nabízela vyhlídku dobrých mezd a ještě lepší kořisti?“

„Možná jim Lys nabídl lepší peníze. Nebo Tyroš.“

„Ne,“ řekla. „Tomuhle bych věřila, kdyby šlo o kterékoli z jiných svobodných společenství. Většina z nich by vyměnila strany za půl groše. Zlaté společenství je jiné. Bratrstvo vyhnanců a synů vyhnanců, sjednocených snem o Hořkooceli. Je to domov, po čem touží, stejně jako zlato. Lord Yronwood to ví stejně dobře jako já. Jeho předkové jezdili s Hořkoocelskými během tří z rebelií Černohně.“ Vzala sera Aryse za ruku a propletla jeho prsty se svými. „Viděl jsi někdy znak rodu Tolandů z Duchokopce?“

Musel se na okamžik zamyslet. „Drak požírající si vlastní ocas?“

„Ten drak je čas. Nemá začátek ani konec, takže všechny věci se dějí stále dokola. Anders Yronwood je znovuzrozený Criston Zelský. Našeptává mému bratrovi do ucha, že to on by měl vládnout po mém otci, že není správné, aby muži ohýbali kolena před ženami… že především Arianne se nehodí k tomu, aby vládla, protože je to svéhlavá prostopášnice.“ Vzdorovitě pohodila vlasy. „Takže tvoje dvě princezny mají společnou věc, pane… a mají společného i rytíře, který tvrdí, že je obě velmi miluje, ale nechce za ně bojovat.“

„Budu.“ Ser Arys klesl na koleno. „Myrcella je starší a lépe uzpůsobená vládnout. Kdo bude bránit její práva, když ne její Královská garda? Můj meč, můj život, moje čest, to všechno náleží jí… a tobě, potěšení mého srdce. Přísahám, že tě žádný muž neokrade o tvé prvorozenecké právo, dokud budu mít sílu, abych uzvedl tento meč. Co ode mne žádáš?“

„Všechno.“ Poklekla, aby ho políbila na rty. Všechno, moje lásko, moje opravdová lásko, moje sladká lásko, nyní a navždy. Ale nejdříve chci…“

„Požádej o to a je to tvé.“

„…Myrcellu.“

BRIENNE

Stará zeď byla kamenná a drolila se, ale pohled na ni, táhnoucí se přes pole, zježil Brienne vlasy vzadu na krku.

Tohle je místo, kde se schovali ti lučištníci a zastřelili ubohého Cleose Freye, pomyslela si… ale o půl míle dál míjela další zeď, která se hodně podobala té první, a znejistěla. Vyježděné koleje cesty se stáčely a kroutily a holé hnědé stromy vypadaly jinak než zelené, jak si je pamatovala. Jela už kolem místa, kde ser Jaime uchvátil svému bratranci meč z pochvy? Kde je ten les, kde spolu bojovali? Potok, kde stříkali a šplouchali jeden po druhém, dokud na sebe nepřitáhli pozornost Chrabrých kumpánů?

„Má paní? Pane?“ Zdálo se, že Podrick si nikdy není jistý, jak jí má říkat. „Co hledáš?“

Duchy. „Zeď, kolem které jsem kdysi jela. Na tom nezáleží.“ Bylo to tehdy, když měl ser Jaime ještě obě ruce. Jak jsem ho nesnášela, se všemi těmi jeho posměšky a úsměvy. „Buď zticha, Podricku. V těchto lesích se možná stále skrývají psanci.“

Chlapec se podíval na holé hnědé stromy, mokré listy, blátivou cestu před nimi. „Mám meč. Mohu bojovat.“

Ne dost dobře. Brienne nepochybovala o chlapcově odvaze, pouze o jeho výcviku. Možná to byl panoš, přinejmenším jménem, ale muži, kterým sloužil, nedobře posloužili jemu.

Dostala z něj jeho příběh v kouscích a útržcích na cestě z Šerodolu. Pocházel z menší větve rodu Paynů, zbídačelé odnože vytrysklé z beder jednoho mladšího syna. Jeho otec strávil svůj život tím, že dělal panoše bohatším příbuzným, a Podricka zplodil s hokynářovou dcerou, s níž se oženil, než odešel zemřít v Greyjoyově rebelii. Když mu byly čtyři, jeho matka jej zanechala u jednoho z oněch příbuzných a sama odešla s potulným zpěvákem, který jí zasadil do břicha další dítě. Podrick si nepamatoval, jak vypadala. Ser Cedric Payne byl tvorem nejbližším k rodiči, jakého chlapec kdy poznal, třebaže z jeho zajíkavého vyprávění vyplynulo, že příbuzný Cedric se k Podrickovi choval spíš jako k slouhovi než jako k synovi. Když Casterlyova skála povolala svoje vazaly, rytíř jej vzal s sebou, aby se mu staral o koně a čistil mu zbroj. Pak rytíře Cedrika zabili v říčních krajinách, kde bojoval v armádě lorda Tywina.

Daleko od domova, sám a bez vindry v kapse, se chlapec přidal k vypasenému potulnému rytíři jménem ser Lorimer Břich, který byl součástí oddílu lorda Lefforda, pověřený úkolem chránit vozy s proviantem. „Hoši, co hlídají jídlo, se vždycky najedí nejlépe ze všech,“ říkával rád ser Lorimer, dokud nebyl přistižen se šunkou ukradenou z osobních zásob lorda Tywina. Tywin Lannister se jej rozhodl pověsit, jako odstrašující příklad pro ostatní případné zloděje. Podrick se s ním o šunku podělil, a možná by mu byli dali i provaz, ale jeho jméno jej zachránilo. Vzal si jej na starost ser Kevan Lannister a později chlapce poslal, aby dělal panoše jeho synovci Tyrionovi.

Rytíř Cedric naučil Podricka hřebelcovat koně a prohlížet mu podkovy, zda v nich nemá kamínky, a rytíř Lorimer jej naučil krást, ale žádný mu neposkytl dostatečný výcvik v šermu. Skřet jej alespoň poslal ke zbrojmistrovi Rudé bašty, když přijeli ke dvoru, jenže během srocení hladovějících obyvatel Králova přístaviště byl ser Aron Santagar mezi těmi, které zabili, a to byl konec Podrickova výcviku.

Brienne osekala dvě větve z padlého kmene, aby získala zevrubnou představu o Podrickově šikovnosti. S potěšením zjistila, že chlapec je sice pomalé mluvy, ovšem nikoli ruky. Třebaže byl nebojácný a pozorný, byl také podvyživený a vyzáblý, a už vůbec ne dost silný. Pokud přežil bitvu na Černovodě, jak o sobě tvrdil, možná to bylo jen proto, že nikomu nestálo za to zabíjet ho. „Možná si říkáš panoš,“ řekla mu, „jenže já viděla pážata o polovinu mladší než ty, která by tě zmlátila do krve. Pokud zůstaneš se mnou, budeš chodit skoro každý večer spát s puchýři na dlaních a s modřinami na rukou a tělo budeš mít tak ztuhlé a bolavé, že nebudeš moci usnout. To přece nechceš.“

„Chci,“ nedal se odbýt chlapec. „Já to chci. Ty modřiny a puchýře. Tedy vlastně nechci, ale udělám to. Pane. Má paní.“

Doposud dostál svému slovu, a Brienne si plnila svoje. Podrick si nestěžoval. Pokaždé, když se mu udělal nový puchýř na dlani, měl pocit, že jí ho musí hrdě ukázat. Také se pečlivě staral o jejich koně. Pořád to není žádný panoš, připomínala si, ale já zase nejsem žádný rytíř. Byla by ho poslala svou cestou, jenže neměl kam jít. Kromě toho, ačkoli Podrick řekl, že neví, kam Sansa odešla, bylo možné, že toho věděl víc, než si uvědomoval. Nějaká náhodná poznámka, napůl zapomenutá, by mohla obsahovat klíč k Brienninu pátrání.

„Pane? Má paní?“ ozval se Podrick. „Před námi je povoz.“

Brienne jej viděla taky. Dřevěný vůz se dvěma koly a vysokými postranicemi. Ve vyježděných kolejích se lopotili muž se ženou, táhli vůz směrem k Panenskému jezírku. Rolníci, podle vzhledu. „Teď pomalu,“ řekla chlapci. „Mohli by nás považovat za psance. Neříkej víc, než musíš, a snaž se být zdvořilý.“

„Budu, pane. Budu zdvořilý. Má paní.“ Zdálo se, že chlapec je skoro potěšen při pomyšlení, že by mohl být považován za psance.

Muž se ženou je obezřetně pozorovali, když se k nim blížili, ale jakmile dala Brienne najevo, že nemá v úmyslu jakkoli jim ublížit, nechali je jet vedle sebe. „Mívali jsme volka,“ řekl starý muž, zatímco táhli povoz přes pole dusící se plevelem, jezírka měkkého bahna a spálené černé stromy, „ale vlci nám ho odvedli.“ Jeho obličej byl uzardělý námahou. „Vzali si taky naši dceru a dělali si s ní, co se jim zachtělo, ale ta se k nám po bitvě u Šerodolu aspoň vrátila. Volek nepřišel. Vlci ho asi snědli.“

Žena k tomu měla málo co dodat. Byla zhruba o dvacet let mladší než muž, ale nepromluvila jediné slovo, jenom se pořád dívala na Brienne, a to asi tak, jako by si prohlížela dvouhlavé tele. Panna z Tarthu už takové oči viděla. Lady Catelyn k ní byla laskavá, ale většina žen byla stejně krutá jako muži. Nedokázala by říct, které z nich považovala za horší, zda pohledné dívky s uštěpačnými jazyky a jízlivým smíchem, nebo chladné dámy, které skrývaly své opovržení za maskou zdvořilosti. A ženy z lidu bývaly nejhorší ze všech. „Panenské jezírko bylo celé v troskách, když jsem je viděla naposledy,“ řekla. „Brána byla rozbořená a polovina města vypálená.“

„Něco už postavili znovu. Ten Tarly je tvrdý muž, ale statečnější pán než Mooton. V lesích se stále potulují psanci, i když už ne tolik, jako jich bylo předtím. Lord Randyll ty nejhorší z nich uštval a zkrátil je o hlavu tím svým velkým mečem.“ Odvrátil hlavu a odplivl si. „Vy jste žádné psance cestou neviděli?“

„Žádné.“ Tentokrát ne. Čím dál se nacházeli od Šerodolu, tím pustější cesta byla. Jediní cestující, které zahlédli, se vytratili do lesů, než k nim přijeli, až na velkého vousatého septona, kterého potkali, ubírajícího se na jih se dvěma desítkami ušlých stoupenců. Hostince, které míjeli, byly buď vydrancované a opuštěné, nebo se proměnily v ozbrojené základny. Včera se střetli s jednou z hlídek lorda Randylla, ježatou luky a kopími. Jezdci je obstoupili, zatímco jejich kapitán se vyptával Brienne, ale nakonec je nechal pokračovat v cestě. „Buď opatrná, ženo. Příští muži, které potkáte, nemusí být tak čestní jako moji chlapi. Ohař překročil Trojzubec se stovkou psanců, a říká se, že znásilňují každou ženu, na kterou narazí, a ještě jim odřezávají prsy jako trofeje.“

Brienne se cítila povinna předat toto varování farmáři a jeho manželce. Muž přikyvoval, když mu to říkala, ale jakmile skončila, znovu si odplivl a řekl: „Psi a vlci a lvi, ať je všechny vezmou Jiní. Tihle psanci se neodváží přijít moc blízko k Panenskému jezírku. Ne od té doby, co si to tam vzal na starost lord Randyll.“

Brienne znala lorda Randylla Tarlyho z doby strávené s armádou krále Renlyho. Třebaže v sobě nedokázala posbírat dost lásky k tomu, aby měla toho muže ráda, nemohla rovněž zapomenout na svůj dluh vůči němu. Jestli jsou bohové dobří, projedeme Panenským jezírkem dřív, než se dozví, že tam jsem. „Město dostane zpátky lord Mooton, jakmile válka skončí,“ řekla sedlákovi. „Král ho omilostnil.“

„Omilostnil?“ Starý muž se zasmál. „Za co? Za to, že seděl na zadku v tom svém proklatém hradu? Poslal muže do Řekotočí, aby tam bojovali, ale sám nešel nikam. Lvi vyplenili jeho město, pak vlci, pak žoldáci, a jeho lordstvo jen sedělo v bezpečí za svými zdmi. Jeho bratr by se takto nikdy neschovával. Lord Myles byl pevný jako mosaz, dokud ho Robert nezabil.“

Další duchové, pomyslela si Brienne. „Hledám svojí sestru, pohlednou pannu ve věku třinácti let. Neviděli jste ji náhodou?“

„Já neviděl žádné panny, pohledné ani ošklivé.“

Nikdo ji neviděl. Přesto se musela ptát dál.

„Mootonova dcera, to je panna,“ pokračoval muž. „V každém případě alespoň do sňatku. Tahle vejce jsou na její svatbu. Její a Tarlyho syna. Kuchaři potřebují vejce na koláče.“

„To ano.“ Syn lorda Tarlyho. Mladý Dickon se má oženit. Pokoušela se vzpomenout si, jak je starý; osm či deset, pomyslela si. Brienne byla zasnoubena v sedmi s chlapcem o tři roky starším, mladším synem lorda Carona, plachým hochem s mateřským znaménkem nad horním rtem. Setkali se jen jednou, při příležitosti jejich zásnub. O dva roky později byl mrtvý, zchvácený stejnou zimnicí, které podlehli i pán a paní Caronovi a jejich dcery. Kdyby byl žil, byli by sezdáni do roka od jejího prvního krvácení a celý její život by se odvíjel úplně jinak. Teď by nebyla tady, oblečená v mužské zbroji a s mečem u pasu, nehonila by se za dítětem mrtvé ženy. Se vší pravděpodobností by byla na Noční písni, zavinovala by svoje vlastní dítě a laskala druhé. Pro Brienne to nebyla nová myšlenka. Vždycky ji tak trochu naplnila smutkem, ale taky trochu úlevou.

Slunce bylo napůl skryté za hradbou mračen, když se vynořili ze zčernalých stromů a před nimi se objevilo Panenské jezírko, s hlubokými vodami zálivu za ním. Brienne si okamžitě všimla, že městská brána byla nově postavena a zesílena a na jejích růžových kamenných zdech se znovu procházeli strážní s kušemi v rukou. Nad strážnicí vlál ve větru královský praporec krále Tommena, černý jelen a zlatý lev bojující spolu na poli rozděleném na zlaté a rudé čtvrti. Na ostatních praporcích byl lovec Tarlyů, ale z hradu na kopci plápolal pouze rudý losos rodu Mootonů.

U padací mříže čekal tucet strážných ozbrojených halapartnami. Podle znaků na suknicích to byli vojáci z armády lorda Tarlyho, třebaže žádný z nich nebyl Tarlyho vlastní. Viděla dva kentaury, blesk, modrého brouka a zelený šíp, ale žádného kráčejícího lovce Parožnatého vrchu. Jejich seržant měl na hrudi páva, jehož barevný ocas byl vybledlý od slunce. Když sedlák a jeho žena přijeli se svým povozem blíž, zapískal. „Co je to tentokrát? Vejce?“ Vyhodil jedno do vzduchu, chytil je a zasmál se. „Necháme si je.“

„Naše vejce jsou pro pána,“ bránil se stařec. „Na svatební koláče a jiné věci.“

„Ať ti tvoje slepice snesou další. Já nejedl vejce půl roku. Tu máš, abys neřekl, že jsi nedostal zaplaceno.“ Hodil muži k nohám hrst plnou drobných.

Tehdy promluvila farmářova žena. „To nestačí,“ řekla. „Ani zdaleka to není dost.“

„Já říkám, že je,“ odsekl seržant. „Za ta vejce, a za tebe taky. Přiveďte ji sem, hoši. Pro toho starého je beztak moc mladá.“ Dva ze strážných opřeli svoje halapartny o zeď a odtáhli vzpírající se ženu od vozu. Farmář to pozoroval s šedou tváří, ale neodvážil se pohnout.

Brienne popohnala svoji klisnu dopředu. „Pusťte ji.“

Její hlas přiměl strážné zaváhat na dost dlouho, aby se farmářova žena vykroutila z jejich sevření. „Tobě do toho nic není,“ řekl jeden z mužů. „Dávej si pozor na jazyk, děvče.“

Brienne místo toho tasila svůj meč.

„Vida,“ řekl seržant, „obnažená ocel. Tak mám dojem, že cítím psance. Víš, co s takovými dělá lord Tarly?“ Stále držel v ruce vejce, které vzal z vozu. Sevřel ruku a žloutek mu protekl mezi prsty.

„Já vím, co dělá lord Randyll s psanci,“ řekla Brienne. „A vím taky, co dělá s násilníky.“

Doufala, že by je to jméno mohlo zastrašit, ale seržant jen sklepl vejce z prstů a pokynul svým mužům, aby se rozestoupili. Brienne se ocitla obklopena ocelovými hroty. „Co jsi to říkala, děvče? Cože to dělá lord Tarly s…“

„…násilníky,“ dořekl hlubší hlas. „Vyklešťuje je nebo je posílá na Zeď. Někdy obojí. A zlodějům seká prsty.“ Ze strážnice neuspěchaně vystoupil mladý muž, široký řemen zapnutý kolem pasu. Suknice, kterou měl na sobě, byla kdysi bílá, a tu a tam stále byla, pod skvrnami od trávy a zaschlé krve. Na hrudi se zřetelně rýsoval jeho znak: hnědý jelen, mrtvý, zavěšený za nohy na tyči.

On. Jeho hlas na ni působil jako rána do břicha, jeho tvář byla čepelí v jejích útrobách. „Rytíř Hyle,“ řekla strnule.

„Raději ji nechte na pokoji, hoši,“ varoval je rytíř Hyle Hunter. „Tohle je Brienne Kráska, Panna z Tarthu, která zabila krále Renlyho a polovinu jeho Duhové gardy. Je stejně podlá, jako je ošklivá, a neexistuje nikdo ošklivější… snad až na tebe, Chcankohrnče, ale tvůj otec byl zadnice pratura, což tě omlouvá. Její otec byl Večerní hvězda z Tarthu.“

Strážní se zasmáli, ale halapartny se rozdělily. „Neměli bychom ji zatknout, pane?“ zeptal se seržant. „Za vraždu Renlyho?“

„A proč? Renly byl rebel. Tak jako my všichni. Ovšem nyní jsme věrní muži krále Tommena.“ Rytíř pokynul sedlákovi a jeho ženě, aby projeli bránou. „Správce jeho lordstva bude potěšen, až ta vejce uvidí. Najdete ho na tržišti.“

Starý muž se uklonil. „Poníženě děkuji, milostpane. Jsi opravdový rytíř, to je vidět. Pojď, ženo.“ Znovu se opřeli rameny do vozu a s rachotem projeli bránou.

Brienne projela za nimi, s Podrickem v patách. Opravdový rytíř, pomyslela si zamračeně. Za bránou se zastavila. Po své levici viděla ruiny stáje, stojící proti blátivé uličce. Naproti ní stály na balkonu nevěstince tři polonahé ženštiny, šeptaly si mezi sebou. Jedna vypadala tak trochu jako táborová holka, která kdysi přišla za Brienne, aby se jí zeptala, zda má v kalhotách kundu nebo ptáka.

„Tohle je ten nejošklivější kůň, jakého jsem kdy viděl,“ řekl ser Hyle na adresu Podrickova koně. „Překvapuje mne, že na něm nejedeš ty, má paní. Máš v úmyslu poděkovat mi za moji pomoc?“

Brienne seskočila ze své klisny. Vestoje byla o hlavu větší než ser Hyle. „Jednoho dne ti poděkuji v bitce, pane.“

„Tak jako jsi poděkovala Rudému Ronnetovi?“ zasmál se Hunter. Byl to plný, bohatý smích, třebaže jeho obličej zůstal bezvýrazný. Upřímný obličej, myslela si kdysi, než se dozvěděla, jak je to doopravdy; střapaté hnědé vlasy, oříškové oči, malá jizva u levého ucha. Na bradě měl rýhu a nos měl pokřivený, ale smál se hezky a často.

„Neměl bys hlídat svoji bránu?“

Udělal na ni ironický obličej. „Můj bratranec Alyn je venku, honí psance. Nepochybně se vrátí s Ohařovou hlavou, spokojený a ověnčený slávou. Já jsem mezitím odsouzen k tomu, abych hlídal tuhle zatracenou bránu. Doufám, že jsi spokojená, moje krásko. Co tu vlastně pohledáváš?“

„Stáj.“

„To musíš jet k východní bráně. Tahle je vypálená.“

To vidím. „To, co jsi řekl těm mužům… byla jsem s králem Renlym, když zemřel, ale bylo to nějaké temné kouzlo, co ho zabilo. Přísahám to na svůj meč.“ Položila ruku na jeho jílec, připravená bojovat, pokud by jí Hunter řekl do tváře, že je lhářka.

„Ano, a byl to Rytíř květin, kdo rozkrájel Duhovou gardu. Kdybys měla dobrý den, byla bys možná schopná porazit sera Emmona. Byl to ukvapený bojovník, a snadno se unavil. Ale Royce? Ne. Ser Robar byl dvakrát lepší šermíř, než jsi ty… ačkoli ty nejsi šermíř. Existuje vůbec slovo šermířka? Říkám si, co vůbec přivádí Pannu do Panenského jezírka?“

Hledám svoji sestru, třináctiletou pannu, vyhrkla málem, ale ser Hyle věděl, že žádné sestry nemá. „Hledám jednoho muže, na místě zvaném U Smradlavé husy.“

„Já myslel, že Krásná Brienne muže nevyhledává.“ Usmál se, ale jeho úsměv byl krutý. „Smradlavá husa. Příhodné jméno, opravdu. Najdeš to u přístavu. Nejdříve ale pojď se mnou navštívit jeho lordstvo.“

Brienne se sera Hyla nebála, ale byl to jeden z kapitánů Randylla Tarlyho. Stačilo by mu písknout a vyběhne stovka mužů, aby ho bránili. „Mám být zatčená?“

„Za co, za Renlyho? Kdo to byl? Od té doby jsme vyměnili krále, někteří z nás dvakrát. Nikdo se nestará, nikdo si nepamatuje.“ Lehce položil ruku na její rámě. „Tudy, budeš-li tak laskavá.“

Škubla sebou. „Byla bych ti vděčná, kdybys na mě nesahal.“

„Alespoň trocha vděku.“

Když viděla Panenské jezírko naposledy, město bylo jedna velká zkáza, ponuré místo plné prázdných ulic a vyhořelých domů. Nyní byly ulice plné prasat a dětí a většina z vyhořelých budov byla stržena. Na některých místech, kde dřív stály, byla nasázená zelenina; na místě jiných stály kupecké stánky a altány rytířů. Brienne viděla také nově rozestavěné budovy, kamenný hostinec vyrůstající tam, kde kdysi stával dřevěný, novou břidlicovou střechu na městském septu. Chladný podzimní vzduch zvonil zvuky pily a kladiva. Muži nosili po ulicích stavební dříví a kameníci tahali blátivými uličkami svoje vozíky. Mnozí z nich měli na prsou kráčejícího lovce. „Vojáci přestavují město?“ podivila se.

„Nepochybuji o tom, že by určitě raději hráli v kostky, popíjeli a pelešili se, ale lord Randyll věří, že je prospěšné posílat zahálející muže do práce.“

Očekávala, že ji odvede do hradu. Hunter ji místo toho vedl směrem k rušnému přístavu. S potěšením si všimla, že se do Panenského jezírka vrátili kupci, a o kus dál v zálivu viděla slušné množství rybářů. Pokud se u Smradlavé husy nedozvím nic užitečného, nastoupím tady na loď, rozhodla se. Racčí město bylo jen kousek vzdálené. A odtamtud by se mohla docela snadno dostat na Orlí hnízdo.

Lorda Tarlyho našli na rybím trhu, kde vykonával světskou spravedlnost.

Blízko vody byla vztyčena plošina, ze které mohlo jeho lordstvo shlížet na lidi obviněné ze zločinů. Po jeho pravici stála dlouhá šibenice, s provazy dostačujícími pro dvacet lidí. Pod horním trámem se houpaly čtyři mrtvoly, jedna vypadala čerstvá, další tři tam zjevně visely již delší čas. Z uzrálých zbytků jednoho mrtvého odlupovala proužky masa vrána. Ostatní vrány se rozletěly, protože se pod šibenicí shromáždil dav, plný naděje, že zase bude někdo pověšen.

Lord Randyll se dělil o místo na plošině s lordem Mootonem, bledým, měkkým otylým mužem v bílém kabátci a červených kamaších, jehož hermelínový plášť byl připjatý na rameni rudozlatou broží ve tvaru lososa. Lord Randyll na sobě měl kroužkovou zbroj, vařenou kůži a hrudní plát z šedé oceli. Nad levým ramenem mu vyčníval jílec dvouručního meče. Srdcozhouba se jmenoval, pýcha jeho rodu.

Když přišli Brienne s Hunterm k plošině, právě předváděli mladíka v plášti z hrubého plátna. „Nikdy jsem nikomu neublížil, milostpane,“ slyšela jej Brienne říct. „Jenom jsem si vzal, co za sebou nechali septoni, když utekli. Jestli mi za to chcete vzít prst, udělejte to.“

„Je zvykem vzít prst zloději,“ odpověděl lord Tarly tvrdým hlasem, „ale člověk, který krade v septu, okrádá samotné bohy.“ Otočil se ke svému kapitánovi stráží. „Sedm prstů. Palce mu nechte.“

„Sedm?“ Zloděj zbledl. Když se jej chopili strážní, pokoušel se jim vzpírat, ale chabě, jako by již byl zmrzačen. Jak se na něj Brinne dívala, nemohla si pomoci, aby nemyslela na sera Jaimeho a na to, jak vykřikl, když se zablesknutím zasvištěl vzduchem Zollův arakh.

Dalším předvedeným byl pekař, obviněný z toho, že přidával do mouky na pečení piliny. Lord Randyll mu udělil pokutu padesáti stříbrných. Když pekař přísahal, že tolik stříbra nemá, jeho lordstvo prohlásilo, že tedy dostane ránu bičem za každý stříbrňák, který mu bude do dané částky scházet. Dále předvedli vyzáblou nevěstku s šedou tváří, obviněnou z toho, že Tarlyovy vojáky nakazila syfilisem. „Omyjte jí privátní části louhem a hoďte ji do žaláře,“ poručil Tarly. Zatímco táhli vzlykající děvku pryč, jeho lordstvo spatřilo na okraji davu Brienne, stojící mezi Podrickem a rytířem Hylem. Zamračilo se na ni, ale v jeho očích se nezableskla ani jiskřička poznání.

Další přišel na řadu jeden námořník z galéry. Jeho žalobcem byl lučištník z posádky lorda Mootona, s obvázanou rukou a lososem na hrudi. „Milostpane, tento darebák mi proklál ruku dýkou. Řekl, že jsem ho podváděl v kostkách.“

Lord Tarly odtrhl pohled od Brienne a pohlédl na muže před sebou. „A podváděl jsi?“

„Ne, milostpane. Nikdy.“

„Za krádež ti pouze vezmu prst. Zalži mi, a pověsím tě. Smím se na ty kostky podívat?“

„Kostky?“ Lučištník pohlédl na Mootona, ale jeho lordstvo upíralo pohled na rybářské čluny. Muž polkl. „Já bych… ty kostky, nosí mi štěstí, to ano, ale nikdy jsem…“

Tarly toho slyšel dost. „Usekněte mu malíček. Může si vybrat, z které ruky chce. Tomu druhému prožeňte dlaň hřebem.“ Vstal. „Pro dnešek jsme skončili. Zbytek nažeňte zpátky do žaláře, budu se jimi zabývat zítra.“ Otočil se a pokynul rytíři Hylovi, aby přišel blíž. Brienne jej následovala. „Můj pane,“ řekla, když stanula před ním. Opět si připadala, jako by jí bylo osm let.

„Má paní. Čemu vděčíme za tuto… čest?“

„Byla jsem sem poslána, abych našla… abych našla …“ Zaváhala.

„Jak ho chceš najít, když dokonce ani neznáš jeho jméno? Zabila jsi lorda Renlyho?“

„Ne.“

Tarly zvažoval slova. On mne soudí, stejně jako soudil ty přede mnou. „Ne,“ řekl nakonec. „Jenom jsi ho nechala zemřít.“

Skonal jí v náruči, zbrocené jeho krví. Brienne sebou škubla. „Byla to nějaká magie. Já jsem nikdy…“

„Ty jsi nikdy!“ Jeho hlas šlehal jako bič. „Ano. Ty sis nikdy neměla obléknout zbroj ani připnout meč. Nikdy jsi neměla opustit hrad svého otce. Tohle je válka, ne dožínková veselíce. U všech bohů, měl bych tě naložit na loď a poslat zpátky na Tarth.“

„Udělej to a budeš se zodpovídat trůnu.“ Její hlas byl vysoký a dívčí, když chtěla znít nebojácně. „Podricku. V mém vaku nalezneš pergamen. Přines jej jeho lordstvu.“

Tarly si dopis vzal, rozvinul jej a zamračil se. Jeho rty se pohybovaly, zatímco četl. „Královská záležitost. Jaká záležitost?“

Zalži mi, a pověsím tě. „S-Sansa Stark.“

„Kdyby bylo Starkovo děvče tady, věděl bych to. Vsadím se, že utekla zpátky na sever. Myslí si, že nalezne útočiště u některého z vazalů svého otce. Nezbývá jí než doufat, že si vybere toho správného.“

„Mohla se místo toho vydat do Údolí,“ slyšela Brienne sama sebe vyhrknout, „k sestře své matky.“

Lord Randyll si ji změřil opovržlivým pohledem. „Lady Lysa je mrtvá. Nějaký zpěvák ji shodil z hory. Orlí hnízdo teď drží Malíček… i když ne nadlouho. Lordi z Údolí nepatří k těm, kteří ohnou koleno před nějakým rádoby šlechticem, jehož jediným uměním je počítání peněz.“ Podal jí dopis zpátky. „Jdi si, kam chceš, a dělej si, co se ti zlíbí… ale až tě někdo znásilní, nedomáhej se spravedlnosti ode mne. Zasloužila by sis to sama svým chováním.“ Pohlédl na rytíře Hyla. „A ty, pane, bys měl být u brány. Dal jsem ti snad příkaz, ne?“

„Ano, dal, můj pane,“ řekl Hyle Hunter, „ale já myslel –“

„Myslel jsi příliš.“ Lord Randyll odkráčel.

Lysa Tully je mrtvá. Brienne stála pod šibenicí, vzácný pergamen v ruce. Dav prořídl a vrány se začaly slétat zpátky, aby pokračovaly v hostině. Nějaký zpěvák ji shodil z hory. Hodovaly vrány i na sestře lady Catelyn?

„Mluvila jsi o Smradlavé huse, má paní,“ ozval se ser Hyle. „Jestli chceš, abych ti ukázal –“

„Vrať se ke své bráně.“

Přes tvář mu přelétl roztrpčený výraz. Bezvýrazný obličej, neupřímný. „Když si to přeješ.“

„Přeji.“

„Byla to jen hra k ukrácení času. Neměli jsme v úmyslu ublížit ti. Ben zemřel, však víš. Posekali ho na Černovodě. Vepř taky, i Čáp. Rytíř Mark Mullendor utržil zranění, které ho stálo půlku paže.“

To je dobře, chtěla Brienne říct. To je dobře, zasloužil si to. Jenže si vzpomněla, jak rytíř Mark sedával před svým altánem, na rameni svou opičku, oblečenou v malé drátěné košilce, a oba na sebe dělali obličeje. Jak je to pojmenovala Catelyn Stark té noci v Hořkomostu? Rytíři léta. A nyní byl podzim, a oni padali jako listí…

Otočila se k rytíři Hylovi zády. „Podricku, pojďme.“

Chlapec se rozběhl za ní, vedl oba jejich koně, „Jdeme najít to místo? Smradlavou husu?“

„Já je jdu najít. Ty jdi do stájí u východní brány. Zeptej se nějakého stájníka, jestli je tam poblíž hostinec, kde bychom se mohli ubytovat na noc.“

„Zeptám se, pane. Má paní.“ Podrick hleděl při chůzi do země, tu a tam kopl do kamínku. „Víš, kde to je? Ta Husa? Myslím Smradlavá husa?“

„Ne.“

„On říkal, že nám to ukáže. Ten rytíř. Ser Kýle.“

„Hyle.“

„Hyle. Co ti udělal, pane? Chci říct, má paní.“

Ten kluk má možná dřevěný jazyk, ale hloupý není. „Ve Vysoké zahradě, kam král Renly povolal svoje vazaly, se mnou někteří muži hráli takovou hru. Rytíř Hyle byl jedním z nich. Byla to krutá hra, bolestná a nerytířská.“ Zastavila se. „Východní brána je tamtím směrem. Počkej tam na mě.“

„Jak poroučíš, má paní. Pane.“

Na Smradlavou husu neupozorňoval žádný ukazatel. Trvalo jí skoro hodinu, než hostinec našla. Musela dolů po schodech pod dvorem koňského řezníka. Sklep byl šerý a strop nízký a Brienne se při vstupu uhodila hlavou o trám. Žádné husy tam nebyly k vidění. Po místnosti stálo rozptýlených pár stoliček a k jedné hliněné zdi byla přiražena lavice. Stoly tvořily staré vinné sudy, šedé a prolezlé červotočem. Slibovaný puch byl nad všechno očekávání. Většinou to bylo víno, vlhko a plíseň, ale bylo tam cítit také cosi z latríny a cosi ze hřbitova.

Jedinými přítomnými pijáky byli tři tyrští námořníci sedící v rohu, vrčící na sebe navzájem skrze zelené a purpurové vousy. Krátce si ji prohlédli, jeden pronesl něco, čemu se ti druzí zasmáli. Majitel stál za prknem, které bylo umístěné přes dva sudy. Byla to žena, otylá, bledá a plešatějící, s obrovskými měkkými prsy houpajícími se jí pod špinavou halenou. Vypadala, jako by ji bohové uhnětli z nevařeného těsta.

Brienne se neodvažovala požádat tam o vodu. Koupila si pohár vína a řekla: „Hledám muže, který se jmenuje Mrštný Dick.“

„Dick Krabb. Chodí sem skoro každej večír.“ Žena si prohlédla Brienninu zbroj a meč. „Jestli ho chceš podříznout, udělej to někde jinde. Nechceme mít potíže s lordem Tarlym.“

„Potřebuji si s ním jen promluvit. Proč bych mu měla ubližovat?“

Žena pokrčila rameny.

„Budu ti vděčná, kdybys na mě kývla, až přijde.“

„Jak vděčná?“

Brienne položila na prkno mezi ně měďák a našla si místo ve stínu, s dobrým výhledem na schodiště.

Okusila víno. Na jazyku bylo cítit jako olej a plaval v něm vlas. Vlas tenký jako moje naděje, že najdu Sansu, pomyslela si, když jej vytáhla. Honit se za rytířem Dontosem bylo marné, a když byla lady Lysa mrtvá, Údolí jí už nepřipadalo jako pravděpodobné útočiště. Kde jsi, Sanso? Utekla jsi domů na Zimohrad, nebo jsi se svým manželem, jak si zjevně myslí Podrick? Brienne se nechtělo honit se za dívčinou přes Úzké moře, kde by neznala dokonce ani řeč. Byla bych tam ještě větší zrůda než tady, nesrozumitelně mumlající a gestikulující, aby mě vůbec pochopili. Budou se mi smát, stejně jako se smáli ve Vysoké zahradě. Stačilo, aby si na to vzpomněla, a zrudly jí tváře.

Když si Renly nasadil korunu, Panna z Tarthu jela celou dlouhou cestu přes Rovinu, aby se k němu připojila. Král sám ji zdvořile pozdravil a přivítal ji do svých služeb. Nikoli ovšem jeho vazalové a rytíři. Brienne neočekávala vřelé přijetí. Byla připravená na chlad, urážky, nevraživost. Takové pokrmy znala už z dřívějška. Nebylo to opovržení mnoha, co v ní probouzelo zmatek, ale laskavost mála. Panna z Tarthu byla třikrát zasnoubena, ale nikdy se jí nikdo nedvořil, dokud nepřišla do Vysoké zahrady.

Velký Ben Bushy byl první, jeden z mála mužů v Renlyho táboře, který byl vyšší než ona. Poslal svého panoše, aby jí očistil zbroj, a daroval jí stříbrný pijácký roh. Ser Edmund Ambrose jej překonal, nosil jí květiny a zval ji na projížďky. Rytíř Hyle je překonal oba. Dal jí knihu, nádherně ilustrovanou a obsahující stovku příběhů o udatných rytířích. Přinesl jablka a mrkev pro její koně a modré péro na její přilbici. Povídal jí o všem, co se děje v táboře, a pronášel bystré postřehy, které ji vždycky rozesmály. Dokonce s ní jednoho dne cvičil, což pro ni znamenalo víc než všechno ostatní.

Myslela si, že to je kvůli němu, že i ostatní začali být galantní. Více než galantní. U stolu muži bojovali o místo vedle ní, nabízeli se, že jí dolijí víno do poháru nebo jí přinesou sladkosti. Rytíř Richard Farrow hrál na flétnu milostné písně před jejím altánem. Ser Hugh ze Včelína jí přinesl hrnec medu, „sladkého jako panny z Tarthu“. Rytíř Mark ji rozesmával kousky své opičky, zvláštního malého černobílého stvoření z Letních ostrovů. Potulný rytíř jménem Will Čáp se nabídl, že jí namasíruje ramena, aby ji nebolela.

Brienne jej odmítla. Odmítla je všechny. Když ji rytíř Owen Inchfield jednoho večera popadl a vlepil jí polibek na tvář, mrštila jím zadnicí napřed do varného ohně. Potom se na sebe podívala do zrcátka. Její tvář byla stejně široká, odulá a pihovatá jako vždycky, se silnými rty a masivní čelistí, tak ošklivá. Toužila po jediném, být rytířkou a sloužit králi Renlymu, a přesto teď…

Nebylo to tím, že by tam byla jedinou ženou. Dokonce i táborové nevěstky byly hezčí než ona, a nahoře v hradu hostil lord Tyrell krále Renlyho každého večera, zatímco urozené panny a půvabné dámy tančily při hudbě píšťaly, trubky a harfy. Proč se ke mně chováte tak laskavě? chtělo se jí vykřiknout pokaždé, když jí nějaký cizí rytíř složil poklonu. Co ode mě chcete?

Lord Randyll vyřešil to tajemství v den, kdy poslal dva ze svých zbrojnošů, aby ji přivedli do jeho altánu. Jeho mladý syn Dickon zaslechl čtyři rytíře, jak se smějí, když sedlali své koně, a řekl otci, co si povídali.

Uzavřeli mezi sebou sázku.

Začali ji tři z mladších rytířů, jak jí řekl: Ambrose, Bushy a Hunter, z jeho domácnosti. Jak se o tom však dozvídali ostatní muži v táboře, přidávali se ke hře. Od každého muže bylo žádáno, aby vstoupil do hry se zlaťákem, přičemž celá suma měla následně připadnout komukoli, kdo ji připraví o panenství. „Učinil jsem té jejich zábavě rázný konec,“ řekl jí Tarly. „Někteří z těch… vyzyvatelů… jsou méně čestní než jiní, a sázky byly den ode dne vyšší. Bylo jen záležitostí času, než by se některý z nich rozhodl získat pro sebe výhru násilím.“

„Jsou to rytíři,“ vydechla ohromeně, „pomazaní rytíři.“

„A čestní muži. Na vině jsi ty.“

Brienne sebou při takovém obvinění škubla. „Já bych nikdy… můj pane, nikdy jsem neudělala nic, čím bych je vyprovokovala.“

„Provokuje je pouhá tvoje přítomnost zde. Pokud se žena chová jako táborová holka, nemůže protestovat proti tomu, když s ní tak zacházejí. Válčící armáda není místem pro pannu. Pokud si alespoň trochu vážíš své poctivosti nebo cti svého rodu, svlékni zbroj, vrať se domů a popros svého otce, aby ti našel manžela.“

„Přišla jsem, abych bojovala,“ namítla. „Abych se stala rytířem.“

„Bohové stvořili muže k tomu, aby bojovali, a ženy, aby rodily děti,“ opáčil lord Randyll. „Ženská válka se odehrává na porodním loži.“

Někdo scházel po schodech. Brienne odstrčila víno stranou, a to už do Husy vstoupil otrhaný vychrtlý muž s ostře řezanou tváří a špinavými hnědými vlasy. Tyrským námořníkům věnoval zběžný pohled, Brienne o něco delší, pak zamířil k prknu. „Víno,“ poručil si, „ale bez těch tvejch koňskejch chcanek, děkuju pěkně.“

Žena se podívala na Brienne a pokývla hlavou.

„Já ti to víno koupím,“ zavolala, „za slovo.“

Muž se na ni podíval, z očí mu číhala obezřetnost. „Za slovo? Já znám spoustu slov.“ Posadil se na stoličku proti ní. „Pověz, jaký slovo chce milostpaní slyšet, a Mrštnej Dick ho řekne.“

„Slyšela jsem, že jsi obalamutil blázna.“

Otrhaný muž si zamyšleně usrkl svého vína. „Možná že jo. Nebo taky ne.“ Měl na sobě vybledlý potrhaný kabátec, z něhož byl stržen znak nějakého lorda. „Kdo to chce vědět?“

„Král Robert.“ Položila na sud mezi ně stříbrňák. Na jedné straně mince byla hlava krále Roberta, na druhé jelen.

„Vopravdu?“ Muž se podíval na minci a s úsměvem ji roztočil. „Rád se dívám, jak král tančí, cililink, cililink, cililink. Možná jsem toho tvýho blázna viděl.“

„Bylo s ním děvče?“

„Byly s ním dvě holky.“

„Dvě?“ Že by ta druhá byla Arya?

„Nu,“ řekl muž, „ty berušky jsem tady nikdy neviděl, to pozor, ale sháněl místo na lodi pro tři.“ „Na lodi plující kam?“

„Na druhou stranu moře, pokavaď si pamatuju.“

„Pamatuješ si taky, jak vypadal?“

„Jako blázen.“ Popadl otáčející se minci ze stolu, když začala zpomalovat, a nechal ji zmizet. „Vyděšenej blázen.“

„Proč byl vyděšený?“

Muž pokrčil rameny. „To nikdy neřek, ale Mrštnej Dick dovede strach vyčmuchat. Chodil sem skoro každej večír, kupoval chlast pro námořníky, dělal srandičky a zpíval písničky. Jednoho večera sem přišli jacísi chlapi s těma lovcema na kozách a ten tvůj blázen zbled jako mlíko a mlčel, dokaď nevodešli.“ Přisunul si svoji stoličku blíž. „Ti Tarlyho vojáci furt šmejděj v dokách, prohlížej každou loď, co sem připluje nebo vocaď vodplouvá. Když chce člověk pečínku, zajde si do lesa. Když chce loď, de do přístavu. Tvůj blázen se nevodvážil. A tak sem mu nabíd pomoc.“

„Jakou pomoc?“

„Takovou, co stojí víc než jeden stříbrňák.“

„Pověz mi to a dostaneš další.“

„Tak ho ukaž,“ řekl. Položila na sud stříbrňák. Muž jej roztočil, usmál se a sebral jej. „Člověk, co nemůže jít k lodím, potřebuje, aby lodě přišly k němu. Řek se mu, že vím vo místě, kde se takový věci dějou. Vo tajným místě.“

Brienne naskákala na pažích husí kůže. „Pirátská zátoka. Poslal jsi toho blázna k pirátům.“

„Jeho i ty dvě křepelky.“ Zachechtal se. „Až na to, že na tom místě, kam jsem ho poslal, nebyly žádný lodě už pěkně dlouhej čas. Takovejch třicet let.“ Poškrábal se na nose. „Co pro tebe ten blázen znamená?“

„Ta dvě děvčata jsou moje sestry.“

„Ech, opravdu? Chuděrky malý. Taky sem kdysi měl sestru. Hubenou holku s kostnatejma kolenama, ale pak jí narostly prsa a syn nějakýho rytíře se jí dostal mezi nohy. Když jsem ji viděl naposledy, vodcházela zrovna do Králova přístaviště, aby si tam vydělávala na živobytí vleže.“

„Kam jsi ho poslal?“

Další pokrčení rameny. „Co se toho tejče, nevzpomínám si.“

„Kam?“ Brienne s plácnutím položila na sud další stříbrňák.

Cvrnknul k ní minci zpátky ukazovákem. „Na místo, kterej by žádnej jelen nikdy nenašel… ale zlatej drak by moh.“

Vycítila, že stříbrem z něj pravdu nedostane. Zlato by to možná dokázalo, anebo taky ne. Jistější by byla ocel. Brienne se dotkla své dýky, pak místo toho sáhla do měšce. Nahmatala zlaťák a položila jej na sud. „Kam?“

Otrhaný muž minci popadl a kousl do ní. „Sladká. Teď jsem si vzpomněl, že to bylo Prasklepeto. Na sever vocaď. Je to pěkná divočina, samej kopec a slatiny, ale já se tam náhodou narodil a výrost sem tam. Taky se menuju Dick Krabb, i když mně většina lidí říká Mrštnej Dick.“

Sama mu svoje jméno neřekla. „Kam na Prasklepeto?“

„Šepoty. Určitě jsi už slyšela o Clarenci Krabbovi.“

„Ne.“

Zdálo se, že jej to překvapilo. „Rytíř Clarence Krabb, řek sem. Mám v sobě jeho krev. Byl vosum stop vysokej a tak silnej, že vytrhával borovice z kořenů holou rukou a házel jima na půl míle daleko. Žádnej kůň neunes jeho váhu, a tak jezdil na praturovi.“

„Co má ten společného s pirátskou zátokou?“

„Jeho žena byla lesní čarodějka. Pokaždý, když ser Clarence zabil člověka, přines jeho hlavu domů a jeho žena ji políbila na rty a přivedla zpátky k životu. Byli to lordi a čarodějové, a slavní rytíři a piráti. Jeden z nich byl král Šerodolu. Dávali starýmu Krabbovi dobrý rady. Poněvadž to byly jen hlavy, nemohly mluvit nahlas, ale přesto nikdy nepřestaly. Když seš hlava, tak je mluvení tím jediným, co můžeš dělat, aby sis zkrátila čas. A tak dostala Krabbova pevnost jméno Šepoty. A pořád se to tak jmenuje, i když je to už jen zbořeniště. Osamělý místo, ty Šepoty.“ Muž minci otáčel přes klouby na ruce. „Jeden drak se musí cejtit vosaměle.“

„Deset draků je bohatství. Považuješ mne za blázna?“

„Ne. Ale můžu tě k jednomu vodvíst.“ Mince tančila na jednu stranu, pak zpátky na druhou. „Vzít tě na Šepoty, milostpaní.“

Brienne se nelíbil způsob, jakým si jeho prsty hrály se zlatou mincí. Přesto… „Šest draků, když najdeme moji sestru. Dva, když najdeme jen toho blázna. Nic, když nenajdeme nic.“

Krabb pokrčil rameny. „Šest je dost. Šest bude stačit.“

Příliš rychlé rozhodnutí. Chytila ho za zápěstí, než stačil zlato uklidit. „Opovaž se hrát se mnou falešnou hru. Zjistíš, že nejsem snadná kořist.“

Když ho pustila, Krabb si začal mnout zápěstí. „Kurva práce,“ zamumlal. „Ublížilas mi.“

„To mě mrzí. Moje sestra je třináctiletá panna. Potřebuju ji najít dřív, než…“

„Než se nějakej rytíř dostane do její škvírky. Jo, slyšel jsem. To bude dobrý, když je teď s tebou Mrštnej Dick. Sejdeme se u východní brány, za prvního světla. Musím si tam s tím chlapem domluvit nějakýho koně.“

SAMWELL

Samwell Tarly byl z moře zelený jako sedma.

Nebylo to kvůli jeho strachu z utonutí, třebaže i ten v tom hrál svou roli. Spíš kvůli ustavičnému pohybu lodi, kvůli tomu, jak se mu paluba neustále kolébala pod nohama. „Mám choulostivý žaludek,“ přiznal se Dareonovi v den, kdy vypluli z Východní hlídky u moře. Zpěvák jej poplácal po zádech a řekl: „S tak velkým břichem, jako máš ty, Zabijáku, jsi asi hodně choulostivý.“

Sam se před ním snažil hrát na statečného, i kdyby jen kvůli Fialce, když už kvůli ničemu jinému. Ona nikdy předtím moře neviděla. Když se potáceli přes sněhy a ledy na útěku z Krasterovy bašty, narazili na několik jezer, a dokonce i ta považovala za neuvěřitelný div. Jakmile Černý pták odrazil od břehu, začala se dívka třást a po tvářích se jí kutálely velké slané slzy. „Bohové buďte dobří,“ slyšel ji Sam šeptat. Nejdříve zmizela Východní hlídka, a Zeď byla v dálce stále menší a menší, dokud se neztratila úplně. Do té doby se již zvedal vítr. Plachty měly barvu vybledlé šedi černého pláště, který byl příliš často prán, a Fialčina tvář byla bledá strachy. „Tohle je dobrá loď,“ pokoušel se ji Sam uklidnit. „Nemáš se čeho bát.“ Ona se na něj ale jen podívala, přitiskla k sobě svoje děíátko a utekla do podpalubí.

Sam zůstal nahoře, pevně svíral zábradlí a pozoroval vesla míhající se pod ním. Způsob, jakým se pohybovala všechna zároveň, v sobě měl něco nádherného na pohled, a bylo to lepší než se dívat na vodu. Při pohledu na vodu se mu honily hlavou jen myšlenky na utopení. Když byl malý, snažil se jej jeho pan otec naučit plavat tím způsobem, že jej hodil do rybníka pod Parožnatým vrchem. Voda mu vnikla do nosu, do úst a do plic, a Sam kašlal a kýchal ještě celé hodiny poté, co jej rytíř Hyle vytáhl. Od té doby se nikdy neodvážil zajít do vody hlouběji než po pás.

Tulení záliv byl o hodně hlubší než jen do pasu, a rozhodně ne tak přátelský jako rybníček pod otcovým hradem. Jeho vody byly šedé, zelené a zčeřené, a zalesněný břeh, jehož obrysy sledovali, byl propletencem skalisek a vodních vírů. I kdyby se kopáním a plácáním ve vodě dokázal dostat tak daleko, vlny by jej se vší pravděpodobností vrhly na nějaký kámen a rozbily by mu hlavu na kousky.

„Díváš se po mořských pannách, Zabijáku?“ zeptal se Dareon, když viděl, jak Sam hledí přes záliv. Pohledný mladý zpěvák z Východní hlídky, plavovlasý a s oříškově hnědýma očima, vypadal spíš jako nějaký temný princ než jako černý bratr.

„Ne.“ Sam nevěděl, po čem se dívá nebo co vlastně pohledává na této lodi. Pluji do Citadely, abych si pro sebe ukoval řetěz a stal se mistrem, abych pak mohl lépe sloužit Hlídce, řekl si v duchu, ale pouhé pomyšlení na něco takového jej znechutilo. Nechtěl se stát mistrem, s těžkým řetězem kolem krku, chladným na kůži. Nechtěl opustit svoje bratry, jediné přátele, které kdy měl. A rozhodně se nechtěl setkat se svým otcem, který ho poslal na Zeď zemřít.

Pro ostatní to bylo jiné. Pro ně bude mít cesta šťastný konec. Fialka bude v bezpečí na Parožnatém vrchu, se vší šíří Západozemí mezi sebou a hrůzami, jež znala v Začarovaném lese. Jako služebná v hradu jeho otce bude v teple a dobře živená, bude si spokojeně žít na malém kousíčku velkého světa, o kterém se jí nemohlo jako Krasterově manželce ani zdát. Bude pozorovat svého syna, jak vyrůstá a sílí, jak se stává lovcem, štolbou nebo kovářem. Pokud by chlapec vykazoval nadání pro boj se zbraněmi, mohl by si ho k sobě dokonce vzít za panoše nějaký rytíř.

Mistr Aemon také odplouval na lepší místo. Bylo příjemné představit si jej, jak tráví jakýkoli čas, co mu ještě zbýval, vyhřívajícího se v teplých váncích Starého města, konverzujícího s ostatními mistry a dělícího se o svoji moudrost s akolyty a novici. Zasloužil si svůj odpočinek, stokrát po sobě.

Dokonce i Dareon bude šťastnější. Vždycky tvrdil, že je nevinen, že se znásilnění, kvůli kterému byl poslán na Zeď, nedopustil, říkal, že patří ke dvoru nějakého lorda, kterému bude zpívat při večeři. Nyní dostane svou šanci. Jon jej jmenoval verbířem, který měl zaujmout místo muže jménem Yoren, jenž zmizel a byl pokládán za mrtvého. Jeho úlohou bude putovat po Sedmi královstvích, zpívat o chrabrosti Noční hlídky a čas od času se navracet ke Zdi s novými rekruty.

Cesta bude dlouhá a náročná, to nemohl nikdo popřít, ale aspoň pro ostatní bude mít šťastný konec. To bylo Samovi útěchou. Jdu tam kvůli nim, říkal si v duchu, kvůli Noční hlídce a kvůli šťastnému konci. Čím déle se díval na moře, tím chladnější a hlubší mu připadalo.

Jenže nedívat se na vodu bylo ještě horší, jak si uvědomil v uzoučké kajutě v podpalubí na zádi, o kterou se dělil s ostatními cestujícími. Pokoušel se odpoutat mysl od převracení svého žaludku tím, že rozmlouval s Fialkou, když kojila svého syna. „Tahle loď nás odveze až do Braavosu,“ řekl. „Tam si najdeme další, která nás vezme do Starého města. Když jsem byl malý, četl jsem o Braavosu knihu. Celé město je postavené v laguně, na stovce malých ostrovů, a mají tam Titána, kamenného muže stovky stop vysokého. Místo koní tam mají čluny a jejich herci hrají psané příběhy, místo aby si jen jako obvykle vymýšleli přihlouplé frašky. Také tam mají velmi dobré jídlo, obzvlášť z ryb. Mají tam všemožné druhy škeblí, úhořů a ústřic, čerstvě vylovených z laguny. Měli bychom tam mít pár volných dnů mezi příjezdem naší lodi a vyplutím další. Pokud ano, můžeme se jít podívat na nějaké představení a dáme si ústřice.“

Myslel si, že ji to nadchne. Nemohl se víc mýlit. Fialka na něj hleděla prázdným, zasmušilým pohledem skrze prameny nemytých vlasů, které jí spadaly do tváře. „Když budeš chtít, můj pane.“

„A co bys chtěla ty?“ zeptal se jí Sam.

„Nic.“ Odvrátila se od něj a přendala si synka od jednoho prsu ke druhému.

Pohyb lodi rozmíchal vejce, slaninu a opečený chléb, které Sam pojedl, než loď vyplula na cestu. Najednou už nemohl vydržet v kajutě ani o okamžik déle. Zvedl se a vyšplhal po žebříku, aby odevzdal snídani moři. Nevolnost jej přemohla tak náhle, že se ani nezastavil, aby se přesvědčil, kterým směrem fouká vítr, a tak zvracel u špatného zábradlí a dopadlo to tak, že potřísnil zvratky sám sebe. Přesto se pak cítil o mnoho lépe… třebaže ne nadlouho.

Loď se jmenovala Černý pták a byla to ta největší z galér Hlídky. Větrná vrána a Dráp byly rychlejší, jak řekl Cotter Štít mistru Aemonovi ve Východní hlídce u moře, jenže to byly bitevní lodě, štíhlí rychlí dravci s vesly umístěnými na otevřených palubách. Černý pták byla pro bouřlivé vody Úzkého moře za Skagosem lepší volbou. „Bývají tam bouře,“ varoval je Cotter. „Zimní bouře jsou sice horší, jenže podzimní zase častější.“

Prvních deset dní bylo docela klidných. Černý pták plul přes Tulení záliv, nikdy mimo dohled od pevniny. Když foukal vítr, bylo chladno, ale na slaném pachu ve vzduchu bylo něco vzpružujícího. Sam stěží dokázal jíst, a když už se přece jen přinutil něco pozřít, nezůstalo to v něm dlouho, ale kromě toho se nijak špatně necítil. Pokoušel se dodávat Fialce odvahu a ze všech sil se ji snažil obveselit, ale ukázalo se, že je to těžké. Vůbec nevycházela na palubu, aí jí řekl cokoli, a zdálo se, že se raději choulí ve tmě se svým synkem. Děťátku se na lodi nelíbilo o nic víc než jeho matce. Když neplakalo, zvracelo matčino mléko. Také v sobě nedokázalo udržet stolici, neustále špinilo kožešiny, do kterých jej Fialka balila, aby je udržela v teple, a plnilo vzduch odporným zápachem. Bez ohledu na to, kolik lojových svící Sam zapaloval, puch výkalů přetrvával.

Mnohem příjemněji bylo na čerstvém vzduchu, zvlášť když Dareon zpíval. Zpěváka dobře znali veslaři Černého ptáka, a právě těm zpíval, když veslovali. Znal všechny jejich oblíbené písně: smutné, jako třeba „Den, kdy pověsili Černého Robina“, „Nářek mořské panny“ a „Podzim mého žití“, povzbudivé jako „Železná kopí“ a „Sedm mečů pro sedm synů“, chlípné jako „Milostpanina večeře“, „Její malá květinka“ a „Megget byla veselá panna, veselá panna to byla“. Když zpíval „O medvědovi a krásné panně“, všichni veslaři se k němu připojili a Černý pták jako by na vodě přímo letěl. Dareon nebyl moc dobrý šermíř, jak Sam věděl z dnů jejich výcviku pod rytířem Alliserem, ale měl nádherný hlas. Med rozlévaný přes hromobití, nazval to jednou mistr Aemon. Hrál na citeru a taky na housle, a dokonce si psal vlastní písně… ačkoli Sam je všechny nepovažoval za dobré. Přesto bylo příjemné jen tak sedět a poslouchat, třebaže bedny na palubě byly natolik tvrdé a plné třísek, že byl Sam skoro vděčný za svoje kypré půlky. Tlustí lidé si s sebou nosí polštář, kamkoli jdou, pomyslel si.

Mistr Aemon dával přednost tomu, že také trávil dny na palubě, kde seděl zachumlaný pod hromadou kožešin a hleděl přes vodu. „Na co se to pořád dívá?“ podivil se Dareon jednoho dne. „Pro něho je tady nahoře stejně tma jako dole v kajutě.“

Starý muž jej slyšel. Třebaže Aemonovy oči se zakalily a osleply, uši měl v pořádku. „Já se slepý nenarodil,“ připomněl jim. „Když jsem touto cestou plul naposledy, viděl jsem každou skálu a strom a čepičku pěny a pozoroval jsem šedivé racky letící v naší stopě. Bylo mi pět a třicet a řetěz jsem tehdy nosil již šestnáct let. Egg chtěl, abych mu pomohl vládnout, ale já jsem věděl, že moje místo je tady. Poslal mne na sever na palubě Zlatého draka a trval na tom, aby mne jeho přítel ser Duncan bezpečně doprovodil do Východní hlídky. Žádný odvedenec nepřiplul na Zeď s takovou slávou jako já od té doby, co Nymeria poslala Hlídce šest králů ve zlatých poutech. Egg také vyprázdnil žaláře, a tak jsem nemusel odříkat svoji přísahu sám. Moje čestná stráž, říkal jim. Jedním z nich nebyl nikdo méně významný než Brynden Řeka. Později jej zvolili lordem velitelem.“

„Krvavohavran?“ opáčil Dareon. „Znám o něm píseň. Jmenuje se ‚Tisíc očí a jedno‘. Jenže já myslel, že ten žil před sto lety.“

„Všichni jsme žili před sto lety. A já byl kdysi stejně mladý jako ty.“ Bylo na něm vidět, že jej to rozesmutnilo. Zakašlal, zavřel oči a usnul, kolébaje se ve svých kožešinách, kdykoli nějaká vlna rozhoupala loď.

Plavili se pod šedou oblohou na východ a na jih a opět na východ, jak se kolem nich Tulení záliv rozšiřoval. Kapitán, prošedivělý bratr s břichem jako pivní bečka, na sobě měl čerň natolik skvrnitou a vybledlou, že mu posádka říkala Starý Solnohadr. Zřídkakdy pronesl slovo. Jeho první důstojník jim to vynahrazoval tím, že dštil do slaného vzduchu kletby a nadávky, kdykoli se ztišil vítr nebo se mu zdálo, že veslaři ochabují ve svém úsilí. Ráno jedli ovesnou kaši, v poledne pak kaši hrachovou a večer nasolené hovězí, nasolenou tresku nebo nasolené skopové a zapíjeli to pivem. Dareon zpíval, Sam zvracel, Fialka plakala a kojila svoje děťátko, mistr Aemon spal a třásl se, a vítr byl den ode dne studenější a bouřlivější.

I tak to ale byla lepší cesta než ta poslední, kterou Sam podnikl. Nebylo mu víc než deset, když se tehdy vydal přes moře na galéře lorda Redwyna Stromovinská královna. Byla třikrát větší než Černý pták a úchvatná na pohled, se třemi velkými vínově rudými plachtami a řadami vesel, která se ve slunci blýskala zlatě a bíle. Z toho, jak se zvedala a klesala, když loď vyplouvala ze Starého města, se Samovi tajil dech… ale to byla taky poslední dobrá vzpomínka, kterou měl na Redwynské úžiny. Pak se mu z moře dělalo stejně zle jako teď, a to k velkému znechucení jeho otce.

A když připluli do Stromoviny, věci se změnily od špatných k ještě horším. Synové lorda Redwyna, dvojčata, opovrhovali Samem od prvního okamžiku, kdy ho spatřili. Každé ráno si ti dva vymysleli nějaký nový způsob, jak jej na cvičebním nádvoří zahanbit. Třetího dne jej Horas Redwyn přiměl kvičet jako prase, když prosil o milost. Pátého dne navlékl jeho bratr Hobber jednu kuchtičku do své vlastní zbroje a nechal ji mlátit Sama dřevěným mečem, dokud se nedal do pláče. Když se mu ukázala, všichni panoši, pážata a pacholci ze stáje řičeli smíchy.

„Ten chlapec potřebuje jen trochu uzrát, to je všechno,“ řekl jeho otec lordu Redwynovi toho večera, jenže Redwynův šašek jen zachřestil svým chrastítkem a odpověděl: „Ba, ba, nejlepší by bylo zavřít ho do sklepa ke kolům sýra, trochu jej opepřit, přidat pár papriček a do huby mu vrazit jablko.“ Lord Randyll pak zakazoval jíst Samovi jablka po celou dobu pobytu pod střechou Paxtera Redwyna. Špatně mu bylo i během zpáteční plavby, ale byl tak rád, že už jsou pryč ze Stromoviny, že dokonce vítal chuť zvratků v ústech. Teprve když byli zpátky v Parožnatém vrchu, řekla Samovi jeho matka, že otec jej nikdy neměl v úmyslu brát s sebou zpátky. „Místo tebe sem měl přijít Horas, zatímco ty jsi měl zůstat ve Stromovině jako páže a šenk lorda Paxtera. Kdyby ses mu zalíbil, zasnoubil by tě se svou dcerou.“ Sam si stále vybavoval hebký dotek matčiny ruky, když mu krajkovým kapesníkem zvlhčeným vlastními slinami otírala slzy z obličeje. „Můj ubohý Same,“ mumlala. „Můj ubohý Same.“

Bylo by milé znovu ji vidět, pomyslel si, zatímco svíral zábradlí Černého ptáka a pozoroval vlny tříštící se o kamenité pobřeží. Kdyby mne viděla v mém černém oblečení, možná by ji to dokonce naplnilo pýchou. „Teď už jsem muž, matko, mohl bych jí říct, „stevard a bratr Noční hlídky. Moji bratři mně někdy říkají Sam Zabiják.“ Také by viděl svého bratra Dickona a svoje sestry. „Vidíte,“ mohl bych jim říct, „vidíte, přece jen jsem k něčemu užitečný.“

Jenže kdyby se vydal do Parožnatého vrchu, mohl by tam být jeho otec.

Stačilo, aby na to jen pomyslel, a opět se mu zvedl žaludek. Sam se ohnul přes zábradlí a začal zvracet, ale ne proti větru. Tentokrát šel ke správnému zábradlí. Byl ve zvracení pořád lepší.

Anebo si to myslel, alespoň dokud Černý pták nenechal pevninu daleko za sebou a nezamířil na východ k pobřeží Skagosu.

Ostrov se rozkládal v ústí Tuleního zálivu, masivní a hornatý, rozeklaná a odpuzující země zabydlená divochy. Žili v jeskyních a ponurých jeskynních pevnostech, jak Sam četl, a jezdili do války na velkých chundelatých jednorožcích. Skagos znamenal ve starém jazyce „kámen“. A Skagosané nazývali sami sebe „zrození z kamene“, zatímco jejich severští sousedé jim říkali Skaggové a neměli je vůbec v lásce. Před sto lety povstal Skagos v rebelii. Mnoho let trvalo, než byla jejich revolta potlačena, a vyžádalo si to život pána ze Zimohradu a stovky jeho mužů. V některých písních se pravilo, že Skagosané jsou kanibalové; jejich válečníci údajně jedli srdce a játra mužů, které pobili. Ve starých časech se Skagosané přeplavili na nedaleký ostrov Skane, zmocnili se tam žen, pozabíjeli muže a snědli je na oblázkové pláži při hostině, která trvala čtrnáct dní. Skane zůstal od těch dob neobydlený.

Dareon ty písně znal taky. Když se z moře zvedly bezútěšné černé vrcholky Skagosu, připojil se k Samovi na přídi Černého ptáka a řekl: „Jestli jsou bohové dobří, možná zahlédneme nějakého jednorožce.“

„Jestli bude dobrý kapitán, tak takhle blízko ani nepoplujeme. Proudy kolem Skagosu jsou zrádné a jsou tam skaliska, která dokážou rozštípnout trup lodi jako vejce. Ale neříkej to před Fialkou, už tak je hrozně vystrašená.“

„Ona i ten její uječený fracek. Nevím, kdo z nich je hlučnější. Přestane řvát jen tehdy, když mu strčí bradavku do pusy, a v tom okamžiku začne vzlykat ona.“

Sam si toho také všiml. „Možná jí díté ubližuje,“ namítl chabě. „Jestli už mu vyrážejí zoubky…“

Dareon prohrábl prstem struny své citery, vyloudil posměšný tón. „Já slyšel, že divocí jsou o mnoho statečnější.“

„Ona je statečná,“ opáčil Sam, třebaže musel připustit, že nikdy předtím neviděl Fialku v tak ubohém stavu. Přestože svou tvář skoro stále skrývala a udržovala v kajutě šero, všiml si, že má pořád červené oči a tváře se jí lesknou slzami. Když se jí ale ptal, co se děje, jen zavrtěla hlavou, nechávala jej, aby se sám dopátral odpovědí. „Moře ji děsí, to je všechno,“ řekl Dareonovi. „Než přišla na Zeď, znala jen Krasterovu baštu a les kolem. Nejsem si jistý, zda někdy ušla dál než půl lígy od místa, kde se narodila. Zná potoky a říčky, ale nikdy neviděla jezero, dokud jsme kolem jednoho nešli, a moře… moře je pro ni děsivá věc.“

„Ani jednou jsme nebyli mimo dohled od pevniny.“

„Budeme.“ Sam se na tuhle část také ani trochu netěšil.

„Ta trocha vody Zabijáka jistě nemůže vystrašit.“

„Ne,“ zalhal Sam, „mě ne. Ale Fialka… možná kdybys hrál nějaké ukolébavky, pomohlo by to dítě uspat.“

Dareon znechuceně zkřivil rty. „Jen když mu strčí špunt do zadnice. Ten smrad prostě nesnesu.“

Příštího dne začaly deště a moře se stalo bouřlivějším. „Raději bychom měli jít dolů, tam je aspoň sucho,“ řekl Sam Aemonovi, ale starý mistr se jen usmál a řekl: „Rád cítím déšť na tváři, Same. Je jako slzy. Dovol mi zůstat tady ještě chvíli, prosím. Je to už tak dlouho, co jsem naposledy plakal.“

Pokud měl mistr Aemon v úmyslu zůstat na palubě, ač byl starý a slabý, neměl Sam jinou možnost než učinit to samé. Zůstal vedle starého muže téměř hodinu, zahalený do pláště, a za tu dobu jej vytrvalý déšť promáčel na kost. Zdálo se, že Aemon to stěží cítí. Povzdechl si a zavřel oči, a Sam se k němu přesunul blíž, aby ho zaštítil před nejhorším větrem. Brzy mne požádá, abych mu pomohl do kajuty, říkal si. Musí. Jenže mistr to neudělal, a nakonec začal v dálce, od východu, dunět hrom. „Musíme jít dolů,“ řekl Sam, třesoucí se zimou. Mistr Aemon neodpověděl. Teprve tehdy si Sam uvědomil, že stařec usnul. „Mistře,“ řekl a jemně mu zatřásl ramenem. „Mistře Aemone, probuď se.“

Aemonovy slepé bílé oči se otevřely. „Eggu?“ řekl, zatímco mu déšť stékal po tvářích. „Eggu, mně se zdálo, že jsem starý.“

Sam nevěděl, co má dělat. Klekl si, vzal starce do náruče a odnesl ho dolů. Nikdo jej nikdy nenazval silným, a déšť promáčel černý oděv mistra Aemona naskrz a tím zdvojnásobil jeho tíži, a přesto nevážil víc než dítě.

Když vstoupil s Aemonem v náruči do kajuty, zjistil, že Fialka nechala zhasnout všechny svíce. Dítě spalo a ona byla schoulená v rohu, kde tiše vzlykala do záhybů velkého černého pláště, který jí kdysi Sam dal. „Pomoz mi,“ řekl Sam naléhavě. „Pomoz mi ho osušit a zahřát.“

Okamžitě vstala a společně dostali starého mistra z jeho mokrých šatů a pohřbili jej pod hromadu kožešin. Kůži měl vlhkou a studenou, lepkavou na dotek. „Vlez si tam k němu,“ řekl Sam Fialce. „Obejmi ho. Zahřej ho svým tělem. Musíme ho nějak rozehřát.“ Neprotestovala ani slůvkem a udělala to, i když přitom po celou dobu popotahovala. „Kde je Dareon?“ zeptal se Sam. „Bylo by nám všem tepleji, kdybychom byli pohromadě. Měl by tu být taky.“ Už mířil zpátky nahoru, aby zpěváka našel, když se pod ním zvedla podlaha a vzápětí kamsi odpadla. Fialka vyjekla, Sam sebou tvrdě praštil o zem a dítě se s křikem probudilo.

Podruhé se loď převrátila, když se snažil dostat zpátky na nohy. Hodilo mu to Fialku do náruče, a divoká dívka se k němu přitiskla tak prudce, že mohl Sam stěží dýchat. „Neboj se,“ konejšil ji. „Ber to jako dobrodružství. Jednoho dne budeš tento příběh vyprávět svému synovi.“ Fialka mu po jeho slovech jen zaťala nehty do paže, celá se zatřásla a rozvzlykala se ještě víc než předtím. Cokoli řeknu, tím víc ji to rozruší. A tak ji jen pevně držel, nepříjemně si vědom jejích prsou tisknoucích se proti němu. Přestože byl vystrašený, i tak jej to vzrušilo. Ucítí to, pomyslel si zahanbeně, ale pokud tomu tak i bylo, nedala to na sobě znát, jen se k němu tiskla o to prudčeji.

Stejně probíhaly i další dny. Už tak dlouho neviděli slunce. Dny byly šedivé a noci černé, s výjimkou chvil, kdy blesk osvětlil oblohu nad vrcholky Skagosu. Všichni byli vyhladovělí, a přesto nebyl žádný z nich schopen jíst. Kapitán narazil sud ohnivého vína, aby se jím posílili veslaři. Sam zkusil číši, a jen si blaženě povzdechl, když mu horcí hadi stékali dolů krkem a skrze hrudník. Dareonovi nápoj také zachutnal, a od té doby byl zřídkakdy střízlivý.

Plachty byly vykasány, plachty byly spuštěny a jedna se utrhla ze stěžně a odletěla jako velký šedý pták do dáli. Jak Černý pták obeplouval jižní pobřeží Skagosu, spatřili mezi skalisky vrak galéry. Těla některých námořníků byla vyplavena na břeh, kde se shromáždili vrány a krabi, aby jim vzdali poslední hold. „Jsme zatraceně blízko,“ zavrčel Starý Solnohadr, když to uviděl. „Jeden mocný poryv větru, a rozbijeme se vedle nich.“ Třebaže byli veslaři vyčerpaní, opřeli se znovu do vesel a loď vyrazila na jih, směrem k Úzkému moři, dokud se Skagos nezmenšil v pouhých pár černých tvarů na obloze, což mohla být bouřková mračna nebo vrcholky vysokých černých hor nebo obojí. Následovalo osm dnů a sedm nocí ničím nerušené hladké plavby.

Pak přišly další bouře, ještě horší než předtím.

Byly to tři bouře, nebo jen jedna, přerušená chvilkami dočasného klidu? Sam nevěděl, třebaže se to zoufale snažil rozpoznat. „Co na tom záleží?“ vykřikl na něj Dareon jednou, když se všichni choulili dole v kajutě. Nezáleží, chtěl mu Sam odpovědět, ale dokud na to myslím, tak nemyslím na to, jak se utopím nebo jak je mi zle, nebo jak se mistr Aemon třese. „Nezáleží,“ podařilo se mu vyjeknout, ale hrom utopil všechno ostatní, co chtěl říct, a paluba se opět zakymácela a srazila ho na zem. Fialka vzlykala. Dítě křičelo. A k tomu všemu ještě slyšel, jak Starý Solnohadr huláká na svoji posádku, otrhaný kapitán, který jinak skoro vůbec nemluvil.

Nenávidím moře, pomyslel si Sam, nenávidím moře, nenávidím moře, nenávidím moře. Další záblesk byl tak jasný, že osvětlil kabinu skrze škvíry mezi prkny nad jeho hlavou. Tohle je dobrá pevná loď, dobrá pevná loď, dobrá pevná loď, opakoval si v duchu. Nepotopí se. Nebojím se.

Během jednoho období utišení mezi bouřemi, jak Sam zoufale svíral rukama se zbělelými klouby zábradlí a marně se snažil něco vyzvrátit, zaslechl někoho z posádky mumlat, že všechny jejich svízele pocházejí od toho, že vzali na palubu ženu, a ještě k tomu ženu z divokého lidu. „Šukala se svým vlastním fotrem,“ slyšel Sam říkat jednoho muže, když se vítr začal opět zvedat. „To je horší než kurvení. Horší než cokoli. A jestli se jí nezbavíme, tak se všichni utopíme. Jí a té ohavnosti, co porodila.“

Sam se neodvažoval postavit se jim. Byli to starší muži, tvrdí a šlachovití, s pažemi a rameny zpevněnými léty strávenými u vesel. Ujistil se však, že je jeho nůž nabroušený, a kdykoli vyšla Fialka z kajuty, aby si ulevila, doprovázel ji.

Ani Dareon neměl nic dobrého, co by na adresu divoké dívky řekl. Jednou zahrál na Samovo naléhání ukolébavku, aby dítě utišil, ale někde uprostřed první sloky začala Fialka neovladatelně vzlykat. „U sedmi proklatých pekel,“ vyštěkl Dareon, „to nemůžeš přestat brečet ani na tak dlouho, aby sis poslechla písničku!“

„Jenom hraj,“ prosil Sam, „jen pro ni tu písničku zazpívej.“

„Ona nepotřebuje písničku,“ řekl Dareon. „Potřebuje výprask, anebo možná pořádně ošukat. Kliď se mi z cesty, Zabijáku!“ Odstrčil Sama stranou a odešel z kajuty, aby našel útěchu v číši ohnivého vína a drsném společenství veslařů.

Sam byl s rozumem v koncích. Na ustavičný zápas si už téměř zvykl, ale kvůli bouřím a Fialčinu vzlykání nespal už celé dny. „Mistře, nemáš něco, co bys jí mohl dát na uklidnění?“ zeptal se velmi tiše mistra Aemona, když viděl, že se starý muž probudil. „Nějakou bylinu či lektvar, aby se tolik nebála?“

„To není strach, co slyšíš,“ odpověděl starý muž. „Je to zármutek a na ten není léku. Nechej její slzy téct, Same. Jejich příval nezastavíš.“

Sam to nechápal. „Vždyť přece pluje na bezpečné místo. Teplé místo. Proč by se měla rmoutit?“

„Same,“ zašeptal starý muž, „ty máš dvě zdravé oči, a přesto to nevidíš. Je to matka truchlící pro svoje dítě.“

„Cesta mu nedělá dobře, to je všechno. Nikomu z nás nedělá dobře. Jakmile přistaneme v Braavosu…“

„…to dítě bude stále Dallin syn, ne dítě z jejího těla.“

Samovi chvíli trvalo, než pochopil, co se mu Aemon snaží říct. „To přece není… ona by nikdy… samozřejmě že je její. Fialka by Zeď bez svého syna nikdy neopustila. Miluje ho.“

„Kojila je oba a oba je milovala,“ řekl Aemon, „ale ne stejně. Žádná matka nemiluje všechny svoje děti stejně, ba dokonce ani Matka nad námi. Fialka neopustila svoje dítě dobrovolně, tím jsem si jistý. Mohu se jen dohadovat, k jakým hrozbám se lord velitel uchýlil, co jí nasliboval… ale hrozby a sliby to určitě byly.“

„Ne. Ne, tak to není. Jon by nikdy…“

„Jon by nikdy. Udělal to lord Sníh. Někdy neexistuje šťastná volba, Same, jenom méně žalostná než jiné.“

Šťastná volba. Sam pomyslel na všechny zkoušky, kterými už museli on a Fialka projít, Krasterovu pevnost, sníh, led a mrazivé vichry, dny a dny a dny chůze, živí mrtví u Bílého stromu, Studenoruký a tři havrani, Zeď, Zeď, Zeď, Černá brána pod zemí. K čemu to všechno bylo? Žádná šťastná volba a žádný šťastný konec.

Nejraději by se dal do křiku. Chtěl naříkat a vzlykat a třást se a svinout se do těsného klubíčka a kňourat. On ty děti vyměnil, pomyslel si. Vyměnil je, aby ochránil malého prince, aby jej spasil před ohni lady Melisandry a před jejím rudým bohem. Když místo něj upálí Fialčina chlapce, komu na tom bude záležet? Nikomu kromě Fialky. Byl to jen Krasterův panchart, plod narozený z krvesmilstva, ne syn krále za Zdí. Není dobrý jako rukojmí, není dobrý k obětování, nehodí se k ničemu, nemá dokonce ani jméno.

Sam se beze slova vypotácel na palubu, aby se nanovo vyzvracel, jenže mu v břiše nezbylo už nic, co by ze sebe vydal. Snesla se noc, podivná tichá noc, jakou nezažili již mnoho dní. Moře bylo černé jako sklo a muži u vesel odpočívali. Jeden či dva spali na místech, kde seděli. Do plachet se opíral vítr a na severu Sam dokonce rozlišil přehršli hvězd, a také rudého poutníka, kterého svobodní lidé zvali Zloděj. To by měla být moje hvězda, pomyslel si Sam žalostně. Pomohl jsem udělat z Jona lorda velitele a přivedl jsem k němu Fialku a dítě. Žádné šťastné konce nejsou.

„Zabijáku.“ Objevil se vedle něj Dareon, lhostejný k Samově bolesti. „Pro jednou máme hezkou noc. Podívej, vycházejí hvězdy. Možná uvidíme i kousek měsíce. Třeba už je to nejhorší za námi.“

„Ne.“ Sam si utřel nos a ukázal tlustým prstem na jih, ke sbírající se temnotě. „Tam,“ vypravil ze sebe. Ještě to ani nedořekl a zablesklo se, náhle a tiše a s oslepujícím jasem. Vzdálené mraky na polovinu zabušení srdce zažhnuly, hory nakupené na horách, purpurové a žluté, vyšší než svět. „To nejhorší ještě není za námi. To nejhorší teprve začíná, a nejsou žádné šťastné konce.“

„Bohové, buďte dobří,“ řekl Dareon se smíchem. „Zabijáku, snad by ses ty nebál!“

JAIME

Lord Tywin Lannister přijel do města na hřebci, jeho lakovaná karmínová zbroj byla vyblýskaná do vysokého lesku, zářila drahými kameny a byla vykládaná zlatem. Opouštěl je ve vysokém povoze zahaleném do karmínových praporců, s šesti tichými sestrami dohlížejícími na jeho ostatky.

Pohřební procesí vyjelo z Králova přístaviště Boží bránou, širší a výstavnější, než byla Lví brána. Ta volba připadala Jaimemu nesprávná. Jeho otec byl lev, to nemohl nikdo popřít, ovšem dokonce ani lord Tywin nikdy netvrdil, že je bůh.

Povoz lorda Tywina obklopovala čestná stráž sestávající z padesáti rytířů, s purpurovými vlaječkami třepetajícími se z vrcholků jejich kopí. Těsně za nimi jeli šlechticové ze západu. Vítr pleskal jejich praporci, znaky na nich tančily a poletovaly. Jak tak klusal do čela kolony, míjel Jaime kance, jezevce a brouky, zelený šíp a rudého vola, překřížené halapartny, překřížené meče, stromokočku, jahodu, tesák, čtyři vycházející slunce.

Lord Brax měl na sobě světle zelený kabátec s prostříhanými rukávy vypodloženými stříbrným brokátem a ametystového jednorožce přišpendleného nad srdcem. Lord Jast byl oděn v černé zbroji, na jejímž hradním plátu byly zlatě zobrazeny tři lví hlavy. Dohady o jeho smrti nebyly daleko od pravdy, soudě podle jeho vzezření; zranění a věznění z něj učinily pouhý stín muže, jímž býval. Lord Banefort si vedl v bitvě lépe a vypadal hotov vrátit se kterýmkoli okamžikem do války. Plumman na sobě měl fialovou, Prester hermelín, Moreland rezavou a zelenou, ale všichni si přehodili přes ramena rudé pláště, na počest muže, jehož provázeli domů.

Za lordy následovala stovka střelců s kušemi a tři stovky zbrojnošů, z jejichž ramen rovněž vlály karmínové pláště. Jaime si ve svém bílém plášti a bílé šupinové zbroji připadal, jako by k té rudé řece ani nepatřil.

Jeho strýc ten pocit jen posílil. „Lorde veliteli,“ řekl ser Kevan, když se Jaime zařadil vedle něho do čela kolony. „Posílá mi snad Její Výsost nějaký poslední vzkaz?“

„Já tady nezastupuji Cersei.“ Za nimi začal dunět buben, pomalým, odměřeným, pohřebním rytmem. Mrtev, jako by říkal, mrtev, mrtev. „Jsem tady, abych se s ním rozloučil. Byl to můj otec.“

„A její.“

„Já nejsem Cersei. Já mám vous, ona má ňadra. Pokud z toho stále nejsi moudrý, strýce, spočítej si naše ruce. Cersei má dvě.“

„Oba máte nadání pro posměšky,“ řekl jeho strýc. „Ušetři mne svých žertíků, pane, nemám na ně náladu.“

„Jak si přeješ.“ Tohle možná nebude probíhat tak dobře, jak jsem doufal. „Cersei by tě byla přišla vyprovodit, ale měla naléhavé povinnosti.“

Ser Kevan si odfrkl. „To máme všichni. Jak se vede tvému králi?“ Jeho tón učinil z otázky výtku.

„Docela dobře,“ odpověděl Jaime bojovně. „Během dopoledne je s ním ser Balon. Dobrý a chrabrý rytíř.“

„To kdysi bývalo u mužů, co nosili bílý plášť, samozřejmostí a nebylo třeba to zdůrazňovat.“

Žádný člověk si své bratry nevybírá, pomyslel si Jaime. Dej mi právo vybrat si své vlastní muže a Královská garda bude opět taková jako dřív. Řečeno otevřeně by to však znělo chabě; prázdné chvástání od muže, jemuž právem říkali Králokat. Muže, který má místo cti lejno. Jaime to nechal být. Nebude se se svým strýcem hádat. „Pane,“ řekl, „musíš s Cersei uzavřít mír.“

„My jsme snad ve válce? Že o tom nic nevím.“

Jaime jeho uštěpačnou poznámku ignoroval. „Svár mezi Lannisterem a Lannisterem může prospět jen nepřátelům našeho rodu.“

„Pokud mezi námi panuje nějaký svár, není mým dílem. Cersei chce vládnout. Dobrá a dobře. Jediné, co po ní chci, je, aby mne nechala na pokoji. Moje místo je v Darry s mým synem. Hrad je třeba opravit, zemi osázet a bránit.“ Hořce se zasmál. „A tvoje sestra mi zanechala málo jiného, čím bych mohl trávit svůj čas. Také se musím postarat o Lancelovu svatbu. Jeho nevěsta je už netrpělivá, nemůže se dočkat našeho příjezdu do Darry.“

Jeho vdova z Dvojčat. Jeho bratranec Lancel jel deset yardů za nimi. S vpadlýma očima a suchými bílými vlasy vypadal starší než lord Jast. Jaime cítil, jak jej při pohledu na něj svrbí amputované prsty… rozdává si to s Lancelem a Osmundem Černokotlým, a podle všeho, co vím, tak i s Měsíčním chlapcem… Pokoušel se s Lancelem mluvit víckrát, než by mohl spočítat, ale nikdy jej nezastihl o samotě. Pokud s ním nebyl jeho otec, tak to byl nějaký septon. Je to sice Kevanův syn, ale v žilách má mléko. Tyrion mi lhal. Chtěl mi svými slovy ublížit.

Jaime vytěsnil bratrance z mysli a otočil se zpátky ke svému strýci. „Zůstaneš po svatbě v Darry?“

„Na chvíli, snad. Zdá se, že kolem Trojzubce řádí Sandor Clegane. Tvoje sestra chce jeho hlavu. Je docela možné, že se přidal k Dondarrionovi.“

Jaime slyšel o Solnopánvích. Doteď už to slyšela celá říše. Ten nájezd byl mimořádně brutální. Ženy znásilněné a zmrzačené, děti rozpárané svým matkám v náručí, polovina města vypálená. „V Panenském jezírku je teď Randyll Tarly. Nechej ho, ať si s psanci poradí sám. Já bych tě raději viděl v Řekotočí.“

„Tam velí ser Daven. Strážce západu. Nepotřebuje mě. Lancel ano.“

„Jak myslíš, strýče.“ Jaimeho hlava duněla stejným rytmem jako buben. Mrtev, mrtev, mrtev. „Udělal bys dobře, kdyby sis držel svoje rytíře kolem sebe.“

Jeho strýc si jej změřil chladným pohledem. „To má být výhrůžka, pane?“

Výhrůžka? Tato myšlenka jej zaskočila. „Opatrnost. Jenom jsem tím chtěl říct, že… Sandor je nebezpečný.“

„Já věšel psance a loupeživé rytíře, ještě když sis ty kálel do plenek. Nejsem takový, abych se jel postavit Cleganovi a Dondarrionovi sám, pokud se obáváš tohoto. Ne každý Lannister je takový blázen, aby si snažil urvat kus slávy za každou cenu.“

Nu, strýče, teď věřím, že mluvíš o mně. „Addam Marbrand by si s psanci mohl poradit stejně dobře jako ty. Stejně tak i kterýkoli z těch ostatních. Jenže z žádného nemůže být dobrý pobočník krále.“

„Tvoje sestra zná moje podmínky. Nezměnily se. Pověz jí to, až budeš příště v její ložnici.“ Ser Kevan zabodl paty do slabin svého koně a rozjel se dopředu, prudce ukončil jejich rozhovor.

Jaime ho nechal jet. Chybějící ruka jej svrběla. Dělal si naděje, že to Cersei jen nějak špatně pochopila, ale zjevně se mýlil. Ví o nás dvou. O Tommenovi a Myrcelle. A Cersei ví, že to ví. Ser Kevan byl Lannisterem z Casterlyovy skály. Nevěřil, že by mu byla schopná ublížit, a přesto… mýlil jsem se v Tyrionovi, tak proč ne v Cersei? Když synové vraždí otce, co by mohlo zabránit neteři, aby poručila zabít svého strýce? Nepohodlného strýce, který toho ví příliš mnoho. Ačkoli možná Cersei doufala, že Ohař odvede tu práci za ni. Kdyby Sandor Clegane sera Kevana zabil, nemusela by si zakrvácet vlastní ruce. A on to udělá, kdyby se měli ti dva střetnout. Kevan Lannister to kdysi s mečem uměl, jenže už nebyl mladý, a Ohař…

Kolona jej dostihla. Když jel jeho bratranec vedle něj, doprovázen dvěma septony, Jaime na něj zavolal. „Lanceli. Bratránku. Chtěl jsem ti poblahopřát k svatbě. Jen mě mrzí, že mi moje povinnosti nedovolí zúčastnit se.“

„Musíš chránit Jeho Veličenstvo.“

„Přesně tak. Přesto se mi nelíbí, že zmeškám tvoje uvedení do manželského lože. Je to tvůj první sňatek, a její druhý. Jsem si jistý, že tě milostpaní s potěšením zasvětí do toho, co kam pasuje“

Tato košilatá poznámka rozesmála několik okolních pánů. Lancelovi septoni si Jaimeho naopak měřili nesouhlasnými pohledy. Jeho bratranec se nepohodlně zavrtěl v sedle.

„Vím toho dost, abych si mohl splnit svou manželskou povinnost, pane.“

„To je přesně to, co chce nevěsta ve svou svatební noc,“ řekl Jaime. „Manžela, který ví, jak si splnit svou povinnost.“

Lancelovi se nahrnula krev do tváří. „Modlím se za tebe, bratranče. A také za Její Výsost královnu. Ať Stařena vede její moudrost a Válečník ať ji ochraňuje.“

„Nač by Cersei potřebovala Válečníka? Má mě.“ Jaime otočil svého koně dokola a jeho bílý plást zapleskal ve větru. Skřet mi lhal. Cersei by raději měla mezi nohama Robertovu mrtvolu než zbožného blázna jako Lancel. Tyrione, ty odporný bastarde, měl sis vymyslet důvěryhodnější lež. Odcválal kolem pohřebního vozu svého otce směrem k městu v dálce.

Ulice Králova přístaviště vypadaly téměř liduprázdné, když se Jaime Lannister vracel do Rudé bašty na vrcholu Aegonova kopce. Vojáci, kteří předtím zalidňovali hrací doupata a hostince, byli nyní z velké většiny pryč. Garlan Galantní odvedl polovinu tyrellských mužů zpátky do Vysoké zahrady a jeho paní matka a pramatka odešly s ním. Druhá polovina odpochodovala na jih s Macem Tyrellem a Mathisem Rowanem, aby okupovali Bouřlivý konec.

Co se týkalo lannisterské armády, před městskými hradbami zůstalo utábořeno na dva tisíce zkušených veteránů, kteří očekávali příjezd flotily Paxtera Redwyna, jež je měla přepravit přes Černovodý záliv do Dračího kamene. Ukázalo se, že lord Stannis nechal za sebou jen malou posádku, když odplul na sever, a dva tisíce mužů by tedy měly být dostačující, jak usoudila Cersei.

Zbytek zapaďanů se vrátil ke svým ženám a dětem, aby nanovo vystavěli svoje domy, osázeli svá pole a sklidili poslední úrodu. Cersei provedla Tommena jejich tábory, než odešli, nechala je provolávat slávu jejich malému králi. Nikdy nevypadala půvabněji než právě toho dne, s úsměvem na rtech a podzimním sluncem ve zlatých vlasech. Ať už o jeho sestře říkali cokoli, věděla, jak muže přimět, aby ji milovali, když jí na tom záleželo.

Jak Jaime projížděl hradní bránou, uviděl na vnějším nádvoří dva tucty rytířů jezdících proti kvintáně. Další věc, kterou už nemohu nikdy dělat, pomyslel si. Kopí bylo mnohem těžší a těžkopádnější než meč, a i s mečem to pro něj bylo hodně obtížné. Předpokládal, že by se mohl pokusit držet kopí levou rukou, ovšem to by znamenalo přesunout štít do pravé. Při klání byl protivník vždycky na levé straně. Štít na jeho pravé ruce by mu byl asi stejně užitečný jako bradavky na hrudním plátu. Ne, moje turnajové dny jsou již sečteny, pomyslel si, když sesedal… přesto se ale zastavil, aby je chvíli pozoroval.

Ser Tallad Vysoký byl shozen ze svého koně, když pytel s pískem proletěl kolem a udeřil jej do hlavy. Silnokanec udeřil do štítu tak prudce, až jej rozštípl. Kennos z Útesu tu zkázu dokončil. Pro sera Dermota z Dešťolesa museli vyvěsit nový štít. Ser Lambert se štítu jen letmo dotkl, ale Bezvousý Jon, ser Humfrey a ser Alyn zasadili všichni řádné údery, a Rudý Ronnet dokonce zlomil svoje kopí vpůli. Pak nasedl Rytíř květin a zahanbil všechny ostatní.

Turnajové klání bylo ze tří čtvrtin ježděním, jak Jaime vždycky věřil. Ser Loras jezdil skvěle a s kopím zacházel, jako by se s ním byl narodil… což nepochybně vysvětlovalo usoužený výraz jeho matky. Vždycky dostane hrot přesně tam, kde ho chce mít, a zdá se, že má rovnováhu kočky. Možná to ani nebyla tak šťastná náhoda, že mne shodil. Škoda že už nikdy nebude mít příležitost vyzkoušet to s tím chlapcem znovu. Ponechal muže jejich zábavě.

Cersei byla ve svém soláru v Maegorově pevnosti, s Tommenem a půvabnou manželkou lorda Merryweathera. Všichni tři se smáli velmistru Pycellemu. „Přišel jsem o nějaký dobrý vtip?“ řekl Jaime, když vešel dovnitř.

„Och, podívejte,“ zavrněla lady Merryweather, „vrátil se váš udatný bratr, Výsosti.“

„Jen část z něho.“ Jaime si uvědomil, že královna je opilá. Poslední dobou se zdálo, že Cersei má stále po ruce džbán vína, ona, která kdysi opovrhovala Robertem Baratheonem za to, že pije. Nelíbilo se mu to, jenže v tyto dny se mu nelíbilo všechno, co jeho sestra dělala. „Velmistře,“ řekla, „poděl se o svoje zprávy s lordem velitelem, budeš-li tak laskav.“

Velmistr se tvářil strašně nešťastně. „Přiletěl havran,“ řekl. „Od lady Tandy. Posílá vzkaz, že její dcera přivedla na svět silného, zdravého chlapce.“

„A nikdy bys neuhádl, jak toho malého bastarda pojmenovali, bratře.“

„Pokud si vzpomínám, chtěli mu dát jméno Tywin.“

„Ano, jenže to jsem zakázala. Řekla jsem Falyse, že nedovolím, aby dostal vznešené jméno našeho otce zplozenec nějakého pasáka vepřů a slaboduché krávy.“

„Lady Tanda prohlašuje, že sama nemá se jménem dítěte nic společného,“ vložil se do jejich hovoru velmistr Pycelle. Na vrásčitém čele mu stály kapičky potu. „Píše, že o jménu rozhodl Lollysin manžel. Ten muž se jmenuje Bronn, a… zdá se, že…“

„Tyrion,“ skočil mu do řeči Jaime. „Pojmenoval to dítě Tyrion.“

Stařec roztřeseně přikývl a otřel si čelo rukávem svého roucha.

Jaime se musel dát do smíchu. „Tak tady to máš, drahá sestro. Všude jsi Tyriona hledala, a on se po celou dobu skrýval v Lollysině břiše.“

„Vtipné, opravdu. Ty i Bronn jste oba pěkní vtipálci. Nepochybuji o tom, že ten malý bastard zrovna teď saje z jednoho z cecků debilní Lollys, zatímco ten žoldák se na to dívá a uculuje se své vlastní drzosti.“

„Možná se to dítě vašemu bratrovi nějakým způsobem podobá,“ navrhla lady Merryweather. „Třeba je znetvořené nebo mu schází nos.“ Zasmála se hrdelním smíchem.

„Budeme tomu milému chlapečkovi muset poslat dar,“ prohlásila královna. „Nemám pravdu, Tommene?“

„Mohli bychom mu poslat koťátko.“

„Lví mládě,“ řekla lady Merryweather. Aby mu prokouslo hrdlo, navrhoval její úsměv.

„Já měla na mysli jiný dar,“ řekla Cersei.

Se vší pravděpodobností nového nevlastního otce. Jaime znal ten pohled v sestřiných očích. Viděl jej už předtím, a to docela nedávno, večer v den Tommenovy svatby, když nechala zapálit Pobočníkovu věž. Zelené světlo divohně zalévalo tváře přihlížejících, takže se nepodobaly ničemu víc než hnijícím mrtvolám, smečce rozdováděných přízraků, ovšem některé z mrtvol byly hezčí než jiné. Dokonce i v té zlověstné záři byla Cersei nádherná na pohled. Stála tam s jednou rukou na prsou, rty měla pootevřené, zelené oči se jí leskly. Ona pláče, uvědomil si Jaime, ale zda to bylo žalem či vytržením, to nemohl říci.

Ten pohled jej znepokojil, připomněl mu Aeryse Targaryena a to, jak ho vždycky vzrušovalo, když mohl něco zapálit nebo někoho upálit. Král neměl před svou gardou žádné tajnosti. Vztahy mezi Aerysem a jeho královnou byly během posledních dnů jeho vlády napjaté. Spali odděleně a během bdělých hodin se usilovně snažili vyhýbat se sobě navzájem. Avšak kdykoli dal Aerys nějakého člověka plamenům, královna Rhaella měla v noci návštěvu. V den, kdy upálil svého pobočníka, stáli na stráži před její komnatou Jaime a Jon Darry, zatímco král se oddával rozkoším. „Ubližuješ mi,“ slyšeli Rhaellu křičet přes silné dubové dveře. „To bolí!“ Jakýmsi podivným způsobem to bylo horší než výkřiky lorda Chelsteda. „Přísahali jsme, že budeme ochraňovat i jí,“ byl nakonec Jaime nucen říct.

„To ano,“ připustil Darry, „jenže ne před ním.“

Jaime pak viděl Rhaellu už jen jednou, ráno v den jejího odjezdu do Dračího kamene. Královna byla zahalená do pláště a na hlavě měla zvednutou kápi, když nastupovala do královského kolového domu, který ji měl odvézt z Aegonova Vysokého kopce k čekající lodi, ale slyšel si mezi sebou šeptat její služebné, jakmile byla pryč. Říkaly, že královna vypadala, jako by ji napadlo nějaké zvíře, rozdrápalo jí stehna a pokousalo prsa. Korunované zvíře, věděl Jaime.

Nakonec už trpěl Šílený král tak panickým strachem, že ve své přítomnosti nedovolil žádnou zbraň, kromě mečů, jež nosili příslušníci Královské gardy. Vous měl slepený a nemytý, jeho vlasy byly stříbrozlatou zacuchanou změtí, která mu sahala až k pasu, jeho nehty byly popraskanými žlutými klepety, devět palců dlouhými. Přesto jej ty čepele mučily, ty, kterým nemohl nikdy uniknout, čepele Železného trůnu. Ruce a nohy měl neustále pokryté strupy a napůl zhojenými řeznými ranami.

Ať je králem nad ohořelými kostmi a uškvařeným masem, vzpomínal Jaime, když pozoroval sestřin úsměv. Ať je králem popele. „Výsosti,“ řekl, „mohli bychom si promluvit v soukromí?“

„Jak si přeješ. Tommene, je nejvyšší čas, aby ses dnes věnoval svému učení. Jdi s velmistrem.“

„Ano, matko. Učíme se o Baelorovi Požehnaném.“

Lady Merryweather se také zvedla k odchodu, políbila královnu na obě tváře. „Mám se vrátit na večeři, Výsosti?“

„To bych se velmi zlobila, kdybys nepřišla.“

Jaime si nemohl pomoci, aby si nevšiml způsobu, jakým myrská žena kroutila boky, když odcházela. Každý její krok je smyslný. Když se za ní zavřely dveře, odkašlal si a řekl: „Nejdřív Černokotlí, pak Qyburn a teď ona. Podivnou sbírku přátel si kolem sebe poslední dobou udržuješ, drahá sestro.“

„Lady Taenu jsem si velmi oblíbila. Umí mne zabavit.“

„Je to jedna ze společnic Margaery Tyrell,“ připomněl jí Jaime. „Donáší své malé královně všechno, co se o tobě dozví.“

„Samozřejmě že donáší.“ Cersei přešla ke stolu, aby si znovu dolila pohár. „Margaery byla vzrušená, když jsem ji požádala, aby uvolnila Taenu jako mou společnici. Měl jsi ji slyšet. ‚Bude vám jako sestra, tak jako je i mně. Samozřejmě že si ji musíte nechat! Já mám svoje sestřenice a svoje ostatní dámy.‘ Naše malá královna nechce, abych byla osamělá.“

„Když víš, že na tebe donáší, proč si ji tu necháváš?“

„Margaery není ani zpolovice tak chytrá, jak si myslí. Nemá ani potuchy o tom, jakým sladkým hadem ta myrská coura je. Používám Taenu k tomu, že krmím malou královnu tím, co chci, aby slyšela. Něco z toho je dokonce pravda.“ Cersei svítily oči škodolibostí. „A Taena říká mně všechno, co dělá naše panna Margaery.“

„Opravdu? Kolik toho o té ženě víš?“

„Vím, že je to matka mladého syna, který to na tomto světě chce někam dotáhnout. Udělá cokoli, co se od ní požaduje, aby mu to umožnila. Matky jsou všude stejné. Lady Merryweather je možná had, ale rozhodně není hloupá. Ví, že pro ni mohu udělat víc než Margaery, a tak se snaží být mi užitečná. Byl bys překvapený, kolik prospěšných věcí mi už řekla.“

„Jakých věcí například?“

Cersei se posadila pod okno. „Věděl jsi, že Královna trnů si schovává ve svém pojízdném domě truhlici plnou zlata? Staré zlato z dob před Dobytím. Kdyby byl nějaký obchodník tak hloupý, že by stanovil cenu ve zlatých mincích, zaplatila by mu ručkama z Vysoké zahrady, z nichž každá má váhu poloviny jednoho z našich draků. Kdo by se odvážil stěžovat si, že ho podvedla matka Mace Tyrella?“ Usrkla si vína a řekla: „Užil sis svou malou projížďku?“

„Náš strýc poznamenal cosi o tvé nepřítomnosti.“

„Poznámky našeho strýce mě nezajímají.“

„Měly by. Mohl by pro tebe být užitečný. Pokud ne v Řekotočí nebo na Skále, pak tedy na severu, proti lordu Stannisovi. Otec na Kevana vždycky spoléhal, když –“

„Naším strážcem severu je Roose Bolton. Ten si se Stannisem poradí.“

„Lord Bolton je polapen pod Šíjí, odříznutý od severu železnými muži v Kailinské držbě.“

„Ne na dlouho. Boltonův bastard tuto malou překážku brzy odstraní. Lord Bolton bude mít dva tisíce Freyů, o které se rozroste jeho vlastní armádu, pod vedením synů lorda Waldera, Hosteena a Aenyse. To by mělo být víc než dost, aby si poradil se Stannisem a pár tisícovkami vyčerpaných mužů.“

„Ser Kevan –“

„– bude mít plné ruce práce v Darry, kde bude učit Lancela, jak si utírat zadek. Otcova smrt z něj udělala slabocha. Je to vyřízený stařec. Daven a Damion nám poslouží lépe.“

„Ano, mohli by.“ Jaime proti svým bratrancům nic neměl. „Ovšem stále potřebuješ pobočníka. Pokud ne našeho strýce, koho tedy?“

Jeho sestra se zasmála. „Tebe ne. V tomto ohledu nemusíš mít strach. Možná Taenina manžela. Jeho děd byl pobočníkem za Aeryse.“

Pobočník zvaný Roh hojnosti. Jaime si lorda Owena dobře pamatoval; přátelský muž, ale zoufale neschopný. „Pokud si vzpomínám, vedl si tak dobře, že jej Aerys vyhnal do exilu a zabral mu pozemky.“

„Robert mu je dal zpátky. Tedy alespoň některé. Taena by byla ráda, kdyby její Orton mohl získat i ty zbylé.“

„Takže ty se tím chceš zavděčit nějaké myrské couře? A já si myslel, že se snažíš vládnout říši.“

„Já vládnu říši.“

Sedm, spaste nás všechny, to tedy vládneš. Jeho sestra ráda považovala sama sebe za lorda Tywina s prsy, jenže na to neměla. Jejich otec byl vytrvalí a chladný jako ledovec, zatímco Cersei byla jako divoký oheň, především pak, když se jí něco nedařilo. Radovala se jako naivní panna, když se dozvěděla, že Stannis vyplul z Dračího kamene, jistá si tím, že konečně vzdal boj a utekl do exilu. Když pak ze severu přišla zvěst, že se opět objevil u Zdi, její zuřivost neznala mezí a byla strašlivá. Rozum jí nechybí, jenže nemá rozvahu a trpělivost. „Ty potřebuješ silného pobočníka, aby ti pomáhal.“

„Slabý vladař potřebuje silného pobočníka, tak jako Aerys potřeboval otce. Silný vladař potřebuje pouze horlivého služebníka, který bude vykonávat jeho rozkazy.“ Zatočila svým vínem v poháru. „Snad by mohl vyhovovat lord Hallyne. Nebyl by to první pyromancer, který se stal královským pobočníkem.“

Ne. Toho posledního jsem zabil. „Také se povídá, že máš v úmyslu jmenovat velitelem loďstva Aurana Vodského.“

„On na mne snad někdo donáší?“ Když neodpověděl, Cersei pohodila hlavou a řekla: „Vodský se na ten úřad hodí. Polovinu svého života strávil na lodích.“

„Polovinu svého života? Vždyť mu nemůže být víc než dvacet.“

„Dvacet dva, no a co? Otci nebylo ještě ani dvacet jedna, když jej Aerys Targaryen jmenoval pobočníkem. Je načase, aby kolem sebe Tommen měl nějaké mladé muže, namísto všech těch starých vrásčitých šediváků. Aurane je silný a energický.“

Silný, energický a pohledný, pomyslel si Jaime… rozdává si to s Lancelem a Osmundem Černokotlým, a podle všeho, co vím, tak i s Měsíčním chlapcem… „Paxter Redwyn by byl lepší volbou. Velí největší flotile v Západozemí. Auran Vodský by mohl velet ještě tak malé plachetnici, ale jen kdybys mu ji koupila.“

„Jsi jako dítě, Jaime. Redwyn je Tyrellův vazal a synovec té jeho odporné prabáby. Já ve své radě nechci ani jednoho z mužů lorda Tyrella.“

„V Tommenově radě, chtěla jsi říct.“

„Však ty víš, jak to myslím.“

Až příliš dobře. „Vím jen to, že Aurane Vodský je špatná volba a Hallyne je ještě horší. A co se týče Qyburna… bohové buďte dobří, Cersei, vždyť jezdil s Vargem Hoatem. Citadela mu odebrala řetěz“

„Šedé ovce. Qyburn se mi osvědčil jako nanejvýš užitečný. A je věrný, což je mnohem víc, než mohu říci o některých ze své vlastní rodiny.“

Vrány budou hodovat na nás všech, pokud budeš takto pokračovat, drahá sestro. „Cersei, poslouchej sebe sama. Vidíš trpaslíky v každém stínu a děláš si nepřátele z přátel. Strýc Kevan není tvůj nepřítel. Já nejsem tvůj nepřítel.“

Zkřivila obličej vzteky. „Prosila jsem tě o pomoc. Klekla jsem si před tebou na kolena, a ty jsi mne odmítl!“

„Moje přísaha…“

„…ti nebránila zabít Aeryse. Slova jsou vítr. Mohl jsi mít mne, ale vybral sis místo toho plášť. Vypadni.“

„Sestro…“

„Řekla jsem vypadni. Dělá se mi zle, když se musím pořád dívat na ten tvůj hnusný pahýl. Vypadni!“ Aby jeho odchod urychlila, zvedla nad hlavu svůj vinný pohár. Netrefila se, ale Jaime to pochopil.

Soumrak jej zastihl sedícího osamoceně v jídelně Věže bílých mečů, s pohárem dornského červeného a Bílou knihou před sebou. Otáčel stránky pahýlem pravé ruky, když tu vstoupil Rytíř květin, sundal si plášť a opasek s mečem a pověsil je na kolík na zeď, vedle Jaimeho věcí.

„Včera jsem tě viděl na nádvoří,“ řekl mu jaime. „Vedl sis dobře.“

„Jistě lépe než dobře.“ Ser Loras si nalil pohár vína a sedl si proti němu z druhé strany půlměsícovitě tvarovaného stolu.

„Skromnější muž by odpověděl ‚Můj pán je příliš laskav,‘ nebo ‚měl jsem dobrého koně.‘“

„Kůň byl ucházející, a můj pán je stejně laskavý, jako jsem já skromný.“ Loras mávl rukou ke knize. „Lord Renly vždycky říkával, že knihy jsou pro mistry.“

„Tato je pro nás. Jsou zde zapsány činy každého muže, který kdy nosil bílý plášť.“

„Díval jsem se do ní. Ty štíty jsou pěkné. Dávám přednost knihám s více ilustracemi. Lord Renly vlastnil několik s kresbami, z nichž by septon oslepl.“

Jaime se musel usmát. „Tady žádné takové nejsou, sere, ale historie ti otevře oči. Je dobré věděl víc o životech těch, kteří tu byli před námi.“

„Já je znám všechny. Princ Aemon Dračí rytíř, ser Ryam Redwyn, Velké srdce, Barristan Chrabrý…“

„…Gwayne Corbray, Allyn Connington, Démon z Darry, ano. Určitě jsi slyšel také o Lucamoru Strongovi.“

„Lucamor Chlípný?“ Zdálo se, že to sera Lorase pobavilo. „Tři manželky a třicet dětí, je to tak? Uřízli mu ptáka. Mám ti o něm zazpívat píseň, můj pane?“

„A o seru Terrenci Toyneovi?“

„Spával s královou milenkou a zemřel s křikem. A jaké z toho plyne ponaučení? Muži, kteří nosí bílé kalhoty, by si je měli těsně zašněrovávat.“

„O Gylesi Šedoplášti? Orivelovi Otevřenorukém?“

„Gyles byl zrádce, Orivel zbabělec. Muži, kteří zostudili bílý plášť. Co tím chce můj pán říct?“

„Málo a ještě méně. Nevykládej si jako urážku to, co jí nebylo míněno, pane. A co Tom Costayne?“

Ser Loras zavrtěl hlavou.

„Byl rytířem Královské gardy šedesát let.“

„Kdy to bylo? Nikdy jsem –“

„Tak tedy o seru Donnelovi z Šerodolu?“

„To jméno jsem možná slyšel, ale –“

„Addison Kopec? Bílá sova, Michael Mertyns? Jeffory Norcross? Říkali mu Nikdynevzdaný. Rudý Robert Květina? Co mi o nich můžeš říci?“

„Květina je jméno bastarda. Stejně tak Kopec.“

„Přesto se oba muži pozvedli natolik, že veleli Královské gardě. Jejich příběhy jsou zapsány v této knize. Také je zde zápis o Rollandu Darklynovi. Nejmladším muži, který kdy sloužil v Královské gardě, kromě mne. Dostal bílý plášť na bitevním poli a do hodiny padl.“

„Tak to asi nebyl moc dobrý.“

„Byl dost dobrý. Zemřel, ale jeho král zůstal naživu. Spousta chrabrých mužů nosila bílý plášť. Většina jich byla zapomenuta.“

„Většina si zasluhuje, aby byla zapomenuta. Na hrdiny se bude pamatovat vždycky. Na ty nejlepší.“

„Na nejlepší a na nejhorší.“ Takže jeden z nás pravděpodobně bude žít v písních. „A na pár těch, kteří byli tak trochu obojím. Tak jako on.“ Poklepal na stránku, kterou měl rozečtenou.

„Kdo?“ Ser Loras vytočil krk, aby se mohl podívat. „Deset černých střel na černém poli. Ten znak je mi povědomí.“

„Patřil Cristonu Colemu, který sloužil za prvního Viseryse a druhého Aegona.“ Jaime Bílou knihu zavřel. „Říkali mu Králotvůrce.“

CERSEI

Tři ubozí blázni s koženým pytlem, pomyslela si královna, když klesli na kolena u jejich nohou. Pohled na ně ji nepovzbudil. Snad je tu ale přece jen šance.

„Vaše Výsosti,“ řekl Qyburn tiše, „malá rada…“

„…čeká na moji přítomnost. Je docela možné, že jim budeme moci přinést zprávu o zrádcově smrti.“ V dálce za městem zpívaly svou smuteční píseň zvony Baelorova septa. Pro tebe žádné zvony vyzvánět nebudou, Tyrione, pomyslela si Cersei. Namočím tvou hlavu do dehtu a tvoje znetvořené tělo předhodím psům. „Vstaňte,“ řekla uchazečům o panský titul. „Ukažte, co jste mi přinesli.“

Vstali; tři odpudiví muži, celí rozedraní. Jeden měl na krku nežit a žádný z nich se snad už půl roku nemyl. Vyhlídka, že by měla taková individua povýšit do panského stavu, ji pobavila. Mohla bych je při hostinách usazovat vedle Margaery. Když ten hlavní blázen povolil tkanice pytle a vyndal hlavu ven, přijímací síň zaplnil pach hniloby. Hlava, kterou přinesli, byla šedozelená a hemžila se larvami. Páchne jako otec. Dorcas zalapala po dechu a Jocelyn si přikryla ústa a začala dávit.

Královna bez jediného škubnutí pozorovala jejich úlovek. „Zabili jste nesprávného trpaslíka,“ řekla nakonec, cedíc každé slovo mezi zuby.

„To není pravda,“ odvážil se namítnout jeden z bláznů. „Musí to být on, jen podívejte. Trpaslík. Vidíte? Je trochu nahnilý, to je všechno.“

„Také mu narostl nový nos,“ poznamenala Cersei. „Poněkud objemný, řekla bych. Tyrionovi usekli nos v bitvě.“

Tři blázni si vyměnili pohled. „To nám nikdo neřekl,“ pověděl ten s hlavou v ruce. „Tenhleten jeden si tam chodil kolem, drzý až hrůza, prostě ošklivý trpaslík, a tak jsme si mysleli…“

„Říkal, že je vrabčák,“ dodal ten s nežitem, „a ty jsi říkal, že lže.“ To bylo adresováno třetímu muži.

Královna v duchu zuřila, když si pomyslela, že nechává svoji malou radu čekat kvůli téhle frašce. „Okradli jste mne o čas a zabili jste nevinného člověka. Za to bych vám měla nechat utít hlavy.“ Jenže kdyby to udělala, další člověk by pak mohl zaváhat a nechat Tyriona proklouznout sítí. A raději by nechala pobít všechny trpaslíky v království, než by tohle dopustila. „Kliďte se mi z očí.“

„Ano, Výsosti,“ řekl nežit. „Prosíme za prominutí.“

„Chcete si tu nechat tu hlavu?“ zeptal se muž, který ji držel.

„Dejte ji rytíři Merynovi. Ne, v pytli, vy zabedněnci. Sere Osmunde, vyprovoď je.“

Trant odnesl hlavu a Černokotlý odvedl vrahy. Za sebou nechali jako důkaz své návštěvy pouze vyzvracenou snídani lady Jocelyn. „Okamžitě to po sobě ukliď,“ poručila jí královna. To byla už třetí hlava, kterou jí přinesli. Tohle byl alespoň trpaslík. To poslední bylo prostě jen ošklivé děcko.

„Někdo trpaslíka najde, nebojte se,“ ujistil ji ser Osmund. „A až to udělají, zabijeme jej nadobro.“

Opravdu? Minulou noc se Cersei zdálo o stařeně s vrásčitými tvářemi a skřehotavým hlasem. Maggy Žába, tak jí v Lannisportu říkali. Kdyby otec byl věděl, co mi řekla, nechal by jí vytrhnout jazyk. Cersei to ale nikdy nikomu neprozradila, dokonce ani Jaimemu. Medora řekla, že když nebudeme o jejích proroctvích mluvit, zapomeneme na ně. Řekla, že zapomenuté proroctví se nemůže vyplnit.

„Mám informátory, kteří Skřeta všude hledají, Výsosti,“ řekl Qyburn. Oblékl se do čehosi velmi podobného mistrovskému rouchu, ale bílého místo šedého, neposkvrněného jako pláště Královské gardy. Lem, rukávy a vysoký tuhý límec byly ozdobeny spirálkami ze zlata a kolem pasu měl uvázanou zlatou šerpu. „Ve Starém městě, Rackoměstě, Dorne, dokonce i ve Svobodných městech. Ať utekl kamkoli, moji informátoři ho najdou.“

„Ty vycházíš z předpokladu, že utekl z Králova přístaviště. Podle všeho, co víme, by se klidně mohl ukrývat v Baelorově septu, houpe se na provazech od zvonů a dělá ten příšerný kravál.“ Cersei protáhla obličej a nechala Dorcas, aby jí pomohla vstát. „Pojď, můj pane. Moje rada čeká.“ Vzala Qyburna za paži a společně se vydali dolů po schodech. „Postaral ses o ten malý úkol, co jsem ti dala?“

„Postaral, Výsosti. Je mi líto, že to trvalo tak dlouho. Taková velká hlava. Broukům trvalo mnoho hodin, než ji očistili. Na znamení úcty jsem vyložil ebenovou a stříbrnou truhličku plstí, abych připravil pro lebku odpovídající prostředí.“

„Plátěný pytel by postačil. Princ Doran chce jeho hlavu a myslím, že je mu úplně jedno, v jakém balení mu přijde.“

Na nádvoří znělo vyzvánění ještě hlasitěji. Byl to jen nejvyšší septon. Jak dlouho to ještě musíme trpět? Vyzvánění bylo sice melodičtější než Horovy výkřiky, ale…

Qyburn jako by jí četl myšlenky. „Přestanou vyzvánět při západu slunce, Výsosti.“

„To bude velká úleva. Jak to můžeš vědět?“

„Vědění je podstatou mé služby.“

Varys nás všechny přiměl věřit, že je nepostradatelný. Jací jsme jen byli blázni. Jakmile vešlo ve známost královnino rozhodnutí, že Qyburn zaujme Varysovo místo, obvyklá havěť nelenila a pospíchala se mu nechat poznat, aby vyměnili svoje šepoty za pár mincí. Po celou dobu to bylo stříbro, nikoli Pavouk. Qyburn mi poslouží stejně dobře jako on. Těšila se na výraz na Pycelleho obličeji, až Qyburn usedne na Varysovo místo.

Kdykoli zasedala malá rada, stál na stráži přede dveřmi poradních síní rytíř Královské gardy. Dnes to byl ser Boros Blount. „Sere Borosi,“ řekla královna mile, „jsi dnes nějak šedivý. Nesnědl jsi náhodou něco špatného?“ Jaime jej jmenoval královským ochutnávačem. Delikátní úloha, ale pro rytíře ostudná. Ser Boros ji nesnášel. Jeho povislé tváře se zachvěly, když jim držel dveře.

Jakmile vstoupila, rádci se ztišili. Lord Gyles se místo pozdravu rozkašlal, dost hlasitě na to, aby probudil Pycelleho. Ostatní vstali, začali pronášet poklony. Cersei si dovolila ten nejnepatrnější z úsměvů. „Moji páni, jsem si jistá, že omluvíte mé zpoždění.“

„Jsme tu kvůli tomu, abychom Její Výsosti sloužili,“ řekl ser Harys Swyft. „Je pro nás potěšením čekat na váš příchod.“

„Jsem si jistá, že všichni znáte lorda Qyburna.“

Velmistr Pycelle její očekávání nezklamal. „Lorda Qyburna?“ podařilo se mu zaskřehotat. Tváře mu zrudly. „Výsosti… tohle… mistr skládá svatou přísahu, že nikdy nebude vlastnit žádný majetek ani titul…“

„Tvoje Citadela mu řetěz odebrala,“ připomněla mu Cersei. „Pokud již není mistr, nemůže po něm nikdo chtít, aby dostál vašim slibům. Eunucha jsme také zvali lordem, pokud si vzpomínáš.“

Pycelle vyprskl. „Tento muž je… neschopen…“

„Neodvažuj se povídat mi cokoli o schopnosti. Ne po té páchnoucí frašce, kterou jsi udělal z mrtvoly mého otce.“

„Její Výsost si snad nemyslí…“ Zvedl skvrnitou ruku, jako by chtěl odrazit úder. „Tiché sestry vyňaly vnitřnosti a orgány lorda Tywina, vypustily mu krev… poskytly mu všemožnou péči… jeho tělo bylo naplněno solemi a vonnými bylinami…“

„Och, ušetři mne těch nechutných detailů. Já jsem výsledky té tvé péče cítila. Léčitelské umění lorda Qyburna zachránilo život mému bratrovi, a nepochybuji o tom, že bude sloužit králi schopněji než ten přitrouble se usmívající eunuch. Můj pane, znáš své druhy v této radě?“

„Byl bych špatným pánem našeptávačů, kdybych je neznal, Výsosti.“ Qyburn se usadil mezi Ortona Merryweathera a Gylese z Růženína.

Moji rádci. Cersei vytrhala i s kořeny každou růži a všechny ty, kteří byli zavázáni jejímu strýci a jejím bratrům. Na jejich místech byli nyní muži, jejichž loajalita bude náležet jen jí. Dokonce jim udělila nové tituly, vypůjčené ze Svobodných měst; královna nebude mít u dvora žádné „mistry“ kromě sebe. Orton Merryweather byl jejím justiciárem, Gyles Rosby jejím lordem pokladníkem. Aurane Vodský, krásný mladý bastard z Driftmarky, bude jejím velkoadmirálem.

A jejím pobočníkem bude ser Harys Swyft. Rozbředlý, plešatý a servilní, měl tento „rytíř“ v místech, kde má většina mužů bradu, jen chumáček bílého chmýří. Na náprsence jeho žlutého plyšového kabátce byl modrý kohout jeho rodu vyvedený z lazuritových korálků. Přes kabátec měl plást z modrého sametu, ozdobený stovkami zlatých ruček. Ser Harys byl ze svého jmenování nadšený. Byl příliš tupý, než aby si uvědomil, že se má stát spíše rukojmím než pobočníkem. Jeho dcera byla manželkou jejího strýce a Kevan svoji bezbradou manželku miloval, přestože měla plochou hruď a slepičí nožky. Dokud bude mít v ruce sera Haryse, bude si muset Kevan Lannister dvakrát rozmyslet, jestli se jí odváží postavit. Jistě, tchán není ideální rukojmí, ale raději tenký štít než žádný.

„Připojí se k nám král?“ zeptal se ser Orton.

„Můj syn si hraje se svou malou královnou. Jeho představou kralování je v současné době razítkování papírů královskou pečetí. Jeho Veličenstvo je ještě příliš mladé, než aby mohlo porozumět státním záležitostem.“

„A náš udatný lord velitel?“

„Ser Jaime je u svého zbrojíře, který mu dělá novou ruku. Vím, že už jsme z toho jeho pahýlu všichni velmi unavení. A odvažuji se říci, že by shledal tyto záležitosti stejně nezajímavými jako Tommen.“ Aurane Vodský se při těchto slovech uchechtl. Výborně, pomyslela si Cersei, čím víc se mu budou smát, tím menší představuje hrozbu. Jen ať se smějí. „Máme tu nějaké víno?“

„Máme, Výsosti.“ Orton Merryweather nebyl se svým velkým nosem a houštinou neposlušných rudooranžových vlasů pohledný muž, zato byl vždy velmi zdvořilý. „Máme dornské červené a stromovinské zlaté a také velmi dobré kořeněné víno z Vysoké zahrady.“

„Myslím, že to zlaté. Dornská vína považuji za stejně kyselá jako Dorny.“ Zatímco jí Merryweather naléval, Cersei řekla: „Soudím, že bychom mohli docela dobře začít právě s nimi.“

Velmistrovi Pycellemu se stále chvěly rty, a přesto se mu nějak podařilo ovládnout jazyk: „Jak poroučíte. Princ Doran nechal zatknout vzpurné nemanželské dcery svého bratra, ale ve Slunečním oštěpu to nicméně stále vře. Princ píše, že nemůže doufat, že se vody utiší, dokud se mu nedostane spravedlnosti, která byla přislíbena.“

„Samozřejmě.“ Únavný tvor, tenhleten princ. „Jeho dlouhé čekání je téměř u konce. Posílám do Slunečního oštěpu Balona Swanna, aby tam doručil hlavu Sandora Clegana.“ Ser Balon bude mít ještě jiný úkol, ale tuto část bylo nejlépe ponechat nevyřčenou.

„Á.“ Ser Harys se popotahoval palcem a ukazovákem za svoji legrační malou bradku. „Takže už je mrtvý? Ser Gregor?“

„Řekl bych, že ano, můj pane,“ odvětil suše Aurane Vodský. „Bylo mi řečeno, že odnětí hlavy od těla bývá často smrtelné.“ Cersei jej obdařila úsměvem; měla vtipkování ráda, pokud ovšem nebyla jeho terčem ona. „Ser Gregor zahynul na svá zranění, přesně jak velmistr Pycelle předpovídal.“

Pycelle si několikrát odkašlal a kysele se podíval na Qyburna. „To kopí bylo otrávené. Nikdo na světě ho zachránit nemohl.“

„To už jsi říkal. Dobře si to pamatuji.“ Královna se otočila ke svému pobočníkovi. „O čem jste mluvili, když jsem přišla, sere Harysi?“

„O vrabčácích, Výsosti. Septon Raynard říká, že jsou jich tu ve městě možná dva tisíce, a další přicházejí každým dnem. Jejich vůdci kážou o konci světa a uctívačích démonů…“

Cersei ochutnala víno. To je sladké. „Že už byl dlouho nejvyšší čas, nemyslíte? Jak jinak byste nazvali toho rudého boha, kterého uctívá Stannis, pokud ne démonem? Naše církev by se měla proti takovému zlu postavit. Obávám se, že náš zesnulý nejvyšší septon to příliš zanedbával. Věk mu zatemnil zrak a vysál z něj sílu.“

„Byl to již starý, vyřízený muž, Výsosti.“ Qyburn se usmál na Pycelleho. „Jeho smrt nás neměla překvapit. Žádný člověk tak úctyhodného věku nemůže žádat víc, než aby pokojně zemřel ve spánku.“

„Ne,“ řekla Cersei, „ale musíme doufat, že jeho nástupce bude energičtější. Moji přátelé na druhém kopci mi říkají, že to bude se vší pravděpodobností Torbert nebo Raynard.“

Velmistr Pycelle si odkašlal. „Mám rovněž přátele mezi Nejoddanějšími, a ti hovoří o septonu Ollidorovi.“

„A nezapomínejte na Luceona,“ podotkl Qyburn. „Minulého večera hostil třicet Nejoddanějších pečenými selaty a stromovinským zlatým, a za dne rozdává suchary chudobným, aby dal najevo svoji zbožnost.“

Zdálo se, že Aurana Vodského všechny tyhle řeči o septonech nudí stejně jako Cersei. Zblízka byly jeho vlasy spíš stříbrné než zlaté a oči měl šedozelené. Oči prince Rhaegara byly fialové. Přesto… ta podoba. Říkala si, zda by si kvůli ní Vodský oholil vous. Třebaže byl o deset let mladší než ona, toužil po ní; Cersei to poznala podle toho, jak se na ni pokaždé podíval. Muži se na ni dívali tímto způsobem od doby, co jí začala pučet ňadra. Prý proto, že jsem byla krásná, jenže Jaime byl také krásný, a na něho se takto nikdy nedívali. Když byla malá, oblékala si na sebe někdy v žertu bratrovy šaty. Vždycky jí vadilo, jak odlišně se k ní muži chovali, když si mysleli, že je Jaime. Dokonce i sám lord Tywin…

Pycelle a Merryweather stále blábolili o tom, kdo by měl být novým nejvyšším septonem. „Jeden poslouží stejně dobře jako druhý,“ uzavřela královna jejich debatu rázně, „ale kdokoli si nasadí na hlavu křišťálovou korunu, musí dát Skřeta do klatby.“ Poslední nejvyšší septon byl ohledně Tyriona až podezřele rezervovaný. „Co se týče těch růžových vrabčáků, dokud nekážou o zradě, jsou problémem církve, ne naším.“

Lord Orton a ser Harys tiše zamumlali na souhlas. Snaha Gylese z Růženína učinit totéž vyústila v záchvat kašle. Když z něj vylétl chuchvalec krvavého hlenu, Cersei se znechuceně odvrátila. „Mistře, přinesl jsi ten dopis z Údolí?“

„Přinesl, Výsosti.“ Pycelle jej vzal z hromádky papírů a uhladil jej. „Je to spíš prohlášení než dopis. Podepsaný v Runokameni Bronzovým Yohnem Roycem, lady Waynwood, lordy Hunterem, Redfortským a Belmorem a serem Symondem Templetonem, rytířem Devíti hvězd. Všichni připojili své pečeti. Píší –“

Hromada nesmyslů. „Moji páni si ten dopis mohou přečíst, budou-li chtít. Royce a ti druzí shromažďují muže pod Orlím hnízdem. Mají v úmyslu odstranit Malička z úřadu ochránce Údolí, i za použití násilí, bude-li to zapotřebí. Otázka je, zda jim to dovolíme?“

„Žádá lord Petyr o naši pomoc?“ otázal se ser Harys.

„Zatím ne. Popravdě řečeno se zdá, že si s tím vůbec neláme hlavu. Ve svém posledním dopise se zmínil o povstalcích jen krátce, načež mne požádal, abych mu poslala nějaké staré Robertovy tapiserie.“

Ser Harys se opět popotahoval za svůj směšný vousek. „A ti páni z prohlášení… žádají oni krále, aby jim byl v této věci nápomocen?“

„Nežádají.“

„Nu… v tom případě nemusíme nijak zasahovat.“

„Válka v Údolí by měla tragické následky.“

„Válka?“ Orton Merryweather se zasmál. „Lord Petyr je nanejvýš zábavný člověk, ovšem válka se nedá vyhrát duchaplností. Pochybuji, že dojde ke krveprolití. A záleží vůbec na tom, kdo bude regentem malého lorda Roberta, pokud Údolí řádně odvádí daně?“

Ne, usoudila Cersei. Aby pravdu řekla, Malíček jí byl užitečnější u dvora. Měl nadání nalézat zlato a vůbec nekašlal. „Lord Orton mne přesvědčil. Mistře Pycelle, uvědom lordy deklaranty, že nechceme, aby se lordu Petyrovi něco stalo. Jinak je koruna spokojena s jakýmikoli opatřeními, která v záležitosti vlády v Údolí během období nezletilosti Roberta Arryna podniknou.“

„Velmi dobře, Výsosti!“

„Můžeme začít diskutovat o loďstvu?“ zeptal se Aurane Vodský. „Peklo na Černovodě přežil necelý tucet našich válečných lodí. Potřebujeme obnovit naši sílu na moři.“

Merryweather přikývl. „Námořní síla je nezbytná.“

„Mohli bychom využít železné muže?“ zeptal se Orton Merryweather. „Nepřítele našeho nepřítele? Co by po nás mohl Mořskokamenný trůn chtít jako cenu za spojenectví?“

„Chtějí sever,“ odpověděl velmistr Pycelle, „který naše vznešená královna již přislíbila rodu Boltonů.“

„Jak nepohodlné,“ řekl Merryweather. „Sever je nicméně velký. To území by se dalo rozdělit. Nemuselo by se jednat o trvalé uspořádání. Bolton by možná souhlasil, pokud jej ujistíme, že se celá věc znovu otevře v jeho prospěch, jakmile bude Stannis zničen.“

„Slyšel jsem, že Balon Greyjoy je mrtev,“ řekl ser Harys. „Víme vůbec, kdo teď vládne ostrovům? Měl lord Balon syna?“

„Leona?“ zakašlal lord Gyles. „Theona?“

„Theon Greyjoy vyrůstal na Zimohradu jako svěřenec Eddarda Starka,“ řekl Qyburn. „Rozhodně by nám nebyl zrovna přátelsky nakloněn.“

„Já slyšel, že ho zabili,“ řekl Merryweather.

„A to měl Greyjoy jen jednoho syna?“ Ser Harys se popotáhl za svůj vousek. „Co bratři? Byli tam nějací bratři. Nebo snad ne?“

Varys by to byl věděl, pomyslela si Cersei podrážděně. „Nejsem pro to, abychom s tou ubohou chobotnicí cháskou lezli do postele. Ti přijdou na řadu, jakmile se vypořádáme se Stannisem. My nyní potřebujeme naši vlastní flotilu.“

„Já navrhuji postavit nové válečné koráby,“ řekl Aurane Vodský. „Pro začátek deset.“

„Kde na to vezmeme peníze?“ zeptal se Pycelle.

Lord Gyles se toho chopil jako narážky k tomu, aby se opět rozkašlal. Vyšel z něj další růžový hlen, který si pečlivě otřel hedvábným rudým kapesníkem. „Nemáme žádné…“ podařilo se mu vypravit ze sebe, než další slova zanikla v novém náporu kašle. „…ne… nemáme…“

Ser Harys byl natolik pohotový, že se mu alespoň podařilo zachytit význam toho, co zůstalo nevyřčeno mezi kašláním. „Příjmy koruny nebyly nikdy větší než právě teď,“ namítl. „Řekl mi to sám ser Kevan.“

Lord Gyles zakašlal, „…výdaje… zlaté pláště…“

Cersei od něj tyto protesty slyšela už předtím. „Náš správce pokladny se snaží říci, že máme příliš mnoho zlatých plášťů a příliš málo zlata.“ Gylesovo kašlání ji začínalo znervózňovat. Garth Hrubián by možná nebyl tak nemocný. „Třebaže jsou příjmy koruny vysoké, nejsou zas natolik vysoké, abychom stačili splácet Robertovy dluhy. V souvislosti s tím jsem se rozhodla odložit splácení částek, jež dlužíme církvi svaté a Železné bance Braavosu, a to až do konce války.“ Nový nejvyšší septon bude nepochybně lomit rukama a Braavosané na ni budou nadávat a skuhrat, ale co z toho? „Ušetřené peníze použijeme na stavbu naší nové flotily.“

„Její Výsost je moudrá,“ řekl lord Merryweather. „To je chytré rozhodnutí. A podle mne i potřebné, dokud válka neskončí.“

„Podle mne rovněž,“ dodal ser Harys,

„Výsosti,“ řekl Pycelle roztřeseným hlasem, „obávám se, že to způsobí více problémů, než tušíte. Železná banka…“

„…je v Braavosu, daleko za mořem. Dostanou své zlato, mistře. Lannisteři splácí své dluhy.“

„Braavosané také mají své rčení.“ Pycelleho řetěz tiše zacinkal. „Železná banka vždy dostane, co jí patří, říkají.“

„Železná banka dostane, co jí patří, až o tom rozhodnu já. Do té doby bude Železná banka uctivě čekat. Lorde Vodský, zahaj práci na stavbě korábů.“

„Jak si přejete, Výsosti.“

Ser Harys zašustil papíry. „Další záležitost… dostali jsme dopis od lorda Freye, v němž předkládá určité nároky…“

„Kolik pozemků a titulů bude ten muž ještě chtít?“ vyštěkla královna. „Jeho matka snad musela mít tři cecky.“

„Moji pánové to možná neví,“ řekl Qyburn, „ale ve vinných špeluňkách a hospodách tohoto města jsou tací, kteří se domnívají, že koruna byla nějakým způsobem zapletena do zločinu lorda Waldera.“

Ostatní rádci na něj jen nejistě hleděli. „Hovoříš o Krvavé svatbě?“ zeptal se Aurane Vodský. „Zločinu?“ opáčil ser Harys. Pycelle si hlasitě odkašlal. Lord Gyles se rozkašlal.

„Obzvlášť výřeční jsou ti takzvaní vrabčáci,“ varoval je Qyburn. „Říkají, že Krvavá svatba byla urážkou všech zákonů božích i lidských, a všichni, kdo se na tom nějak podíleli, jsou prokletí.“

Cersei rychle pochopila, kam míří. „Lord Walder bude brzy čelit Otcově spravedlnosti. Je velmi starý. Ať vrabčáci plivají na jeho památku. S námi to nemá nic společného.“

„Ne,“ řekl ser Harys. „Ne,“ řekl lord Orton. „Tohle by si přece nemohl nikdo myslet,“ dodal Pycelle. Lord Gyles zakašlal.

„Trocha plivanců na hrobě lorda Waldera by červy rušit neměla,“ souhlasil Qyburn, „ovšem bylo by užitečné, kdyby byl někdo za Krvavou svatbu potrestán. Pár freyovských hlav by seveřany mělo upokojit.“

„Lord Walder nikoho ze svého vlastního rodu neobětuje,“ namítl Pycelle.

„Ne,“ přemítala Cersei, „ale jeho dědicové tak upejpaví nejsou. Lord Walder nám již brzy prokáže službu tím, že zemře, jak alespoň doufám. A existuje snad pro nového pána Přechodu lepší způsob, jak se zbavit nepohodlných bratrů, nepříjemných příbuzných a pletichářských sester, než je označit za viníky?“

„Zatímco budeme čekat na smrt lorda Waldera, je tu ještě jiná záležitost,“ ozval se Aurane Vodský. „Zlaté společenství vypovědělo svou smlouvu s Myrem. Slyšel jsem v docích povídat, že si je najal lord Stannis a převáží je přes moře.“

„Čím by jim zaplatil?“ opáčil lord Orton. „Sněhem? Říká se jim Zlaté společenství. Kolik zlata může Stannis mít?“

„Dost málo,“ ujistila jej Cersei. „Lord Qyburn hovořil s posádkou myrské galéry kotvící v zálivu. Tvrdí, že Zlaté společenství má namířeno do Volantisu. Pokud by měli v úmyslu přejít do Západozemí, pochodují opačným směrem.“

„Možná už je unavuje válčit pořád na prohrávající straně,“ podotkl lord Orton.

„To je možné,“ souhlasila královna. „Jenom slepec nevidí, že naše válka není ještě zdaleka vyhraná. Lord Tyrell obléhá Bouřlivý konec. Řekotočí je obsazeno Freyi a mým bratrancem Davenem, naším novým Strážcem západu. Lodě lorda Redwyna propluly Tarthskými úžinami a rychle se přesouvají k pobřeží. Na Dračím kameni zůstává jen pár rybářských člunů, které jeho vylodění rozhodně nemohou čelit. Hrad může ještě nějaký čas odolávat, ale jakmile budeme mít přístav, můžeme odříznout posádku od moře. Pak už nám bude ztrpčovat život jedině Stannis.“

„Pokud se dá věřit lordu Jasonovi, spolčuje se s divokými zpoza Zdi,“ varoval je velmistr Pycelle.

„Divoši v kožešinách,“ prohlásil lord Orton. „Lord Stannis musí být vskutku zoufalý, když si hledá spojence tam.

„Zoufalý a pošetilý,“ souhlasila královna. „Seveřané divoké nenávidí. Roose Bolton by neměl mít problémy získat je na naši stranu. Pár se jich už připojilo k jeho nemanželskému synovi, aby mu pomohli vyhnat ty proklaté železné muže z Kailinské držby a vyčistit cestu, aby se mohli vrátit lord Bolton. Dokonce i Bílý přístav již rozmýšlí, zda se k nám nepřipojí. Jeho pán souhlasil, že provdá obě svoje vnučky za naše přátele Freye a otevře svůj přístav pro naše lodě.“

„Já myslel, že žádné lodě nemáme,“ podotkl ser Harys zmateně.

„Lord Wyman byl věrným vazalem Eddarda Starka,“ ozval se velmistr Pycelle. „Dá se takovému muži vůbec důvěřovat?“

Nikomu se nedá důvěřovat. „Je to tlustý starý muž, a vyděšený. V jedné záležitosti nicméně zůstává velmi umíněný. Trvá na tom, že před trůnem nepoklekne, dokud mu nebude navrácen jeho dědic.“

„My máme jeho dědice?“ zeptal se ser Harys.

„Je na Harrenově, pokud je stále naživu. Vzal jej do zajetí Gregor Clegane.“ Hora se ke svým vězňům ne vždy choval laskavě, dokonce i k těm, kteří měli cenu tučného výkupného. „Pokud je mrtvý, předpokládám, že budeme muset poslat lordu Wymanovi hlavy těch, kdo jej zabili, společně s naší nejupřímnější omluvou. Pakliže jedna hlava stačila k tomu, aby uchlácholila dornského prince, plný pytel by měl být pro tlustého seveřana zahaleného v tuleních kůžích více než dostačující.“

„Nebude se lord Stannis rovněž snažit získat si spojenectví Bílého přístavu?“ zajímal se velmistr Pycelle.

„Och, už se snažil. Lord Wyman přeposlal jeho dopisy nám a odpověděl vyhýbavě. Stannis požaduje meče a stříbro Bílého přístavu, za což nabízí… nu, vlastně nic.“ Jednoho dne musí zapálit svíci Cizinci za to, že si vzal Renlyho a nechal tu Stannise. Kdyby to bylo naopak, žilo by se jí teď mnohem hůř. „Právě dnes ráno přiletěl další pták. Stannis poslal toho svého cibulového pašeráka, aby v jeho jménu vyjednával s Bílým přístavem. Lord Wyman toho bídáka zavřel do kobky. Ptá se, co s ním má dělat.“

„Ať ho pošle sem, abychom ho mohli vyslechnout,“ navrhl lord Orton. „Ten muž by mohl vědět hodně cenných informací.“

„Ať zemře,“ řekl Qyburn. „Jeho smrt bude pro sever ponaučením, aby věděli, co se stává se zrádci.“

„Souhlasím,“ řekla královna. „Nařídila jsem lordu Wymanovi, aby ho okamžitě nechal zkrátit o hlavu. To by mělo učinit přítrž jakékoli šanci, že by kdy Bílý přístav podporoval Stannise.“

„Stannis bude potřebovat jiného pobočníka,“ poznamenal Aurane Vodský se zachechtáním. „Že by tuřínového rytíře?“

„Tuřínový rytíř?“ opáčil ser Harys zmateně. „Co je to za člověka? O něm jsem ještě neslyšel.“

Vodský neodpověděl, jen převrátil oči v sloup.

„Co kdyby to pán Bílého přístavu odmítl?“ zeptal se lord Orton.

„Neodváží se. Hlava cibulového rytíře je mincí, kterou bude potřebovat, aby vyplatil život svého syna.“ Cersei se usmála. „Ten tlustý starý blázen byl možná svým způsobem loajální Starkům, jenže teď, když vlci ze Zimohradu vyhynuli –“

„Její Výsost zapomněla na lady Sansu,“ podotkl Pycelle.

Královna se naježila.

„Na tu malou vlčici jsem rozhodně nezapomněla.“ Odmítala i jen vyslovit dívčino jméno. „Měla jsem ji zavřít do černé cely jako dceru zrádce, ale já ji místo toho přijala do své domácnosti. Sdílela můj krb a síň, hrála si s mými dětmi. Krmila jsem ji, oblékala jsem ji, snažila jsem se jí vštípit znalosti o světě, a jak se mi odvděčila za moji laskavost? Pomohla zavraždit mého syna. Jestliže najdeme Skřeta, najdeme i lady Sansu. Ještě není mrtvá… ale než s ní skoncuji, ujišťuji vás, že bude zpívat k Cizinci a žebrat o jeho políbení.“

Rozhostilo se zaražené ticho. Copak si všichni spolkli jazyky? pomyslela si Cersei podrážděně. V duchu se podivila, proč se vůbec s nějakou radou zatěžuje.

„V každém případě,“ pokračovala, „je mladší dcera lorda Eddarda u lorda Boltona, a jakmile padne Kailinská držba, bude provdána za jeho syna Ramsayho.“ Pokud sehraje to děvče svou roli dostatečně přesvědčivě na to, aby dokázalo uplatnit svůj nárok na Zimohrad, žádnému z Boltonů nebude záležet na tom, že je to ve skutečnosti fracek nějakého sluhy, nastrčený Malíčkem. „Jestliže sever musí mít Starka, dáme mu ho.“ Nechala si od lorda Ortona znovu dolít pohár. „Na Zdi nicméně vyvstal další problém. Bratři Noční hlídky pozbyli rozumu a zvolili si za svého lorda velitele Starkova bastarda.“

„Sníh, tak se ten chlapec jmenuje,“ poznamenal Pycelle zcela zbytečně.

„Jednou jsem ho zahlédla na Zimohradu,“ řekla královna, „třebaže Starkové se ze všech sil snažili ho schovat. Hodně se podobá svému otci.“ Nemanželské děti jejího manžela také vypadaly jako on, ačkoli Robert měl alespoň tolik slušnosti, že jí je nevodil na oči. Jednou, po té politováníhodné záležitosti s kočkou, začal vyhrožovat, že si ke dvoru přivede jakousi svoji neurozenou nemanželskou dceru. „Dělej, jak myslíš,“ řekla mu, „ale možná zjistíš, že tohle město není zrovna zdravé prostředí pro dospívající děvče.“ Modřinu, kterou jí tato slova vysloužila, bylo obtížné ukrýt před Jaimem, ale o té nemanželské dívce už Robert nikdy nemluvil. Catelyn Tully byla zbabělá myš, jinak by byla Jona Sněha zadusila už v kolébce. Místo toho přenechala tuto odpornou úlohu mně. „Sníh navíc sdílí zálibu lorda Eddarda ve zrádcovství,“ řekla. „Otec by předal říši Stannisovi. Syn mu dává pozemky a hrady.“

„Noční hlídka přísahala, že se nebude na válkách vedených v Sedmi královstvích podílet,“ připomněl jim velmistr Pycelle. „Po čtyři tisíce let černí bratři tuto tradici dodržovali.“

„Až doposud,“ řekla Cersei. „Ten bastard nám napsal list, v němž prohlašuje, že se Noční hlídka nepřidává na ničí stranu, ovšem jeho činy ty slova popírají. Poskytl Stannisovi jídlo a přístřeší, a přesto má tu drzost prosit nás o zbraně a muže.“

„Taková drzost“ prohlásil lord Orton. „Nemůžeme dovolit, aby Noční hlídka spojila své síly se Stannisovými.“

„Musíme Jona Starka prohlásit zrádcem a rebelem,“ souhlasil ser Harys. „Černí bratři se ho zbaví.“

Velmistr Pycelle uvážlivě přikyvoval. „Navrhuji, abychom Černý hrad informovali, že jim nebudeme posílat žádné další muže, dokud nebude Sníh odstraněn.“

„Naše nové koráby budou potřebovat veslaře,“ řekl Aurane Vodský. „Uvědomíme vazaly, že od nynějška mají posílat svoje pytláky a zloděje mně místo na Zeď.“

Qyburn se s úsměvem naklonil dopředu. „Noční hlídka nás chrání před žravci a měchohubci. Moje paní, já říkám, že musíme statečným černým bratrům pomoci.“

Cersei se na něj ostře podívala. „Co to říkáš?“

„Jen tohle,“ řekl Qyburn. „Černá hlídka už celé roky prosí o muže. Lord Stannis na jejich prosbu odpověděl. Může si snad král Tommen dovolit zachovat se jinak? Jeho Veličenstvo by mělo poslat na Zeď stovku mužů. Aby na sebe ostentativně oblékli čerň, ovšem ve skutečnosti…“

„…aby odstranili Jona Sněha z velitelské pozice,“ dořekla to za něj Cersei rozradostněně. Já věděla, že dělám dobře, když jej přijímám do své rady. „Ano, přesně tohle uděláme.“ Zasmála se. Pokud je ten kluk skutečně synem svého otce, nebude mít ani nejmenší podezření. Možná mi dokonce poděkuje, než mu mezi žebra zajede nůž. „Bude to třeba provést opatrně, to je jisté. Zbytek ponechejte na mně, moji páni.“ Takto se mělo nakládat s nepřítelem: pomocí dýky, ne nějakými prohlášeními. „Dnes jsme odvedli dobrou práci, moji páni. Děkuji vám. Máme tu ještě něco?“

„Ještě jednu poslední věc, Výsosti,“ odpověděl Aurane Vodský omluvným tónem. „Váhám, když mám obírat radu o čas takovými maličkostmi, ale poslední dobou slýchám v docích podivné řeči. Námořníci z východu. Mluví o dracích…“

„…a mantikorech a vousatých hydrách?“ Cersei se uchechtla. „Přijď za mnou, až se doslechneš nějaké řeči o trpaslících, můj pane.“ Vstala, což byl signál, že zasedání rady skončilo.

Když vyšla Cersei ze sněmovních síní, vanul bouřlivý podzimní vítr a zvony Baelorova septa na druhém konci města stále pěly svoji smuteční píseň. Na nádvoří útočily proti sobě navzájem meči a štíty dvě desítky rytířů, dodávaly k hluku. Ser Boros doprovodil královnu zpátky do jejích komnat, kde našla lady Merryweather chichotající se s Jocelyn a Dorcas. „Co vás tak pobavilo?“ zeptala se.

„Redwynovic dvojčata,“ odpověděla Taena. „Oba se zamilovali do lady Margaery. Vždycky se mezi sebou hádali, kdo bude příštím pánem Stromoviny. Teď chtějí oba vstoupit do Královské gardy, jen aby byli nablízku své malé královně.“

„Redwynové měli vždycky víc pih než rozumu.“ Bylo však užitečné tohle vědět. Kdyby byli Hrůzák nebo Slinták přistiženi v posteli s Margaery… Cersei si pomyslela, zda má královna ráda pihy. „Dorcas, sežeň mi sera Osneyho Černokotlého.“

Dorcas se začervenala. „Jak poroučíte.“

Když byla dívka pryč, Taena Merryweather se zeptala: „Proč tak zrudla?“

„Láska.“ Nyní bylo na Cersei, aby se dala do smíchu. „Zamilovala se do našeho sera Osneyho.“ Byl to nejmladší z bratrů Černokotlých, ten hladce oholený. Třebaže měl stejné černé vlasy, skobovitý nos a nenucený úsměv jako jeho bratr Osmund, na jedné tváři měl tři dlouhé škrábance, památku na jednu z Tyrionových děvek. „Myslím, že se jí líbí ty jeho jizvy.“

Lady Taeně šibalsky zasvítily oči. „Přesně tak. Jizvy činí muže nebezpečným, a nebezpečí je vzrušující.“

„Ty mne šokuješ, má paní,“ řekla královna škádlivým tónem. „Pokud tě tak vzrušuje nebezpečí, proč ses provdala za lorda Ortona? Pravda, všichni jej máme rádi, ale přesto…“ Petyr kdysi poznamenal, že roh hojnosti, který má ve znaku rod Merryweatherů, se k lordu Ortonovi obdivuhodně hodí, protože má vlasy barvy mrkve, nos baňatý jako řípa a místo rozumu hrachovou kaši.

Taena se zasmála. „Můj pán je spíš bohatý než nebezpečný, tím je to. Přesto… doufám, že si o mně Její Výsost nebude myslet nic špatného, ale nepřišla jsem do Ortonovy postele úplně jako panna.“

Vy ve Svobodných městech jste všechny pěkné děvky, viď? Dobře, že to věděla, jednoho dne to třeba bude moci využít. „A kdo byl prosím onen milenec tak… plný nebezpečí?“

Taenina olivová pleť ještě ztmavla, jak se začervenala. „Och, o tom bych raději mluvit neměla. Její Výsost ale moje tajemství neprozradí, že ne?“

„Muži mají své jizvy, ženy zase tajemství.“ Cersei ji políbila na tvář. Však já z tebe jeho jméno dostanu, a to brzy.

Když se vrátila Dorcas se sérem Osneym Černokotlým, královna svoje dámy propustila. „Pojď a posaď se u okna, sere Osney. Dáš si se mnou pohár vína?“ Sama mu je nalila. „Tvůj plášť je rozedraný. Mám v úmyslu opatřit ti nový - bílý.“

„Cože, bílý? Kdo zemřel?“

„Zatím nikdo,“ odpověděla královna. „Ty by sis přál připojit se ke svému bratrovi Osmundovi v naší Královské gardě?“

„Já bych raději byl v královnině gardě, nechať se Její Výsosti zlíbí.“ Když se Osney zasmál, tváře mu znachověly.

Cersei mu přejela prsty po tváři. „Jsi troufalý, sere. Ještě mne přiměješ zapomenout na dobré vychování.“

„To by bylo dobře.“ Ser Osney ji chytil za ruku a začal jí vášnivě líbat prsty. „Moje nádherná královno.“

„Myslím, že jsi prostopášný muž,“ zašeptala královna, „a žádný opravdový rytíř.“ Nechala ho, aby se dotkl přes látku šatů jejích prsou. „Stačí.“

„Nestačí. Chci vás.“

„Už jsi mne měl.“

„Jen jednou.“ Znovu ji popadl za levé ňadro a neobratně je zmáčkl, což jí připomnělo Roberta.

„Jedna dobrá noc pro jednoho dobrého rytíře. Prokázal jsi mi hrdinskou službu a dostal jsi svou odměnu.“ Cersei přejížděla prsty po jeho tkanicích. Cítila přes kalhoty, jak mu tuhne přirození. „Co to bylo za nového koně, co jsi na něm včera jezdil po nádvoří?“

„Ten černý hřebec? Dar od mého bratra Osfryda. Říkám mu Půlnoc.“

Jak nádherně originální. „Pěkný kůň do bitvy. Ovšem já bych řekla, že neexistuje nic, co by se dalo srovnat s jízdou na čilé mladé klisničce.“ Usmála se na něj a lehce mu stiskla úd. „Pověz mi pravdu. Myslíš si, že je naše malá královna krásná?“

Ser Osney se od ní odtáhl, najednou obezřetný. „Myslím, že ano. Na dívku. Já mám raději dospělé ženy.“

„A proč ne obojí?“ zašeptala. „Utrhni pro mne tu malou růžičku, a uvidíš, jak umím být vděčná.“

„Malou… Její Výsost myslí Margaery?“ Ozdoba sera Osneyho v jeho kalhotách náhle zvadla. „Je to králova manželka. Nežil náhodou kdysi jeden příslušník Královské gardy, který přišel o hlavu kvůli tomu, že spal s královnou?“

„To bylo dávno.“ Byla to králova milenka, ne jeho manželka, a jeho hlava nebyla jediné, oč přišel. Aegon jej rozkrájel na kousky a tu ženu přiměl, aby se na to dívala. Cersei však nechtěla, aby se Osney zabýval takovými prastarými nepříjemnostmi. „Tommen není Aegon Hanebný. Neměj strach, udělá, co mu přikážu. Jde mi o to, aby přišla o hlavu Margaery, ne ty.“

To jej přimělo zamyslet se. „O své panenství, myslíte?“

„O to taky. Za předpokladu, že je vůbec ještě panna.“ Znovu přejela prsty po jeho jizvách. „Nebo se bojíš, že by Margaery na tvoje… mužské kouzlo nereagovala?“

Osney se zatvářil ublíženě. „Má mě docela ráda. Ty její sestřenice si mě pořád dobírají kvůli mému nosu. Jak je velký a tak. Když s tím Megga začala posledně, Margaery jim poručila, aby toho nechaly, a řekla, že mám pohlednou tvář.“

„No tak vidíš.“

„To vidím,“ souhlasil muž pochybovačným tónem, „jenže co uvidím, jestli ona… jestli já… poté co…?“

„…spácháte ten čin?“ Cersei se na něho uštěpačně usmála. „Vyspat se s královnou je zrada. Tommen by neměl jinou možnost než tě poslat na Zeď.“

„Na Zeď?“ vyjekl zděšeně.

Měla co dělat, aby se nedala do smíchu. Ne, raději ne. Muži nesnášejí, když se jim někdo směje. „Černý plášť by ti šel k očím a k těm tvým černým vlasům.“

„Ze Zdi se ještě nikdo nevrátil.“

„Ty se vrátíš. Jediné, co musíš udělat, je zabít toho kluka.“

„Jakého kluka?“

„Bastarda, který se spolčil se Stannisem. Je mladý a nezkušený, a ty jsi zabil stovku mužů.“

Černokotlý měl strach, cítila to z něj, ale byl příliš hrdý, než aby se jím nechal zotročit. Všichni muži jsou stejní. „Zabil jsem víc chlapců, než bych dokázal spočítat,“ začal se holedbat. „Jakmile bude ten hoch mrtvý, omilostní mne král?“

„Ano, a ještě tě povýší do šlechtického stavu.“ Pokud tě nejdřív nepověsí Sněhovi bratři. „Královna musí mít milence. Takového, co nezná strach.“

„Lord Černokotlý?“ Přes jeho tvář se pomalu rozprostřel úsměv a jeho jizvy zrudly. „Ano, líbí se mi, jak to zní. Lord Černokotlý…“ Po chvíli se zamračil. „Na Zdi je zima.“

„A já jsem horká.“ Cersei mu položila paže kolem krku. „Vyspi se s dívkou a zabij chlapce a jsem tvá. Máš na to odvahu?“

Osney přemýšlel jen okamžik, než přikývl. „Jsem váš člověk.“

„To jsi, pane.“ Políbila ho a nechala jej chvíli ochutnat svůj jazyk, než se od něj odtrhla. „To by prozatím stačilo. Zbytek musí počkat. Bude se ti o mně dnes v noci zdát?“

„Ano,“ vydechl ochraptěle.

„A až budeš v posteli s naší pannou Margaery?“ zeptala se jej škádlivě. „Až budeš v ní, budeš si představovat, že to děláš se mnou?“

„Budu,“ přísahal Osney Černokotlý.

„Dobrá.“

Jakmile odešel, Cersei si k sobě zavolala Jocelyn, aby jí vykartáčovala vlasy, zatímco sama si zula topánky a protáhla se jako kočka. Pro tohle jsem byla stvořená, řekla si v duchu. Byla to čirá elegance takového počínání, co ji na tom těšilo nejvíc. Dokonce ani Mace Tyrell by se neodvážil obhajovat svoji drahou dceru, kdyby byla přistižena při činu s takovým, jako je Osney Čemokotlý, a ani Stannis Baratheon, ani Jon Sníh by neměli důvod divit se, proč byl ser Osney poslán na Zeď. Postarala by se o to, aby to byl ser Osmund, kdo svého bratra s královničkou přistihne; tímto způsobem by pak bylo nemožné jakkoli zpochybňovat loajalitu druhých dvou Černokotlých. Kdyby mne teď viděl otec, už by tak pohotově nemluvil o tom, že bych se měla znovu provdat. Škoda že už je mrtvý. On a Robert, Jon Arryn, Ned Stark, Renly Baratheon, všichni mrtví. Jen Tyrion ještě zůstává, ale ne nadlouho.

Toho večera si královna nechala zavolat do své ložnice lady Taenu. „Dáš si se mnou pohár vína?“ zeptala se jí.

„Jen malý.“ Myřanka se zasmála. „Velký.“

„Chci, abys ráno navštívila moji snachu,“ řekla Cersei, zatímco ji Dorcas připravovala k odchodu na lože.

„Lady Margaery je vždycky šťastná, když mne vidí.“

„Já vím.“ Královna si nemohla nevšimnout oslovení, jaké Taena užívala, když hovořila o Tommenově mladé manželce. „Pověz jí, že jsem poslala sedm voskovic do Baelorova septa, na památku našeho drahého nejvyššího septona.“

Taena se zasmála. „Pokud ano, ona tam pošle sedmdesát sedm svící, abyste ji v žalu nepřekonala.“

„Já bych se velmi zlobila, kdyby to neudělala,“ řekla královna s úsměvem. „Řekni jí rovněž, že má tajného ctitele, rytíře tak okouzleného její krásou, že nemůže v noci spát.“

„Mohla bych se Její Výsosti zeptat, který je to rytíř?“ V Taeniných velkých černých očích se uličnicky zablesklo. „Že by to byl ser Osney?“

„Možná,“ přitakala královna, „ale neříkej jeho jméno otevřeně. Nechej ji, aby je z tebe vymámila. Uděláš to?“

„Když vás to potěší. A to je jediné, co si přeji, Výsosti.“

Venku se zvedal chladný vítr. Zůstaly vzhůru dlouho do noci, popíjely stromovinské zlaté a vyprávěly si navzájem příběhy. Taena se docela opila a Cersei se podařilo dostat z ní jméno jejího tajného milence. Byl to jistý myrský námořní kapitán, napůl pirát, s černými vlasy až na ramena a jizvou, která mu běžela přes tvář od brady až k uchu. „Stokrát jsem mu řekla ne, a on říkal ano,“ svěřila se jí žena, „dokud jsem nakonec také neřekla ano. Nebyl to muž, kterého by šlo odmítnout.“

„I já takové znám,“ řekla královna s trpkým úsměvem.

„Její Výsost také někdy poznala takového muže?“

„Roberta,“ zalhala, a myslela přitom na Jaimeho.

A přesto, když pak zavřela oči, byl to její druhý bratr, o kom se jí zdálo, a ti tři ubozí blázni, s nimiž začala svůj den. Ve snu to byla Tyrionova hlava, co jí přinesli v pytli. Nechala ji pobronzovat a uložila ji do svého nočníku.

ŽELEZNÝ
KAPITÁN

Vítr vanul od severu, zatímco Železné vítězství obeplouvalo mys a vplouvalo do svatého zálivu zvaného Naggova kolébka.

Viktarion se na přídi připojil k Nutovi Holiči. Před nimi vyrůstalo posvátné pobřeží Starého Wyku a travnatý kopec nad ním, kde se ze země zvedala Naggova žebra, která vypadala jako kmeny velkých bílých stromů, široká jako stěžně válečného korábu a dvakrát tak vysoká.

Kosti Síně Šedého krále. Viktarion vnímal kouzlo vyzařující z toho místa. „Pod těmito kostmi stál Balon, když prohlásil sám sebe králem,“ vzpomínal. „Přísahal, že pro nás získá zpátky naše svobody, a Tarle Třikráte utopený mu posadil na hlavu korunu z naplaveného dříví. ‚BALON!‘ volali. ‚BALON! KRÁL BALON!‘“

„Tvé jméno budou provolávat stejně hlasitě,“ řekl Nutě.

Viktarion přikývl, třebaže Holičovu jistotu nesdílel. Balon měl tři syny a také dceru, kterou velmi miloval.

Tolik řekl i svým kapitánům v Kailinské držbě, když na něj poprvé začali naléhat, aby si pro sebe nárokoval Mořskokamenný trůn. „Balonovi synové jsou mrtví,“ namítl Rudý Ralf Stonehouse, „a Aša je žena. Byl jsi silnou pravou rukou svého bratra, a právě ty musíš zvednout meč, který upustil.“ Když jim Viktarion připomněl, že mu Balon nařídil, aby bránil Držbu proti seveřanům, Ralf Kenning řekl: „Vlci jsou poraženi, pane. Jaký bude užitek z toho, když získáme tuhle bažinu a přijdeme o ostrovy?“ A Ralf Kulhavec dodal: „Vraní oko byl velmi dlouho pryč. Nerozumí nám.“

Euron Greyjoy, král Ostrovů a severu. Ta myšlenka probudila starou zlobu v jeho srdci, a přesto…

„Slova jsou vítr,“ řekl jim Viktarion, „a jediný dobrý vítr je ten, který nám duje do plachet. Chcete snad, abych bojoval proti Vranímu oku? Bratr proti bratrovi, železný proti železnému?“ Euron byl stále jeho starší bratr, bez ohledu na to, kolik zlé krve mezi nimi bylo. Žádný člověk není tak prokletý jako ten, jenž zabije svého příbuzného.

Když ale přišel vzkaz od Mokrovlasa, který všechny svolával na královolbu, všechno se změnilo. Aeron promlouvá hlasem Potopeného boha, připomněl si Viktarion v duchu, a pokud je vůlí Potopeného boha, abych seděl na Mořskokamenném trůnu já… Příštího dne svěřil velení nad Kailinskou držbou Ralfu Kenningovi a vyrazil po souši k Horké řece, kde kotvila mezi vrbami a rákosím Železná flotila. Rozbouřená moře a nestálé větry jej zdržely, ale přišel jen o jednu loď a nyní byl bezpečně doma.

Hoře a Železná msta byly blízko za nimi, když Železné vítězství míjelo výběžek. Za nimi pluly Tvrdá ruka, Železný vítr, Šedý duch, Lord Quellon, Lord Vickon, Lord Dagon a ostatní, devět desetin Železné flotily, plavící se na večerním přílivu v nepravidelné řadě, která se táhla dlouhé lígy dozadu. Pohled na jejich plachty naplnil Viktariona spokojeností. Žádný muž nikdy nemiloval svoje ženy tak, jako miloval lord kapitán svoje lodě.

Podél posvátného pobřeží Starého Wyku, kam až oko dohlédlo, kotvily válečné lodě, jejichž stěžně čněly k obloze jako kopí. Na hlubší vodě viděl kořist: kogy, karaky a válečné koráby ukořistěné při nájezdech nebo ve válce, příliš velké, než aby mohly připlout blíž k pobřeží. Od přídě k zádi a na stěžních vlály známé praporce.

Nutě Holič pozoroval přimhouřenýma očima pobřeží. „Je tamhleto Mořská píseň lorda Harlawů?“ Holič byl podsaditý muž s nohama do „o“ a dlouhými pažemi, ale oči už neměl tak bystré jako zamlada. V těch dnech uměl vrhat sekeru tak dobře, že muži říkali, že jí dokázal člověka oholit.

„Ano, Mořská píseň.“ Zdálo se, že Rodrik Čtec pro jednou opustil své knihy. „A tamhle je Hromovládce starého Drumma s Nočním letcem Blacktyda z Černopřílivu vedle něj.“ Viktarion měl pořád stejně bystré oči jako kdysi. Poznal je dokonce i se svinutými plachtami a ochable visícími praporci, jak se ostatně příslušelo lordu kapitánovi Železné flotily. „Také Stříbroploutev. Nějaký příbuzný lorda Sawana.“ Vraní oko lorda Botleye utopil, jak Viktarion slyšel, a jeho dědic zemřel v Kailinské držbě, ale Botley měl i bratry a také další syny. Kolik? Čtyři? Ne, pět, a žádný z nich nemá důvod mít Vraní oko v lásce.

A pak ji uviděl: galéru s jediným stěžněm, štíhlou a nízkou, s temně rudým trupem. Její plachty, nyní svinuté, byly černé jako bezhvězdná obloha. Dokonce i zakotvená vypadala Tichost krutá a rychlá zároveň. Na její přídi byla železná panna s vystřenou rukou. Pás měla štíhlý, ňadra vysoko posazená a pyšná, nohy dlouhé a půvabně tvarované. Na hlavě měla větrem rozevlátou hřívu černých železných vlasů a její oči byly z říčních perel, ale neměla ústa.

Viktarion sevřel ruce v pěst. Ubil těmi pěstmi čtyři muže k smrti, a také jednu ženu. Třebaže byly jeho vlasy prokvetlé šedí, byl stále stejně silný jako vždycky, s širokou býčí hrudí a chlapecky plochým břichem. Vrah příbuzného je prokletý v očích bohů i lidí, připomněl mu Balon v den, kdy poslal Vraní oko na moře.

„Je tady,“ řekl Viktarion Holiči. „Spusťte plachtu. Dál budeme pokračovat za pomoci vesel. Nahá, Hoři a Železné mstě, aby zůstaly stát mezi Tichostí a mořem. Zbytek flotily popluje do zálivu. Nikdo neopustí loď, dokud tak nepřikážu, člověk ani havran.“

Muži na břehu zpozorovali jejich plachty. Přes záliv k nim doléhaly výkřiky, jak přátelé a příbuzní volali na pozdrav. Ovšem ne z Tichosti. Nesourodá směsice němých zrůd na její palubě nepromluvila ani slovo, když Železné vítězství proplouvalo kolem. Zírali na něj muži černí jako dehet a jiní zakrslí a chlupatí jako opice ze Sothorosu. Obludy, pomyslel si Viktarion.

Vyhodili kotvu dvacet yardů od Tichosti. „Spusťte člun. Půjdu na břeh.“ Připnul si meč, zatímco veslaři zaujímali svá místa; meč měl pověšený na jednom boku, dlouhou dýku na druhém. Nutě Holič mu přehodil kolem ramen a zapnul jeho kapitánský plášť. Byl vyroben z devíti vrstev zlatého brokátu, sešitých do tvaru krakatice Greyjoyů, s chapadly splývajícími mu až k botám. Pod ním měl těžkou šedou kroužkovou zbroj oblečenou na vařené černé kůži. V Kailinské držbě si zvykl nosit zbroj ve dne v noci. Otlačená ramena a bolavá záda se daly snést snáz než krvavé vnitřnosti. Stačilo, aby otrávené šípy těch ďáblů z bažin člověka jen škrábly, a o pár hodin později se začal svíjet a řvát, zatímco mu život stékal po nohou v rudých a hnědých proudech. Ať už získá Mořskokamenný trůn kdokoli, s těmi bažináři zatočím.

Nasadil si vysokou černou přilbici vykovanou do tvaru železné krakatice, jejíž chapadla obtáčela jeho tváře a setkávala se pod jeho bradou. Do té doby byl člun připravený. „Svěřuji truhlice do tvého opatrování,“ řekl Nutovi, když přelézal bočnici. „Postarej se, aby byly dobře střeženy.“ Na těch truhlicích hodně záleželo.

„Jak poroučíš, Výsosti.“

Viktarion mu odpověděl se zamračením. „Ještě králem nejsem.“ Slezl do člunu.

Aeron Mokrovlas jej očekával v přílivu, měchy s vodou přehozené přes rameno. Kněz byl vysoký a hubený, třebaže menší než Viktarion. Nos mu čněl z kostnatého obličeje jako žraloci ploutev a oči měl železné. Vous mu sahal až k pasu a propletené provazce vlasů mu při každém poryvu větru pleskaly vzadu do nohou. „Bratře,“ řekl, zatímco vlny se rozbíjely bílé a studené kolem jejich kotníků, „co je mrtvé, nemůže nikdy zemřít.“

„Ale vstane znovu, tvrdší a silnější.“ Viktarion si sundal přilbici a poklekl. Voda mu natekla do bot a zmáčela mu kalhoty, když mu Aeron lil proud slané mořské vody po čele. A tak se modlili.

„Kde je náš bratr Vraní oko?“ zeptal se lord kapitán Aerona Mokrovlasa, jakmile byli s modlitbami hotovi.

„V tom velkém stanu ze zlatého brokátu, odkud se ozývá ten hluk. Obklopuje se bezbožnými muži a zrůdami, horšími než kdy dříve. Krev našeho otce se v něm zkazila.“

„Krev naší matky rovněž.“ Viktarion by rozhodně nehovořil o vraždě příbuzného zde na tomto božím místě pod kostmi Naggy a Síní Šedého krále, ale mnoho nocí snil o tom, že vrazí svou pěst do Euronova usmívajícího se obličeje, dokud maso nepukne a nevyteče krev, rudá a nespoutaná. Nesmím. Dal jsem Balonovi svoje slovo. „Dostavili se všichni?“ zeptal se svého bratra kněze.

„Všichni, na kterých záleží. Kapitáni a králové.“ Na Železných ostrovech byli všichni jedno a totéž, protože každý kapitán byl králem na své palubě a každý král musel být kapitánem. „Máš v úmyslu zabrat si pro sebe korunu našich předků?“

Viktarion si představil sám sebe sedícího na Mořskokamenném trůnu. „Bude-li to vůle Potopeného boha.“

„Vlny promluví,“ řekl Aeron Mokrovlas, když se od něj odvracel. „Naslouchej vlnám, bratře.“

„Ano.“ Napadlo jej, jak by jeho jméno znělo šeptané vlnami a provolávané kapitány a králi. Pokud by měl ten pohár připadnout mně, neodmítnu jej.

Shromáždil se kolem něj dav, aby jej přivítali, popřáli mu vše nejlepší a získali si jeho přízeň. Viktarion viděl muže ze všech ostrovů: Černopřílivské, Snědé, Orkwoody, Stonetreeie, Wynche a mnoho dalších. Dostavili se všichni Goodbrotherové, ti ze Starého Wyku, z Velkého Wyku i z Kosatkohory. Byli tam i Tresskové, třebaže těmi každý slušný člověk opovrhoval. Skromní, Pastýřští, Tkalcovští a Kopřivovští se tísnili vedle mužů z prastarých hrdých rodů; dokonce i pokorní Pokorní, krev nevolníků a solných žen. Na záda mu poklepal jeden z Volmarků a Sparr mu vtiskl do rukou vinný měch. Zhluboka se napil, otřel si ústa a dovolil jim odnést jej ke svým varným ohňům, aby naslouchal jejich hovorům o válce, korunách a drancování a o slávě a svobodě jeho vlády.

Toho večera vztyčili muži z Železné flotily nad čárou přílivu velký stan z plachtoviny, aby mohl Viktarion pohostit půl stovky slavných kapitánů pečeným kůzlečím, nasolenou treskou a raky. Aeron také přišel. Jedl rybu a pil vodu, zatímco kapitáni vypili tolik piva, že by na něm mohla plavat celá Železná flotila. Mnozí mu přislíbili své hlasy: Fraelegg Silný, chytrý Alvyn Bystrý, hrbatý Hotho Harlaw. Hotho mu nabídl svoji dceru za královnu. „Nemám se ženami štěstí,“ namítl Viktarion. Jeho první žena zemřela na porodním loži, porodila mu mrtvou dceru. Druhá onemocněla neštovicemi. A jeho třetí…

„Král musí mít dědice,“ nedal se odbýt Hotho. „Vraní oko přivádí ukázat před královolbu tři syny.“

„Bastardy a zrůdy. Jak stará je ta tvoje dcera?“

„Dvanáct,“ odpověděl Hotho. „Pěkná a plodná, již měla krvácení, vlasy má v barvě medu. Prsa má zatím malá, ale má dobré boky. Vyvedla se spíš po své matce než po mně.“

Viktarion věděl, že tím chce říct, že děvče není hrbaté. Když se však snažil představit si ji, viděl jen ženu, kterou zabil. Vzlykl pokaždé, když ji udeřil, a potom ji odnesl dolů na skaliska, aby ji dal krabům. „Rád se na to děvče podívám, jakmile budu korunován,“ řekl. Právě v tolik Hotho doufal, a tak se mohl spokojeně odbelhat.

To zavděčit se Baeloru Blacktydovi bylo mnohem obtížnější. Seděl vedle Viktarionova lokte v tunice z beránčí vlny černošedé barvy, hladce oholený a pohledný. Plášť měl ze soboliny, sepnutý na rameni stříbrnou sedmicípou hvězdou. Osm let byl rukojmím ve Starém městě a vrátil se jako vyznavač sedmi bohů zelených krajin. „Balon byl šílenec. Aeron je ještě šílenější, ale Euron je nejšílenější ze všech,“ řekl lord Baelor. „A co ty, pane kapitáne? Když vykřiknu tvoje jméno, učiníš konec téhle šílené válce?“

Viktarion se zamračil. „Ty bys chtěl, abych ohnul koleno?“

„Kdyby to bylo třeba, tak ano. Sami proti Západozemí stát nemůžeme. To dokázal k našemu zármutku už král Robert. Balon říkal, že by za svobodu zaplatil železnou cenu, jenže naše ženy koupily Balonovi korunu prázdnými postelemi. Moje matka byla jedna z nich. Staré způsoby jsou mrtvé.“

„Co je mrtvé, nemůže nikdy zemřít, ale vstane znovu tvrdší a silnější. Za sto let budou lidé o Balonovi Chrabrém zpívat.“

„Říkej mu raději Balon Vdovotvůrce. Rád vyměním tu jeho svobodu za otce. Máš snad nějakého, co bys mi dal?“ Když Viktarion neodpověděl, Blacktyde si jen odfrkl a odešel od něj.

Ve stanu bylo stále větší horko a dusno. Dva ze synů Gorolda Goodbrothera se spolu na stole přetlačovali; Will Pokorný prohrál sázku a musel sníst svoji botu; Malý Lenoles Snědý hrál na skřipky, zatímco Romny Tkadlec zpíval „Krvavý pohár“, „Ocelový déšť“ a další nájezdnické písně. Qarl Panna a Eldred Tresska tančili prstový tanec. Když jeden z Eldredových prstů přistál ve vinném poháru Ralfa Kulhavce, zvedla se vlna smíchu.

Mezi smějícími se byla žena. Viktarion vstal a uviděl ji vedle stanové plenty, kde cosi šeptala do ucha Qarlovi Panně, což ho taky rozesmálo. Doufal, že nebude takový blázen, že sem přijde, a přesto mu pohled na ni vyčaroval úsměv na tváři. „Ašo,“ zvolal velitelským hlasem. „Neteři.“

Přišla k němu, štíhlá a pružná ve vysokých botách z kůže potřísněné mořskou vodou, zelených vlněných kamaších, hnědé prošívané tunice a kožené vestě bez rukávů, napůl rozšněrované. „Strýčku.“ Aša byla na ženu vysoká, a přesto si musela stoupnout na špičky, aby ho mohla políbit. „Tak ráda tě vidím na své královnovolbě.“

„Královnovolbě?“ zasmál se Viktarion. „Jsi opilá, neteři? Posaď se. Tvůj Černý vítr jsem u břehu neviděl.“

„Zakotvila jsem jej pod hradem Norna Goodbrothera a přijela jsem přes ostrov.“ Posadila se na stoličku a bez optání se napila z vinného poháru Nuta Holiče. Nutě proti tomu nic neměl; opilý usnul už před nějakým časem. „Kdo je teď v Držbě?“

„Ralf Kenning. Teď, když je Mladý vlk mrtvý, obtěžují nás už jen ti bažinářští ďáblové.“

„Starkové nebyli jediní seveřani. Železný trůn jmenoval strážcem severu lorda z Hrůzova.“

„Chceš mne poučovat o umění válčit? Bojoval jsem v bitvách, když tys ještě sála mléko své matky.“

„A také jsi bitvy prohrával.“ Aša se napila vína.

Viktarionovi se nelíbilo, že mu připomíná Krásný ostrov. „Každý muž by měl prohrát v mládí bitvu, aby pak žádnou neprohrál, až bude starý. Doufám, že jsi sem nepřijela proto, aby ses dovolávala nároku na trůn.“

Poškádlila jej úsměvem. „A co když ano?“

„Jsou muži, kteří si tě pamatují jakou malou holčičku, dovádějící bez šatiček v moři a hrající si se svou panenkou.“

„Hrála jsem si také se sekerami.“

„To ano,“ musel připustit, „jenže žena potřebuje manžela, ne korunu. Až budu králem, dám ti nějakého.“

„Můj strýčínek je na mě tak laskavý. Mám ti také najít pěknou ženu, až já budu královnou?“

„Nemám u žen štěstí. Jak dlouho jsi tady?“

„Dost dlouho, abych viděla, co strýček Mokrovlas způsobil. Drummovci mají v úmyslu nárokovat si trůn a Tarle Třikráte utopený se nechal slyšet, že pravým dědicem černé linie je Maron Volmark.“

„Králem musí být krakatice.“

„Vraní oko je krakatice. Starší bratr má přednost před mladším.“ Aša se naklonila blíž. „Jenže já jsem dítě z Balonova těla, takže jsem před vámi oběma. Poslouchej mne, strýčínku…“

Tehdy se rozhostilo náhlé ticho. Zpěv ustal. Malý Lenoles Snědý spustil svoje skřipky, muži odvrátili hlavy. Dokonce i třeskot talířů a nožů odezněl.

Do hodovního stanu vstoupil tucet nově příchozích. Viktarion uviděl Křivotvář Jona Myra, Torwolda Hnědozuba, levorukého Lukase Tressku. Germund Botley si zkřížil ruce na hrudi pokryté pozlaceným hrudním plátem, který sundal z jednoho lannisterského kapitána během Balonovy první rebelie. Vedle něj stál Orkwood z Kosatkohory. Za nimi byli Kamenoruký, Quellon Pokorný a Rudý Veslař s divokými vlasy zapletenými do copů. Také Ralf Pastýř a Ralf z Panského přístavu a Oarl Nevolník.

A Vraní oko, Euron Greyjoy.

Vůbec se nezměnil, pomyslel si Viktarion. Vypadá úplně stejně jako v den, kdy se mi vysmál a odešel. Euron byl nejpohlednější ze synů lorda Quellona, a ani léta ve vyhnanství na tom nic nezměnily. Vlasy měl stále černé jako půlnoční moře, bez jediného bílého pramínku, a jeho tvář byla pod úpravným tmavým vousem stále hladká a bledá. Přes levé oko měl kousek černé kůže, ale to pravé měl modré jako letní den.

Jeho smějící se oko, pomyslel si Viktarion. „Vraní oko,“ řekl.

„Král Vraní oko, bratře.“ Euron se usmál. Jeho rty vypadaly ve světle lampy velmi tmavé, jakoby zhmožděné, a modré.

„Nebudeme mít jiného krále než toho, který vzejde z této královolby.“ Mokrovlas vstal. „Na Mořskokamenném trůnu –“

„– nesmí sedět bezbožný muž, ano.“ Euron se rozhlédl po stanu. „Abych pravdu řekl, poslední dobou jsem sedával na Mořskokamenném trůnu docela často. Nic proti tomu neměl.“ Jeho smějící se oko se lesklo. „Kdo toho ví o bozích víc než já? O koňských bozích a ohňivých bozích a bozích ze zlata s očima z drahých kamenů, bozích vyřezaných z cedrového dřeva, vytesaných do hor, bozích z čirého vzduchu… Znám je všechny. Viděl jsem jejich vyznavače věnčit je květinami a prolévat v jejich jménu krev koz, býků a dětí. A slyšel jsem modlitby v půl stovce různých jazyků. Uzdravte mojí chromou nohu, ať mne ta dívka miluje, dejte mi zdravého syna. Zachraňte mě, pomozte mi, udělejte mě bohatým… ochraňujte mne! Ochraňujte mne před mými nepřáteli, ochraňujte mne před temnotou, ochraňujte mne před kraby v mém břiše, před koňskými pány, před otrokáři, před žoldáky za dveřmi. Zachraňte mne před Tichostí.“ Zasmál se. „Bezbožný! Proboha, Aerone, já jsem ten nejbohabojnější člověk, jaký kdy zvedl plachty! Ty sloužíš jednomu bohu, Mokrovlase, ale já sloužil deseti tisícům. Od Ibu po Ašaj, když lidé vidí moje plachty, začnou se modlit.“

Kněz zvedl kostnatý prst. „Modlí se ke stromům a zlatým sochám, k ohavnostem s kozí hlavou. Všechno jsou to falešní bohové…“

„Přesně tak,“ přitakal Euron, „a pro tento hřích je zabíjím. Prolévám jejich krev do moře a oplodňuji jejich ženy svým semenem. Ti jejich malí bohové mne nemohou zastavit, takže jsou to zjevně bohové falešní. Jsem zbožnější než ty sám, Aerone. Pojď, klekni si přede mnou, a já tě osvěžím svým požehnání.“

Rudý veslař se začal hlasitě smát a ostatní následovali jeho příkladu.

„Blázni,“ řekl kněz. „Blázni, otroci a slepci, tohle jste. Copak nevidíte, co stojí před vámi?“

„Král,“ odpověděl Ouellon Pokorný.

Mokrovlas si odplivl a vyšel ze stanu do noci.

Když byl pryč, Vraní oko stočil svoje usmívající se oko k Viktarionovi. „Pane kapitáne, nemáš pozdravení pro bratra, který byl tak dlouho pryč? Ani ty, Ašo? Jak se vede tvé paní matce?“

„Špatně,“ odpověděla Aša. „Někdo z ní udělal vdovu.“

Euron pokrčil rameny. „Já slyšel, že to byl Bouřlivý bůh, kdo postrčil Balona do náruče smrti. Kdo byl ten člověk, který ho zabil? Pověz mi jeho jméno, neteři, abych na něm mohl sám vykonat pomstu.“

Aša vstala. „Znáš jeho jméno stejně dobře jako já. Roky jsi byl pryč, a pak se náhle tvá Tichost vrátí v den smrti mého otce.“

„Obviňuješ mne snad?“ zeptal se Euron mírným hlasem.

„A měla bych?“ Příkrost Ašina hlasu přiměla Viktariona zamračit se. Bylo nebezpečné mluvit takto s Vraním okem, přestože se jeho usmívající se oko lesklo pobavením.

„Poroučím větrům?“ zeptal se Vraní oko svých věrných.

„Ne, Veličenstvo,“ odpověděl Orkwood z Orkwoodu.

„Žádný člověk neporoučí větrům,“ přitakal Germund Botley.

„Kéž bys to tak dokázal,“ dodal Rudý veslař. „Pak by ses mohl plavit, kam bys chtěl, a nikdy by tě nezastihlo bezvětří.“

„Tady to slyšíš, z úst tří chrabrých mužů,“ řekl Euron. „Tichost byla na moři, když Balon zemřel. Jestliže pochybuješ o slovu svého strýce, dovolím ti vyzpovídat svou posádku.“

„Posádku němých? Jo, to by tak něčemu prospělo.“

„Tobě by prospěl především manžel.“ Euron se opět otočil ke svým druhům. „Torwolde, nějak jsem zapomněl, ty máš ženu?“

„Jen jednu.“ Torwold Hnědozub se zasmál a ukázal, jak přišel ke svému jménu.

„Já nejsem ženatý,“ ozval se Levoruký Lukas Tresska.

„A z dobrého důvodu,“ odsekla Aša. „Všechny ženy Tresskovými opovrhují. Nedívej se na mě tak smutně, Lukasi. Pořád ještě máš tu svoji pevnou ruku.“ Zapumpovala pěstí.

Tresska se začal vztekat, dokud mu Vraní oko nepoložil ruku na hrudník. „To nebylo zdvořilé, Ašo. Vždyť jsi ranila jeho srdce.“

„Snazší než ranit jeho ptáka. Vrhám sekeru stejně dobře jako kterýkoli muž, ovšem když je cíl tak maličký…“

„Ta holka zapomíná na dobré vychování,“ řekl Křivotvář Jon Myre. „Balon jí vtloukl do hlavy, že je muž.“

„Tvůj otec se dopustil stejné chyby u tebe,“ odsekla Aša.

„Dej ji mně, Eurone,“ navrhl Rudý veslař. „Naplácám jí, dokud nebude mít zadek rudý jako moje vlasy.“

„Jen si to pojď zkusit,“ řekla Aša, „ brzy ti budou říkat Rudý eunuch.“ V ruce měla vrhací sekeru. Vyhodila ji do vzduchu a obratně ji chytila. „Toto je můj manžel, strýčínku. Jakýkoli muž, co by mě chtěl, musel by si to vyříkat nejdřív s ním.“

Viktarion uhodil pěstí do stolu. „Tady žádné krveprolévání nebude. Eurone, odveď si ty své… miláčky… a jdi.“

„Čekal jsem od tebe vřelejší přivítání, bratře. Jsem starší než ty… a brzy i tvůj právoplatný král.“

Viktarionův obličej potemněl. „Až promluví královolba, pak uvidíme, kdo bude nosit korunu z naplaveného dříví.“

„V tom se všichni shodneme.“ Euron zvedl dva prsty ke kousku kůže, která mu zakrývala levé oko, a zamířil k východu ze stanu. Ostatní odcházeli jemu v patách jako psi. Po jejich odchodu setrvávalo ve stanu ticho, dokud Malý Lenoles Snědý opět neuchopil svoje skřipky. Pivo a víno začaly opět téci proudem, třebaže někteří z hostů již žízeň ztratili. Eldred Tresska se vytratil, hýčkaje si svoji zakrvácenou ruku. Pak Will Pokorný, Hotho Harlaw a hodně z Goodbrotherů.

„Strýčínku.“ Aša mu položila ruku na rameno. „Pojď se se mnou projít, jestli chceš.“

Venku před stanem se zvedal vítr. Přes bledou tvář měsíce se honily mraky. Vypadaly tak trochu jako rychle uhánějící galéry. Hvězd bylo málo a svítily jen slabě. Podél celého pobřeží kotvily lodě, jejich vysoké stěžně se zvedaly z přílivu jako les. Viktarion slyšel skřípot jejich trupů, když drhly o písek. Slyšel rovněž nářek jejich ráhnoví, pleskot praporců ve větru. O kus dál za nimi, v hlubších vodách zálivu, se ukotvené pohupovaly větší lodě, ponuré tvary zahalené do mlhy.

Kráčeli spolu podél pobřeží těsně nad čárou přílivu, daleko od táborů a varných ohňů. „Pověz mi pravdu, strýčínku,“ řekla Aša, „proč tehdy Euron tak náhle odjel?“

„Vraní oko vyplul drancovat.“

„Nikdy ne na tak dlouho.“

„Vyrazil s Tichostí na východ. Dlouhá plavba.“

„Já se tě ptala, proč odplul, ne kam.“ Když neodpovídal, Aša řekla: „Já jsem byla pryč, když Tichost vyplula. Vzala jsem Černý vítr kolem Stromoviny ke Kamenoschodům, abych obrala o pár cetek lysénské piráty. Když jsem se vrátila domů, Euron byl pryč a tvoje nová manželka byla mrtvá.“

„Byla to jen solná žena.“ A od té doby, co dal její tělo krabům, se jiné ženy nedotkl. Jestliže se stanu králem, budu si muset vzít novou ženu. Věrnou ženu, která bude mou královnou a porodí mi syny. Král musí mít dědice.

„Můj otec o ní odmítl mluvit,“ řekla Aša.

„Není dobře mluvit o věcech, které se nedají změnit.“ Už byl z toho tématu unavený. „Viděl jsem Čtecovu loď.“

„Vyžádalo si to veškerý můj šarm, abych ho dostala z jeho Knižní věže.“

Takže má Drsnořád. Viktarionovo zamračení se prohloubilo. „Nemůžeš doufat, že bys mohla vládnout. Jsi žena.“

„Tak proto vždycky prohraju v soutěži, kdo dál dočurá?“ zasmála se Aša. „Strýčínku, mrzí mne, že to musím říct, ale možná máš pravdu. Po čtyři dny a čtyři noci jsem pila s kapitány a králi, naslouchala jsem tomu, co říkali… i tomu, co neřekli. Moji vlastní jsou se mnou, a mnozí Harlawové. Také mám Trise Botleye a pár dalších. Nestačí to.“ Kopla do kamínku a poslala jej se šplouchnutím do vody mezi dvě veslice. „Mám v úmyslu volat jméno svého strýce.“

„Kterého strýce?“ chtěl vědět. „Máš tři.“

„Čtyři. Strýčínku, poslouchej mne. Sama ti posadím na hlavu korunu z naplaveného dříví… pokud budeš souhlasit s tím, že se o vládu podělíš.“

„Podělit se o vládu? To přece nejde.“ Řeči té ženy mu nedávaly smysl. Chce snad být mou královnou? Viktarion zjistil, že se dívá na Ašu tak, jak se na ni nedíval nikdy předtím. Najednou cítil, jak mu začíná tuhnout úd. Je to Balonova dcera, připomněl si v duchu. Pamatoval si ji jako malou holčičku vrhající sekyrky do dveří. Zkřížil si ruce na hrudi. „Na Mořskokamenném trůnu může sedět jen jeden.“

„Tak ať na něm sedí můj strýc,“ řekla Aša. „Já budu stát za tebou, budu ti hlídat záda a budu ti šeptat do ucha. Žádný král nemůže vládnout sám. I když seděli na Železném trůnu draci, měli muže, kteří jim pomáhali. Královské pobočníky. Jmenuj mne svým pobočníkem, strýčínku.“

„Žádný král Ostrovů nikdy nepotřeboval pobočníka, tím méně ženu.“ Kapitáni a králové by mne nad svými poháry uráželi. „Proč si přeješ být mým pobočníkem?“

„Abych skoncovala s touto válkou dřív, než válka skoncuje s námi. Vyhráli jsme všechno, co můžeme vyhrát… a stejně rychle o to můžeme přijít, pokud teď válčit nepřestaneme. Chovala jsem se k lady Gloverové s tou největší zdvořilostí a ona přísahá, že její manžel se mnou bude vyjednávat. Říká, že když jim dáme nazpět Pahorek v Hlubokolese, Torrhenovu věž a Kailinskou držbu, seveřané nám postoupí Mys mořského draka a celé Kamenité pobřeží. Tyto země jsou řídce obydlené, a přesto desetkrát větší než všechny ostrovy dohromady. Dohodu pak zpečetí výměna zajatců a každá strana bude souhlasit s tím, že se dají dohromady, kdyby měl Železný trůn –“

Viktarion se zachechtal. „Ta Gloverová z tebe dělá pěkného blázna, neteři. Mys mořského draka a Kamenité pobřeží jsou naše. Proč bychom jim měli dávat vůbec něco zpátky? Zimohrad je spálený a rozbořený a Mladý vlk hnije bez hlavy v zemi. Máme celý sever, tak jak o tom tvůj otec snil.“

„Až se veslice naučí proplouvat mezi stromy, tak možná. Rybář může ulovit velkou mořskou obludu, jenže ona jej stáhne dolů a utopí ho, pokud ji od sebe neodřízne. Sever je pro nás příliš velký, než abychom ho udrželi, a příliš plný seveřanů.“

„Vrať se zpátky ke svým panenkám, neteři. Válečné výhry přenechej válečníkům.“ Viktarion jí ukázal svoje pěsti. „Mám dvě ruce. Žádný muž nepotřebuje tři. A nepotřebuji ani nikoho za zády.“

„Já ale znám muže, který potřebuje rod Harlawů.“

„Hotho Hrbáč mi nabídl svou dceru za královnu. Když si ji vezmu, budu mít i drsnořádské.“

To dívku zaskočilo. „Rodu Harlawů přece vládne lord Rodrick.“

„Rodrick žádné dcery nemá, jenom knihy. Jeho dědicem bude Hotho a já budu králem.“ Teprve teď, když ta slova pronesl nahlas, zněla pravdivě. „Vraní oko byl příliš dlouho pryč.“

„Někteří muži vypadají zdálky větší,“ varovala jej Aša. „Projdi se mezi varnými ohni, pokud máš odvahu, a naslouchej. Nevyprávějí si příběhy o tvojí síle ani o mé pověstné kráse. Mluví jen o Vraním oku; o dalekých místech, která viděl, o ženách, které znásilnil, a mužích, které zabil, o městech, která vyplenil, o tom, jak kdysi v Lannisportu spálil flotilu lorda Tywina…“

„To já jsem spálil lví flotilu,“ rozhořčil se Viktarion. „Vlastníma rukama jsem hodil první pochodeň na jeho vlajkovou loď.“

„Ten nápad se vylíhl v hlavě Vranímu oku.“ Aša mu položila ruku na paži. „A navíc zabil tvoji ženu… ne snad?“

Balon nařídil, aby o tom nemluvili, jenže Balon byl mrtvý. „Vsadil jí dítě do břicha a přinutil mne, abych ji zabil. Zabil bych i jeho, jenže Balon by nestrpěl, aby v jeho síni došlo k vraždě příbuzného. Poslal Eurona do exilu, aby se už nikdy nevrátil…“

„…dokud bude Balon žít?“

Viktarion pohlédl na svoje pěsti. „Nasadila mi parohy. Neměl jsem jinou možnost.“ Kdyby se to moji muži dozvěděli, smáli by se mi, tak jak se mi vysmál Vraní oko, když jsem s tím šel za ním. „Přišla za mnou celá vlhká a roztoužená,“ vychloubal se. „Prý, že Viktarion je velký všude jinde, jen ne tam, kde na tom záleží.“ Ale to jí říct nemohl.

„Je mi tě líto,“ řekla Aša, „a ještě víc líto je mi jí… ale nedáváš mi jinou šanci než si nárokovat Mořskokamenný trůn pro sebe.“

To nedokážeš. „Jen si marni svůj dech, ženo.“

„Budu,“ řekla a odešla od něj.

UTOPENÝ
MUŽ

Teprve když měl ruce a nohy necitlivé chladem, se Aeron Greyjoy vybrodil zpátky na břeh a znovu oblékl své roucho. Utekl před Vraním okem, jako by stále byl oním slabým tvorem, jímž býval kdysi, ale vlny rozbíjející se nad jeho hlavou mu znovu připomněly, že tamten muž je mrtvý. Narodil jsem se znovu z moře, tvrdší a silnější. A nemohl jej zastrašit žádný smrtelník, o nic víc než mohla temnota nebo kosti jeho duše, šedé a odporné kosti jeho duše. Zvuk otvírajících se dveří, skřípot zrezivělého železného pantu.

Knězův šat praskal, když si jej přetahoval přes hlavu, tuhý solí od posledního praní před čtrnácti dny. Vlněná látka se mu lepila k vlhké hrudi, vpíjela slanou vodu, která mu stékala z vlasů. Naplnil svůj měch a přehodil si jej přes rameno.

Jak kráčel po břehu, narazil do něj ve tmě jeden z jeho utopených mužů, vracející se z místa, kde byl odpovědět na volání přírody. „Mokrovlase,“ zamumlal. Aeron mu položil ruku na hlavu, požehnal mu a šel dál. Země se pod jeho nohama začala zvedat, nejdříve jen mírně, pak prudčeji. Když ucítil mezi prsty trsy trávy, věděl, že opustil pruh pláže. Pomalu stoupal, naslouchal hukotu vln. Moře se nikdy neunaví. Stejně neúnavný musím být i já.

Na temeni kopce se zvedalo ze země čtyřiačtyřicet nestvůrných kamenných žeber, která vypadala jako kmeny obrovských bledých stromů. Při pohledu na ně se Aeronovi rozbušilo srdce o něco rychleji. Nagga byl první mořský drak, ten nejmocnější, jaký se kdy pozvedl z vln. Živil se krakaticemi a mořskými obludami a ve svém hněvu potápěl celé ostrovy, jenže Šedý král jej zabil a Potopený bůh proměnil jeho kosti v kámen, tak aby se lidé nikdy nemohli přestat podivovat odvaze prvního z králů. Naggova žebra se stala pilíři a stropními trámy jeho královské síně a z drakových čelistí měl trůn. Po celých tisíc a sedm let zde vládl, vzpomněl si Aeron. Zde si vzal za ženu mořskou pannu a plánoval své války proti Bouřlivému bohu. Odsud vládl kameni i soli, nosil šat utkaný z mořských řas a vysokou bledou korunu vyrobenou z Naggových zubů.

Jenže to bylo na úsvitu věků, kdy na zemi a na moři přebývali opravdu velcí muži. Síň byla vyhřívána živým ohněm Naggy, z něhož si Velký král udělal svého otroka. Na jejích stěnách visely tapiserie utkané ze stříbrných mořských řas, nejvíce milých jeho očím. Válečníci Velkého krále hodovali na hojných darech moře u tabule ve tvaru velké hvězdice a seděli přitom v křeslech vyřezaných z perleti. Pryč, všechna ta sláva je pryč. Na světě už tak velcí muži nežili. Jejich životy se zkrátily. Po smrti Šedého krále Bouřlivý bůh Naggův oheň uhasil, křesla a tapiserie byly ukradeny, střecha a stěny shnily. Dokonce i králův velký trůn z dračích zubů byl pohlcen mořem. Zůstaly jen Naggovy kosti, aby železným mužům připomínaly všechnu tu slávu, která pominula. I to je dost, pomyslel si Aeron Greyjoy.

Do kamenitého úbočí bylo vytesáno devět širokých schodů. Za nimi se zvedaly pusté kopce Starého Wyku a v dálce pak hory, černé a kruté. Aeron se zastavil tam, kde kdysi stály dveře, vytáhl ze svého měchu zátku, napil se slané vody a otočil tvář k moři. Narodili jsme se z moře a do moře se musíme navrátit. Dokonce i tam slyšel nekonečný hřmot vln a cítil sílu boha, jenž přebýval pod vodami. Aeron klesl na kolena. Poslal jsi své lidi ke mně, modlil se. Opustili svoje síně i chatrče, svoje hrady a bašty a přišli sem k Naggovým kostem, z každé rybářské vesnice a každého skrytého údolí. Dej jim nyní moudrost poznat pravého krále, až stane před nimi, a sílu odmítnout falešného. Celou noc se modlil, protože když byl bůh v něm, Aeron nepociťoval potřebu spánku o nic víc, než jej potřebovaly vlny nebo mořské ryby.

Když se začalo do světa vkrádat první světlo, vítr před sebou hnal temná mračna. Černá obloha na sebe vzala barvu šedé břidlice; černé moře se změnilo v zelenošedé; černé hory Velkého Wyku za zálivem si oblékly modrozelené odstíny prastarých borovic. Jak se barva vkrádala zpátky do světa, rozvinuly se stovky praporců a začaly pleskat ve větru. Aeron spatřil stříbrnou rybu Botleyů, krvavý měsíc Wynchů, temně zelené stromy Orkwoodů. Viděl válečné rohy a mořské obludy a kosy, a všude krakatice, velké a zlaté. Pod nimi se začali rozhýbávat otroci a solné ženy, rozhrabávali uhlíky k novému životu a kuchali ryby pro své kapitány a krále k snídani. Svítání se dotklo kamenitého pobřeží a Aeron se díval, jak se muži probouzejí ze spánku, odhazují ze sebe přikrývky z tuleních kůží a volají o první roh piva. Pijte zhluboka, pomyslel si, protože dnes před sebou máme boží dílo.

Moře se také rozhýbávalo. Vítr se zvedl a vlny se zvětšily, vysílaly chocholy pěny, které se tříštily o trupy veslic. Potopený bůh se probouzí, pomyslel si Aeron. Slyšel jeho hlas vzdouvající se z hlubin moře. Budu tady dnes s tebou, můj silný a věrný služebníče, říkal ten hlas. Žádný bezbožný člověk na Mořskokamenném trůnu sedět nebude.

Právě tam, pod oblouky Naggových žeber, jej jeho utopení muži našli, stojícího vysokého a přísného, s dlouhými černými vlasy vlajícími ve větru. „Už je čas?“ zeptal se Rus. Aeron přikývl a řekl: „Je. Jděte napřed a svolejte je všechny.“

Utopení muži se chopili svých holí z naplaveného dříví a začali jimi tlouci o sebe, zatímco kráčeli dolů z kopce. Ostatní se k nim připojili a brzy se hlomoz rozšířil po celém pobřeží. Bylo to tak děsivé klepání a třeskot, jako by stovka stromů bušila do sebe svými větvemi. Brzy se začalo ozývat i bušení na bubny, bum-bum-bum-bum-bum, bum-bum-bum-bum-bum. Zahoukal válečný roh, pak další. Aaaaaaúúúúúúúúúúúúúúúúúúúú.

Muži opustili své ohně, aby vyšli nahoru ke kostem Síně Šedého krále; veslaři, kormidelníci, plachtaři, loďaři, válečníci se svými sekerami a rybáři se svými sítěmi. Někteří s sebou měli otroky, aby je obsluhovali; někteří měli solné ženy. Jiné, ty, kteří se až příliš často plavili do zelených krajin, provázeli mistři, zpěváci a rytíři. Obyčejní lidé se tísnili v půlměsíci kolem úpatí pahorku, s otroky, dětmi a ženami úplně vzadu. Kapitáni a králové vystupovali vzhůru po svahu. Aeron Mokrovlas viděl veselého Sigfryho Stonetreeie, Andrika Neusměvavého, rytíře sera Harrase Harlawa. Lord Baelor Čemopříliv ve svém sobolím plášti stál vedle Stonehouského v potrhané tulení kůži. Viktarion je všechny převyšoval, s výjimkou Andrika. Jeho bratr neměl na hlavě přilbici, ale jinak byl celý ve zbroji, se zlatým krakaticovým pláštěm visícím mu z ramen. On bude naším králem. Který člověk by na něj mohl pohlédnout a pochybovat o tom?

Když Mokrovlas zvedl svoje kostnaté ruce, bubny a rohy utichly, utopení muži spustili své hole a všechny hlasy zmlkly. Zůstal jen zvuk vln tříštících se o pobřeží, hřmot, který nedokázal utišit žádný z lidí. „Narodili jsme se z moře a do moře se navrátíme,“ začal Aeron, nejdříve tiše, takže muži museli napínat uši, aby jej slyšeli. „Bouřlivý bůh vzal ve svém hněvu Balona z jeho hradu a mrštil jím o skaliska, avšak Balon nyní hoduje pod vlnami ve vodních síních Potopeného boha.“ Zvedl oči k obloze. „Balon je mrtev. Železný král je mrtev!“

„Král je mrtev!“ vykřikli jeho utopení muži.

„A přesto, co je mrtvé, nemůže nikdy zemřít, ale povstane znovu, tvrdší a silnější!“ připomněl jim. „Balon padl, Balon, můj bratr, který ctil staré způsoby a platil železnou cenou. Balon Chrabrý, Balon Požehnaný, Balon Dvakráte korunovaný, který pro nás všechny znovu získal naše svobody a našeho boha. Balon je mrtev… ale železný král znovu povstane, aby usedl na Mořskokamenný trůn a vládl ostrovům.“

„Král znovu povstane!“ odpověděli. „Povstane!“

„Povstane. Musí.“ Aeronův hlas hřměl jako vlny. „Jenže kdo? Kdo usedne na Balonovo místo? Kdo bude vládnout těmto svatým ostrovům? Je tady nyní mezi námi?“ Kněz roztáhl ruce. „Kdo bude naším králem?“

V odpověď na něj zakřičel racek. Dav se začal rozhýbávat, jako lidé probouzející se ze sna. Každý člověk pohlédl na své sousedy, aby viděl, který z nich by se mohl odvážit nárokovat si korunu. Vraní oko nikdy neoplýval trpělivostí, pomyslel si Aeron Mokrovlas. Možná promluví jako první. Pokud ano, bude to jeho konec. Kapitáni a králové vážili na tuto hostinu dlouhou cestu a nebudou stát o to, aby před ně byl rovnou naservírován hlavní chod. Budou chtít ochutnávat a hodnotit, kousek od toho, sousto z onoho, dokud nepřijdou na to, co jim chutná nejlépe.

Euron to zřejmě věděl taky. Stál tam s rukama založenýma na hrudi mezi svými němými a zrůdami. Na Aeronovo volání odpověděly jen vítr a vlny.

„Železní muži musí mít krále,“ začal kněz naléhat po dlouhém mlčení. „Zeptám se znovu. Kdo nám bude vládnout?“

„Já budu,“ ozvala se odpověď zezdola.

A k nebi se rázem zvedly drsné výkřiky: „Gylbert! Král Gylbert!“ Kapitáni se rozestoupili, aby mohli uchazeč o trůn a jeho věrní vystoupit na pahorek a postavit se vedle Aerona pod Naggova žebra.

Tento rádoby král byl vysoký vyzáblý šlechtic melancholického vzhledu, s hubenou, hladce oholenou tváří. Jeho tři zastánci zaujali pozice dva kroky pod ním, třímajíce jeho meč, štít a praporec. Byli vysokému lordu určitým způsobem podobní, a Aeron si pomyslel, že jsou to jeho synové. Jeden rozvinul jeho praporec, velkou černou veslici na pozadí zapadajícího slunce. „Jsem Gilbert Farwynd, pán Osamělého světla,“ řekl muž shromážděným.

Aeron poznal pár Farwyndů, divní lidé, kterým patřila území na nejzápadnějším pobřeží Velkého Wyku a rozptýlené ostrovy za ním, skaliska tak malá, že na většině mohl stát jen jeden lidský příbytek. Osamělé světlo z nich bylo nejvzdálenější, osm dnů plavby mezi hnízdišti tuleňů a lachtanů a nekonečným šedým oceánem. Farwyndští byli nejpodivnější z těch, kteří tam žili. Někteří o nich říkali, že jsou to měniči, nesvatí tvorové, kteří na sebe umí brát podobu tuleňů, mrožů, ba dokonce skvrnitých velryb a vůbec všech bestii otevřeného moře.

Lord Gylbert začal mluvit. Hovořil o podivuhodné zemi za Mořem zapadajícího slunce, o zemi bez zim a nouze, kde smrt nemá vlády. „Učiňte mne svým králem a já vás tam odvedu,“ zvolal. „Postavíme deset tisíc lodí, tak jako to kdysi udělala Nymeria, a odplujeme se všemi našimi lidmi do země za zapadajícím sluncem. Tam bude každý muž králem a každá žena královnou.“ jeho oči, jak si Aeron všiml, byly chvíli šedé, chvíli modré, proměnlivé jako samo moře. Šílené oči, pomyslel si, oči blázna. Vize, o nichž hovořil, byly nepochybně pastí nastraženou Bouřlivým bohem, aby zlákala železné muže ke zkáze. Obětiny, které jeho zastánci navršili před Naggova žebra, zahrnovaly tulení kůže a mroží kly, pažní náramky vyrobené z velrybí kostice, válečné rohy opásané bronzem. Kapitáni se na ně podívali a odvrátili se, nechali méně významné muže, aby si tyto dary rozebrali. Když ten blázen domluvil a jeho zastánci začali provolávat jeho jméno, k pokřiku se přidali jen Farwyndští, a to ještě ne všichni. Volání „Gylbert! Král Gylbert!“ velmi brzy odeznělo. Nad jejich hlavami hlasitě zakrákal racek a usedl na vrcholek jednoho z Naggových žeber, zatímco pán Osamělého světla scházel z kopce.

Aeron Mokrovlas znovu popošel kupředu. „Ptám se vás znovu. Kdo nám bude vládnout?“

„Já!“ zaburácel hluboký hlas, a dav se znovu rozdělil.

Mluvčí byl dopraven na kopec v křesle z vyřezávaného naplaveného dříví, které nesli na ramenou jeho vnukové. Velká troska muže, dvacet kamenů těžkého a devadesát let starého, oděného v bílé medvědí kožešině. Vlasy měl rovněž bílé jako padlý sníh a jeho obrovitý vous jej pokrýval jako deka od tváří až ke stehnům, takže bylo obtížné určit, kde končí vous a začíná kožešina. Třebaže jeho vnukové byli velcí urostlí muži, měli s tou tíhou na příkrých kamenných schodech co dělat. Před Síní Šedého krále položili jeho křeslo na zem a tři z nich zůstali stát o kus pod ním, jako jeho zastánci.

Před šedesáti lety by si tenhleten možná získal přízeň královolby, pomyslel si Aeron, ale jeho hodina již dávno minula.

„Ano, já!“ zahřímal muž z místa, kde seděl, hlasem stejně obrovitým, jako byl sám. „Proč ne? Kdo je lepší? Jsem Erik Ironmaker, pro ty, kdož jsou slepí, pak Erik Spravedlivý. Erik Kovadlinolamač. Ukaž jim moje kladivo, Thormore.“ Jeden z jeho zastánců je zvedl, aby se mohli všichni podívat; byla to obludná věc, s topůrkem omotaným starou kůží, jejíž hlavicí byla cihla ze železa velká jako bochník chleba. „Nedokázal bych spočítat, kolik rukou jsem tímto kladivem rozmlátil na kaši,“ řekl Erik, „ale nějaký zloděj by vám to možná řekl. Ani bych neuměl říct, kolik hlav jsem rozdrtil na své kovadlině, avšak nějaké vdovy by mohly. Nemohu vám vypovědět o všech hrdinských činech, které jsem vykonal v bitvách, ale je mi osmdesát osm let a ještě zdaleka jsem se svým žitím neskončil. Pokud je staré moudré, tak není nikdo moudřejší než já. Pakliže je velké silné, není nikdo silnější než já. Chcete krále, který má dědice? Mám jich víc, než bych uměl spočítat. Král Erik. Ano! Líbí se mi, jak to zní. Tak pojďte a řekněte to se mnou. ERIK! ERIK KOVADLINOLAMAČ! KRÁL ERIK!“

Jeho vnukové začali provolávat jeho jméno a dopředu popošli jejich synové s truhlicemi na ramenou. Když je na úpatí kamenných schodů obrátili dny vzhůru, vyřinul se z nich proud stříbra, bronzu a oceli; pažní náramky, obojky, dýky, nože a vrhací sekery. Někteří z kapitánů si pro sebe uchvátili předměty, které se jim líbily nejvíc, a přidali své hlasy k sílícímu provolávání. Ale ještě než stačily výkřiky nabrat na intenzitě, proťal je ženský hlas. „Eriku!“ Muži se rozestupovali, aby ji nechali projít. S jednou nohou na nejnižším schodu řekla: „Eriku, vstaň.“

Rozhostilo se ticho. Vanul vítr, vlny se rozbíjely na pobřeží, muži si mezi sebou navzájem tiše povídali. Erik Ironmaker shlížel ze svého křesla na Ašu. „Děvče. Třikrát proklaté děvče. Co jsi to říkala?“

„Postav se, Eriku,“ zvolala. „Postav se, a já vykřiknu tvé jméno s ostatními. Postav se, a budu první, kdo tě bude následovat. Chceš korunu, ano. Tak se postav a vezmi si ji.“

O kus dál v davu se zasmál Vraní oko. Erik se na něj zamračil. Ruce velkého muže se sevřely kolem opěrek jeho křesla z naplaveného dříví. Obličej mu zrudl, pak zfialověl. Ruce se mu třásly úsilím. Aeron viděl silnou modrou žílu pulsujícímu na krku, jak zápolil sám se sebou a snažil se vstát. Na okamžik se zdálo, že by to mohl i dokázat, ale nakonec mu došel dech a svalil se se zasténáním zpátky na svůj polštář. Euron se smál stále hlasitěji. Starý muž svěsil hlavu a v jednom jediném okamžiku strašlivě zestárl. Jeho vnuci jej odnesli zpátky dolů z kopce.

„Kdo bude vládnout železným?“ zvolal Aeron Mokrovlas znovu. „Kdo bude naším králem?“

Muži se dívali jeden na druhého. Někteří hleděli na Eurona, jiní na Viktariona, pár na Ašu. O trupy veslic pod nimi se zeleně a bíle rozbíjely vlny. Znovu vykřikl racek, divokým výkřikem a opuštěným. „Přihlas se o svůj nárok, Viktarione,“ zvolal Merlyn. „Skoncujme už s touto fraškou.“

„Až budu připravený!“ křikl na něj Viktarion v odpověď.

Aerona to potěšilo. Bude lépe, když ještě počká.

Jako další přišel Drumm, další starý muž, třebaže ne tak starý jako Erik. Vyšplhal na kopec po svých dvou nohou a na boku nesl Rudý déšť, svůj slavný meč, ukovaný z valyrijské oceli v časech před Zkázou. Jeho zastánci byli rovněž věhlasní muži: jeho synové Denis a Donnel, oba udatní bojovníci, a mezi nimi Andrik Neusměvavý, obr s pažemi silnými jako kmeny stromů. Pro Drumma to vyznívalo dobře, když se za něj postavil takový muž.

„Kde je psáno, že náš král musí být krakatice?“ začal Drumm. „Jaké má Štít právo vládnout nám všem? Velký Wyk je největší z ostrovů, Drsnořád nejbohatší, Starý Wyk nejsvatější. Když byla černá linie pozřena dračím ohněm, železní udělili prvenství Vickonu Greyjoyovi, to ano… ale jako lordovi, ne jako králi…“

To byl dobrý začátek. Aeron slyšel souhlasné výkřiky, ale ty odezněly, jakmile začal starý muž básnit o slávě Drummů. Hovořil o Daleovi Děsu, Rorynu Pleniteli, stovce synů Gormonda Drumma Starootce. Tasil Rudý déšť a pověděl jim, jak Hilmar Drumm Mazaný vzal tento meč ozbrojenému rytíři jen s pomocí svého důvtipu a dřevěného klacku. Mluvil o lodích dávno ztracených a bitvách zapomenutých osm stovek let, a dav začal být nepokojný. Mluvil a mluvil, a pak mluvil ještě víc.

A když byly otevřeny Drummovy truhlice, kapitáni uviděli skrblické dary, které jim přinesl. Ještě nikdy nebyl trůn koupen bronzem, pomyslel si Mokrovlas. To zřejmě pochopili i ostatní, protože výkřiky „Drumm! Drumm! Král Dunstan Drumm!“ brzy odumřely.

Aeron cítil, jak má sevřené břicho, a zdálo se mu, jako by se i vlny rozbíjely o břeh hlasitěji než předtím. Je čas, pomyslel si. Je čas, aby si Viktarion přišel nárokovat trůn. „Kdo bude naším králem?“ vykřikl kněz znovu, ale tentokrát vyhledaly jeho divoké černé oči v davu bratra. „Devět synů se narodilo ze slabin Ouellona Greyjoye. Jeden byl silnější než všichni ostatní a neznal žádný strach.“

Viktarion se setkal s jeho pohledem a přikývl. Jal se vystupovat po schodech a kapitáni mu dělali cestu. „Bratře, dej mi požehnání,“ řekl, když přišel na vrchol. Poklekl a sklonil hlavu. Aeron odzátkoval měch a vylil mu proud mořské vody na čelo. „Co je mrtvé, nemůže nikdy zemřít,“ řekl kněz a Viktarion odpověděl, „ale povstane znovu, tvrdší a silnější.“

Když Viktarion vstal, rozestavili se pod ním jeho zastánci; Ralf Kulhavec, Rudý Ralf Stonehouse a Nutě Holič, všichni proslulí válečníci. Stonehouse třímal praporec Greyjoyů; zlatou krakatici na poli černém jako půlnoční moře. Jakmile jej rozvinul, kapitáni a králové začali provolávat jméno lorda kapitána. Viktarion čekal, dokud se neztišili, a pak řekl: „Všichni mne znáte. Jestli chcete milá slova, obraťte se jinam, já nemám jazyk zpěváka. Mám sekeru a mám tyhle.“ Zvedl nad hlavu svoje obrovské obrněné pěsti, aby jim je ukázal, a Nutě Holič zvedl jeho sekeru, hrůzostrašný kus oceli. „Byl jsem věrný bratr,“ pokračoval Viktarion. „Když se Balon oženil, byl jsem to já, koho poslal na Drsnořád, aby mu přivedl nevěstu. Vedl jsem jeho veslice do mnoha bitev a nikdy jsem nepřišel ani o jednu. Když si Balon nasadil na hlavu korunu, byl jsem to já, kdo se plavil do Lannisportu, aby sežehl lvovi ocas. Jindy jsem to byl já, koho poslal stáhnout z kůže Mladého vlka, kdyby se s vytím vrátil domů. Jediné, co vám mohu slíbit, je to, že toho ode mne dostanete víc, než jste dostali od Balona. To je všechno, co jsem vám chtěl říct.“

Po těchto slovech začali jeho zastánci provolávat: „VIKTARION! VIKTARION! KRÁL VIKTARION!“ Na úpatí pahorku mezitím jeho muži vysypávali truhlice, z nichž se hrnulo stříbro, zlato a drahé kamení, bohatství z loupeživých nájezdů. Kapitáni se drápali přes sebe, aby si ukořistili ty nejhonosnější kousky, a přitom vykřikovali: „VIKTARION! VIKTARION! KRÁL VIKTARION!“ Aeron pozoroval Vraní oko. Promluví nyní, nebo nechá královolbě volný průběh? Orkwood z Kosatkohory šeptal něco Euronovi do ucha.

Jenže to nebyl Euron, kdo zarazil jejich provolávání. Byla to žena. Strčila si dva prsty do úst a zapískala, pronikavým ostrým zvukem, který projel vřavou jako nůž tvarohem. „Strýčku! Strýčku!“ Sklonila se v chůzi, sebrala kroucený zlatý obojek a výběhla nahoru po schodech. Nutě ji popadl za paži a Aeron na polovinu zabušení srdce doufal, že ji zastánci jeho bratra umlčí, jenže Aša se z Holičova stisku vykroutila a Rudému Ralfovi řekla něco, co jej přimělo ustoupit o krok stranou. Jak se mezi nimi prodírala nahoru, provolávání utichalo. Byla to dcera Balona Greyjoye, a shromáždění chtělo slyšet, co jim hodlá říct.

„Je chvályhodné, že jsi přinesl na královolbu takové dary, strýčku,“ řekla Viktarionovi, „ale nemusel jsi na sobě mít takovou zbroj. Slibuji, že ti neublížím.“ Aša se otočila, stanula tváří proti kapitánům. „Není nikdo statečnější než můj strýc, nikdo silnější, nikdo zuřivější v boji. A umí počítat do deseti stejně rychle jako jakýkoli muž, viděla jsem ho, jak to dělal… třebaže když chce počítat až do dvaceti, musí si k tomu sundat boty.“ To je rozesmálo. „Nemá ale žádné syny. Vraní oko je starší než on a má na trůn větší nárok…“

„To má!“ vykřikl Rudý veslař zezdola.

„Ano, jenže můj nárok je ještě větší.“ Aša si posadila obojek na hlavu, zlato se zalesklo proti jejím tmavým vlasům. „Balonův bratr nemůže mít přednost před Balonovým synem.“

„Balonovi synové jsou mrtví,“ vykřikl Ralf Kulhavec. „Jediné, co vidím, je Balonova malá dcera!“

„Dcera?“ Aša si zajela rukou pod koženou vestu. „Ohó! Co je tohle? Mám ti to ukázat? Někteří z vás neviděli ani jedno, od té doby, co je odstavili.“ Znovu se dali do smíchu. „Prsa jsou na králi strašlivá věc, tak zní ta píseň? Ralfe, dostal jsi mě, Já jsem žena… třebaže ne stará žena tak jako ty. Ralf Kulhavec… nemělo by to být spíš Ralf Povadlec?“ Aša vytáhla ze záňadří dýku. „Jsem taky matka a tohle je moje kojeňátko!“ Zvedla dýku do výše. „A tady jsou moji zastánci.“ Protlačili se kolem Viktarionových tří a postavili se pod ni: Oarl Panna, Tristifer Botley a rytíř ser Harras Harlaw, jehož meč Soumrak byl stejně slavný jako Rudý déšť Dunstana Drumma. „Můj strýc říká, že ho znáte. Znáte taky mě –“

„Já tě chci poznat líp!“ vykřikl někdo.

„Jdi domů a poznávej si svoji ženu,“ zavolala Aša v odpověď. „Strýc říká, že vám toho dá víc, než vám dal můj otec. Nuže, co to bylo? Zlato a sláva, odpoví někteří. Svoboda, vždy tak sladká. Ano, je to tak, dal nám to… ale také vdovy, jak vám řekne pán Černopřílivu. Kolika z vás byly vypáleny domovy, když sem přišel Robert? Kolika byly znásilněny a zmrzačeny dcery? Spálená města a rozbořené hrady, to vám můj otec dal. Porážka, to vám otec dal. Tady strýček vám toho chce dát ještě víc. Já ne.“

„A co nám tedy dáš?“ zeptal se Lukas Tresska. „Pletení?“

„Ano, Lukasi. Upletu nám všem království.“ Přehodila si dýku z ruky do ruky. „Musíme si vzít ponaučení z Mladého vlka, který vyhrál každou bitvu… a prohrál všechno.“

„Vlk není krakatice,“ namítl Viktarion. „Co krakatice jednou uchvátí, to nepustí, aí je to veslice nebo mořská obluda.“

„A co jsme uchvátili, strýčku? Sever? Co je to, pokud ne jenom lígy a lígy a lígy a lígy, daleko od zvuku moře? Získali jsme Kailinskou držbu, Pahorek v Hlubokolese, Torrhenovu věž, dokonce Zimohrad. A jaké bohatství z nich máme?“ Pokynula a její muži z Černého větru popošli kupředu, na ramenou truhlice z dubu a železa. „Dávám vám bohatství Kamenitého pobřeží,“ řekla Aša, když byla otočena dnem vzhůru první z nich. Z truhlice se s rachotem vyřinul proud oblázků, černých a šedých a bílých, hrnoucích se dolů po schodech, ohlazených mořem. „Dávám vám bohatství Hlubokolesa,“ řekla, když byla obrácena druhá truhlice. Vyhrnuly se z ní borové šišky, které nadskakovaly na schodech a kutálely se do davu. „A nakonec, zlato Zimohradu.“ Ze třetí truhlice se vysypaly žluté tuříny, kulaté, tvrdé a velké jako lidská hlava. Přistály mezi oblázky a šiškami. Aša jeden nabodla dýkou.

„Harmunde Ostrý,“ vykřikla, „tvůj syn Harrag na Zimohradu zemřel, pro tohle.“ Stáhla tuřín z dýky a hodila mu jej. „Myslím, že máš ještě další syny. Jestli chceš vyměnit jejich hlavy za tuříny, vykřikni jméno mého strýce!“

„A co když vykřiknu tvoje jméno?“ zeptal se Harmund. „Co potom?“

„Mír,“ odpověděla Aša. „Území. Vítězství. Dám ti mys Mořského draka a Kamenité pobřeží, černou zemi a vysoké stromy a dost kamenů na to, aby si každý z tvých mladých synů mohl postavit svou síň. Také budeme mít seveřany… jako přátele, po jejichž boku se budeme moci postavit proti Železnému trůnu. Vaše volba je jednoduchá. Korunujte mne, a budete mít mír a vítězství. Korunujte mého strýce, a budete mít další válku a další porážku.“ Zastrčila svoji dýku do pochvy. „Co budete mít, železní?“

„VÍTĚZSTVÍ!“ vykřikl Rodrik Čtec, s rukama ohnutýma kolem úst. „Vítězství a Aša!“

„AŠA!“ zvolal v ozvěně lord Baelor Blacktyde. „KRÁLOVNA AŠA!“

Ašina posádka se k jejich provolávání připojila. „AŠA! AŠA! KRÁLOVNA AŠA!“

Dupali nohama a mávali pěstmi a křičeli, zatímco Mokrovlas jen nevěřícně naslouchal. Ona by ponechala dílo svého otce nedokončené! Jenže její jméno provolával Tristifer Botley, společně s mnoha Drsnořádskými, nějakými Goodbrothery, rudolícím lordem Merlynem, více muži, než by byl kněz kdy věřil… jméno ženy!“

Ostatní však mlčeli nebo si mumlali mezi sebou navzájem. „Žádný zbabělý mír!“ zařval Ralf Kulhavec. Rudý Ralf Stonehouse zamával praporcem Greyjoyů a zaburácel: „Viktarion! VIKTARION!“ Muži se začali navzájem strkat. Někdo hodil Aše po hlavě borovou šišku. Když ucukla, její koruna ze zlatého obojku se svezla na zem. Kněz z toho měl na chvíli dojem, jako by stál na vrcholu obřího mraveniště, s tisícem zuřivých mravenců u svých nohou. Výkřiky „Aša!“ a „Viktarion!“ se dmuly sem a tam a zdálo se, jako by je měla všechny pohltit divoká bouře. Bouřlivý bůh je mezi námi, pomyslel si kněz, zasévá hněv a svár.

Tehdy prořízl vzduch zvuk rohu, ostrý jako výpad meče.

Jasný a zhoubný byl jeho hlas, vibrující horký výkřik, který člověka rozechvíval až do morku kostí. Ten výkřik setrvával ve vlhkém mořském vzduchu: ááááRRÍÍÍÍííííííííííííííííííííííí

Všechny oči se stočily ke zdroji zvuku. Byla to jedna z Euronových zrůd, která troubila na roh, obludný muž s vyholenou hlavou. Na jeho pažích se leskly náramky ze zlata, nefritu a gagátu, na jeho široké hrudi byl vytetován jakýsi dravý pták, z jehož pařátů odkapávala krev.

ááááRRÍÍÍÍíííííííííííííííííííííí

Roh, do kterého foukal, byl leskle černý, zakroucený a vyšší než muž, který jej držel oběma rukama. Opásaný byl obručemi z rudého zlata a temné oceli, s rytinami prastarých valyrijských piktografů, které jako by rudě zářily, zatímco zvuk nabýval na hlasitosti.

áááááááRRÍÍÍÍíiííííííííííííííííílí

Byl to strašlivý zvuk, kvílení bolesti a hněvu, které jako by propalovalo uši. Aeron Mokrovlas si přikryl uši a modlil se k Potopenému bohu, aby zvedl mocnou vlnu a smetl ten roh, jenže jeho řev se táhl dál a dál. Ten roh je ze samotného pekla, chtělo se mu vykřiknout, třebaže by jej žádný člověk neslyšel. Tváře holohlavého muže byly tak nafouklé, že vypadaly, jako by měly každou chvíli prasknout, a svaly na jeho hrudníku sebou cukaly takovým způsobem, že to vypadalo, jako by se vytetovaný pták chtěl trhnutím zvednout z jeho masa a vzlétnout. A nyní glyfy jasně zářily, každá čárka a písmenko se mihotaly bílým ohněm. Dál a dál a dál se ten zvuk táhl, odrážel se ozvěnou od pustých kopců za nimi a přes vody Naggovy kolébky, aby zazvonil o hory Velkého Wyku, dál a dál a dál, dokud nezaplnil celý ten mokrý svět.

A když už se zdálo, že nikdy neskončí, náhle utichl.

Trubači konečně došel dech. Zapotácel se a málem upadl. Kněz uviděl Orkwooda z Kosatkohory, jak jej chytil za paži, aby jej udržel ve vzpřímené poloze, zatímco Levoruký Lukas Tresska mu vzal zatočený černý roh z rukou. Z rohu stoupal tenký pramínek kouře, a kněz viděl krev a puchýře na rtech muže, jenž na něj troubil. Pták na jeho hrudi rovněž krvácel.

Euron Greyjoy pomalu vystoupil na kopec. Oči všech přítomných se upíraly na něho. Nad jejich hlavami vykřikl racek, a vykřikl znovu. Žádný bezbožný člověk nesmí sedět na Mořskokamenném trůnu, pomyslel si Aeron, ale věděl, že musí nechat svého bratra promluvit. Jeho rty se tiše pohybovaly v modlitbě.

Ašini zastánci ustoupili stranou, a Viktarionovi rovněž. Kněz udělal krok dozadu a položil ruku na chladný oblý kámen Naggových žeber. Vraní oko se zastavil na vrcholu schodiště, ve dveřích Síně Šedého krále, a otočil svoje usměvavé oko na kapitány a krále, ale Aeron cítil také jeho druhé oko, to, které nechával zakryté.

„ŽELEZNÍ,“ řekl Euron Greyjoy, „slyšeli jste můj roh. Nyní slyšte má slova. Jsem Balonův bratr, Ouellonův nejstarší žijící syn. V mých žilách koluje krev lorda Vickona a krev starých krakatic. Ale já se plavil dál než kterýkoli z nich. Jenom jedna žijící krakatice nikdy nepoznala porážku. Jenom jedna nikdy neohnula koleno. Jenom jedna se plavila do Ašaje vedle Stínu a viděla krásy a hrůzy přesahující lidskou představivost…“

„Pokud se ti ten Stín tak líbil, vrať se tam zpátky,“ vykřikl růžovolící Oarl Panna, jeden z Ašiných zastánců.

Vraní oko jej ignoroval. „Můj bratříček by ukončil Balonovu válku a zabral si sever. Moje sladká neteř by vám dala mír a borové šišky.“ Jeho modré rty se zkřivily v úsměvu. „Aša dává přednost vítězství před porážkou. Viktarion chce království, ne pouze pár ubohých yardů půdy. Ode mne dostanete obojí.

Říkáte mi Vraní oko. Nuže, kdo má bystřejší oko než vrána? Po každé bitvě vrány přilétají ve stovkách a tisícovkách, aby hodovaly na padlých. Vrána dokáže vycítit smrt zdaleka. A já říkám, že celé Západozemí umírá. Ti, kdož mne budou následovat, budou hodovat až do konce svých dnů.

Jsme železní, a kdysi jsme byli dobyvatelé. Vládli jsme všude, kde byl slyšet hukot vln. Můj bratr by chtěl, abyste se spokojili se studeným a bezútěšným severem, moje neteř by vám dala ještě méně… ale já vám dám Lannisport, Vysokou zahradu, Stromovinu, Staré město. Říční kraje a Rovinu, Králoles a Deštoles, Dorne a blata, Měsíční hory a údolí Arrynů, Tarth a Kamenné schody. Já říkám, vezměme si to všechno! Říkám, zaberme si Západozemí.“ Pohlédl na kněze. „A to všechno pro větší slávu Potopeného boha, aby bylo jasno.“

Na polovinu zabušení srdce byl Aeron smělostí jeho slov ohromen. Kněz kdysi snil stejný sen, když poprvé spatřil rudou kometu na obloze. Přeženeme se přes zelené krajiny s ohněm a mečem, zničíme sedm bohů septonů a bílé stromy seveřanů…

„Vraní oko,“ zvolala Aša, „nechal jsi svůj rozum v Ašaji? Když nedokážeme udržet sever – a to nedokážeme – jak bychom mohli získat celých Sedm království?“

„Nu, jednou už k tomu došlo. Naučil snad Balon svoje děvče tak málo o způsobech války? Viktarione, zdá se, že dcera našeho bratra nikdy neslyšela o Aegonu Dobyvateli.“

„O Aegonovi?“ Viktarion si zkřížil ruce na obrněné hrudi. „Co má s námi Dobyvatel společného?“

„Já toho vím o válce tolik jako ty, Vraní oko,“ řekla Aša. „Aegon Targaryen dobyl Západozemí s draky.“

„Stejně jako to uděláme my,“ ujistil ji Euron Vraní oko. „Ten roh, co jsi slyšela, jsem našel mezi kouřícími ruinami, které byly Valyrií, žádný člověk se tam neodvážil vkročit, jenom já. Slyšela jsi jeho zvuk a cítila jsi jeho sílu. Je to dračí roh, opásaný obručemi z rudého zlata a valyrijské oceli, na nichž jsou vyryta zaříkávadla. Na takové rohy troubívali Dračí páni ze starých časů, než je pohltila Zkáza. S tímto rohem, železní muži, dokážu podrobit draky své vůli.“

Aša se nahlas zasmála. „Roh, kterým bys podrobil stádo koz, by byl užitečnější, Vraní oko. Žádní draci už nejsou.“

„Opět se mýlíš, děvče. Jsou tři, a já vím, kde je hledat. A tohle určitě stojí za korunu z naplaveného dříví.“

„EURON.“ vykřikl Levoruký Lukas Tresska.

„EURON! VRANÍ OKO! EURON!“ zvolal Rudý veslař.

Němé zrůdy z Tichosti otevřeli Euronovy truhlice, vysypali před kapitány a krále jeho dary. Krásné blyštící se poklady z drahých kovů posázené perlami a drahokamy, cennosti ukradené a přivezené z dalekého východu, s cinkotem padaly na zem. Pak už to byl Hotho Harlaw, koho kněz uslyšel, když si plnil ruce zlatem. Gormond Goodbrother to volal taky, i Erik Kovadlinolamač. „EURON! EURON! EURON!“ Volání nabývalo na hlasitosti, stalo se burácením. „EURON! EURON! VRANÍ OKO! KRÁL EURON!“ Valilo se vzhůru do Naggova kopce, jako by sám Bouřlivý bůh lomozil v mracích. „EURON! EURON! EURON! EURON! EURON! EURON!“

Dokonce i kněz může pochybovat. Dokonce i prorok může poznat hrůzu. Aeron Mokrovlas sáhl do svého nitra po svém bohu a nalezl jen ticho. Zatímco tisíc hlasů provolávalo jméno jeho bratra, jediné, co slyšel on, byl skřípot zrezivělého železného pantu.

BRIENNE

Na východ od Panenského jezírka kopce náhle zdivočely a borovice se sevřely kolem nich jako armáda tichých, šedozelených vojáků.

Mrštný Dick řekl, že cesta podél pobřeží je nejkratší a nejsnadnější, a tak se zřídkakdy ocitali mimo dohled od zálivu. Městečka a vesnice podél pobřeží byly stále menší a vzdálenější od sebe. Za soumraku si vždycky našli nějaký hostinec. Krabb se podělil o společné lože s ostatními poutníky, zatímco Brienne zaplatila pokoj pro sebe a Podricka. „Bylo by levnější, kdybychom se všichni dělili o jednu postel, milostpaní,“ říkával Mrštný Dick. „Mohla bys mezi nás položit svůj meč. Starej Dick je neškodnej chlapík. Kavalírskej jako rytíř a čestnej, jako je den dlouhej.“

„Dny se zkracují,“ podotkla Brienne.

„Nu, to je docela možný. Pokavaď mi v posteli nevěříš, moh bych se prostě stočit do klubíčka na podlaze, milostpaní.“

„Ne na mojí podlaze.“

„Člověk by si myslel, že nevěříš vůbec nikomu.“

„Důvěru si musí člověk vysloužit. Tak jako zlato.“

„Jak říkáš, paní,“ přikývl Krabb, „ale o kus dál na sever, kde se cesta ztrácí, budeš muset starýmu Dickovi důvěřovat. Kdybych si chtěl vzít tvý zlato pod hrotem meče, kdo by mě zastavil?“

„Ty meč nemáš, já ano.“

Zavřela mezi nimi dveře a stála tam naslouchajíc, dokud si nebyla jistá, že odešel. Jakkoli mrštný možná Dick byl, nebyl to Jaime Lannister ani Šílená myš, ba dokonce ani Humfrey Wagstaff. Byl jako vyžle a podvyživený, jeho jediným kusem zbroje byla promačkaná, rzí prolezlá polopřílba. Místo meče nosil starou zubatou dýku. Pokud zrovna nespala, nepředstavoval pro ni žádnou hrozbu. „Podricku,“ řekla, „přijde čas, kdy už tu nebudou žádné hostince, kde bychom mohli přenocovat. Našemu průvodci nedůvěřuji. Až si pak rozděláme tábor, mohl bys mne hlídat, zatímco budu spát?“

„To jako mám zůstat vzhůru, má paní? Pane?“ Zamyslel se. „Mám meč. Jestli se ti Krabb pokusí ublížit, mohl bych ho zabít.“

„Ne,“ řekla přísně. „Nechci po tobě, aby ses ho pokusil zabít. Jediné, co máš dělat, je pozorovat ho, když já budu spát, a probudit mě, kdyby udělal cokoli podezřelého. Já se probouzím rychle, to uvidíš.“

Krabb vyjevil svoji pravou povahu příštího dne, když zastavili, aby napojili koně. Brienňe musela poodejít stranou za jeden z keřů, aby si ulevila. Právě si dřepla k zemi, když uslyšela Podricka, jak říká: „Co to děláš? Jdi odtamtud pryč.“ Dokončila svou záležitost, natáhla si kalhoty a vrátila se na cestu, kde našla Mrštného Dicka, jak si otírá mouku z prstů. „V mém sedlovém vaku žádné zlaťáky nenajdeš,“ řekla mu. „Já svoje zlato nosím na těle.“ Něco bylo ve váčku u jejího pasu, zbytek ukrytý v páru tajných kapes všitých do jejího oděvu. Naditý měšec uvnitř jejího sedlového vaku byl naplněný měďáky, velkými i malými, halíři a půlhalíři, a penízky ještě menší hodnoty… a jemnou bílou moukou, aby vypadal ještě plnější. Koupila ji u kuchaře v hostinci U Sedmi mečů toho rána, kdy vyjela z Šerodolu.

„Dick ti nechtěl nijak ublížit, paní.“ Zavrtěl svými pomoučenými prsty, aby jí ukázal, že nemá zbraň. „Jenom jsem se díval, jestli máš ty zlaťáky, cos mi slíbila. Svět je plnej lhářů, hotovejch oklamat poctivýho chudáka. Teda ne že bys ty byla jedním z nich.“

Brienne nezbývalo než doufat, že je lepším průvodcem než zlodějem. „Měli bychom jet.“ Znovu nasedla na koně.

Dick často zpíval, když takto jeli bok po boku; sice nikdy celou písničku, jen kousek toho a úryvek tamtoho. Měla podezření, že se ji tím snaží okouzlit, aby polevila ve své ostražitosti. Někdy se pokoušel přimět ji a Podricka, aby zpívali s ním, ale bylo to marné. Chlapec byl příliš plachý a měl svázaný jazyk a Brienne nezpívala vůbec. Zpívala jsi svému otci? ptala se jí kdysi lady Catelyn v Řekotočí. Zpívala jsi Renlymu? Nezpívala, nikdy, třebaže chtěla… tolik chtěla…

Když Mrštný Dick zrovna nezpíval, tak mluvil, častoval je příběhy z Prasklepetského mysu. Každé ponuré údolí mělo svého pána, říkal, a všechny dohromady spojovala jen jejich nedůvěra vůči cizincům. V jejich žilách kolovala krev Prvních lidí, tmavá a silná. „Andalové se snažili podrobit si Prasklepeto, ale my je vykrváceli v údolích a utopili v bažinách. To, co nedokázali jejich synové vybojovat meči, vyhrály jejich krásné dcery polibky. Provdaly se do rodů, které si jejich otcové nemohli podrobit, tak,tak.“

Šerodolští Darklynové se pokoušeli vnutit Prasklepetskému mysu svoji nadvládu; Mootonové z Panenského jezírka se o to snažili rovněž, a později také prevíti Keltigarové z Krabího ostrova. Jenže Prasklepetští znali své slatiny a lesy tak, jako je neznal nikdo jiný, a v případě největšího nebezpečí vždycky zmizeli v jeskyních, které provrtávaly jejich kopce jako včelí plástve. Když nebojovali s rádoby dobyvateli, válčili mezi sebou navzájem. Jejich krvavé spory byly stejně hluboké a temné jako bažiny mezi jejich kopci. Čas od času přinesl nějaký hrdina mysu mír, ale ten nikdy netrval déle než po jeho život. Jedním z těch udatných reků byl lord Lucifer Hardy, a také bratři Bruneové. Staří Kostilamači byli ještě lepší, ale Krabbové byli nejmocnějšími ze všech. Dick stále nemohl uvěřit, že Brienne nikdy předtím neslyšela o rytíři Clarenci Krabbovi a jeho smělých činech.

„Proč bych ti měla lhát?“ opáčila. „Každé místo má svoje místní hrdiny. Tam, odkud pocházím já, zpívají minesengři o seru Galladonovi z Morne, Dokonalém rytíři.“

„Seru Gallacosi jakém?“ Odfrklsi. „O tom jsem nikdy neslyšel. Proč byl tak zatraceně dokonalej?“

„Ser Galladon byl hrdinou takové odvahy, že pro něj ztratila srdce samotná Panna. Jako symbol své lásky mu darovala kouzelný meč. Spravedlivá panna, tak mu říkali. Žádný obyčejný meč se mu nevyrovnal a žádný štít nevydržel jeho polibek. Ser Galladon nosil Spravedlivou pannu hrdě, ale tasil ji jen třikrát. Nepoužil Pannu proti smrtelníkovi, protože byla tak mocná, že by učinila jakýkoli boj nespravedlivým.“

Krabba to pobavilo, jak se zdálo. „Dokonalej rytíř? Spíš bych řek dokonalej trouba. Jakej má smysl mít nějakej kouzelnej meč, když ho sakra nepoužíváš?“

„Čest,“ odpověděla. „Tím smyslem je čest.“

To ho rozesmálo ještě hlasitěji. „Ser Clarence Krabb by si tím tvým Dokonalým rytířem utřel svůj chlupatej zadek, milostpaní. Kdyby se ti dva někdy byli setkali, tak by na polici v Šepotech seděla jedna hlava navíc. ‚Měl jsem použít ten svůj kouzelnej meč,‘ říkala by všem ostatním hlavám. ‚Měl jsem použít ten zatracenej meč.‘“

Brienne si nemohla pomoci, ale musela se usmát. „Možná,“ připustila, „jenže ser Galladon žádný blázen nebyl. Proti nepříteli osm stop vysokému a sedícímu na praturovi by Spravedlivou pannu klidně tasil. Říkají, že jednou ten meč použil k tomu, aby jím uťal drakovi hlavu.“

Na Mrštného Dicka to nijak nezapůsobilo. „Kostilamač také bojoval proti drakovi a ani k tomu nepotřeboval kouzelnej meč. Prostě mu jenom zauzlil krk, takže pokaždý, když potom drak vydech voheň, spálil si svou vlastní prdel.“

„A co Kostilamač udělal, když přišli Aegon a jeho sestry?“ zeptala se jej Brienne.

„Byl už mrtvej. To by měla milostpaní vědět.“ Krabb si ji změřil postranním pohledem. „Aegon poslal nahoru na Prasklepeto svoji sestru, tu Visenyu. Lordi se doslechli o Harrenově konci. Protože to nebyli žádní cvoci, položili svý meče k jejím nohám. Královna je všechny přijala za svoje muže a řekla, že nejsou povinovaný věrností vůči Panenskýmu jezírku, Krabímu ostrovu ani Šerodolu. To ale nebrání těm zatracenejm Keltigarům posílat svý muže na východní pobřeží, aby tam pro ně vybírali daně. Když jich pošlou opravdu hodně, vrátí se jich jen pár… jinak se skláníme jen před našimi vlastními pány a před králem. Opravdovým králem, ne Robertem a jemu podobnejm.“ Odplivl si. „Na Trojzubci byli s princem Rhaegarem Krabbové a Bruneové i Boggsové, a taky byli v Královský gardě. Hardy, Cave, Pyne a tři Krabbové, Clement a Rupert a Clarence Krátcí. Byl šest stop vysoký, ale v porovnání s opravdovým rytířem Clarencem krátký. Tady na Prasklepetu jsme všichni dobří dračí muži.“

Jak pokračovali dál na sever a na východ, cestujících ubývalo, až tam již nebyly k nalezení žádné hostince. Tou dobou byla cesta podél zálivu celá zarostlá plevelem. V noci si našli přístřeší v rybářské vesnici. Brienne zaplatila vesničanům pár měďáků za to, že jim dovolili uložit se na noc ve stodole. Patro si zabrala pro sebe a Podricka a vytáhla za nimi žebřík.

„To mě necháte tady dole samotnýho? Vždyť bych vám moh ukrást koně,“ volal na ně Krabb zezdola. „Nejlíp bude, když je taky vytáhneš po žebříku, milostpaní.“ Když jej ignorovala, pokračoval: „Dnes v noci má pršet. Studenej lijavec. Ty a Pod si budete spát hezky v teplíčku a chudák starej Dick aby tady dole mrznul.“ Zavrtěl hlavou, cosi si pro sebe mumlaje, zatímco si připravoval spaní na hromádce sena. „ještě nikdy jsem nepoznal tak nedůvěřivou pannu, jako seš ty.“

Brienne se schoulila pod svým pláštěm, s Podrickem zívajícím po boku. Nebyla jsem vždycky tak opatrná, mohla by křiknout dolů na Krabba. Když jsem byla malá, věřila jsem, že všichni muži jsou stejně čestní jako můj otec. Dokonce i muži, kteří jí říkali, jaká je pěkná dívka, jak vysoká, chytrá a šikovná, jak půvabná při tanci. Až septa Roelle jí zvedla šupiny z očí. „Oni ty věci říkají jen proto, aby si získali přízeň tvého otce,“ řekla jí ta žena. „Pravdu najdeš ve svém zrcadle, ne na jazycích mužů.“ Byla to tvrdá lekce, rozplakala ji, ale osvědčila se jí na Harrenově, když s ní rytíř Hyle a jeho přátelé hráli tu jejich hru. Panna musí být v tomto světě nedůvěřivá, jinak nezůstane pannou dlouho, pomyslela si, zatímco venku začal padat déšť.

Při pranici na turnaji v Hořkomostu vyhledala své nápadníky a jednomu po druhém jim dala co proto, Farrowovi a Ambrosovi a Bushyovi, rytířům Marku Mullendorovi a Raymondu Bezzemkovi, a taky Willu Čápovi. Harryho Drvoštěpa přejela a Robinu Potterovi rozbila přilbici a zanechala mu na památku ošklivou jizvu na hlavě. A když padl poslední z nich, Matka jí poslala Conningtona. Tentokrát držel ser Ronnet meč, a ne růži. Každý úder, který mu zasadila, byl sladší než polibek.

Loras Tyrell byl posledním, který toho dne čelil jejímu hněvu. Nikdy se jí nedvořil, stěží se na ni podíval, ale měl toho dne na svém štítu tři zlaté růže a Brienne růže nenáviděla. Pohled na ně jí dodal zuřivou sílu.

Té noci se jí zdálo o boji, který vybojovala, a o Jaimem Lannisterovi připevňujícím jí duhový plášť kolem ramen.

Příštího rána stále pršelo. Když posnídali, Mrštný Dick navrhl, aby počkali, až přestane.

„A kdy to bude? Zítra? Za čtrnáct dní? Až znovu přijde léto? Ne. Máme pláště a před sebou lígy cesty.“

Pršelo celý den. Úzká pěšina, kterou se ubírali, se pod kopyty jejich koní záhy proměnila v bláto. Těch pár stromů, které viděli, vztahovalo k nebi holé větve a neutuchající déšť proměnil poslední listy, co na nich ještě zůstaly, ve vlhké hnědé chumáče. Dickův plášť navzdory podšívce z veverčí kůže promokl naskrz a Brienne viděla, jak se chvěje. Na okamžik jí ho bylo líto. Moc dobře se nenajedl, to je zřejmé. Říkala si v duchu, zda opravdu existuje ta pašerácká jeskyně nebo ruiny hradu zvaného Šepoty. Hladoví lidé dělají zoufalé věci. Tohle všechno mohla být docela dobře nějaká léčka určená k tomu, aby ji nakonec okradl. Žaludek se jí stáhl podezřením.

Na čas se zdálo, jako by neutuchající ťukání deště bylo jediným zvukem na světě. Mrštný Dick se jako bez života ploužil dál. Seděl na koni se shrbenými zády, jako by jej to mělo udržet v suchu. Tentokrát nebyla poblíž žádná vesnice, když se snesl večer. A nebyly tam ani stromy, které by jim poskytly útočiště. Byli nuceni utábořit se mezi shlukem kamení zhruba padesát yardů nad čárou přílivu. Brienne si říkala, že kameny je ochrání aspoň před nejhorším větrem. „Lepší bude, když budeme v noci držet stráž, milostpaní,“ řekl jí Krabb, když se pokoušela zapálit oheň z naplaveného dříví. „Na místech jako tohle by mohli být čvachtavci.“

„Čvachtavci?“ Brienne se na něj podezřívavě podívala.

„Obludy,“ řekl Mrštný Dick zálibně. „Vypadaj jako lidi, dokud se k nim nedostaneš blíž, jenže jejich hlavy jsou moc velký a tam, kde maj normální lidi vlasy, maj čvachtavci šupiny. Jsou bílí jako rybí břicha, s ploutvema mezi prstama. Jsou pořád mokří a smrděj rybinou, maj modrý rty a za nima řady zelenejch zubů ostrejch jako jehly. Některý říkaj, že První lidi je všecky pozabíjeli, jenže to není pravda. Přicházej v noci a kradou zlý malý děcka, ťapotaj kolem na těch svejch mokrejch hnátách a vydávaj přitom šplouchavý zvuky, šplaš-šploš. Holčičky si nechávaj, vychovávaj je, ale kluky žerou, trhaj je na kusy těma svejma ostrejma zelenejma zubiskama.“ Zašklebil se na Podricka. „Tebe taky sežerou, hochu. Sežerou tě syrovýho.“

„Jen ať si to zkusí. Všechny je pozabíjím.“ Podrick se dotkl svého meče.

„To si můžeš zkusit. Čvachtavce jen tak nezabiješ.“ Mrkl na Brienne. „Seš zlobivá malá holka, paní?“

„Ne.“ Jenom bláznivá. Dřevo bylo příliš mokré, než aby se dalo zapálit, bez ohledu na to, kolik jisker Brienne vykřesala svým pazourkem a ocelí. Z třísek se zvedl pramínek kouře, a to bylo všechno. Znechuceně se posadila na zem se zády opřenými o skálu, přetáhla přes sebe plášť a odevzdala se chladné, mokré noci. S myšlenkami na teplé jídlo žvýkala proužek tvrdého nasoleného hovězího, zatímco Mrštný Dick vyprávěl o dobách, kdy rytíř Clarence Krabb bojoval proti králi čvachtavců. Povídat umí, jen co je pravda, pomyslela si Jenže Mark Mullendor s tou svou opičkou byl taky zábavný.

Bylo příliš mokro, než aby viděli, jak slunce zapadá, příliš šedivo, než aby viděli vyjít měsíc. Noc byla černá a bezhvězdná. Krabbovi došly všechny příběhy a usnul. Podrick také brzy chrápal. Brienne tam seděla opřená zády o skálu a naslouchala vlnám. Jsi blízko moře, Sanso? říkala si. Čekáš v Šepotech na loď, která nikdy nepřipluje? Koho máš s sebou? Místo na lodi pro tři, řekl. Připojil se k tobě Skřet a ser Dontos, nebo jsi našla svoji sestřičku?

Měla za sebou dlouhý den a byla unavená. A i když seděla opřená zády o kámen, s deštěm tiše ťukajícím kolem ní, zjistila, že se jí klíží víčka. Dvakrát si zdřímla. Podruhé se probudila s trhnutím a se srdcem bušícím jí v hrudi, přesvědčená, že se někdo nad ní tyčí. Končetiny měla ztuhlé a plášť se jí zamotal kolem kotníků. Odkopala jej ze sebe a vstala. Mrštný Dick byl schoulený proti kameni, napůl pohřbený ve vlhkém, těžkém písku, a spal. Sen. Byl to jen sen.

Možná udělala chybu, když se odloučila od rytířů Creightona a Illifera. Zdálo se, že jsou to čestní muži. Kéž by tu tak byl se mnou Jaime, pomyslela si… jenže byl rytířem Královské gardy, jeho právoplatné místo bylo u jeho krále. Kromě toho to byl Renly, koho chtěla. Přísahala jsem, že ho budu ochraňovat, a selhala jsem. Pak jsem přísahala, že ho pomstím, a rovněž jsem selhala. Místo toho jsem utekla s lady Catelyn, a tu jsem také zklamala. Vítr se změnil a déšť jí stékal po tváři.

Příštího dne se cesta zúžila v oblázky posetou nitku a nakonec v pouhý náznak cesty. Blízko k poledni náhle končila u úpatí větrem vyhlodaného útesu. Nahoře stál malý hrad mračící se nad vlnami, jeho tři pokřivené věže byly vykreslené proti olověné obloze. „To jsou Šepoty?“ zeptal se Podrick.

„Připadá ti to snad jako nějaká zatracená ruina?“ odsekl Krabb. „To je Strašnobrloh, kde má svoje sídlo lord Brune. Tady cesta končí. Odteďka už to budou jen samé borovice.“

Brienne pozorovala útes. „Jak se dostaneme nahoru?“

„Snadno.“ Mrštný Dick otočil svého koně. „Držte se blízko mě. Čvachtavci obyčejně uchvátěj opozdilce.“

Ukázalo se, že cesta nahoru je příkrá kamenitá stezka, skrytá ve skalní rozsedlině. Většinou byla přírodní, ale tu a tam byly k usnadnění výstupu vytesané schody. Z obou stran se k nim tiskly kamenné stěny, vyhlodané staletími větrů a vodní tříště. Na některých místech nabývaly fantastických tvarů. Mrštný Dick na pár ukázal, když vystupovali. „Tamhle je obří hlava, vidíte?“ Brienne se usmála, když ji uviděla. „A tamhle je kamennej drak. To druhý křídlo mu upadlo, když byl můj táta ještě kluk. Nad ním visí kamenný vemena, jako cecky nějaký zkamenělý čarodějnice.“ Ohlédl se zpátky na její hruď.

„Pane? Má paní?“ ozval se Podrick. „Tamhle je jezdec.“

„Kde?“ Žádný z kamenů jí jezdce nepřipomínal.

„Na cestě. Ne kamenný jezdec. Opravdový. Jede za námi. Tamhle dole.“ Ukázal tam.

Brienne se otočila v sedle. Vystoupili už tak vysoko, že viděli na lígy daleko podél pobřeží. Po stejné cestě, kudy ještě před chvílí jeli oni, dvě či tři míle za nimi, se ubíral jezdec na koni. Už zase? Podezřívavě si změřila Mrštného Dicka.

„Na mě se nedívej,“ ohradil se Krabb. „Tohle nemá se starým Mrštným Dickem nic společnýho, ať je to kdokoli. Nejspíš to bude nějakej Bruneho člověk, vrací se z války. Nebo nějakej zpěvák, co se toulá z místa na místo.“ Otočil hlavu a odplivl si. „Čvachtavec to není, to je jistý. Ti na koních nejezděj.“

„Ne,“ přitakala Brienne. Alespoň v tomhle se shodli.

Posledních sto stop výstupu bylo nejprudších a nejzrádnějších. Zpod kopyt jejich koní odlétaly uvolněné kamínky a s rachotem se kutálely dolů po kamenité stezce za nimi. Když se vynořili z rozsedliny ve skále, ocitli se rovnou pod hradbami. Zpoza vrcholku zdí nad nimi na ně vyhlédl obličej, a vzápětí se ztratil. Brienne si říkala, že by to mohla být žena, a řekla to i Mrštnému Dickovi.

Souhlasil. „Brune je příliš starej, než aby moh šplhat po hradbách, a jeho synové a vnukové odešli do válek. Tady nezbyl nikdo než ženský a jedno či dvě děcka s nudlí u nosu.“

Měla na rtech otázku, ke kterému králi se lord Brune přidal, ale zdálo se, že na tom stejně nesejde. Bruneho synové byli pryč; někteří se možná už nevrátí. Tady se s žádnou pohostinností nesetkáme. Hrad plný starců, žen a dětí nerad otvíral své brány ozbrojeným cizincům. „Promluvíš s pánem, protože ho znáš,“ řekla Mrštnému Dickovi.

„Možná jsem ho znal, kdysi.“

Podívala se na hruď jeho kabátce. Tam, kde kdysi býval nějaký znak, byla dnes jen otřepaná vlákna a rozedřená tmavší látka. Její průvodce byl dezertér, o tom nepochybovala. Že by jezdec za nimi byl některý z jeho bratrů ve zbrani?

„Měli bychom jet dál,“ naléhal, „než se začne Brune divit, proč jsme pod jeho hradbami. Dokonce i ženská umí nabít zatracenou kuši.“ Dick ukázal k vápencovým kopcům se zalesněnými svahy, které se zvedaly za hradem. „Vocaď už žádný další cesty nevedou, jen potoky a stezky lesní zvěře, ale milostpaní se nemusí ničeho bát. Mrštnej Dick to tady dobře zná.“

Právě toho se Brienne obávala. Podél vrcholku útesu vanul v poryvech vítr, ona však cítila jediné, past. „Co ten jezdec?“ Pokud jeho kůň neuměl běhat po vlnách, brzy začne vyjíždět nahoru po útesu.

„Co s ním? Jestli je to nějakej blázen z Panenskýho jezírka, možná tu zatracenou stezku ani nenajde. A jestli jo, ztratíme se mu v lesích. Odsud už nebude moct jet po žádný cestě.“

Jen po našich stopách. Brienne si říkala, jestli by nebylo lepší setkat se s jezdcem zde, kde mohla třímat v ruce meč. Jestli je to ale potulný zpěvák nebo jeden ze synů hradního pána, budu vypadat jako naprostý blázen. Říkala si, že Krabb má asi pravdu. Jestli bude za námi i zítra, tak si to s ním vyřídím. „Jak chceš,“ řekla nakonec a nasměrovala svou klisnu ke stromům.

Hrad se za jejich zády zmenšoval a brzy jim zmizel z očí. Všude kolem rostly jehličnany, vysokánská zeleně oděná kopí, vyrážející k obloze. Země v lese byla pokryta vrstvou jehličí silnou jako hradní zeď, posetou šiškami. Kopyta koní jako by nevydávala žádný zvuk. Mírně pršelo, na chvíli přestalo, pak znovu začalo, ale mezi borovicemi stěží tu a tam propadla kapka.

V lese byl jejich postup mnohem pomalejší. Brienne popoháněla svou klisnu zeleným šerem, proplétala se sem a tam mezi stromy. Uvědomila si, že tam by bylo velmi snadné ztratit se. Ať se podívala na kteroukoli stranu, všude to vypadalo stejně. Sám vzduch tam byl šedý, zelený a tichý. Borové větve ji škrábaly do tváří a hlučně drápaly do jejího nově pomalovaného štítu. Přízračné ticho panující v lese na ni doléhalo stále tísnivěji s každou ubíhající hodinou.

Mrštný Dick byl také nepokojný. Později toho dne, když se již smrákalo, se pokusil zpívat. „Byl tam medvěd, medvěd, medvěd, celý černý a hnědý, a porostlý chlupama,“ zpíval, hlasem tak škrábavým jako pár vlněných kalhot. Borovice pohlcovaly jeho píseň, stejně jako vpíjely vítr a déšť. Po chvíli zastavili.

„Je to tu špatné,“ řekl Podrick. „Je to špatné místo.“

Brienne měla stejný pocit, ale ničemu by neposloužilo, kdyby to připustila. „Borový les je ponuré místo, ale je to jenom les. Není tu nic, čeho bychom se měli obávat.“

„A co čvachtavci? A hlavy?“

„To je ale šikovnej kluk,“ řekl Mrštný Dick se smíchem.

Brienne po něm vrhla podrážděný pohled. „Žádní čvachtavci nejsou,“ řekla Podrickovi, „ani hlavy.“

Kopce se zvedaly, kopce klesaly. Brienne zjistila, že se modlí, aby byl Mrštný Dick čestný člověk a věděl, kam je vede. Co se jí týkalo, nebyla si jistá ani tím, zda by vůbec dokázala najít cestu zpátky k moři. Ve dne či v noci, obloha byla ničím nerušená šeď, bez slunce a hvězd, které by jí pomohly najít cestu.

Té noci si rozbili tábor časně, jakmile sešli z kopce a ocitli se na kraji lesknoucí se zelené bažiny. V zelenošedém světle vypadala země docela pevná, ale kdyby jeli dál, pohltila by koně až po kohoutek. Museli se otočit a vrátit se na pevnější místo. „To nevadí,“ ujišťoval je Krabb. „Vyjdeme zpátky do kopce a sejdeme dolů jinudy.“

Příštího dne to bylo stejné. Jeli skrze borovice a slatiny, pod temnou oblohou a přerušovaným deštěm, kolem vpustí, jeskyní a ruin starých pevností, jejichž kameny byly porostlé mechem. Každá hromádka kamení tam měla svůj příběh, a Mrštný Dick jim je všechny vyprávěl. Podle toho, co říkal, napájeli muži z Prasklepeta svoje borovice krví. Brienne začala brzy docházet trpělivost. „Jak je to ještě daleko?“ zeptala se nakonec. „Už jsme určitě viděli každý strom Prasklepetského mysu.“

„To sotva,“ namítl Krabb. „Už jsme blízko. Vidíš, les už řídne. Jsme skoro u moře.“

Ten blázen, kterého mi přislíbil, bude pravděpodobně můj vlastní odraz na hladině rybníka, pomyslela si Brienne, ale připadalo jí, že nemá smysl obracet se zpátky, když už došla tak daleko. Byla však unavená, to nemohla popřít. Stehna měla od sedla ztvrdlá jako železo a poslední dobou spala v noci jen čtyři hodiny, zatímco na ni Podrick dával pozor. Byla přesvědčená, že kdyby měl Mrštný Dick v úmyslu pokusit se je zavraždit, stalo by se to tady, na území, které dobře znal. Možná je odvádí do nějakého loupežnického doupěte, kde má druhy stejně zrádné, jako je sám. Anebo je možná jen vodí stále dokola, čeká, až je dostihne jezdec za nimi. Neviděli po tom muži ani stopy od doby, co vyjeli od hradu lorda Bruneho, což ovšem nemuselo nevyhnutně znamenat, že lov na ně vzdal.

Je možné, že ho budu muset zabít, uvědomila si jednou v noci, když obcházela kolem tábora. Z toho pomyšlení se jí zvedl žaludek. Její starý zbrojmistr vždycky pochyboval o tom, zda je dost silná do bitvy. „Máš v pažích mužskou sílu,“ řekl jí nejednou, „ale tvoje srdce je stejně měkké jako u kterékoli panny. Jedna věc je cvičit na nádvoří s otupeným mečem v ruce, a druhá je zarazit stopu nabroušené oceli do břicha člověka a vidět, jak mu vyprchává světlo z očí.“ Aby ji utužil, posílal ji za řezníkem jejího otce, aby tam zabíjela jehňata a selata. Selata kvičela a jehňata naříkala jako vystrašené děti. Než je Brienne pozabíjela, byla slepá slzami a šaty měla tak zakrvácené, že je pak dala své služebné, aby je spálila. Zbrojmistr však měl stále pochybnosti. „Sele je sele. S člověkem je to jiné. Když jsem byl panošem stejného věku, jako jsi teď ty, měl jsem přítele, který byl silný, rychlý a hbitý, na cvičebním nádvoří nejlepší ze všech. Všichni jsme si byli jistí, že z něj bude jednoho dne skvělý rytíř. Pak Kamenoschody zasáhla válka. Viděl jsem, jak můj přítel srazil nepřítele na kolena a vyrazil mu sekeru z ruky, ale když jej měl zabít, na okamžik zaváhal. A takový okamžik znamená v bitvě život. Ten muž tasil svou dýku a našel skulinku ve zbroji mého přítele. Jeho síla, jeho rychlost, jeho odvaha, všechen jeho tvrdě nabytý um… to všechno nestálo ani za pšouk, protože neměl odvahu zabít. Pamatuj si to, děvče.“

Budu, slíbila svému stínu tam v borovém lese. Posadila se na kámen, vytasila meč a začala obtahovat jeho ostří. Budu si to pamatovat, a budu se modlit, abych neztratila odvahu, až ji budu potřebovat.

Svítání příštího dne bylo bezútěšné, studené a zatažené. Ani na chvíli neviděli slunce, ale když se čerň změnila v šeď, Brienne věděla, že je čas opět nasednout na koně. S Mrštným Dickem jedoucím v čele vjeli zpátky mezi stromy. Brienne následovala těsně za ním, s Podrickem uzavírajícím řadu na jeho koníkovi.

Hrad se před nimi zjevil bez varování. V jednom okamžiku byli v hloubi lesa, kde nebylo vidět nic než borovice táhnoucí se na lígy a lígy do dáli. Pak objeli balvan a před nimi se objevila průrva. O míli dál les náhle končil. Za ním byla obloha a moře… a prastarý rozpadlý hrad, opuštěný a zarostlý, stojící na kraji útesu. „Šepoty,“ řekl Mrštný Dick. „Poslouchejte. Uslyšíte ty hlavy.“

Podrick otevřel ústa. „Ano, slyším je.“

Brienne to slyšela taky. Tiché slabé mumlání, které jako by vycházelo stejným dílem ze země a z hradu. Zvuk nabíral na hlasitosti, jak se blížila k útesu. Náhle si uvědomila, že je to moře. Vlny vyhlodaly díry v útesech pod hradem a voda nyní protékala jeskyněmi a tunely. „Žádné hlavy tu nejsou,“ řekla. „To jsou vlny, co slyšíte šeptat.“

„Vlny nešeptají. Jsou to hlavy.“

Hrad byl postavený ze starých neomítnutých kamenů, z nichž ani dva si nebyly podobné. V průrvách mezi kameny rostl hustý mech a ze základů vyrůstaly stromy. Většina starých hradů měla boží háje. Podle svého vzhledu měly Šepoty málo jiného. Brienne poodešla se svým koněm ke kraji útesu, kde se zřítila parkánová zeď. Z hromady rozbitých kamenů vyrůstaly trsy jedovatého červeného břečťanu. Uvázala svého koně ke stromu a popošla tak blízko ke kraji srázu, jak se jen odvažovala. Padesát stop pod ní divoce vířily vlny přes zbytky roztříštěné věže. Za ní zahlédla ústí obrovské jeskyně.

„To je stará majáková věž,“ řekl Mrštný Dick, který tiše přišel až za ni. „Spadla, když jsem byl zpolovice tak starej jako tady Pod. Bejvaly tu schody dolů k jeskyni, jenže když se zřítil útes, rozbily se taky. Potom už tady přestali pašeráci přistávat. Byly doby, kdy mohli vplout se svejma loděma rovnou do jeskyně, ale pak už ne. Vidíš?“ Položil jí ruku na záda a druhou ukázal před sebe.

Brienne naskočila husí kůže. Stačí, aby do mne strčil, a budu tam dole spolu s věží. Ustoupila dozadu. „Sundej ze mě ty ruce.“

Krabb protáhl tvář. „Já jenom…“

„Mě nezajímá, co jsi jenom. Kde je brána?“

„Z druhý strany.“ Zaváhal. „Ten tvůj blázen není doufám člověk, co by se na někoho moc dlouho zlobil, co?“ řekl nervózně. „Já jen, že jsem minulou noc přemejšlel a napadlo mě, že by se moh na Starýho Dicka zlobit kvůli tý mapě, co jsem mu prodal, a taky jak sem řek, pašeráci už tady nepřistávaj.“

„Až dostaneš svoje zlato, můžeš mu vrátit cokoli, co ti za tvoji pomoc zaplatil.“ Brienne si nedokázala představit, že by mohl Dontos Hollard představovat hrozbu. „Pokud je ovšem tady.“

Udělali obhlídku kolem hradeb. Hrad byl trojúhelníkovitého tvaru se čtvercovou věží v každém rohu. Brána již byla hodně zetlelá. Když Brienne zatáhla za jedno z křídel, dřevo prasklo, odlouplo se v dlouhých, mokrých třískách a dobrá polovina křídla se zbortila. Uvnitř Brienne viděla jen další zelené šero. Les rozhlodal stěny, spolkl hlavní baštu i prostor mezi vnitřní a vnější zdí. Za bránou však byla padací mříž, jejíž zuby byly zajeté hluboko do měkké bahnité půdy. Železo bylo rudé rzí, ale drželo pevně, když jím zalomcovala. „Tuhle bránu už hodně dlouho nikdo nepoužíval.“

„Mohl bych přes ni přelézt,“ nabídl se Podrick. „Vedle útesu. Tam, kde je spadlá zeď.“

„Je to příliš nebezpečné. Ty kameny mi připadají volné a červený břečťan je jedovatý. Někde tu určitě bude výpadová branka.“

Našli ji na severní straně hradu, napůl skrytou za hustým ostružiním. Všechny bobule byly obrané a polovina větví byla osekaná, aby byla uvolněna cesta k brance. Pohled na usekané větve naplnil Brienne nepokojem. „Někdo tudy šel, a to nedávno.“

„Tvůj blázen a ta holka,“ řekl Krabb. „Vždyť jsem to povídal.“

Sansa? Tomu Brienne nevěřila. Dokonce i vínem páchnoucí opilec jako Dontos Hollard by měl víc rozumu, než aby ji vláčel na toto pusté místo. Něco na zřícenině v ní probouzelo velice nepříjemný pocit. Tady Starkovic děvče nenajde… ale musí se podívat. Někdo tady byl, pomyslela si. Někdo, kdo potřeboval zůstat schovaný. „Jdu dovnitř,“ řekla. „Krabbe, ty půjdeš se mnou. Podricku, po tobě chci, abys hlídal koně.“

„Já tam chci jít taky. Jsem panoš, umím bojovat.“

„Proto chci, abys zůstal tady. V těchto lesích jsou možná psanci. Nesmíme tu nechat naše koně nestřežené.“

Podrick kopl botou do kamínku. „Jak si přeješ.“

Protlačila se ramenem napřed mezi ostružiním a zatáhla za zrezivělý kovový kruh. Dveře výpadové branky chvíli odolávaly, pak se s trhnutím otevřely, jejich panty zaskřípaly na protest. Brienne se z toho zvuku zježily vlasy vzadu na krku. Tasila meč. Dokonce i v kroužkové zbroji a vařené kůži si připadala jako nahá.

„Jdi dál, paní,“ pobízel ji Mrštný Dick za ní. „Na co ještě čekáš? Starej Krabb je mrtvěj už tisíc roků.“

Na co ještě čekala! Brienne si v duchu říkala, že je blázen. Ten zvuk bylo jen moře odrážející se donekonečna ozvěnou skrze jeskyně pod hradem, stoupající a klesající s každou novou vlnou. Jenže to znělo jako šeptání, a Brienne na okamžik málem viděla hlavy položené na policích a šeptající si mezi sebou navzájem. „Měl jsem použít svůj meč,“ říkala jedna z nich. „Měl jsem použít svůj kouzelný meč.“

„Podricku,“ řekla Brienne. „Vcestovní pokrývce mám sbalený meč v pochvě. Přines mi ho sem.“

„Ano, pane. Má paní. Přinesu.“ Chlapec odběhl.

„Meč?“ Mrštný Dick se poškrábal na hlavě. „Máš meč v ruce. Na co potřebuješ druhej?“

„Tenhle je pro tebe.“ Brienne k němu natáhla jílec.

„To jako vopravdu?“ Krabb se po něm váhavě natáhl, jako by jej mohl meč kousnout. „Nedůvěřivá panna dává starýmu Dickovi meč?“

„Umíš s tím zacházet?“

„Jsem Krabb.“ Popadl meč z její ruky. „Pocházím ze stejný krve jako starej ser Clarence.“ Švihl čepelí do vzduchu a zasmál se na ni. „Někteří říkaj, že to je meč, co dělá pána.“

Když se Podrick Payne vrátil, držel Přísežník tak opatrně, jako by to bylo dítě. Mrštný Dick pří pohledu na zdobenou pochvu s řadami lvích hlaviček jen pískl, ale když vytáhla meč a zkusmo jím ťala do prázdna, ztichl. Dokonce i jen zvuk, který vydává je ostřejší než obyčejný meč. „Jdeme,“ řekla Krabbovi. Natočená bokem proklouzla skrze branku, sklánějíc hlavu, aby se neuhodila o klenbu.

Otevřel se před ní hustě zarostlý prostor mezi vnější a vnitřní zdí. Po levici měla hlavní bránu a zborcenou slupku stavení, které možná kdysi bylo stájí. Celá jeho polovina se dusila semenáčky, které prorůstaly skrze suchý hnědý došek střechy. Po pravici viděla zetlelé dřevěné schody sestupující do tmy, snad do žaláře či sklepení. Tam, kde kdysi stávala bašta, byla jen hromada spadlého kamení porostlého zeleným a rudým mechem. Nádvoří bylo samý plevel a borové jehličí. Borovice tam rostly úplně všude, seřazené do velebných zástupů. V jejich středu vyrůstal bledý cizinec; štíhlý mladý čarostrom s kmenem bílým jako klášterní panna. Z jeho k nebi se natahujících větví vyrůstaly rudé listy. A dál, na místě zborcené zdi, už byla jen prázdnota oblohy a moře…

…a zbytky ohniště.

Na její uši neúnavně doléhaly šepoty zezdola. Brienne poklekla vedle ohniště. Sebrala zčernalý klacík, přičichla k němu, rozhrabala popel. Někdo se tady pokoušel minulou noc ohřát. Anebo chtěli vyslat signál proplouvající lodi.

„Halóóóóóó,“ zavolal Mrštný Dick. „Je tu někdo?“

„Buď zticha,“ napomenula jej Brienne.

„Někdo se tu možná schovává. Chtěj se na nás podívat, než se nám ukážou.“ Šel k místu, kde se schody ztrácely v zemi, a podíval se dolů do tmy. „Hallóóóóó,“ zavolal znovu. „Je někdo tam dole?“

Brienne viděla, jak se pohnul mladý stromek. Zpoza keřů vyklouzl muž, tak pokrytý blátem, až se zdálo, jako by náhle vyrostl ze země. V ruce třímal zlomený meč, ale byl to jeho obličej, při pohledu na který zatajila dech. Malá očka, široké a ploché nosní dírky.

Znala ten nos. Znala i ty oči. Vepř, tak mu jeho přátelé říkali.

Zdálo se, jako by se všechno udalo během jediného okamžiku. Zpoza okraje studny vyklouzl druhý muž, přičemž nenadělal větší hluk, než by mohl vydat had klouzající hromádkou mokrého listí. Měl na sobě železnou polopřílbu zabalenou do špinavého červeného hedvábí a v ruce třímal oštěp. I toho Brienne znala. Za ní se ozvalo zašustění a z červeného listí vyhlédla hlava. Krabb stál dole pod čarostromem. Podíval se nahoru a spatřil obličej. „Tady,“ zavolal na Brienne. „Tady máš toho svýho blázna.“

„Dicku,“ zavolala naléhavě, „pojď sem.“

Střapáč seskočil ze stromu, hýkaje smíchy. Byl oblečený v strakatém šaškovském úboru, ovšem tak vybledlém a špinavém, že byl spíš hnědý než šedý či růžový. Místo šaškovské hůlky měl trojitý řemdih, tři železné koule osázené ostrými hroty a spojené řetězy s dřevěným topůrkem. Mávl jím, prudce a nízko, a jedno z Krabbových kolen explodovalo ve spršce krve a kosti. „To je legrace,“ zakrákal Střapáč, když Dick upadl na zem. Meč, který mu dala, mu vyletěl z ruky a zmizel v plevelu. Svíjel se na zemi, naříkal a držel se za zbytky kolena. „Jen se podívejme,“ zakrákal Střapáč, „to je přece Pašeráckej Dick, ten, co pro nás namaloval tu mapu. To jsi sem přišel celou tu dalekou cestu, abys nám vrátil naše zlato?“

„Prosím,“ sténal Dick, „prosím, ne, moje noha…“

„Bolí to? Můžu to ukončit.“

„Nechej ho na pokoji,“ zakročila Brienne.

„NE!“ zavřískal Dick, zvedaje zakrvácené ruce, aby si ochránil hlavu. Střapáč zatočil řemdihem nad hlavou a mávl jím dolů, rovnou do středu Krabbova obličeje. Ozvalo se zlověstné prasknutí. V tichu, které následovalo, slyšela Brienne zvuk svého srdce.

„Ty seš ale hnusnej, Štrapáči,“ řekl muž, který vylezl ze studny. Když uviděl Brienninu tvář, dal se do smíchu. „Už zase ty, ženská? To nás jako honíš? Nebo ti chyběly naše přátelský ksichty?“

Střapáč přeskakoval z nohy na nohu a točil řemdihem. „To pro mě si přišla. Sní o mně každou noc, když si strká prsty do tý svý dírky. Chce mě, hoši, tý velký kobyle její veselej Střapáč prostě scházel! Ošoustám jí prdel a napumpuju ji doplna šaškovským semenem, dokud nepřivede na svět malýho mě.“

„Na to bys musel použít jinou díru, Štrapáci,“ řekl Timeon svým dornským přízvukem.

„V tom případě vošoustám všechny její díry. Jen pro jistotu.“ Přiblížil se k ní z pravé strany, zatímco Vepř kroužil z levé, čímž ji přiměli postavit se zády k rozeklanému okraji útesu. Místo na lodi pro tři, vzpomněla si Brienne. „Jste tu jenom vy tři.“

Timeon pokrčil rameny. „Všichni jsme se po odchodu z Harrenova rozešli, každej svou cestou. Urswyck a jeho hoši odjeli na jih do Starýho města. Rorge si myslel, že by se mu mohlo podařit ztratit se v Solnopánvích. Já a moji kámoši jsme zamířili do Panenskýho jezírka, jenže tam jsme se nemohli k žádný lodi ani přiblížit.“ Dorn zvedl svoje kopí. „Tys ale dala Vargovi co proto s tím svým kousnutím, víš? Ucho mu celý zčernalo a začal z něho vytejkat hnis. Rorge a Urswyck chtěli vodejít, ale Koza řek, že musíme držet jeho hrad. Prej je teď lordem z Harrenova a nenechá si ho vod nikoho vzít. Když to říkal, tak přitom slintal jak prase, jako vždycky. Pak jsme se doslechli, že z něho Hora vodsekával maso po malejch kouskách. Jeden den ruku, další chodidlo, pokaždý hezky úhledně a čistě. Pahýly mu vobvazovali, aby Hoat hned tak nezheb. Jeho ptáka si nechával nakonec, jenže pak přiletěl nějakej havran se vzkazem, že ho volaj do Králova přístaviště, tak to s ním skoncoval a vodjel.“

„Já tady nejsem kvůli vám. Hledám svoji…“ Málem řekla svoji sestru, „…jednoho šaška.“

„Já jsem šašek,“ oznámil Střapáč šťastně.

„Ale špatný šašek,“ vyhrkla Brienne. „Ten, kterého hledám já, cestuje s urozenou dívkou, dcerou lorda Starka ze Zimohradu.“

„V tom případě potřebuješ Ohaře,“ řekl Timeon. „Ten tady ale není. Jenom my.“

„Sandora Clegana?“ řekla Brienne. „Proč bych potřebovala jeho?“

„To on má to Starkovo děvče. Podle toho, co jsem slyšel, měla namířeno do Řekotočí a on ji cestou sebral. Zatracenej pes!“

Řekotočí, pomyslela si Brienne. Má namířeno do Řekotočí. Za svými strýci. „Jak to víte?“

„Dozvěděli jsme se to od jednoho chlápka z Berikovy bandy. Pán blesků ji taky hledá. Posílá svý chlapy sem a tam podél celýho Trojzubce, čenichaj po ní, kde se dá. Narazili jsme na tři z nich, když jsme vypadli z Harrenova, a tohle jsme z jednoho vymáčkli, ještě než zhebnul.“

„Mohl vám lhát.“

„To moh, ale nelhal. Později jsme se dozvěděli, jak Ohař zabil tři z mužů svýho bráchy v jedny hospodě na rozcestí. Ta holka tam byla s ním. Hostinskej nám to odpřisáhl, než ho tady Rorge zabil, a ty jeho děvky říkaly to samý. Fuj, ty byly hnusný. Pozor, ne tak hnusný jako ty, ale přesto…“

Snaží se mě rozptýlit, uvědomila si Brienne, ukolébat mne svým hlasem. Vepř k ní byl stále blíž. I Střapáč udělal skok jejím směrem. Couvala před nimi. Shodí mne z útesu, když je nechám. „Držte se ode mě,“ varovala je.

„Myslím, že tě vošoustám do nosu, děvko,“ prohlásil Střapáč. „Nebyla by to sranda?“

„Má moc malýho ptáka,“ vysvětloval Timeon. „Hoď na zem ten svůj pěknej meč a budeme na tebe hodný, ženská. Potřebujeme zlato, abychom zaplatili těm pašerákům, to je všechno.“

„A když vám dám zlato, necháte nás jít?“

„Necháme.“ Timeon se usmál. „Ale až tě všichni tři vošoustáme. Zaplatíme ti jako řádný kurvě. Stříbrňák za každý číslo. Anebo ti zlato vezmeme a znásilníme tě tak či tak a uděláme ti to samý, co udělal Hora lordu Vargovi. Tak co si vybereš?“

„Tohle.“ Brienne se vrhla proti Vepři.

Škubl svým zlomeným mečem nahoru, aby si ochránil tvář, ale tak jako on zvedl čepel nahoru, Brienne sekla tou svou dolů. Přísežník prokousl koženou zbroj, vlnu, kůži a sval žoldákova stehna. Vepř divoce sekal kolem sebe, ale to už pod ním noha povolila. Než se svalil na záda, jeho zlomený meč škrábl o její kroužkovou zbroj. Brienne mu probodla hrdlo, prudce otočila čepelí a vytáhla ji, odvracejíc se právě ve chvíli, kdy těsně kolem jejího obličeje prolétlo Timeonovo kopí. Nezarazila jsem se, pomyslela si, zatímco jí po tváři stékala krev. Viděl jsi to, můj pane zbrojmistře? Sotva ránu cítila.

„Jsi na řadě,“ řekla Timeonovi, zatímco Dorn vytahoval druhé kopí, kratší a silnější než to první. „Tak házej.“

„Abys mohla uskočit a seknout po mně? Skončil bych mrtvej jako Vepř. Ne. Vezmi si ji, Střapáči.“

„Vezmi si ji sám,“ odsekl Střapáč. „Viděl jsi, co udělala kámošovi? Je to úplnej cvok.“ Šašek byl teď za ní, Timeon před ní. Ať se otočila kamkoli, měla jednoho z nich za zády.

„Vezmi si ji,“ pobízel Timeon Štrapáce, „a můžeš pak ošukat její mrtvolu.“

„Ty seš na mě ale hodnej.“ Střapáč otáčel řemdihem nad hlavou. Vyber si jednoho, říkala si Brienne v duchu. Vyber si jednoho a rychle ho zabij. Pak náhle, jakoby odnikud, přiletěl kámen a zasáhl Střapáče do hlavy. Brienne neváhala. Vrhla se na Timeona.

Byl lepší než Vepř, ale měl jenom krátké vrhací kopí, zatímco ona byla vyzbrojená mečem z valyrijské oceli. Přísežník jako by v jejích rukou ožil. Nikdy v životě nebyla tak rychlá. Čepel se stala šedivým rozmazaným obrysem. Zranil ji na rameni, když se k němu přiblížila, ale ona mu usekla ucho a půlku tváře, odštípla hlavici jeho kopí a přes články kroužkové košile, kterou měl na sobě, mu zarazila do břicha celou stopu oceli.

Timeon se stále snažil bojovat, když z něj meč vytáhla, třebaže se mu z břicha řinul proud krve. Zašmátral po svém opasku a tasil dýku, a tak mu Brienne usekla ruku. Tohle je za Jaimeho. „Matko, smiluj se nade mnou,“ lapal Dorn po dechu, s krví crčící mu z úst a ze zápěstí. „Doraz mě. Pošli mě zpátky do Dorne, ty čubko.“

Jeho přání mu splnila.

Když se otočila, byl Střapáč na kolenou a vypadal omámeně, zatímco kolem sebe šmátral po řemdihu. Jakmile se vrávoravě postavil, do ucha jej zasáhl další kámen. Podrick vyšplhal po rozbořené zdi a nyní stál zamračený mezi břečťanem, další kámen v ruce. „Říkal jsem ti, že umím bojovat!“ křikl na ni dolů.

Střapáč se pokoušel odplazit. „Vzdávám se,“ křičel šašek. „Vzdávám se. Nesmíš hodnýmu Střapáčovi ublížit. Jsem příliš zábavnej, než abych moh umřít.“

„Nejsi o nic lepší než všichni ostatní. Také jsi loupil, znásilňoval a vraždil.“

„Ano, dělal jsem to, to ano, nepopírám to… ale jsem zábavnej, umím spoustu žertíků a legrácek. Dovedu mužský rozesmát.“

„A ženy rozplakat.“

„Je to snad moje chyba? Ženský nemaj smysl pro humor.“

Brienne spustila Přísežník. „Vykopej hrob. Tamhle pod čarostromem.“ Ukázala tam svým mečem.

„Nemám rýč.“

„Máš dvě ruce.“ O jednu víc, než jsi nechal Jaimemu.

„Nač se s nima párat. Nechejme je tu pro vrány.“

„Timeon a Vepř ať si klidně krmí vrány. Mrštný Dick bude mít hrob. Byl to Krabb. Tohle je jeho místo.“

Země byla po dešti měkká, ale i tak trvalo šaškovi zbytek dne, než vyhrabal dostatečně hlubokou jámu. Než skončil, již se snášela noc, a jeho ruce byly krvavé a plné puchýřů. Brienne zastrčila Přísežník do pochvy, vzala tělo Dicka Krabba a odnesla je k jámě. Pohled na jeho tvář byl k nevydržení. „Mrzí mě, že jsem ti nedůvěřovala. Už nevím, jak se to dělá.“

Když poklekla, aby tělo položila do hrobu, pomyslela si, šašek se mě teď pokusí zabít, zatímco jsem k němu otočená zády.

Jeho přerývané dýchání uslyšela o půl zabušení srdce předtím, než na ni Podrick vykřikl varování. Střapáč svíral v pěsti ostrý kámen. Brienne měla v rukávě dýku.

A dýka skoro pokaždé nad kamenem zvítězí.

Odkopla jeho paži stranou a vrazila mu ocel do břicha. „Směj se,“ zavrčela na něho. Střapáč místo toho zasténal. „Směj se,“ opakovala. Jednou rukou jej popadla pod krkem a druhou jej bodala do břicha. „Směj se!“ Říkala to stále dokola, zas a znovu, dokud neměla ruku rudou až po zápěstí a nedusila se ze zápachu šaškova umírání. Jenže Střapáč se ani jednou nezasmál. A vzlyky, které Brienne slyšela, pocházely všechny od ní. Když si to uvědomila, odhodila dýku a otřásla se.

Podrick jí pomohl uložit Mrštného Dicka do jámy. Než s ním byli hotovi, vycházel měsíc. Brienne si oškrábala hlínu z dlaní a hodila do hrobu dva zlaťáky.

„Proč jsi to udělala, má paní? Pane?“ zeptal se Pod.

„Byla to odměna, kterou jsem mu slíbila za to, že pro mě najde šaška.“

Tu najednou se za nimi ozval smích. Vytrhla Přísežník z pochvy a otočila se v očekávání dalších Krvavých drancířu… ale byl to jen Hyle Hunter, sedící se zkříženýma nohama na drolící se zdi. „Jestli jsou dole v pekle nevěstince, tak ti ten ničema poděkuje,“ zavolal rytíř dolů. „Jinak jsi vyhodila peníze.“

„Já svoje sliby dodržuji. A co tady děláš ty?“

„Lord Randyll mi přikázal, abych tě sledoval. Řekl mi, že kdybys prý dílem nějaké zatracené náhody narazila na Sansu Stark, mám ji přivést do Panenského jezírka. Neměj strach, nařídil mi, abych ti neublížil.“

Brienne si odfrkla. „Jako bys mohl.“

„Co teď budeš dělat, má paní?“

„Zahrabu ho.“

„Myslím ohledně toho děvčete. Sansy Stark.“

Brienne se na okamžik zamyslela. „Pokud mluvil Timeon pravdu, měla namířeno do Řekotočí. Někde po cestě ji sebral Ohař. Když ho najdu…“

„…tak tě zabije.“

„Nebo taky zabiju já jeho,“ odpověděla umíněně. „Pomůžeš mi zahrabat toho ubohého Krabba, pane?“

„Žádný opravdový rytíř nemůže odmítnout takové krasavici.“ Rytíř Hyle slezl ze zdi. Společně navršili hlínu na rov Mrštného Dicka, zatímco měsíc stoupal na obloze výš a výš a dole pod zemí si hlavy zapomenutých králů šeptem sdělovaly svá tajemství.

KRÁLOVNOTVŮRCE

Pod planoucím sluncem Dorne se bohatství měří nejenom zlatem, ale i vodou, a tak je každá studna žárlivě střežena. Studna v Shandystone však vyschla již před stovkami let a její strážci dávno odešli na nějaké přivětivější místo, opustili svou skromnou tvrz se štíhlými pilíři a trojitým klenutím. Následně se přikradl písek, aby si ji zabral pro sebe.

Arianne Martell tam dorazila s Dreyem a Sylvou právě ve chvíli, kdy slunce již zapadalo a západní strana oblohy se proměnila v tapiserii zlaté a purpurové barvy a všechny mraky zářily karmínem. Ruiny tvrze jako by také svítily; popadané sloupy se leskly růžově, přes popraskané kamenné podlahy se kradly rudé stíny a barva písku přecházela od zlatého přes oranžový k purpurovému, jak světla ubývalo. Garin přijel o pár hodin dříve a rytíř zvaný Temnohvězda již předchozího dne.

„Je to tu půvabné,“ poznamenal Drey, když pomáhal Garinovi napájet koně. Přivezli si s sebou svoji vodu. Píseční oři Dorne byli rychlí a neúnavní, ale ani ti nedokázali běžet dlouhé lígy bez vody. „Jak ses dozvěděla o tomhle místě?“

„Jednou mě sem přivedl můj strýc, společně s Tyenne a Sarellou.“ Ta vzpomínka přivodila Arianne úsměv na rty. „Chytil tehdy pár zmijí a ukazoval Tyenne nejbezpečnější způsob, jak získat jejich jed. Sarella obracela kameny, smetala písek z mozaiek a chtěla vědět všechno, co se vědět dalo, o lidech, co tam kdysi žili.“

„A co jsi dělala ty, princezno?“ zeptala se Flekatá Sylva.

Já jsem seděla vedle studny a představovala si, že mě sem přivlekl nějaký loupeživý rytíř, aby si tady se mnou užil, pomyslela si, vysoký, tvrdý muž s černýma očima a vlasy vybíhajícími špičkou do středu čela. Ta vzpomínka ji znepokojila. „Snila jsem,“ řekla, „a když slunce zapadlo, seděla jsem se zkříženýma nohama u nohou svého strýce a žadonila o příběh.“

„Princ Oberyn znal mnoho příběhů.“ Garin tam byl s nimi toho dne také; byl to Ariannin mléčný bratr a byli nerozluční od dob ještě předtím, než se naučili chodit. „Pamatuji se, že nám vyprávěl o princi Garinovi, tom, po kterém jsem dostal jméno.“

„Garin Velký,“ ozval se Drey, „zázrak Rhoyne.“

„Ano, právě ten. Valyrie se před ním třásla strachy.“

„Třásli se,“ řekl ser Gerold, „a pak ho zabili. Kdybych já odvedl čtvrt milionu mužů na smrt, říkali by mi Gerold Velký?“ Odfrkl si. „Myslím, že navždycky zůstanu Temnohvězdou. Alespoň je má vlastní.“ Vytáhl z pochvy meč, posadil se na okraj vyschlé studny a začal obtahovat ostří olejovým brouskem.

Arianne jej obezřetně pozorovala. Je dost urozený na to, aby z něj byl cenný manžel, pomyslela si. Otec by sice pochyboval o mém zdravém rozumu, ale naše děti by byly krásné jako dračí králové. Pokud v Dorne žil pohlednější muž, nevěděla o něm. Ser Gerold Dayne měl orlí nos, vysoké lícní kosti, silnou čelist. Tvář míval hladce oholenou, ale husté vlasy mu spadaly až na límec jako stříbrný vodopád, rozdělené vpůli pramenem v barvě půlnoční černi. Má ale krutá ústa a ještě krutější jazyk. Jeho oči vypadaly černé, když tam tak seděl vykreslen na pozadí skomírajícího slunce a ostřil si meč, ale ona se do nich již dívala z mnohem větší blízkosti a věděla, že jsou fialové. Temně fialové. Temné a vzteklé.

Zřejmě na sobě cítil její pohled, protože náhle vzhlédl od svého meče, setkal se s jejíma očima a usmál se. Arianne cítila, jak ji polévá horko. Neměla jsem ho sem vodit. Jestli se na mě takhle podívá, až tady bude Arys, písek se zbarví krví. Čí, to nevěděla. Podle tradice byli muži Královské gardy těmi nejlepšími rytíři v Sedmi královstvích… jenže Temnohvězda byl Temnohvězda.

Dornské noci mohou být v píscích velmi studené, a tak Garin nasbíral dřevo, vybělené větve stromů, které uschly a odumřely před stovkou let, a Drey rozdělal oheň, pískaje si, zatímco vykřesával jiskry ze svého pazourku.

jakmile oheň vzplanul, usedli kolem plamenů a podávali si z ruky do ruky měch letního vína… všichni kromě Temnohvězdy, který dal přednost neslazené citrónové vodě. Garin byl v živé náladě a zabavoval je vyprávěním nejnovějších příběhů z Prkenného města při ústí Zelenokrvavice, kam chodívali sirotkové od řeky obchodovat s námořníky z karak, kog a galér zpoza Úzkého moře. Pokud se dalo věřit námořníkům, východ se hemžil divy a hrůzami: vzpoura otroků v Astaporu, draci v Qarthu, šedý mor v Yi Ti. Na Baziliščích ostrovech povstal nový korzárský král a napadl město Vysokostromy a v Ohoru se vzbouřili stoupenci rudých kněží a pokusili se spálit Černou kozu. „A Zlaté společenství vypovědělo svoji smlouvu s Myrem, právě když Myřané hodlali vstoupit do války s Lys.“

„Lysénci si je koupili,“ ozvala se Sylva.

„Chytří Lysénci,“ podotkl Drey. „Chytří, zbabělí Lysénci.“

Arianne znala pravdu. Kdyby měl Quentyn za sebou Zlaté společenství… „Pod zlatem drsná ocel,“ zněl jejich pokřik. Budeš potřebovat drsnou ocel, a ještě víc, bratře, pokud máš v úmyslu okrást mne o moje právo. Arianne v Dorne milovali a Quentyna znali jen málo. Žádné společenství žoldáků na tom nemohlo nic změnit.

Ser Gerold vstal. „Musím si jít ulevit.“

„Dávej pozor, kam šlapeš,“ upozornil ho Drey. „Je tomu už hodně dávno, co princ Oberyn dojil místní zmije.“

„Já byl jedem odkojen, Dalte. Každá zmije, která si do mne kousne, toho bude litovat.“ Ser Gerold zmizel pod zlomenou klenbou.

Když byl pryč, ostatní si vyměnili pohledy. „Promiň, princezno,“ řekl Garin tiše, „ale mně se ten muž nelíbí.“

„Škoda,“ řekl Drey. „Já věřím, že je do tebe napůl zamilovaný.“

„Potřebujeme ho,“ připomněla mu Arianne. „Je možné, že budeme potřebovat jeho meč, a zcela určitě budeme potřebovat jeho hrad.“

„Vysoká poustevna není jediným hradem v Dorne,“ poukázala Flekatá Sylva, „a máš i jiné rytíře, kteří jsou do tebe zamilovaní. I tady Drey je rytíř.“

„To jsem,“ potvrdil. „Mám skvělého koně a moc krásný meč, a co se mé udatnosti týče, jsem druhý hned za… nu, vlastně za několika jinými.“

„Spíš za několika stovkami,“ zasmál se Garin.

Arianne je ponechala jejich vtipkování. Drey a Flekatá Sylva byli kromě její sestřenice Tyenne jejími nejdražšími přáteli, a Garin si je dobíral, protože jak Arianne, tak Drey byli odkojeni z prsu jeho matky, ale zrovna teď náladu na legrácky neměla. Slunce zapadlo a obloha byla plná hvězd. Je jich tolik. Opřela se zády o štíhlý sloup a přemýšlela, zda se její bratr dívá té noci na stejné hvězdy, ať už je kdekoli. Vidíš tamtu bílou, Quentyne? To je Nymeriina hvězda, jasně planoucí, a ten mléčně bílý pás za ní, to je deset tisíc jejích lodí. Zářila stejně jasně jako kterýkoli muž, a stejně jasně vzplanu i já. Neokradeš mne o moje dědičné právo!

Ouentyn byl ještě velmi mladý, když jej poslali do Železodřeva; podle jejich matky až příliš mladý. V Norvosu nebylo zvykem posílat děti do pěstounské péče a lady Mellario princi Doranovi nikdy neodpustila, že jí vzal syna tak brzy. „Mně se to nelíbí o nic víc než tobě,“ zaslechla tehdy Arianne říkat svého otce, „ale máme vůči nim krvavý dluh, a Ouentyn je jedinou mincí, kterou je lord Ormond ochoten přijmout.“

„Mincí?“ vykřikla její matka. „Vždyť je to tvůj syn. Co za otce může použít svoje vlastní tělo a krev ke splacení dluhů?“

„Otec prince,“ odpověděl Doran Martell.

Princ Doran stále předstíral, že její bratr je s lordem Yronwoodem, ale Garinova matka jej viděla v Prkenném městě, kde se vydával za obchodníka. Jeden z jeho druhů byl tupozraký, stejně jako Cletus Yronwood, poživačný syn lorda Anderse. Také s nimi cestoval mistr, zběhlý v řečech. Můj bratr není tak chytrý, jak si myslí. Chytrý muž by odešel do Starého města, i kdyby to znamenalo delší cestu. Ve Starém městě by mohl cestovat nikým nepoznán. Arianne měla v Prkenném městě přátele mezi sirotky, a někteří se velmi divili, proč princ a panský syn cestují pod falešnými jmény a hledají způsob, jak se dostat přes Úzké moře. Jeden z nich vlezl k nim v noci oknem, pošimral zámek na Quentynově malé truhličce a našel uvnitř svitky pergamenu.

Arianne by dala hodně a ještě víc za to, kdyby věděla, zda je tato tajná cesta za Úzké moře Ouentynovým vlastním dílem a jenom jeho… ale pergameny, které s sebou nesl, byly zapečetěny sluncem a kopím Dorne. Garinův bratranec se neodvážil rozlomit pečeť a přečíst si je, ale…

„Princezno.“ Ser Gerold Dayne stál za ní, napůl ve svitu hvězd, napůl ve stínu.

„Jak sis ulevil, pane?“ zeptala se Arianne šibalsky.

„Písky byly neskonale vděčné.“ Dayne položil chodidlo na hlavu sochy, která možná byla Pannou, dokud jí písky neomlely tvář. „Napadlo mě, zatímco jsem močil, že ten tvůj plán ti možná nepřinese to, po čem prahneš.“

„A po čem podle tebe prahnu, pane?“

„Po osvobození Písečných hadů. Po pomstě za Oberyna a Eliu. Zda znám tu píseň? Chceš pocítit chuť lví krve.“

Ano, chci to, a také moje prvorozenecké právo. Chci Sluneční oštěp a trůn mého otce. Chci Dorne. „Chci spravedlnost.“

„Říkej si tomu, jak chceš. Korunovat tu malou Lannisterku je prázdné gesto. Ona nikdy nebude sedět na Železném trůnu. Ani nedostaneš válku, po které toužíš. Lev se nedá tak snadno vyprovokovat.“

„Lev je mrtvý. Kdo ví, které ze svých lvíčat má lvice nejraději?“

„To, které má ve svém pelechu.“

Rytíř Gerold tasil meč. Zaleskl se ve světle hvězd, ostrý jako lži. „Jedině takhle můžeš začít válku. Ne s korunou ze zlata, ale s mečem z oceli.“

Já nejsem vrah dětí. „Dej to pryč. Myrcella je pod mou ochranou. A ser Arys nedovolí, aby jeho drahé princezně kdokoli ublížil, to přece víš.“

„Ne, má paní. Jediné, co vím, je to, že Daynové zabíjejí Oakheartcké již několik tisíc let.“

Jeho arogance jí vzala dech. „Mně se zdá, že oni zabíjejí stejně dlouho vás.“

„Všichni máme své rodinné tradice.“ Temnohvězda zastrčil meč zpátky do pochvy. „Vychází měsíc a já v jeho záři vidím, že se blíží tvůj ideál.“

Měl opravdu bystré oči. Ukázalo se, že jezdec na šedém oři je skutečně ser Arys, s bílým pláštěm vlajícím za ním, zatímco poháněl svého koně přes písek. Princezna Myrcella seděla na tomtéž koni za ním, zahalená do roucha s kápí, která skrývala její zlaté kadeře.

Zatímco jí ser Arys pomáhal ze sedla, Drey před ní poklekl na koleno. „Výsosti.“

„Moje lenní paní.“ Flekatá Sylva poklekla vedle něho.

„Moje královno, jsem váš člověk.“ Garin klesl na obě kolena.

Myrcella zmateně chytila sera Aryse za paži. „Proč mi říkají Výsosti?“ zeptala se naříkavým hlasem. „Sere Arysi, co je tohle za místo a kdo jsou ti lidé?“

On jí nic neřekl? Arianne popošla kupředu ve víru hedvábí, s úsměvem na tváři, aby dítě uklidnila. „Jsou to moji praví a věrní přátelé, Výsosti… a budou rovněž vašimi přáteli.“

„Princezno Arianne?“ Dívka se jí vrhla kolem krku. „Proč mi říkají královno? Stalo se snad něco Tommenovi?“

„Spolčil se se zlými lidmi, Výsosti,“ řekla Arianne, „a já se obávám, že se s ním dohodli, že vás připraví o váš trůn.“

„Můj trůn? Myslíš Železný trůn?“ Dívka byla zmatenější než předtím. „On mi přece nic neukradl. Tommen je…“

„…mladší než vy, ne snad?“

„Jsem starší o rok.“

„To znamená, že Železný trůn náleží podle práva vám,“ řekla Arianne. „Váš bratr je ještě malý chlapec, nesmíte ho z ničeho vinit. Má kolem sebe špatné rádce… ale vy máte přátele. Mohu mít tu čest představit vám je?“ Vzala dítě za ruku. „Vaše Veličenstvo, dovolte mi představit vám sera Andreyho Dalta, dědice Citrodřeva.“

„Moji přátelé mi říkají Drey,“ řekl, „a byl bych velmi poctěn, kdyby mi tak Její Veličenstvo říkalo rovněž.“

Třebaže měl Drey upřímnou tvář a hezký úsměv, Myrcella jej pozorovala s obezřetným výrazem. „Dokud tě nepoznám, musím tě oslovovat sere.“

„Čemukoli dává Její Výsost přednost, jsem její muž.“

Sylva si odkašlala, dokud Arianne neřekla: „Mohu vám představit lady Sylvu Santagar, moje královno? Moji nejdražší Flekatou Sylvu.“

„Proč ti tak říkají?“ zeptala se Myrcella.

„Kvůli mým pihám, Výsosti,“ odpověděla Sylva, „třebaže všichni předstírají, že to je proto, že jsem dědička Skvrnodřeva.“

Další byl na řadě Garin, chlapík s klátivými končetinami, dlouhým nosem a nefritovým cvočkem v uchu. „Tady je veselý Garin ze sirotků, který mne dovede vždycky rozesmát,“ řekla Arianne. „Jeho matka byla mou kojnou.“

„Je mi líto, že zemřela,“ řekla Myrcella.

„Nezemřela, sladká královno.“ Garin blýskl po Arianně zlatým zubem, který mu koupila, aby nahradila ten, co mu vyrazila. „Má paní chtěla říct, že jsem ze sirotků od Zelenokrvavice.“

Na to, aby se Myrcella dozvěděla historii sirotků od řeky, bude mít dost času během cesty po řece vzhůru. Arianne odvedla svoji nastávající královnu k poslednímu členu syé malé skupiny. „Jako posledního, ale prvního v udatnosti, vám představuji sera Gerolda Dayna, rytíře z Hvězdopadu.“

Ser Gerold poklekl na koleno. Chladně dítě pozoroval a od jeho tmavých očí se odráželo světlo měsíce.

„Jednou žil Artur Dayne,“ řekla Myrcella. „Byl rytířem Královské gardy za dnů Šíleného krále Aeryse.“

„Byl to Meč jitra. Je mrtvý.“

„A ty jsi teď Meč jitra?“

„Ne. Lidé mi říkají Temnohvězda a jsem z noci.“

Arianne dítě odtáhla. „Určitě máte hlad. Máme datle, sýr a olivy a citrónovou vodu k pití. Nesmíte ale jíst ani pít příliš mnoho. Po chvíli odpočinku musíme vyrazit. Tady venku na píscích je vždycky nejlepší cestovat v noci, než vyjde slunce. Je to laskavější ke koním.“

„A k jezdcům,“ dodala Flekatá Sylva. „Pojďte, Výsosti, ohřejte se. Bylo by mi ctí, kdybyste mi dovolila posloužit vám.“

Zatímco Sylva odváděla princeznu k ohni, Arianne zjistila, že ser Gerold stojí za ní. „Můj rod se táhne deset tisíc let do minulosti, až k úsvitu věků,“ stěžoval si. „Jak je tedy možné, že můj bratranec je jediný Dayne, na kterého si kdo kdy vzpomene?“

„Byl to velký rytíř,“ ozval se ser Arys Oakheart.

„Měl velký meč,“ řekl Temnohvězda.

„A velké srdce.“ Ser Arys vzal Arianne za paži. „Princezno, potřeboval bych s tebou chvíli mluvit.“

„Pojďme.“ Odvedla sera Aryse hlouběji do zřícenin hradu. Pod pláštěm byl rytíř oblečen v kabátci ze zlatého brokátu, na němž byly vyšity tři zelené dubové listy jeho rodu. Na hlavě měl lehkou ocelovou přilbici se zoubkovaným bodcem na vrcholu, ovinutou po dornském způsobu žlutým šátkem. Mohl by se vydávat za jakéhokoli rytíře, nebýt ovšem toho pláště. Plášť Královské gardy, rozpoznatelný na první pohled. Galantní blázen. „Kolik toho to dítě ví?“

„Docela málo. Než jsme odjeli z Králova přístaviště, její strýc jí zdůraznil, že jsem její ochránce a že jakékoli příkazy, které jí vydám, budou určeny k tomu, aby zajistily její bezpečí. Také slyšela davy v ulicích, volající po pomstě. Poznala, že se nejedná o hru. Ta dívka je statečná a na svůj věk velmi bystrá. Udělala všechno, oč jsem ji požádal, a nepoložila mi jedinou otázku.“ Rytíř ji vzal za paži, rozhlédl se kolem, ztišil hlas. „Mám i jinou zprávu, kterou bys měla vědět. Tywin Lannister je mrtvý.“

To pro ni byl šok. „Mrtvý?“

„Zavražděný Skřetem. Královna si pro sebe zabrala regentství.“

„Opravdu?“ Žena na Železném trůnu? Arianne se nad tím na okamžik zamyslela a usoudila, že to může být jen k dobru. Pokud si lordi Sedmi království zvyknou na vládu královny Cersei, bude pro ně pak mnohem snazší padnout na kolena před královnou Myrcellou. A lord Tywin byl nebezpečný protivník; bez něj budou nepřátelé Dorne mnohem slabší. Lannisterové zabíjejí Lannistery, jak milé. „Co se stalo s tím jejich trpaslíkem?“

„Uprchl,“ odpověděl ser Arys. „Cersei nabízí povýšení do panského stavu komukoli, kdo přinese jeho hlavu.“ Na dlážděném vnitřním nádvoří, napůl pohřbeném pod větrem hnanými písky, ji přitiskl zády k pilíři, aby ji políbil, a jeho ruka zajela k jejímu ňadru. Líbal ji dlouze a prudce a byl by jí vyhrnul sukně, ale Arianne se zpod něj se smíchem vykroutila. „Vidím, že dosazování královen na trůn tě vzrušuje, pane, ale na tohle teď není čas. Později, to ti slibuji.“ Pohladila ho po tváři. „Měl jsi nějaké problémy?“

„Jenom Trystana. Chtěl sedět vedle Myrcelliny postele a hrát s ní cyvasse.“

„Říkala jsem ti, že měl neštovice, když mu byly čtyři. Ty můžeš dostat jen jednou. Měl jsi mu namluvit, že Myrcella onemocněla šedou šupinatostí, to by jej od ní určitě odehnalo.“

„Chlapce možná ano, ovšem ne mistra tvého otce.“

„Caleotta,“ řekla. „Chtěl se na ni podívat?“

„Ne, když jsem mu popsal rudé skvrny na jejím obličeji. Řekl, že se nedá nic dělat, dokud nemoc neproběhne, a dal mi kelímek s mastí proti svědění.“

Nikdo pod deset let na neštovice nikdy nezemřel, ale u dospělých mohly mít smrtelný průběh a mistr Caleotte je jako dítě neprodělal. Arianne se to dozvěděla, když sama v osmi letech onemocněla neštovicemi. „Výborně,“ řekla. „A služebná? Je přesvědčivá?“

„Zdálky. Skřet ji vybral zvlášť pro tento účel z mnoha dívek lepšího původu. Myrcella jí pomohla naondulovat vlasy a sama jí namalovala červené skvrny na tvář. Jsou to vzdálené příbuzné. Lannisport se jen hemží Lannysy, Lannetty, Lantelly a méně významnými Lannistery, a polovina z nich má světlé vlasy. Oblečená v Myrcelliných šatech, s mastí od mistra rozmazanou po tváři… při nedostatečném osvětlení by zmátla dokonce i mne. Mnohem obtížnější bylo najít muže, který by zaujal moje místo. Výškou mi nejvíc odpovídá Dake, jenže je tlustý, a tak jsem nakonec řekl Rolderovi, aby oblékl mou zbroj a nechal si spuštěné hledí. Ten muž je sice o tři palce menší než já, ale snad si toho nikdo nevšimne, když nebudu stát vedle něho. V každém případě se bude zdržovat jen před Myrcellinými komnatami.“

„Jediné, co potřebujeme, je pár dní. Do té doby bude princezna mimo dosah mého otce.“

„Kde?“ Přitáhl ji k sobě blíž a pomazlil se s jejím krkem. „Nemyslíš, že je načase, abys mi pověděla zbytek svého plánu?“

Zasmála se a odstrčila ho od sebe. „Ne, je načase, abychom vyjeli.“

Měsíc korunoval Měsíční pannu, když vyrazili z pískem zaváté ruiny Zázvorokamence směrem nejdříve na jih a pak na západ. Arianne a ser Arys jeli vpředu, s Myrcellou na dovádivé klisničce mezi nimi. Blízko za nimi následoval Garin s Flekatou Sylvou a její dva dornští rytíři průvod uzavírali. Je nás sedm, uvědomila si Arianne, zatímco jeli. Sedm jezdců, na cestě ke slávě. Jednoho dne nás zpěváci učiní nesmrtelnými. Drey chtěl větší skupinu, ale ta by mohla přitáhnout nevítanou pozornost a každý další člověk násobil riziko prozrazení. Alespoň tohle mne můj otec naučil. Už i v době, kdy byl Doran Martell mladší a silnější, to byl prozíravý muž, který kladl důraz na mlčení a uchovávání tajemství. Je načase, aby konečně odložil břímě vlády, ovšem nestrpím žádné urážky jeho cti nebo jeho osoby. Vrátí jej do jeho Vodních zahrad, aby si tam v klidu dožil léta, která mu ještě zbývají, obklopen smějícími se dětmi a vůní citroníků a pomerančovníků. Ano, a Quentyn mu tam může dělat společnost. Jakmile korunuji Myrcellu a osvobodím Písečné hady, celé Dorne se shromáždí pod mými praporci. Yronwoodští se možná vysloví pro Quentyna, ale samotní nepředstavují žádnou hrozbu. Kdyby přešli k Tommenovi a Lannisterům, nechala by Temnohvězdu, aby je vykořenil do základů.

„Jsem unavená,“ stěžovala si Myrcella po několika hodinách v sedle. „Je to ještě daleko? Kam vůbec jedeme?“

„Princezna Arianne veze Její Výsost na místo, kde bude v bezpečí,“ ujistil ji ser Arys.

„Je to dlouhá cesta,“ připustila Arianne, „ale jakmile dorazíme k Zelenokrvavici, bude se nám cestovat snáz. Setkají se tam s námi někteří z Garinových lidí a sirotci řeky. Žijí na člunech a plují na nich za pomoci bidel sem a tam po Zelenokrvavici a jejích přítocích, rybaří, sbírají ovoce a dělají cokoli, co je třeba dělat.“

„Přesně tak,“ zvolal Garin vesele, „a zpíváme a hrajeme si a tančíme na vodě a víme toho hodně a ještě víc o léčení. Moje matka je tou nejlepší porodní bábou v Západozemí a můj otec umí léčit bradavice.“

„Jak můžete být sirotci, když máte matky a otce?“ nechápala dívka.

„Jsou to Rhoynarové,“ vysvětlovala Arianne, „a jejich matka byla řeka Rhoyne.“

Myrcella tomu nerozuměla „Já myslela, že vy jste Rhoynarové. Chci říct, vy Dornové.“

„To částečně jsme, Výsosti. Mám v sobě Nymeriinu krev společně s krví Morse Martella, dornského šlechtice, za kterého se provdala. V den, kdy se vzali, zapálila Nymeria svoje lodě, aby její lidé pochopili, že se nemohou vrátit zpátky. Většina byla ráda, že ty plameny vidí, protože jejich cesty byly dlouhé a strašlivé, než nakonec připluli do Dorne, a mnoho a ještě víc jich padlo za oběť bouřím, nemocem a zotročení. Bylo však i pár takových, kteří truchlili. Tato vyprahlá suchá země ani její sedmitvářný bůh se jim nelíbili, a tak se drželi svých starých způsobů, vyrobili si čluny z trupů spálených lodí a stali se sirotky Zelenokrvavice. Matka v jejich písních není naše matka, co nás porodila, ale matka Rhoyne, jejíž vody nás vyživují od úsvitů věků.“

„Já jsem slyšel, že Rhoynarové uctívají jakéhosi želvího boha,“ poznamenal ser Arys.

„Starý Říční muž je jen menší bůh,“ řekl Garin. „Narodil se také z matky řeky a bojoval proti Krabímu králi, aby získal vládu nade všemi, kdo dlí pod plynoucími vodami.“

„Ach tak,“ vydechla Myrcella.

„Pokud jsem to dobře pochopil, tak vy jste také bojovala v pár mocných bitvách, Výsosti,“ řekl Drey svým nejveselejším hlasem. „Povídá se, že jste vůči našemu statečnému princi neprojevila u stolku s cyvasse žádné milosrdenství.“

„Vždycky si postaví svoje figury úplně stejně, hory dá dopředu a slony do průsmyků,“ řekla Myrcella. „Tak jsem tam poslala svého draka, aby jeho slony sežral.“

„Hraje vaše služebná tu hru také tak dobře?“ zeptal se Drey.

„Rosamund?“ opáčila Myrcella. „Ne. Snažila jsem se ji to naučit, ale ona říká, že pravidla jsou na ni moc složitá.“

„Ona je taky Lannisterka?“ zajímala se lady Sylva.

„Lannisterka z Lannisportu, ne z Casterlyovy skály. Její vlasy mají stejnou barvu jako moje, ale jsou rovné místo kudrnatých. Rosamund se mi ve skutečnosti moc nepodobá, ale když se oblékne do mých šatů, tak si lidé, kteří nás neznají, myslí, že jsem to já.“

„Takže jste to takto udělala už někdy předtím?“

„Ach ano. Vyměnily jsme si role na Mořskorychlé cestou do Braavosu. Septa Eglantine mi obarvila vlasy nahnědo. Řekla, že to děláme jako hru, ale účelem bylo to, abych zůstala v bezpečí, kdyby naši loď přepadl můj strýc Stannis.“

Dívka byla zjevně stále unavenější, a tak Arianne zavolala, aby zastavili. Znovu napojili koně, chvíli si odpočinuli a pojedli něco sýra a ovoce. Myrcella se rozdělila o pomeranč s Flekatou Sylvou, zatímco Garin jedl olivy a plival pecky na Dreye.

Arianne doufala, že se dostanou k řece, ještě než vyjde slunce, jenže vyjeli mnohem později, než původně plánovala, a tak byli stále ještě v sedle, když se východní obloha zbarvila dočervena. Temná hvězda přiklusal k ní. „Princezno,“ řekl, „nasadil bych rychlejší tempo, pokud přece jen nechceš to dítě zabít. Nemáme stany a za dne jsou písky kruté.“

„Já znám písky stejně dobře jako ty, pane,“ řekla mu. Přesto udělala, co navrhoval. Vůči jejich koním to bylo kruté, ale raději přijde o šest koní než o jednu princeznu.

Netrvalo dlouho a začal vát vítr od západu, horký, suchý a plný ostrých zrnek písku. Arianne si přetáhla přes tvář závoj. Byl z mihotavého hedvábí, světle zelený nahoře a žlutý dole a barvy navzájem splývaly. Malé zelené perličky mu dodávaly potřebnou tíhu a tichounce ťukaly za jízdy o sebe.

„Už vím, proč moje princezna nosí závoj,“ řekl ser Arys, když si jej připevňovala ke spánkům své měděné přilbice. „Jinak by její krása zastínila slunce na nebesích.“

Musela se zasmát. „Ne, tvoje princezna nosí závoj proto, aby si chránila oči před září slunce a ústa před pískem. Ty bys měl učinit totéž, pane.“ Říkala si, jak dlouho si asi její bílý rytíř brousil tento těžkopádný kompliment. Ser Arys byl příjemný v posteli, ale důvtipu moc nepobral.

Její Dornové si zakryli tváře stejně jako ona a Flekatá Sylva pomohla připevnit závoj malé princezně, ale ser Arys si nedal říct. Netrvalo dlouho a po obličeji mu stékal pot a tváře mu zčervenaly. Ještě chvíli a uvaří se v tom svém těžkém odění, přemítala. Nebyl by první. V minulých staletích přišlo z Princova průsmyku mnoho armád s vlajícími praporci, jen aby se upotily a uvařily na horkých rudých dornských píscích. „Ve znaku rodu Martellů je slunce a kopí, dvě oblíbené dornské zbraně,“ napsal kdysi Mladý drak ve svém vychloubačném pojednání Dobytí Dorne, „ale z těch dvou je vražednější slunce.“

Naštěstí nemuseli projíždět hlubokými písky, ale jen přes pás sušiny. Když Arianne spatřila jestřába kroužícího vysoko nad nimi na bezmračné obloze, věděla, že mají to nejhorší za sebou. Brzy narazili na strom. Byl sukovitý a pokroucený, trnů na něm bylo stejně jako listí, z druhu zvaného píseční žebráci, ale znamenalo to, že nejsou daleko od vody.

„Jsme téměř na místě, Výsosti,“ řekl Garin Myrcelle zvesela, když vpředu spatřili další písečné žebráky, celou houštinu vyrůstající kolem vyschlého říčního koryta. Slunce bušilo dolů jako ohnivé kladivo, ale jejich cesta byla již téměř u konce. Zastavili, aby znovu napojili koně, zhluboka se napili ze svých měchů a zvlhčili si závoje, načež nasedli k poslednímu úseku cesty. Za další půl lígy již uháněli po ďáblotrávě a kolem olivových hájů. Za řadou vápencových kopců tráva zezelenala a zhoustla a objevily se citroníkové sady, napájené pavoučí sítí starých zavlažovacích kanálů. Garin byl první, kdo spatřil zeleně se lesknoucí řeku. Zavýskl a rozjel se kupředu.

Arianne Martell jednou přejížděla Klikatici, když byla se třemi z Písečných hadů navštívit Tyeninu matku. Ve srovnání s oním mocným vodním tokem byla Zelenokrvavice stěží hodná názvu řeka, a přesto zůstávala životem Dorne. Dostala své jméno podle kalné zeleně svých lenivých vod; ale jak se k ní blížili, slunce jako by barvilo zeleň dozlatova. Zřídkakdy viděla krásnější pohled. Další část cesty by měla být pomalá a jednoduchá, pomyslela si, vzhůru po Zelenokrvavici a do Vaithu, tak daleko, kam až mohou plout čluny. To jí poskytne dostatek času připravit Myrcellu na všechno, co má přijít. Za Vaithem čekaly hluboké písky. Budou potřebovat pomoc z Pískovce a z Peklolesa, aby je mohli přejít, avšak Arianne nepochybovala o tom, že bude vše zabezpečeno. Rudá zmije byl v Pískovci vychován a milenka prince Oberyna Ellaria byla nemanželskou dcerou lorda Ullera; čtyři z Písečných hadů byly jeho vnučky. Korunuji Myrcellu v Peklolese a pozvednu tam svoje praporce.

Člun nalezli půl lígy po proudu, ukrytý pod převislými větvemi velké zelené vrby. Tyto bidly poháněné čluny s nízkou střechou a širokými boky měly stěží nějaký ponor, o kterém by se dalo mluvit; Mladý drak o nich neuctivě psal jako o „chatrčích postavených na prámech“, což ovšem rozhodně nebylo správné označení. Všechny, kromě těch nejnuznějších sirotčích člunů, byly nádherně vyřezávané a pomalované. Tenhle byl vyvedený v odstínech zeleně, měl zaoblenou dřevěnou kormidelní páku tvarovanou do podoby mořské panny a skrze jeho zábradlí vykukovaly rybí tváře. Na jeho palubě se natřásala bidla, lana a sudy s olivovým olejem a houpaly se tam dozadu a dopředu železné lampy. Arianne nikde neviděla žádné sirotky. Kde je posádka? divila se.

Garin zastavil pod vrbou. „Probuďte se, vy ryboocí lenoši,“ zavolal, když seskočil ze sedla. „Vaše královna je tady a touží po královském přivítání. Tak pojďte, vylezte už, dáme si nějaké písně a sladké víno. Moje ústa prahnou po –“

Dveře na člunu se otevřely dokořán. Do slunečního svitu vyšel Areo Hotah, svoji sekeru v ruce.

Garin se škubnutím zastavil. Arianne měla pocit, jako by ji Hotahova sekera zasáhla do břicha. Takhle to dopadnout nemělo. Když uslyšela Dreye říkat: „To je ten poslední obličej, který jsem doufal, že tady uvidím,“ věděla, že musí jednat. „Pryč!“ vykřikla, vyskakujíc zpátky do sedla. „Arysi, chraň princeznu –“

Hotah zabušil topůrkem své sekery do paluby. Za ozdobným zábradlím člunu se zvedl tucet strážných vyzbrojených vrhacími oštěpy nebo kušemi. Další jako by vyrostli ze střechy kajuty. „Vzdejte se, má princezno,“ zvolal kapitán, „jinak vás musíme podle příkazu vašeho otce pozabíjet. Všechny kromě dítěte a vás.“

Princezna Myrcella seděla bez hnutí na svém koni. Garin pomalu couval od člunu, ruce zvednuté nad hlavou. Drey si odepjal svůj opasek s mečem. „Vzdát se bude tou nejlepší volbou,“ zavolal na Arianne, když jeho meč s žuchnutím dopadl na zem.

„Ne!“ Ser Arys vjel se svým koněm mezi Arianne a střelce, s mečem lesknoucím se mu v ruce. Sundal ze zad svůj štít a protáhl levou ruku skrze popruhy. „Nedotknete se jí, dokud budu já dýchat.“

Ty nezodpovědný blázne, bylo jediné, co měla čas si pomyslet, co si myslíš, že děláš?

Vzduch prořízl smích Temnohvězdy. „Jsi slepý, nebo tak hloupý, Oakheart? Je jich příliš mnoho. Odlož ten meč.“

„Udělej, co říká, sere Arysi,“ naléhal Drey.

Dopadli nás, pane, mohla Arianne zavolat. Tvoje smrt nás nezachrání. Pokud svou princeznu miluješ, vzdej se. Když se ale pokoušela promluvit, slova jí uvízla v hrdle.

Ser Arys se na ni naposledy toužebně podíval, pak vrazil svému koni ostruhy do slabin a vyrazil.

Jel bez rozmyslu rovnou ke člunu, s bílým pláštěm vlajícím za ním. Arianne Martell nikdy neviděla nic ani z poloviny tak statečného, ani z poloviny tak hloupého. „Nééééé,“ vykřikla, ale našla svů] jazyk příliš pozdě. Hotah burácivě vydal rozkaz. Zadrnčela kuše, pak další. Na tak malou vzdálenost jako by byla zbroj bílého rytíře vyrobená z pergamenu. První šíp proletěl rovnou skrze jeho těžký dubový štít, zabodl se mu do ramene. Druhý mu škrábl o spánek. Vržený oštěp zasáhl koně sera Aryse do boku, a zvíře přesto běželo vrávoravě dál, vzhůru po lodní lávce. „Ne,“ vykřiklo nějaké děvče, nějaké bláznivé malé děvče, „ne, prosím, tohle se stát nemělo.“ Slyšela taky Myrcellu, jak křičí hlasem prostoupeným strachem.

Meč sera Aryse sekl doprava a doleva a dva střelci šli k zemi. Jeho kůň se vzepjal na zadních a kopl jednoho střelce do obličeje, zatímco se muž snažil znovu nabít, ale ostatní střelci pálili dál, zasypávali velkého oře opeřenými šípy. Rány byly tak prudké, že koně srazily stranou. Nohy pod ním podklesly a zvíře se s hlasitým žuchnutím zřítilo na palubu. Arysovi se nějak podařilo z něj seskočit. Dokonce se mu podařilo udržet v ruce svůj meč. Vydrápal se na kolena vedle svého umírajícího koně…

…a zjistil, že nad ním stojí Areo Hotah.

Bílý rytíř zvedl meč… příliš pomalu. Hotahova sekera mu usekla pravou paži v rameni, projela gejzírem krve a znovu se zableskla ve strašlivém obouručním seku, který uťal rytíři Arysovi hlavu a vymrštil ji otáčející se do vzduchu. Přistála v rákosí a Zelenokrvavice ji spolkla s tichým šplouchnutím.

Arianne si nepamatovala, jak sesedla ze svého koně. Možná spadla. Ani na to si nevzpomínala. Přesto se ocitla na všech čtyřech na písku, třesoucí se a vzlykající a zvracející svoji večeři. Ne, bylo jediné, na co byla schopná myslet, ne, nikomu se nemělo nic stát, všechno bylo naplánováno, byla jsem tak opatrná. Slyšela Areo Hotaha řvát: „Za ním. Nesmí nám uniknout. Za ním!“ Myrcella byla na zemi, celá se třásla, bledý obličej v dlaních, krev jí prýštila mezi prsty.

Arianne to nechápala. Muži se drápali na koně, zatímco další se rojili kolem ní a jejích společníků, ale nic z toho jí nedávalo smysl. Upadla do snu, nějaké strašlivé rudé noční můry. Tohle nemůže být pravda. Brzy se probudím a svým nočním hrůzám se zasměji.

Když se jí snažili svázat ruce za zády, neprotestovala. Jeden ze strážných ji trhnutím zvedl na nohy. Byl oblečený v barvách jejího otce. Další se sklonil a vytáhl z její boty vrhací nůž, dar od její sestřenice lady Nym.

Areo Hotah si jej od muže vzal a zamračil se na něj. „Princ řekl, že vás musím přivést zpátky do Slunečního oštěpu,“ oznámil jí. Tváře a čelo měl postříkané krví rytíře Aryse. „je mi to líto, princezničko.“

Arianne k němu zvedla slzami zbrocenou tvář. „Jak to mohl vědět?“ zeptala se kapitána. „Byla jsem tak opatrná. Jak to mohl zjistit?“

„Někdo mu to řekl.“ Hotah pokrčil rameny. „Vždycky se najde někdo, kdo to řekne.“

ARYA

Každého večera před usnutím mumlala svoji modlitbu do polštáře. „Ser Gregor,“ zněla. „Dunsen, Sladký Raff, ser Ilyn, ser Meryn, královna Cersei.“ Šeptala by také jména Freyů z Přechodu, kdyby je všechna znala. Jednoho dne je budu znát, říkala si v duchu, a pozabíjím je všechny.

Žádný šepot ale nebyl příliš tichý, aby nebyl v Domě černé a bílé slyšet. „Dítě,“ řekl jí laskavý muž jednoho dne, „co jsou to za jména, která si po večerech šeptáš?“

„Já si žádná jména nešeptám,“ odpověděla. „Lžeš,“ řekl. „Všichni lidé lžou, když mají z něčeho strach. Někteří říkají hodně lží, jiní jen pár. Někteří mají jen jednu velkou lež, kterou říkají tak často, že jí sami málem uvěří… třebaže nějaká malá částečka z nich bude stále vědět, že je to pořád jen lež, a bude se to zračit v jejich tvářích. Pověz mi o těch jménech.“ Kousla se do rtu. „Ta jména nic neznamenají.“

„Znamenají,“ nedal se odbýt laskavý muž. „Pověz mi to, dítě.“ Pověz mi to, nebo tě odsud vyženu, slyšela. „Jsou to lidé, které nenávidím. Chtěla bych, aby umřeli.“

„V tomto domě slyšíme mnoho takových modliteb.“

„Já vím,“ řekla Arya. Jaqen H’ghar jí kdysi zaručil splnění tří přání. Jedině, co jsem musela udělat, bylo zašeptat…

„Je toto důvod, proč jsi k nám přišla?“ pokračoval laskavý muž. „Aby ses naučila našim uměním a mohla potom zabít lidi, které nenávidíš?“

Arya nevěděla, co na to odpovědět. „Možná.“

„V tom případě jsi přišla na špatné místo. Nepřísluší ti, abys rozhodovala o tom, kdo bude žít a kdo zemře. Tento dar náleží Jemu mnoha tváří. My jsme jen jeho sluhové, kteří přísahali, že budou plnit jeho vůli.“

„Ach.“ Arya se rozhlédla po sochách, které stály podél stěn, s plamínky svící mihotajícími se kolem jejich chodidel. „Kterým bohem je on?“

„On je všemi z nich,“ odpověděl kněz v černobílém rouchu.

Nikdy jí neřekl svoje jméno. A neudělala to ani dívenka s velkýma očima a propadlými tvářemi, která jí připomínala jiné děvčátko, jež se jmenovalo Lasička. Stejně jako Arya, žila dívenka pod chrámem společně se třemi akolyty, dvěma sluhy a kuchařkou jménem Umma. Umma při práci ráda povídala, ale Arya jí nerozuměla ani slovo. Ostatní jména neměli, nebo se rozhodli neříct jí je. Jeden ze sluhů byl velmi starý, záda měl ohnutá jako luk. Druhý měl rudý obličej a z uší mu vyrůstaly chumáče hustých chlupů. Považovala je oba za němé, dokud je neuslyšela, jak se modlí. Akolyté byli mladší. Nejstarší z nich byl ve věku jejího otce; ostatní dva nebyli o moc starší než Sansa, která bývala její sestrou. Akolyté také chodili oblečeni v černé a bílé, ale jejich roucha neměla kápě a byla černá na levé straně a bílá na pravé. U laskavého muže a dívenky tomu bylo naopak. Arya dostala služebnický oděv: tuniku z nebarvené vlny, pytlovité kalhoty, lněné spodní prádlo, plátěné trepky na nohy.

Ze všech stálých obyvatel chrámu znal společnou řeč jen laskavý muž. „Kdo jsi?“ ptával se jí každého dne.

„Nikdo,“ odpovídala, ona, která byla Aryou z rodu Starků, Aryou Podnožkou, Zrzkou Koňskou tváří. Taky byla Arrym a Lasičkou, Holátkem a Slaboškou, šenkem Nan, šedou myší, ovcí, duchem Harrenova… ale ne doopravdy, ne v samotném svém srdci srdcí. Tam byla Aryou ze Zimohradu, dcerou lorda Eddarda Starka a lady Catelyn, která kdysi měla bratry jménem Robb a Brann a Rickon, sestru jménem Sansa, zlovlka, co se jmenoval Nymeria, a nevlastního bratra jménem Jon Sníh. Tam byla někým… jenže to nebyla odpověď, kterou chtěl laskavý muž slyšet.

Bez společné řeči neměla Arya jiný způsob, jak hovořit s ostatními. Naslouchala jim však a při plnění svých každodenních povinností si v duchu opakovala slova, která slyšela. Třebaže byl nejmladší akolyta slepý, měl na starosti svíce. Chodíval po chrámu v měkkých trepkách, obklopen mumláním starých žen, které se tam přicházely každého dne modlit. Dokonce i bez očí vždycky věděl, které svíce dohořely. „Nechává se vést čichem,“ vysvětlil jí laskavý muž, „a tam, kde hoří svíce, je vzduch teplejší.“ Poradil Arye, aby zavřela oči a vyzkoušela si to.

Modlili se za svítání, ještě než posnídali, klečíce kolem nehybného černého jezírka. Některé dny vedl modlitby laskavý muž. V jiné dny to byla dívenka. Arya znala z braavoštiny jen pár slov, těch, která byla stejná jako ve vznešené valyrijštině. A tak odříkávala k Mnohotvárnému bohu vlastní modlitbu, která zněla: „Ser Gregor, Dunsen, Sladký Raff, ser Ilyn, ser Meryn, královna Cersei.“ Modlila se ji potichu. Pokud je Mnohotvárný bůh řádným bohem, uslyší ji.

Prosebníci přicházeli do Domu černé a bílé každý den. Většina jich přišla osamoceně a o samotě seděli; zapálili svíce na jednom oltáři či jiném, modlili se vedle jezírka, a někdy i plakali. Pár se jich napilo z černého poháru a usnulo; většina jich ale nepila. Nekonaly se tam žádné bohoslužby, nezpívaly se písně ani pajány k potěše boha. Chrám nebyl nikdy plný. Čas od času se nějaký prosebník dožadoval, zda by směl mluvit s knězem, a laskavý muž nebo dívenka jej odvedli dolů do svatyně, ale nestávalo se to často.

Podél stěn tam stálo třicet rozdílných bohů, obklopených malými světýlky. Plačící žena byla oblíbenkyní starých žen, jak si Arya všimla; bohatí lidé dávali přednost Bakkalonovi, Bledému dítěti, námořníci Měsíčnobledé panně a králi Merlingovi. I Cizinec tam měl svůj oltář, třebaže se zřídkakdy stávalo, že by jej přišel někdo navštívit. Po většinu času blikala u jeho nohou jediná svíce. Laskavý muž řekl, že na tom nezáleží. „Má mnoho tváří a mnoho uší, kterými naslouchá.“

Pahorek, na němž chrám stál, byl provrtán jako včelí plástev tunely vytesanými ve skále. Knězi a akolyté měli svoje spací cely na první úrovni, Arya a sluhové na druhé. Nejnižší patro bylo zakázané pro všechny kromě kněží. Právě tam se nacházela svatyně.

Když Arya nepracovala, mohla se volně pohybovat mezi sklepěními a skladišti, pokud ovšem neopustila chrám, a také nesměla sestoupit na nejnižší úroveň. Objevila místnost plnou zbraní a zbroje: zdobené přilbice a podivné staré hrudní pláty, těžké meče, dýky a nože, kuše a dlouhá kopí s hlavicemi ve tvaru listů. Další místnost byla plná oblečení. Přepychové kožešiny a nádherné hedvábí v půl stovce barev tam ležely vedle hromad odporně páchnoucích hadrů a rozedřených halen z hrubého plátna. Také tu určitě budou komnaty se šperky a poklady, usoudila Arya. Představila si hromady zlatých desek, měšce plné stříbrňáků, safíry modré jako moře, řady zelených perel.

Jednoho dne za ní neočekávaně přišel laskavý muž a zeptal se jí, co tam dělá. Odpověděla mu, že se ztratila.

„Lžeš. Ba co hůř, lžeš velice špatně. Kdo jsi?“

„Nikdo.“

„Další lež.“ Povzdechl si.

Weese by ji zmlátil dokrvava, kdyby ji přistihl při lži, ale v Domě černé a bílé tomu bylo jinak. Když pomáhala v kuchyni, Umma ji někdy plácla vařečkou, když se jí připletla do cesty, ale jinak na ni nikdo jedinkrát nepozvedl ruku. Zvedají ruce jen k tomu, aby zabíjeli, pomyslela si.

S kuchařkou vycházela velmi dobře. Umma jí vrazila do ruky nůž, ukázala na cibuli a Arya ji nakrájela. Umma ji postrčila směrem k hromadě těsta a Arya je hnětla, dokud kuchařka neřekla dost (dost bylo první braavoské slovo, které se naučila). Umma jí podala rybu a Arya ji vykostila, nakrájela na filátka a obalila v ořechách, která kuchařka nadrtila. Poloslané vody, které obklopovaly Braavos, se hemžily rybami a korýši všemožných druhů, jak jí vysvětlil laskavý muž. Pomalá hnědá řeka vtékala do laguny od jihu, skrze širokou oblast plnou rákosí, přílivových jezírek a blátivých nánosů. Kolem se v hojném množství nacházeli škeble a lastury, slávky, žáby a želvy, krabi, humři a langusty, pruhovaní úhoři, mihule a ústřice; a všichni tito živočichové se pravidelně objevovali na vyřezávaném dřevěném stole, u kterého služebníci Mnohotvárného boha jídávali. Některé večery Umma okořenila ryby mořskou solí a drceným pepřem a uvařila úhoře s posekaným česnekem. Jednou za dlouhý čas kuchařka dokonce použila šafrán. Horkému koláči by se tu líbilo, pomyslela si Arya.

Večeře byla její oblíbenou denní dobou. Uplynulo již hodně času od doby, co chodívala spát každý večer s plným žaludkem. Některé večery laskavý muž dovolil, aby mu Arya kladla otázky. Jednou se ho zeptala, proč lidé, kteří přicházejí do chrámu, vždycky vypadají tak pokojně; tam doma se smrti všichni báli. Pamatovala si, jak plakal uhrovitý štolba, když jej bodla do břicha, a jak naříkal ser Amory Lorch, když jej Koza nechal shodit do medvědí jámy. Vzpomínala si na vesnici u Božího oka a na to, jak křičeli a řvali a sténali vesničané, kdykoli se jich Lechtač vyptával na zlato.

„Smrt není ta nejhorší věc,“ odpověděl laskavý muž. „Je to Jeho dar nám, konec nouze a bolesti. V den, kdy se narodíme, posílá Mnohotvárný bůh každému z nás temného anděla, jenž kráčí životem po našem boku. Když jsou naše hříchy a naše utrpení příliš velké, než aby se daly unést, anděl nás vezme za ruku, aby nás převedl do nočních krajin, kde hvězdy planou stále jasněji. Ti, kdož se přicházejí napít z černého poháru, hledají svoje anděly. Pokud se bojí, svíce je uklidní. Když cítíš hořet naše svíce, jaké myšlenky ti to přináší na mysl, mé dítě?“

Myšlenky na Zimohrad, vyhrkla málem. Cítím sníh, kouř a borové jehličí. Cítím stáje. Cítím Hodora, jak se směje, a Jona s Robbem jak spolu cvičně bojují na nádvoří, a Sansu jak si zpívá o nějaké hloupé krásné dámě. Cítím krypty, kde sedí kamenní králové, cítím pekoucí se horký chléb, cítím boží háj, cítím svého vlka, cítím jeho srst, skoro jako by byl tady vedle mě. „Necítím vůbec nic,“ odpověděla, aby slyšela, co jí na to řekne.

„Lžeš,“ řekl, „ale můžeš si svá tajemství ponechat, když si to tak přeješ, Aryo z rodu Starků.“ Takto ji oslovoval, jen když se mu něčím znelíbila. „Víš, že toto místo můžeš kdykoli opustit. Nejsi jedna z nás, ještě ne. Můžeš jít domů, kdykoli si to budeš přát.“

„Řekl jsi mi, že když odejdu, nebudu se moci vrátit.“

„Přesně tak.“

Ta slova ji rozesmutnila. Syrio to taky říkal. Říkal to po celý čas. Syrio Forel ji naučil bojovat s Jehlou a pak pro ni zemřel. „Já nechci odejít.“

„Pak tedy zůstaň… a pamatuj si, Dům černé a bílé není žádný sirotčinec. Všichni lidé musí pod jeho střechou sloužit. Valar dohaeris, tak to tady říkáme. Zůstaň, jestli chceš, ale věz, že budeme vyžadovat tvou poslušnost. Po celý čas a ke všem věcem. Pokud neuposlechneš, budeš muset odejít.“

„Poslechnu.“

„To uvidíme.“

Měla i jiné úkoly kromě pomoci Ummě. Zametala chrámové podlahy; obsluhovala a nalévala při jídle; třídila hromady šatstva mrtvých lidí, vyprazdňovala jejich měšce a počítala hromádky roztodivných mincí. Každého rána provázela laskavého muže na obchůzce po chrámu, při které hledal mrtvé. Tichá jako stín, říkávala si, vzpomínajíc na Syria. Nosívala lampu se silnými železnými bočnicemi. V každém výklenku otevřela v bočnici škvírku, aby se rozhlédla po mrtvolách.

Hledat mrtvé nebylo nijak obtížné. Přicházeli do Domu černé a bílé, modlili se hodinu nebo den nebo rok, napili se sladké tmavé vody z jezírka a natáhli se na kamenné lehátko ve výklenku za jedním bohem nebo za jiným. Zavřeli oči a usnuli, a už se nikdy neprobudili. „Dar Mnohotvárného boha na sebe bere nesčetně forem,“ řekl jí laskavý muž, „ale tady je smrt vždycky dobrá.“ Když našli tělo, odříkal modlitbu a ujistil se, že z něj skutečně již vyprchal život, a Arya přivolala sluhy, jejichž úlohou bylo odnést mrtvého dolů do sklepení. Tam akolyté těla svlékali a omývali. Šaty mrtvých lidí, peníze a cennosti šly do koše k roztřídění. Jejich studené mrtvoly byly odneseny do svatyně na nižší úrovni, kam mohli chodit jen kněží; co se tam dělo, to neměla Arya vědět. Jednou při večeři se jí zmocnilo strašlivé podezření, a tehdy odložila nůž a podezřívavě se zahleděla na plátek bledého bílého masa. Laskavý muž viděl hrůzu zračící se jí ve tváři. „Je to vepřové, dítě,“ řekl jí. „Jenom vepřové.“

Jejím ložem byl kámen a připomínalo jí Harrenov a postel, ve které spávala, když drhla schody pro Weese. Slamník byl vystlaný hadry místo slámou, takže byl o něco neforemnější než ten na Harrenově, ale na druhé straně tolik neškrabal. Dovolili jí mít tolik pokrývek, kolik si jen přála; silných vlněných dek, červených, zelených a kostkovaných. A její cela patřila jenom jí a nikomu jinému. Schovávala si tam svoje poklady: stříbrnou vidličku, ohebný klobouk a rukavice bez prstů, které jí dali námořníci na Titánově dceři, svoji dýku, boty a opasek, malou hromádku mincí, šaty, které předtím nosila…

A Jehlu.

Třebaže její povinnosti jí ponechávaly pramálo času k výcviku, šermovala, kdykoli mohla, utkávajíc se v souboji se svým stínem ve světle modré svíce. Jednoho večera se stalo, že šla kolem dívenka a uviděla Aryu při šermování. Dívenka neřekla ani slovo, ale příštího dne si odvedl laskavý muž Aryu do její cely.

„Všech těchto věcí se musíš zbavit,“ řekl na adresu jejích pokladů.

Arya se zděsila. „Jsou to moje věci.“

„A kdo jsi ty?“

„Nikdo.“

Sebral její stříbrnou vidličku. „Tohle patří Arye z rodu Starků. Všechny tyhle věci jí patří. Tady pro ně není místo. Její jméno je příliš pyšné, a my tady pro pýchu místo nemáme. Tady jsme všichni služebníci.“

„Já sloužím,“ řekla ublíženě. Měla svoji stříbrnou vidličku ráda.

„Hraješ si na to, že jsi služebná, ale ve svém srdci jsi panská dcera. Zabrala sis pro sebe i jiná jména, ale nosíš je tak lehce, jako bys mohla nosit plesové šaty. Pod nimi byla vždycky Arya.“

„Já jsem plesové šaty nikdy nenosila. Nedá se v nich bojovat.“

„Proč bys měla chtít bojovat? Jsi snad nějaký nájemný rváč, plížící se uličkami, dychtící po krvi?“ Povzdechl si. „Než se napiješ z chladného poháru, musíš nabídnout všechno, co jsi, Jemu mnoha tváří. Své tělo. Svou duši. Sebe samu. Pokud se nedokážeš přimět udělat to, musíš toto místo opustit.“

„Ta železná mince –“

„– ti zaplatila cestu sem. Odtud dál musíš platit svým vlastním způsobem, a cena je vysoká.“

„Já žádné zlato nemám.“

„To, co nabízíme, nelze koupit za zlato. Tou cenou jsi ty. Lidé se ubírají skrze toto údolí slz a bolesti mnoha způsoby. Ten náš je nejtěžší. Jen pár je jich stvořeno k tomu, aby po ní mohli kráčet. Vyžaduje to mimořádnou sílu těla i ducha, a srdce jak tvrdé, tak silné.“

Já ale mám tam, kde by mělo být srdce, jen díru, pomyslela si, a nemám kam jinam jít. „Já jsem silná. Stejně silná jako ty. Jsem tvrdá.“

„Ty věříš, že toto je jediné místo pro tebe.“ Bylo to, jako by jí četl myšlenky. „V tom se ale mýlíš. V domácnosti nějakého kupce bys našla lehčí službu. Nebo bys raději byla kurtizánou a nechala muže zpívat písně o své kráse? Řekni jen slovo a pošleme tě k Černé perle nebo Dceři soumraku. Budeš spát na růžových plátcích a nosit hedvábné sukně, které budou při chůzi šustit, a urození pánové budou ožebračovat sami sebe kvůli tvé panenské krvi. Nebo je-li to manželství a děti, po čem toužíš, pověz mi to, a najdeme pro tebe muže. Nějakého poctivého učně, bohatého starce, námořníka, kohokoli, po kom jen zatoužíš.“

Po ničem z toho netoužila. Mlčky zavrtěla hlavou.

„Je to Západozemí, o čem sníš, děvče? Zítra vyplouvá do Města racků, Šerodolu, Králova přístaviště a Tyroše Jasná lady Luco Prestayna. Máme pro tebe zajistit místo na její palubě?“

„Vždyť jsem ze Západozemí právě připlula.“ Někdy jí to připadalo jako tisíc let, co uprchla z Králova přístaviště, jindy jako by to bylo teprve včera, ale věděla, že vrátit se tam nemůže. „Odejdu, když mě tady nechceš, ale tam nepůjdu.“

„Na tom, co chci či nechci já, nezáleží,“ řekl laskavý muž. „Je možné, že tě sem Mnohotvárný bůh přivedl, abys byla Jeho nástrojem, ale když se na tebe dívám, vidím dítě… ba co víc, děvče. Mnozí sloužili Jemu mnoha tváří během staletí, ale jen pár z Jeho služebníků byly ženy. Ženy přivádějí na svět život. My přinášíme dar smrti. Nikdo nemůže dělat obojí.“

Snaží se mě vystrašit, pomyslela si Arya, tak jako to udělal s tím červem. „Mně na tom nezáleží.“

„To by mělo. Zůstaň, a Mnohotvárný bůh ti vezme uši, nos, jazyk. Vezme ti tvoje smutné šedé oči, které toho už tolik viděly. Vezme ti dlaně, chodidla, ruce a nohy, tvoje intimní části. Vezme ti tvoje naděje a sny, tvoje lásky a nenávisti. Ti, kdo vstoupí do jeho služeb, se musí vzdát všeho, co je dělá tím, kým jsou. Dokážeš to udělat?“ Vzal jí bradu do dlaně a zahleděl se jí hluboko do očí, tak hluboko, až se zachvěla. „Ne,“ řekl, „myslím, že nedokážeš.“

Arya jeho ruku odrazila. „Mohla bych, kdybych chtěla.“

„To říká Arya z rodu Starků, pojídačka hrobních červů.“

„Já se dokážu vzdát čehokoli, čeho chci!“

Ukázal na její poklady. „Tak začni s tímhle.“

Toho večera po jídle šla Arya zpátky do své cely a svlékla si roucho a šeptala svá jména, ale spánek k ní odmítal přijít. Převracela se na matraci vycpané hadry, hryzala se do rtu. Cítila díru ve svém nitru, tam, kde kdysi bylo její srdce.

V černi noci opět vstala, oblékla si šaty, které nosila v Západozemí, a připjala si opasek. Jehla jí visela na jednom boku, dýka na druhém. S ohebným kloboukem na hlavě, bezprstými rukavicemi zastrčenými za opaskem a stříbrnou vidličkou v jedné ruce se začala krást nahoru po schodech. Tady není místo pro Aryu z rodu Starku, myslela si. Aryino místo bylo na Zimohradu, jenže Zimohrad už nebyl. Když padají sněhy a skučí bílé větry, osamělý vlk zemře, ale smečka přežije. Ona ale žádnou smečku neměla. Její smečku zabili, ser Ilyn, ser Meryn a královna, a když se pokoušela shromáždit si kolem sebe novou, všichni se rozutekli, Horký koláč, Gendry, Yoren a Zelenoruký Lommy, dokonce i Harwin, který byl mužem jejího otce. Protáhla se škvírou ve dveřích a vykročila do noci.

Bylo to poprvé, co se ocitla venku od doby, kdy vstoupila do chrámu. Obloha byla zatažená a mlha pokrývala zemi jako roztřepený šedý koberec. Po pravici slyšela pádlování na kanále. Braavos, Tajné město, pomyslela si. To pojmenování jí připadalo velmi příhodné. Opatrně sestoupila po příkrých schodech do krytého přístaviště, s mlhou vířící jí kolem kotníků. Mlha byla taková, že vodu vůbec neviděla, ale slyšela, jak jemně pleská proti kamenným pilířům. V dálce zazářilo v šeru světlo: noční oheň v chrámu rudých kněží, pomyslela si.

U kraje vody se zastavila, stříbrnou vidličku v ruce. Bylo to ryzí stříbro, pevné a těžké. Není to moje vidlička. Byla to Slánka, komu ji dal. Upustila ji do vody a naslouchala tichému šplouch, když vidlička klesla pod hladinu.

Jako další přišel na řadu ohebný klobouk, pak rukavice. Ty také patřily Slánce. Vysypala si do dlaně měšec: pět stříbrňáků, devět měďáků, pár haléřů, půlhaléřů a čtvrthaléřů. Rozsypala je nad vodou. Pak přišly na řadu boty. Ty nadělaly největší hluk. Následovala její dýka, ta, kterou vzala jednomu z lukostřelců, jenž prosil Ohaře o milost. Do kanálu šel její opasek, její plášť, tunika, kalhoty, spodní prádlo, všechno. Všechno, kromě Jehly.

Stála na kraji mola, bledá, s husí kůží po celém těle a třesoucí se v mlze. Jehla v její ruce jako by k ní šeptala. Bodej do nich ostrým koncem, říkala, a neříkej to Sanse! Na čepeli byla Mikkenova značka. Je to jenom meč. Kdyby potřebovala meč, dole pod chrámem jich byla stovka. Jehla byla příliš malá, než aby to byl řádný meč, byla to stěží víc než hračka. Byla malá hloupá holka, když ji pro ni nechal Jon udělat. „Je to jenom meč,“ řekla, tentokrát nahlas…

… jenže nebyl.

Jehla byla Robb a Bran a Rickon, její matka a její otec, dokonce i Sansa. Jehla byla šedivé zdi Zimohradu a smích jeho obyvatel. Jehla byla letní sněhy, příběhy staré chůvy, strom srdce s jeho rudými listy a strašidelnou tváří, teplý zemitý pach prosklených zahrad, kvílení severáku lomcujícího okenicemi v jejím pokoji. Jehla byla úsměv Jona Sněha. Cuchával mi vlasy a říkal mi „sestřičko“, vzpomněla si, a najednou měla v očích slzy.

Polliver jí ten meč ukradl, když ji Horovi muži zajali, ale když pak s Ohařem vešla do hostince na rozcestí, byla tam. Bohové chtěli, abych ji měla. Ne Sedm, ani On mnoha tváří, ale bohové jejího otce, staří bohové severu. Mnohotvárný bůh může mít všechno ostatní, pomyslela si, ale tohle nedostane.

Vyběhla nahoru po schodech, nahá jako v den, kdy přišla na svět, svírajíc Jehlu v ruce. Napůl cesty vzhůru se jí pod nohama zahoupal jeden z kamenů. Arya si klekla a začala hrabat prsty kolem jeho okraje. Zpočátku se nehýbal, ale vytrvávala, vybírala drolící se maltu nehty. Nakonec se kámen posunul. Uchopila jej oběma rukama a s heknutím zatáhla. Otevřela se před ní štěrbina.

„Tady budeš v bezpečí,“ řekla Jehle. „Nikdo nebude vědět, kde jsi, jenom já.“ Strčila meč v pochvě za schod, pak zasunula kámen zpátky na místo, takže vypadal stejně jako všechny ostatní. Když vystupovala zpátky k chrámu, počítala schody, aby věděla, kde meč zase najde. Jednoho dne jej možná bude potřebovat. „Jednoho dne,“ zašeptala sama sobě.

Laskavému muži neřekla, co udělala, a on to přesto věděl. Příštího večera přišel po jídle do její cely. „Dítě,“ řekl, „pojď, posaď se se mnou. Musím ti povědět příběh.“

„Jaký příběh?“ zeptala se opatrně.

„Příběh o našem počátku. Pokud se máš stát jednou z nás, měla bys vědět, kdo jsme a jak jsme se zrodili. Lidé si možná šeptají o Mužích bez tváře z Braavosu, ale my jsme starší než Tajné město. Byli jsme už předtím, než povstal Titán, předtím než byl odmaskován Uthero, před Založením. Náš počet mezi severskými mlhami Braavosu vzrůstal, ale naše počátky sahají do Valyrie, mezi ubohé otroky, kteří se lopotili v hlubokých dolech pod Čtrnácti sopkami, jež osvětlovaly noci Svobodné državy. Většina dolů jsou vlhká a mrazivá místa, vysekaná v chladném mrtvém kameni, ale Čtrnáct sopek byly živoucí hory s žílami rozžhaveného kamene a ohnivými srdci. A tak byly doly staré Valyrie vždycky horké, a byly horké stále víc, s tím, jak se šachty prohlubovaly, stále jen prohlubovaly. Otroci se lopotili ve žhavé výhni. Kameny kolem nich byly tak horké, že se jich nemohli ani dotknout. Vzduch páchl sírou a sežehával jim plíce, když jej dýchali. Plosky chodidel měli sežehnuté a dělaly se jim na nich puchýře, dokonce i přes ty nejsilnější sandály. Někdy, když se při hledání zlata probourali skrze stěnu, nalezli místo toho páru nebo vroucí vodu nebo roztavený kámen. Některé šachty byly tak nízké, že v nich otroci nemohli stát rovně, ale museli chodit sehnutí nebo se dokonce plazit. A také tam v té žhavé rudé tmě žili červci.“

„Zemní červi?“ zeptala se zamračeně.

„Ohňiví červci. Někteří říkají, že jsou příbuzní draků, protože červci také vydechují oheň. Místo aby plachtili po obloze, provrtávají se hlínou a skálou. Pokud se dá věřit starým příběhům, žili červci mezi Čtrnácti sopkami ještě před příchodem draků. Ti mladí nejsou o nic větší než ta tvoje hubená paže, ale mohou narůst do obrovské velikosti, a lidi vůbec nemají v lásce.“

„Zabíjeli otroky?“

„Ano. V šachtách, kde byly kameny popraskané a plné divných děr, byly často nalézány spálené, zčernalé mrtvoly. A přesto se doly pořád prohlubovaly. Otroci umírali ve stále hojnějších počtech, ale jejich pánům na tom nezáleželo. Rudé zlato a žluté zlato a stříbro byly považovány za cennější než životy nějakých otroků, protože otroci byli ve Svobodné državě laciní. Během války je Valyrijci brali do zajetí po tisících. V mírových čašech je nechávali množit se, a ty nejhorší posílali do dolů, aby tam umírali v rudé tmě.“

„A otroci se nevzbouřili a nebojovali?“

„Někteří ano,“ odpověděl. „Vzpoury byly v dolech poměrně běžné, ale jen málokteré něčeho dosáhly. Dračí páni Svobodné državy byli zběhlí v magii a nikdo se neodvažoval vzepřít se jim, protože to bylo příliš nebezpečné. Udělal to až první Muž bez tváře.“

„Kdo to byl?“ vyhrkla Arya, než se zarazila, aby se zamyslela.

„Nikdo,“ odpověděl. „Někteří říkají, že sám byl otrokem, jiní trvají na tom, že to byl syn svobodného pána, muž urozeného původu. Někteří ti dokonce řeknou, že to byl dozorce, kterému se zželelo jeho svěřenců. Pravda je taková, že ve skutečnosti to nikdo neví. Ať to byl kdokoli, pohyboval se mezi otroky a naslouchal jejich modlitbám. V dolech se lopotili muži stovky rozličných národností, a každý se modlil ve svém jazyce ke svému bohu, a přesto se všichni modlili o stejnou věc. Žádali o propuštění ze života, o ukončení bolesti. Nepatrná věc, tak prostá. Jejich bohové však byli k jejich prosbám hluší a jejich utrpení pokračovalo. Jsou snad všichni jejich bohové mrtví? divil se… dokud jedné noci v rudé tmě neprozřel.

Všichni bohové mají své nástroje, muže a ženy, jež jim slouží a pomáhají jim konat jejich vůli zde na zemi. Otroci nevolali ke stovce rozličných bohů, jak by se mohlo zdát, ale k jednomu bohu se stovkou různých tváří… a on byl nástrojem toho boha. Ještě té noci si vybral toho nejubožejšího ze všech otroků a osvobodil jej z nevolnictví. Takto byl dán první dar.“

Arya se od něho odtáhla. „On toho otroka zabil.“ To jí připadalo nespravedlivé. „Proč nezabil otrokáře?“

„Těm také přinesl dar… ale to je příběh na jiný den, takový, o který je lépe se s nikým nedělit.“ Naklonil hlavu na stranu. „A kdo jsi ty, dítě?“

„Nikdo.“

„Lžeš.“

„Jak to víš? Je to snad nějaké kouzlo?“

„Pokud má člověk oči, tak ani nemusí být kouzelník, aby rozpoznal pravdu od lži. Jenom se potřebuješ naučit číst z tváře. Dívej se do očí. Na ústa. Na svaly kolem nich, na koutky, na místa, kde se čelist spojuje s očima, a tam, kde se krk napojuje na ramena.“ Lehce se jí dotkl dvěma prsty. „Někteří lháři mrkají. Jiní upřeně hledí, další se odvracejí. Někteří se hryžou do rtů. Mnozí si zakrývají ústa těsně předtím, než řeknou lež, jako by chtěli svůj klam zamaskovat. Ostatní znaky jsou možná méně patrné, ale vždycky tam jsou. Falešný úsměv a upřímný možná vypadají na první pohled stejně, ale liší se jako soumrak od úsvitu. Rozpoznáš soumrak od úsvitu?“

Arya přikývla, třebaže si nebyla jistá, zda by to opravdu dokázala.

„Pak se tedy můžeš naučit rozpoznat lež… a jakmile to dokážeš, žádné tajemství před tebou nebude v bezpečí.“

„Nauč mne to.“ Klidně se stane nikým, pokud to bude zapotřebí. Nikdo aspoň neměl v sobě díru místo srdce.

„Ona tě to naučí,“ řekl laskavý muž, když se před jejími dveřmi objevila dívenka. „Začnete jazykem Braavosu. Jak můžeš být k něčemu užitečná, když neumíš mluvit a nerozumíš? A ty ji naučíš svůj jazyk. Budete se vyučovat navzájem, učit se jedna od druhé. Uděláš to?“

„Ano,“ odpověděla, a od toho okamžiku byla novickou v Domě černé a bílé. Její služebnické odění jí vzali a dostala roucho černobílé barvy, stejně máslově hebké jako stará červená pokrývka, kterou měla kdysi na Zimohradu. Pod ním nosila spodní prádlo z pevného bílého lnu a černou spodní halenu, která jí visela až pod kolena.

Potom s dívenkou společně trávily čas, dotýkaly se věcí a ukazovaly na ně, a každá se snažila naučit tu druhou pár slov ve svém jazyce. Nejdříve to byla jednoduchá slova, hrnek, svíce, bota; pak přišla na řadu obtížnější slova, pak věty. Kdysi Syrio Forel učil Aryu stát na jedné noze, dokud se nezačala třást. Později ji poslal honit po hradě kočky. Tančila vodní tanec na větvích stromů, s mečem z klacku v ruce. Tehdy to bylo těžké, ale tohle bylo mnohem obtížnější.

Dokonce i vyšívání bylo zábavnější než učení se jazykům, říkala si v duchu po noci, kdy zapomněla polovinu slov, o nichž si myslela, že už je zná, a tu druhou polovinu vyslovovala tak špatně, že se jí dívenka smála. Moje věty jsou stejně křivé, jako bývaly moje stehy. Kdyby to děvčátko nebylo tak malé a podvyživené, Arya by je uhodila do toho jeho hloupého obličejíčku. Místo toho se jen hryzala do rtu. Příliš hloupá, než aby se to naučila, a příliš hloupá, než aby to vzdala.

Dívence šla společná řeč rychleji. Jednoho dne u večeře se otočila k Arye a zeptala se: „Kdo jsi?“

„Nikdo,“ odpověděla Arya v braavoštině.

„Lžeš,“ řeklo děvče. „Musíš lhát dobřeji.“

Arya se dala do smíchu. „Dobřeji? Chtěla jsi říct lépe, hloupá.“

„Lépe hloupá. Ukážu ti to.“

Příštího dne začaly hrát lhací hru, při které si střídavě kladly navzájem otázky. Někdy odpovídaly pravdivě, jindy lhaly. Tázající se musela pokusit uhádnout, co bylo pravdivé a co klamné. Zdálo se, že dívenka to ví vždycky. Arya musela hádat. Po většinu času hádala špatně.

„Kolik je ti let?“ zeptala se dívenka jednou ve společné řeči. „Deset,“ odpověděla Arya a zvedla deset prstů. Alespoň si myslela, že je jí stále deset, třebaže bylo obtížné být si tím jistá. Braavosané počítali dny jinak, než to dělali v Západozemí. Podle všeho, co věděla, její den jména přišel a odešel.

Dívenka přikývla. Arya pokývla hlavou v odpověď a pak ve své nejlepší braavoštině řekla: „Kolik let je tobě?“

Dívenka ukázala deset prstů. Pak znovu deset a ještě jednou. Pak šest. Její obličej zůstal hladký jako tichá voda. Přece jí nemůže být třicet šest let, pomyslela si Aiya. Je to malé děvčátko. „Lžeš,“ řekla. Děcko zavrtělo hlavou a ukázalo jí to znovu: deset a deset a deset a pak šest. Také řekla slova pro třicet a šest a přiměla Aryu, aby je zopakovala.

Příštího dne řekla laskavému muži, co dívenka tvrdila. „Nelhala ti,“ řekl kněz se smíchem. „Ta, které říkáš, dívenka, je dospělá žena, která strávila celý svůj život ve službě Jemu mnoha tváří. Dala mu všechno, čím byla, všechno, čím kdy mohla být, všechny životy, které v ní byly.“

Arya se kousla do rtu. „Budu i já jako ona?“

„Ne,“ odpověděl, „ne, pokud si to nebudeš přát. To jedy ji učinily takovou, jakou ji vidíš.“

Jedy. Tehdy to pochopila. Každého večera po modlitbě vylévala dívenka kamenný džbán do vod černého jezírka.

Děvčátko a laskavý muž nebyli jedinými služebníky Mnohotvárného boha. Čas od času navštěvovali Dům černé a bílé druzí. Tlusťoch měl pronikavé černé oči, zahnutý nos a široká ústa plná žlutých zubů. Přísná tvář se nikdy neusmál; oči měl bledé, rty plné a tmavé. Sličný pán měl vous v odlišné barvě pokaždé, když ho viděla, a také jiný nos, ale nikdy nebyl méně než hezký. Tihle tři přicházeli nejčastěji, ale byli tam i ostatní: šilhavý, lorďátko, hladovec. Umma posílala Aryu, aby jim nalévala u stolu. „Když nebudeš zrovna nalévat, musíš tam stát zcela nehybně, jako bys byla vytesaná z kamene,“ řekla jí. „Dokážeš to?“

„Ano.“ Než se můžeš naučit hýbat se, musíš se naučit být bez hnutí, učil ji Syrio Forel kdysi dávno v Králově přístavišti. Sloužila jako šenk Roose Boltona na Harrenově a ten by člověka stáhl z kůže, kdyby rozlil jeho víno.

„Dobrá,“ řekl laskavý muž. „Nejlépe by bylo, kdybys byla rovněž slepá a hluchá. Uslyšíš mnoho věcí, ale musíš je nechat jedním uchem vejít a druhým zase vyjít. Neposlouchej.“

Arya toho slyšela toho večera hodně, ale téměř všechno bylo v braavoštině, a tak stěží rozuměla jednomu slovu z deseti. Nehybná jako kámen, říkala si v duchu. Nejtěžší ze všeho bylo, když musela bojovat sama se sebou, aby nezívala. Než večer skončil, její rozum bloudil. Stála tam se džbánem v rukou a snila o tom, že je vlk a prohání se svobodná v měsícem zalitém lese, s velkou smečkou vyjící jí v patách.

„Ti ostatní muži jsou také všichni kněží?“ zeptala se laskavého muže příštího rána. „Byly to jejich pravé tváře?“

„Co si myslíš, dítě?“

Myslela si, že ne. „Jaqen H’ghar je také kněz? Nevíš, jestli se Jaqen vrátí zpátky do Braavosu?“

„Kdo?“ otázal se, ztělesněná nevinnost.

„Jaqen H’ghar. To on mi dal tu železnou minci.“

„Nikoho toho jména neznám, dítě.“

„Zeptala jsem se ho, jak proměnil svou tvář, a on řekl, že to není o nic složitější než dát si nové jméno, když víš, jak se to dělá.“

„Opravdu?“

„Naučíš mě, jak si proměňovat tvář?“

„Když si to přeješ.“ Vzal její bradu do dlaně a otočil jí hlavu. „Nafoukni tváře a vystrč jazyk.“

Arya nafoukla tváře a vyplázla jazyk.

„Tak, a teď je tvoje tvář jiná.“

„Takhle jsem to nemyslela. Jaqen použil nějaké kouzlo.“

„Veškeré čarování má svoji cenu, dítě. K tomu, abys to zvládala opravdu dobře, jsou zapotřebí dlouhé roky modlení, obětí a studia.“

„Roky?“ hlesla zmateně.

„Kdyby to bylo snadné, uměli by to všichni lidé. Než můžeš běžet, musíš umět chodit. Nač používat kouzlo, kde stačí obyčejný šaškovský trik?“

„Já neznám ani triky.“

„V tom případě si procvičuj obličeje. Pod kůží a svaly. Nauč se je používat. Svoje tváře, svoje rty, svoje uši. Úsměvy a zamračení by se na tvém obličeji neměly objevovat jako náhlé bouře. Úsměv by měl být sluhou, který přijde, jen když ho zavoláš. Nauč se ovládat svůj obličej.“

„Ukaž mi jak.“

„Nafoukni tváře.“ Udělala to. „Zvedni obočí. Ne, výš.“ To taky udělala. „Dobrá. Uvidíme, jak dlouho to vydržíš. Asi ne moc dlouho. Zítra ráno si to zkus znovu. Ve sklepení najdeš myrské zrcadlo. Zkoušej si to před ním hodinu každý den. Oči, nosní dírky, tváře, uši, rty, nauč se je všechny dokonale ovládat.“ Vzal její bradu do dlaně. „Kdo jsi?“

„Nikdo.“

„Lež. Malá smutná lež, dítě.“

Příštího dne vyhledala myrské zrcadlo a každé ráno a každý večer seděla před ním se svícemi z obou stran a dělala do něj obličeje. Ovládni svou tvář, říkala si, a můžeš lhát.

Brzy poté jí laskavý muž přikázal, aby pomáhala ostatním akolytům připravovat mrtvoly. Práce to nebyla ani zdaleka tak těžká jako drhnout schody pro Weeseho. Někdy byla mrtvola příliš velká či tlustá, a tak se musela potýkat s její váhou, ale většinou byli mrtví jen staré suché kosti ve vrásčitých kůžích. Arya se na ně dívala, zatímco je omývala, přemýšlela, co je přivedlo k černému jezírku. Vzpomněla si na příběh, který slyšela od staré chůvy, o tom, jak někdy během nekonečné zimy lidé, kteří žili na tomto světě již hodně dlouho, oznámili, že odcházejí na lov. A jejich dcery plakaly a jejich synové odvraceli tváře k ohni, slyšela starou chůvu říkat, ale nikdo jim v tom nedokázal zabránit nebo se jich zeptat, jakou zvěř chtějí ulovit, když je venku tolik sněhu a chladný vítr tak skučí. Pomyslela si, jaký příběh asi staří Braavosané říkají svým synům a dcerám, než se odeberou do Domu černé a bílé.

Měsíc se obrátil a obrátil se znovu, třebaže Arya to ani jednou neviděla. Sloužila, omývala mrtvé, dělala obličeje do zrcadla, učila se braavoštině a snažila se pamatovat si, že je nikdo.

Jednoho dne pro ni poslal laskavý muž. „Tvůj přízvuk je hrozný,“ řekl jí, „ale znáš už dost slov, aby ti bylo svým způsobem rozumět. Je načase, abys nás na chvíli opustila. Jediným způsobem, jak se můžeš opravdu zdokonalit v našem jazyce, je, když jím budeš mluvit každý den od svítání do soumraku. Musíš odejít.“

„Kdy?“ zeptala se ho. „Kam?“

„Hned,“ odpověděl. „Za těmito zdmi najdeš stovku ostrovů Braavosu. Učila ses výrazy pro srdcovky, slávky a škeble, je to tak?“

„Ano.“ Zopakovala mu je ve své nejlepší braavoštině.

Její nejlepší braavoština mu vyčarovala úsměv na tváři „To bude stačit. U přístaviště pod Potopeným městem najdeš obchodníka s rybami jménem Brusco, dobrého muže se špatnými zády. Potřebuje nějaké děvče, aby postrkovalo jeho káru a prodávalo jeho srdcovky, slávky a škeble námořníkům z lodí. Tím děvčetem budeš ty. Rozumíš?“

„Ano.“

„A když se tě Brusco zeptá, kdo jsi, co odpovíš?“

„Nikdo.“

„Ne. To by mimo tento dům nešlo.“

Zaváhala. „Mohla bych být Slánka ze Solnopánví.“

„Slánku zná Ternesio Terys a muži z Titánovy dcery. Jsi nápadná způsobem řeči, takže musíš být nějaké děvče ze Západozemí… ale raději nějaké jiné děvče.“

Kousla se do rtu. „Mohla bych být Kočka?“

„Kočka.“ Zvažoval to. „Ano. Braavos je plný koček. Jedné navíc si nikdo nevšimne. Jsi Kočka, sirotek z…“

„Králova přístaviště.“ Dvakrát se svým otcem navštívila Bílý přístav, ale Královo přístaviště znala lépe.

„Přesně tak. Tvůj otec byl mistrem veslařů na galéře. Když tvoje matka zemřela, vzal tě s sebou na moře. Pak taky umřel a jeho kapitán pro tebe neměl žádné použiti, tak tě vysadil z lodi zde v Braavosu. A jak se jmenovala ta loď?“

„Nymeria,“ odpověděla bez váhání.

Toho večera odešla z Domu černé a bílé. Na pravém boku měla dlouhý železný nůž schovaný pod pláštěm, záplatovanou a vybledlou věcí, přesně takovou, jakou by mohl nosit sirotek. Z obuvi jí vyčuhovaly palce a její halena byla tak rozedřená, že jí vítr profukoval naskrz. Před ní však ležel Braavos. Večerní vzduch byl cítit kouřem, solí a rybinou. Kanály byly křivé, uličky ještě křivější. Lidé po ní vrhali zvědavé pohledy, když šla kolem, a žebravé děti na ni volaly slova, kterým nerozuměla. Netrvalo dlouho a byla úplně ztracená.

„Ser Gregor,“ odříkávala si, když přecházela po kamenném mostě podpíraném čtyřmi oblouky. Z jeho středu viděla stěžně lodí v Hadrníkově přístavu. „Dunsen, Sladký Raff, ser Ilyn, ser Meryn, královna Cersei.“ Začal se snášet déší. Arya zvedla obličej, aby jí dešťové kapsy zalévaly tváře, tak šťastná, že by mohla tančit. „Valar morghulis,“ řekla tiše, „valar morghulis, valar morghulis.“

ALAYNE

Jakmile okny proniklo vycházející slunce, Alayne se v posteli posadila a protáhla se. Gretchel uslyšela, jak se rozhýbává, a okamžitě vstala, aby jí přinesla župan. Místnosti během noci vychladly. A bude to ještě horší, až nás bude mít zima ve svém sevření, pomyslela si. V zimě bude toto místo chladné jako hrob. Alayne vklouzla do županu a zavázala si jej kolem pasu. „Oheň téměř dohořel,“ poznamenala. „Přihoď do krbu další poleno, prosím.“

„Jak si má paní přeje,“ odpověděla stařena. Alayniny komnaty v Panenské věži byly větší a přepychovější než malá komůrka, kde byla ubytovaná, když ještě žila lady Lysa. Teď měla šatnu a také vlastní latrínu a balkon z vyřezávaného bílého kamene, z něhož byl výhled do Údolí. Zatímco se Gretchel věnovala ohni, Alayne přešla bosá přes místnost a vyklouzla ven. Kámen pod jejími chodidly byl chladný a jako vždycky foukal prudký vítr, ale výhled z balkonu ji na to všechno přiměl během okamžení zapomenout. Panenská věž byla nejvýchodnější ze sedmi štíhlých věží Orlího hnízda, a tak před sebou měla celé Údolí jako na dlani, jeho lesy, řeky a pole, všechno zamlžené v ranním oparu. Vycházející slunce dopadalo na horská úbočí a navozovalo dojem, jako by hory kolem byly ze zlata. Jak nádherné. Nad ní se tyčil sněhem oděný vrcholek Obrova kopí, nezměrnosti z kamene a ledu, vedle které vypadal hrad usazený na jeho rameni jako trpaslík. Rampouchy dvacet stop dlouhé věnčily okraj propasti, kam v létě padaly Alyssiny slzy. Nad zamrzlým vodopádem kroužil sokol, rozprostíral modrá křídla na pozadí ranní oblohy. Kéž bych také měla křídla.

Položila ruce na kamenné sloupkové zábradlí a přiměla se nahlédnout přes jeho okraj. Viděla Oblohu, šest stovek stop pod sebou, a kamenné schody vytesané do hory, točitou cestu, která vedla kolem Sněhu a Kamene dolů až na samé dno údolí. Viděla věže a bašty Měsíční brány, malé jako kostičky z dětské stavebnice. Kolem jejich stěn se rozhýbávaly armády lordů deklarantů, muži vylézali ze svých stanů jako mravenci z mraveniště. Kéž by to byli opravdoví mravenci, pomyslela si, mohli bychom je zašlápnout a rozdupat.

Před dvěma dny se k ostatním připojili mladý lord Hunter a jeho rekruti. Nestor Royce pro ně zavřel bránu, jenže měl ve své posádce necelých tři sta mužů. Každý z lordů deklarantů jich s sebou přivedl tisíc, a dohromady jich bylo šest. Alayne znala jejich jména stejně dobře jako svoje vlastní. Benedar Belmore, pán Chrabropísně, Symond Templeton, rytíř z Devítihvězdy, Horton Redfort, pán Rudotvrze, Anya Waynwood, paní Železodubu. Gilwood Hunter, zvaný všemi Mladý lord Hunter, pán Dlouholukova. A Yohn Royce, nejmocnější z nich všech, obávaný Bronzový Yohn, pán Runokamene, Nestorův bratranec a velitel starší větve rodu Royců. Těch šest se shromáždilo v Runokameni po pádu Lysy Arryn a uzavřelo spolu smlouvu, přísahajíce, že budou bránit lorda Roberta, Údolí a sebe navzájem. Jejich deklarace se ani slovem nezmiňovala o lordu protektorovi, ale hovořila o „špatné vládě“, která musí skončit, a také o „falešných přátelích a zlých rádcích“.

Vzhůru po nohou jí zavanul studený poryv větru. Zašla dovnitř, aby si vybrala šaty, ve kterých posnídá. Petyr jí věnoval garderobu své zesnulé manželky, hojnost hedvábí, saténu, sametu a kožešin daleko přesahující vše, o čem kdy snila, třebaže většina z šatů jí byla příliš velká; lady Lysa hodně přibrala během dlouhého sledu těhotenství, porodů mrtvých dětí a potratů. Pár z nejstarších oděvů však bylo ušito pro mladou Lysu z Řekotočí a některé byla Gretchel schopná vyspravit, aby padly Alayne, která měla ve třinácti téměř stejně dlouhé nohy jako její teta ve dvaceti.

Dnešního rána upoutal její zrak dvoubarevný šat v tullyjské červené a modré, olemovaný popelčinou. Gretchel jí pomohla vsoukat ruce do zvonových rukávů a zašněrovala jí záda, pak jí vykartáčovala a sepjala vlasy. Alayne si je minulého večera před odchodem na lože opět nabarvila natmavo. Přeliv, který jí dala její teta, měnil její vlastní bohatou kaštanovou hněď na Alayninu tmavohnědou, ale nikdy netrvalo dlouho a červeň se opět začínala u kořínků přikrádat zpátky. A co budu dělat, až mi barva dojde? Byla dovezená z Tyroše za Úzkým mořem.

Když sešla dolů, aby posnídala, opět ji zarazila přízračná tichost Orlího hnízda. V celých Sedmi královstvích nebylo tiššího hradu. Služebnictva tam bylo pomálu a všichni byli staří a hovořili tichými hlasy, aby nevyrušovali mladého pána. Na hoře nebyli žádní koně, nevrčeli tam a neštěkali psi, na nádvoří se necvičili v boji rytíři. Dokonce i kročeje strážných zněly podivně tlumeně, když kráčeli po bledých kamenných síních. Slyšela vzdychat a sténat vítr kolem věží, a to bylo všechno. Když přišla na Orlí hnízdo, byl tam slyšet rovněž hukot Alyssiných slz, ale nyní byl vodopád zamrzlý. Gretchel jí řekla, že zůstane tichý až do jara.

Lorda Roberta našla samotného v Ranní síni nad kuchyněmi, kde apaticky míchal dřevěnou lžící ve velké misce ovesnou kaši s medem. „Já chci vejce,“ začal si stěžovat, když ji uviděl. „Chtěl jsem tři vejce vařená naměkko a kus slaniny.“

Vejce bohužel neměli o nic víc, než měli slaninu. V sýpkách Orlího hnízda bylo dostatečné množství ovsa, kukuřice a ječmene, aby je stačilo živit celý rok, ale co se týkalo donášky čerstvých pokrmů ze dna Údolí, byli závislí na nemanželské dívce jménem Mya Kámen. Když se lordi deklaranti utábořili u úpatí hory, Mya se neměla kudy dostat nahoru. Lord Belmore, první ze šesti, kteří se dostavili k Bráně, poslal nahoru havrana, aby Malíčkovi vzkázal, že na Orlí hnízdo už nepůjde žádné jídlo, dokud nepošle dolů lorda Roberta. Nebylo to docela obléhání, zatím ne, ale mělo to k němu velmi blízko.

„Vejce dostaneš, až sem přijde Mya, kolik jen budeš chtít,“ slíbila Alayne malému lordovi. „Přinese nám vejce a máslo, melouny a všechny možné dobré věci.“

Chlapce tím však neuspokojila. „Já chtěl vejce dnes.“

„Broučku, žádná vejce nemáme, vždyť to přece víš. Sněz si prosím svou kaši, je moc dobrá.“ Snědla lžíci své.

Robert strkal svoji lžíci sem a tam po misce, ale ani jednou si ji nepřenesl ke rtům. „Nemám hlad,“ řekl nakonec. „Chci jít zpátky do postele. V noci jsem vůbec nespal. Slyšel jsem zpívání. Mistr Colemon mi dal snové víno, ale já to pořád slyšel.“

Alayne odložila svou lžíci. „Kdyby zpíval, slyšela bych to taky. Měl jsi zlý sen, to je všechno.“

„Ne, to nebyl sen.“ Do očí mu vhrkly slzy. „Marillion zase zpíval. Tvůj otec říká, že je mrtvý, ale není.“

„Je.“ Vyděsilo ji, když ho slyšela takto mluvit. Už to je dost zlé, že je malý a nemocný, ale co když je taky blázen? „Broučku, je mrtvý. Marillion příliš miloval tvou paní matku a nemohl žít s tím, co jí udělal, a tak vkročil do oblohy.“ Alayne jeho mrtvolu neviděla, o nic víc, než ji viděl Robert, ale nepochybovala o skutečnosti, že je zpěvák po smrti. „Je pryč, opravdu.“

„Jenže já ho slyším každou noc. I když zavřu okenice a přikryji si hlavu polštářem. Tvůj otec mu měl nechat vyříznout jazyk. Říkal jsem mu to, ale on to neudělal.“

Potřeboval jazyk, kterým by se přiznal „Buď hodný chlapec a sněz tu kaši,“ přemlouvala jej Alayne. „Prosím. Kvůli mně.“

„Já kaši nechci.“ Robert mrštil svou lžící přes síň. Odrazila se od tapiserie na zdi a zanechala šmouhu od kaše na bílém hedvábném měsíci. „Pán chce vejce!“

„Pán si sní kaši a bude za to vděčný,“ ozval se Petyrův hlas za nimi.

Alayne se otočila a uviděla ho ve dveřním oblouku, s mistrem Colemonem po boku. „Měl bys lorda protektora poslechnout, můj pane,“ řekl mistr. „Tvoji lordi vazalové vystupují na horu, aby ti složili slib věrnosti, takže budeš potřebovat všechnu svoji sílu.“

Robert si promnul kloubem dlaně levé oko. „Pošli je pryč. Já tu nikoho nechci. Jestli sem přijdou, nechám je vyletět.“

„Bolestně mne k tomu pokoušíš, můj pane, ale obávám se, že jsem jim slíbil bezpečný návrat,“ řekl Petyr. „V každém případě je příliš pozdě poslat je nyní nazpět. Teď už jsou možná až u Kamene.“

„Proč nás nenechají na pokoji?“ zakvílela Alayne. „Nikomu jsme neublížili. Co od nás chtějí?“

„Jenom lorda Roberta. Jeho a Údolí.“ Petyr se usmál. „Přijde jich sem osm. Povede je lord Nestor a budou mezi nimi i Lyn Corbray. Ser Lyn není ten druh muže, který by se držel stranou, když je ve vzduchu krev.“

Jeho slova pramálo ukonejšila její obavy. Ser Lyn zabil v soubojích takřka stejné množství mužů jako v bitvách. Vysloužil si rytířské ostruhy během Robertovy rebelie, kdy bojoval nejdříve proti lordu Jonu Arrynovi v bránách Rackoměsta a později pod jeho praporci na Trojzubci, kde zabil prince Lewyna z Dorne, bílého rytíře Královské gardy. Petyr jí vysvětlil, že princ Lewyn byl již vážně raněn, když ho bitvevní řava přiměla k jeho poslednímu tanci s Opuštěnou paní, ale dodal: „To ovšem není věc, o které by ses měla před serem Lynem zmiňovat. Ti, kdo tak učiní, zakrátko dostanou šanci zeptat se na pravdu onoho Martella samotného, dole v síních pekelných.“ Kdyby byla pravdou byť jen polovina toho, co slyšela od stráží lorda Roberta, byl ser Lyn nebezpečnější než všech šest lordů deklarantů dohromady. „Proč sem jde zrovna on?“ zeptala se. „Já myslela, že ser Lyn je na tvé straně.“

„Lord Lyonel Corbray je mé vládě příznivě nakloněn,“ řekl Petyr, „ale jeho bratr kráčí svou vlastní cestou. Na Trojzubci, když byl jejich otec zraněn, to byl Lyn, kdo popadl Opuštěnou paní a zabil muže, který ho zranil. Zatímco Lyonel odnášel starého muže zpátky k mistrům v týlu, Lyn vedl výpad proti Dornům ohrožujícím Robertovo levé křídlo, roztříštil jejich linie a zabil Lewyna Martella. A tak když starý lord Corbray umíral, odkázal Opuštěnou paní svému mladšímu synovi. Lyonel dostal svoje pozemky, svůj titul, svůj hrad a všechny svoje peníze, a přesto má stále pocit, že byl okraden o svoje prvorozenecké právo, zatímco ser Lyn… nu, má rád Lyonela asi tolik, jako má rád mne. Chtěl ruku lady Lysy pro sebe.“

„Mně se ser Lyn nelíbí,“ řekl Robert. „Nechci ho tady. Pošli ho zpátky dolů. Nikdy jsem neřekl, že sem má přijít. Ne sem. Matka říkala, že Orlí hnízdo je nedostupné.“

„Tvoje matka je mrtvá, můj pane. Až do tvého šestnáctého dne jména vládnu na Orlím hnízdě Já.“ Petyr se otočil ke shrbené služebné otálející blízko schodiště vedoucího do kuchyně. „Melo, přines jeho lordstvu novou lžíci. Chce si sníst svou kaši.“ „Nechci! Ať moje kaše letí!“ Tentokrát Robert mrštil celou miskou i s kaší a medem. Petyr Baeliš hbitě uhnul stranou, ale mistr Colemon tak rychlý nebyl. Dřevěná miska jej zasáhla naplno do hrudi a její obsah mu vyšplíchl do tváře a na ramena. Vyjekl téměř nemistrovsky, zatímco Alayne se otočila, aby ukonejšila malého lorda. Příliš pozdě. Již jej přemohl záchvat třesu. Džbánek s mlékem vylétl do vzduchu, když jej zasáhla jeho ruka mlátící kolem. Když se pokusil vstát, převrhl dozadu židli a spadl na ni. Jedním chodidlem kopl Alayne do břicha tak prudce, že jí vyrazil dech. „Och, bohové, buďte dobří,“ slyšela znechuceně říkat Petyra.

Mistr Colemon, obličej a vlasy potřísněné kaší, poklekl nad svým malým svěřencem, mumlaje slova útěchy. Kousek kaše mu pomalu stékal dolů po levé tváři, jako chuchvalcovitá šedohnědá slza. Není to tak strašný záchvat jako posledně, pomyslela si Alayne, neztrácejíc naději. Jakmile třes ustal, přišli na Petyrův příkaz dovnitř dva strážní v nebesky modrých pláštích a stříbřité kroužkové zbroji. „Odneste ho zpátky do postele a přiložte mu pijavice,“ nařídil jim lord protektor, a vyšší ze strážných vzal chlapce do náruče. Mohla jsem ho odnést sama, pomyslela si Alayne. Neváží víc než panenka.

Colemon ještě chvíli otálel, než je následoval. „Můj pane, možná by bylo nejlepší odložit vyjednávání s lordy deklaranty na jiný den. Záchvaty jeho lordstva jsou od smrti lady Lysy stále horší. Přikládám tomu dítěti pijavice tak často, jak se jen odvažuji, a připravuji mu snové víno a makové mléko, aby lépe spal, ale…“

„Spí dvanáct hodin denně,“ řekl Petyr. „Potřebuji, aby byl čas od času taky vzhůru.“

Mistr si pročísl vlasy prsty, vytřepávaje kousky kaše na podlahu. „Kdykoli bylo jeho lordstvo příliš rozrušené, lady Lysa mu nabídla prs. Arcimistr Ebrose tvrdí, že mateřské mléko má mnoho léčivých vlastností.“

„Tohle mi snad radíš, mistře? Abychom pro pána Orlího hnízda a ochránce Údolí našli kojnou? A kdy ho odstavíme, v jeho svatební den? To by mohl přejít rovnou od bradavek své kojné k prsům své manželky.“ Lord Petyr se nahlas zasmál, čímž dal jasně najevo, co si o tom myslí. „Ne, já bych řekl, že ne. Navrhuji, abys našel nějaký jiný způsob. Ten hoch má rád sladkosti, je to tak?“

„Sladkosti?“ opáčil Colemon.

„Sladkosti. Dorty a koláče, zavařeniny a želé, med z plástve. Co takhle špetku sladkospánku do mléka, nezkoušel jsi to? Jen špetku, aby ho to uklidnilo a zabránilo tomu jeho prokletému třesu.“

„Špetku?“ Ohryzek na mistrově krku poskočil nahoru a dolů, jak polkl. „Jednu malou špetku… snad, možná. Ne příliš mnoho a ne příliš často, ano, mohl bych to zkusit…“

„Špetku,“ řekl lord Petyr, „než ho přivedeš na setkání s lordy.“

„Jak poroučíš, můj pane.“ Mistr pospíchal z místnosti a jeho řetěz tiše cinkal při každém jeho kroku.

„Otče,“ zeptala se Alayne, když byl pryč, „dáš si ke snídani misku kaše?“

„Já kaši nenávidím.“ Podíval se na ni Malíčkovskýma očima. „Raději bych si dal ke snídani polibek.“

Pravá dcera by neodmítla dát políbení svému otci, a tak k němu Alayne přešla a políbila ho, rychlým suchým dotekem na tvář, a stejně rychle od něj ustoupila.

„Jak… poslušné.“ Malíček se usmál ústy, ale ne očima. „Nu, věc se má tak, že pro tebe mám ještě jiné povinnosti. Pověz kuchaři, aby svařil červené víno s medem a rozinkami. Naši hosté budou po dlouhém výstupu prochladlí a žízniví. Jakmile sem přijdou, přivítáš je a nabídneš jim občerstvení. Víno, chléb a sýr. Jaký sýr nám tu ještě zbyl?“

„Ten pikantní bílý a smradlavý modrý.“

„Bílý. A také by ses měla raději převléknout.“

Alayne se podívala na svoje šaty, hlubokou modř a hutnou červeň Řekotočí. „Vždyť nejsou nijak –“

„Jsou příliš tullyovské. Lordi deklaranti by nebyli potěšeni pohledem na moji nemanželskou dceru, poskakující kolem v šatech mé mrtvé manželky. Vyber si něco jiného. Musím ti připomínat, aby ses vyhýbala nebesky modré a smetanové?“

„Ne.“ Nebesky modrá a smetanová byly barvy rodu Arrynů. „Osm, říkal jsi… a jedním z nich je Bronzový Yohn?“

„Jediný, na kterém záleží.“

„Bronzový Yohn mě zná,“ připomněla mu. „Byl hostem na Zimohradu, když jeho syn odjížděl na sever, aby se dal k černým.“ Matně si vzpomínala, jak se do rytíře Waymara bláznivě zamilovala, jenže to už bylo tak strašně dávno, když ještě byla malá hloupá holka. „A to nebylo jedinkrát. Lord Royce znovu viděl… viděl Sansu Stark v Králově přístavišti, během Pobočníkova turnaje.“

Petyr jí dal prst pod bradu. „Ten Royce zahlédl tuhle pěknou tvářičku, o tom nepochybuji, jenže to byla jedna tvář mezi tisíci. Muž bojující na turnaji má jiné starosti než si všímat nějakého dítěte v davu. A na Zimohradu byla Sansa malé děvčátko se světle hnědými vlásky. Moje dcera je vysoká, krásná panna a její vlasy jsou tmavohnědé. Muži uvidí to, co očekávají, že uvidí, Alayne.“ Políbil ji na nos. „Ať Maddy rozdělá oheň v soláru. Přijmu naše lordy deklaranty tam.“

„Ne ve velkém sále?“

„Ne. Bohové ať nedovolí, aby mne zahlédli byť jen v blízkosti trůnu Arrynů. Mohli by si myslet, že mám v úmyslu posadit se na něj. Zadnice tak neurozená jako moje nesmí nikdy usilovat o tak vznešené polštáře.“

„Solár.“ Tady se měla zarazit, ale ta slova z ní přece jen vyšla. „Kdybys jim dal Roberta…“

„A Údolí?“

„Oni mají Údolí.“

„Och, většinu z něho, to je pravda. Ale ne celé. V Rackoměstě mne mají docela rádi a také mám mezi lordy pár přátel, třebaže tě ujišťuji, že s lordy deklaranty nemohou soupeřit. Přesto, kam bychom podle tebe měli jít, Alayne? Zpátky na moji mocnou pevnost na Prstech?“

Přemýšlela o tom. „Joffrey ti dal Harrenov. Jsi tam lordem ve svém vlastním právu.“

„Titulem. Potřeboval jsem mocné sídlo, abych se mohl oženit s Lysou, a Casterlyovu skálu by mi Lannisterové nedali.“

„Ano, jenže ten hrad je tvůj.“

„Ach, a co je to za hrad? Obrovská sín a rozpadlé věže, duchové a průvan, nejde ho vytopit ani náležitě osídlit posádkou… a také je tu nepřájemná záležitost s kletbou.“

„Kletby jsou jen v písních a příbězích.“

Zdálo se, že ho to pobavilo. „Složil někdo píseň o Gregoru Cleganovi, umírajícím na bodnutí otráveným kopím? Nebo o tom žoldákovi před ním, jehož končetiny ser Gregor odsekával jednu po druhé? Tom, co si zabral hrad od sera Amoryho Lorche, jenž jej obdržel od lorda Tylina? Jednoho zabil medvěd, druhého tvůj trpaslík. Lady Whent je také mrtvá, jak jsem slyšel. Lothstonové, Strongové, Towerové… Harrenov zahubil každý rod, který se na něm usadil.“

„Tak ho přenech lordu Freyovi.“

Petyr se zasmál. „Možná to udělám. Anebo ještě lépe, naší sladké Cersei. Ačkoli o té bych neměl mluvit ošklivě, posílá mi sem nádherné tapiserie. Není to od ní laskavé?“

Sansa při zmínce o královně ztuhla. „Ona není laskavá. Děsí mne. Kdyby se dozvěděla, kde jsem –“

„– možná by pak vydadla ze hry dřív, než jsem očekával. Za předpokladu, že předtím neodstraní sama sebe.“ Petyr ji poškádlil malým úsměvem. „Při hře o trůny mohou dokonce i ty nejmenší figury projevit svou vlastní vůli. Někdy odmítnou udělat pohyb, které jsi pro ně naplánovala. Zapamatuj si to dobře, Alayne. Je to lekce, které se Cersei Lannister stále ještě nenaučila. A teď, nemáš náhodou nějaké jiné povinnosti?“

Opravdu měla. Nejdříve se postarala, aby bylo svařeno víno, našla kolo pikantního bílého sýra a nařídila kuchaři, aby upekl dost chleba pro dvacet lidí, pro případ, že by si lordi deklaranti přivedli víc společníků, než očekávali. Jakmile pojí náš chléb a sůl, budou našimi hosty a nemohou nám ublížit. Freyové porušili všechny zákony pohostinnosti, když zavraždili její matku a jejího bratra ve Dvojčatech, ale Sansa nevěřila, že by se pán tak vznešený jako Yohn Royce někdy snížil k tomu, aby udělal totéž.

Jako další byl na řadě solár. Podlaha byla pokryta myrským kobercem, takže nebylo potřeba klást na zem rohože. Alayne požádala dva sluhy, aby vztyčili stůl na kozách a přinesli osm těžkých židlí z dubu a kůže. Na hostinu by postavila jednu do hlav stolu, jednu na opačný konec a po třech z každé strany, jenže toto neměla být žádná hostina. Nechala muže rozestavit šest židlí na jednu stranu a dvě na druhou. Lordi deklaranti teď již možná dosáhli Sněhu. Vykonat tento výstup zabralo většinu dne, i když člověk cestoval na zádech muly. Pěšky to většině lidí trvalo několik dní.

Je možné, že lordi budou rokovat pozdě do noci. Budou potřebovat čerstvé svíce. Jakmile Maddy zapálila oheň v krbu, poslala ji dolů, aby vyhledala vonné voskovice, které dal lord Waxley lady Lyse v době, kdy se jí dvořil. Pak se znovu odebrala do kuchyně, aby se přesvědčila, jak pokračuje příprava vína a chleba. Zdálo se, že je všechno v pořádku, a stále ještě měla čas, aby se vykoupala, umyla si vlasy a převlékla se.

Chvíli se nemohla rozhodnout mezi šaty z purpurového hedvábí a dalšími z tmavomodrého sametu prokládaného stříbrem, které by zdůraznily modř jejích očí, ale nakonec si uvědomila, že Alayne je přece jen nemanželské dítě a neměla by nosit oděv nepříslušející jejímu postavení. Šaty, které si nakonec vybrala, byly z beránčí vlny, tmavohnědé a jednoduše střižené, s listy a šlahouny vyšitými zlatou nití na živůtku, rukávech a lemu. Byly skromné a přiměřené, třebaže sotva bohatší, než by mohla nosit služebná. Petyr jí dal také všechny šperky lady Lysy, a Alayne si vyzkoušela několik náhrdelníků, ale všechny jí připadaly příliš nápadné. Nakonec si vybrala jednoduchou sametovou stužku v barvě podzimního zlata. Když jí Gretchel přinesla Lysino stříbrné zrcadlo, říkala si, že barva dokonale ladí s Alayninou záplavou tmavohnědých vlasů. Bronzový Yohn mne nepozná, pomyslela si. Vždyť stěží poznávám sama sebe.

Připadajíc si takřka stejně smělá jako lord Petyr sám, nasadila si Sansa na tvář úsměv a šla přivítat hosty.

Orlí hnízdo bylo jediným hradem v Sedmi královstvích, kde byl hlavní vchod dole pod žaláři. Příkré kamenné schody se vinuly vzhůru po úbočí hory kolem hrádků Kámen a Sníh, ale končily u Oblohy. Posledních šest stovek stop výstupu bylo kolmých, což nutilo jejich návštěvníky, aby sesedli z mul a rozhodli se jak dál. Buď mohli vystoupat v houpajícím se dřevěném koši, který byl používán k vyzvedávání zásob, nebo mohli vyšplhat vzhůru kamenným komínem za použití úchytek vytesaných do skály.

Pán Redfort a lady Waynwood, nejstarší z lordů deklarantů, se rozhodli nechat se nahoru vytáhnout rumpálem, načež byl koš spuštěn ještě jednou pro tlustého lorda Belmora. Ostatní páni vystupovali po svých. Alayne se s nimi setkala v Půlměsícové síni vedle hořícího krbu, kde je uvítala jménem lorda Roberta a nabídla jim chléb, sýr a horké svařené víno ve stříbrných číších.

Petyr jí předem dal seznam erbů, který si měla prostudovat, a tak znala jejich znaky, když už ne jejich tváře. Rudý hrad byl zjevně Redforta; nevysoký muž s úpravným šedým vousem a mírnýma očima. Lady Anya byla jedinou ženou mezi lordy deklaranty a měla na sobě tmavozelený plášť se zlomeným kolem Waynwood, vyšitým korálky z gagátu. Šest stříbrných zvonečků na purpuru, to byl Belmore, s břichem jako hruška a kulatý v ramenou. Jeho vous byl rudožlutošedivý děs, vyrůstající z mnohonásobnosti brad. Vous Symonda Templetona byl naopak černý a zastřižený do ostré špičky. Zobanovitý nos a ledově modré oči dodávaly rytíři Devítihvězdnému vzhled elegantního dravého ptáka. Na jeho kabátci bylo devět černých hvězd na zlatém kříži. Hermelínový plášť mladého lorda Huntera ji zmátl, dokud si nevšimla brože, kterou jej měl sepnutý, vějíře z pěti stříbrných šípů. Alayne by hádala jeho věk spíš k padesátce než ke čtyřicítce. Jeho otec vládl v Dlouholukově po takřka šedesát let, jen aby pak zemřel tak náhle, až si někteří šeptali, že nový lord svoje nástupnictví uspíšil. Tváře a nos Huntera byly červené jako jablíčka, což vypovídalo o jisté zálibě ve vinné révě. Dbala na to, aby mu dolila pohár pokaždé, když jej vyprázdnil.

Nejmladší muž ve skupině měl na hrudi tři havrany, každého svírajícího v pařátech krvavě rudé srdce. Hnědé vlasy mu spadaly na ramena; jeden pramen se mu vlnil dolů po čele. Rytíř Lyn Corbray, pomyslela si Alayne s obezřetným pohledem na jeho tvrdá ústa a nepokojné oči.

Jako poslední přišli Roycové, lord Nestor a Bronzový Yohn. Pán Runokamene byl stejně vysoký jako Ohař. Třebaže jeho vlasy byly šedivé a jeho obličej vrásčitý, lord Yohn stále vypadal, jako by dokázal ve svých sukovitých rukou lámat mnohem mladší muže jako větvičky. Jeho zjizvená vážná tvář přinesla Sanse na mysl vzpomínky na čas, který strávil na Zimohradu. Pamatovala si jej u tabule, kde tiše hovořil s její matkou. Slyšela jeho hlas odrážející se od stěn, když se vrátil z lovu s jelenem přivázaným za sedlem. Viděla jej na nádvoří, s cvičebním mečem v ruce, srážejícího jejího otce k zemi a obracejícího se, aby porazil taky sera Rodáka. Pozná mě. Určitě mě pozná. Zvažovala, že se mu vrhne k nohám a bude prosit o jeho ochranu. Nikdy nebojoval za Robba, proč by teď měl za mne? Válka skončila a Zimohrad prohrál. „Pane,“ zeptala se jej plaše, „dáš si pohár vína, abys zahnal chlad?“

Bronzový Yohn měl břidlicově šedé oči, napůl skryté pod tím nejrozježenějším obočím, jaké kdy viděla. Vlnilo se, když se na ni podíval dolů. „Neznám tě odněkud, děvče?“

Alayne měla pocit, jako by si byla spolkla jazyk, ale lord Nestor ji zachránil. „Alayne je nemanželská dcera lorda protektora,“ řekl svému bratranci nevrle.

„I Malíčkův malíček je pěkně vlezlý,“ řekl ser Lyn se šibalským úsměvem. Belmore se zasmál a Alayne cítila, jak jí stoupá barva do tváří.

„Jak jsi stará, dítě?“ zeptala se lady Anya.

„Čt-čtrnáct, má paní.“ Na okamžik si nemohla vzpomenout, jak stará by Alayne vlastně měla být. „A už nejsem dítě, ale panna.“

„Ovšem doufám, že ne bez panenské blány.“ Huňatý knír mladého lorda Huntera zcela zakrýval jeho ústa.

„Zatím ne,“ řekl ser Lyn, jako by tam vůbec nebyla. „Ovšem řekl bych, že květinka je akorát zralá k utržení.“

„Tak tohle se považuje u vás za zdvořilost?“ Lady Anya měla šedivějící vlasy, vrásky kolem očí a volnou kůži pod bradou, ale ovzduší vznešenosti, které z ní vyzařovalo, se nedalo s ničím pomýlit. „Ta dívka je mladá a dobře vychovaná, a už si vyslechla dost oplzlostí. Dávej si pozor na jazyk, pane.“

„Můj jazyk je moje starost,“ odpověděl Corbray. „Ty, má paní, by sis měla dávat pozor na svůj. Nikdy se mi nelíbilo, když proti mně kdokoli něco měl, jak by ti mohl dosvědčit slušný počet mrtvých mužů.“

Lady Anya se od něj odvrátila. „Raději nás zaveď ke svému otci, Alayne. Čím dříve budeme mít tohle za sebou, tím lépe.“

„Lord protektor vás očekává v soláru. Následujte mne, moji páni.“ Z Půlměsíční síně vystoupili po mramorovém schodišti, které obcházelo jak podzemní krypty, tak žaláře, a prošli pod třemi vražednými děrami, o nichž lordi deklaranti předstírali, že si jich nevšimli. Belmore brzy odfukoval jako kovářské měchy a tvář Redforta zešedla stejně jako jeho vlasy. Strážní na vrcholu schodiště zvedli při jejich příchodu padací mříž. „Tudy, moji pánové.“ Alayne je vedla podloubím, kolem tuctu nádherných tapiserií. Venku před solárem stál Lothor Brune. Otevřel jim dveře a následoval je dovnitř.

Petyr byl usazený u stolu na kozách, s pohárem vína po ruce, prohlížel si křehký bílý pergamen. Když lordi deklaranti vstupovali dovnitř, zvedl oči. „Moji páni, buďte vítáni. A ty rovněž, má paní. Výstup je namáhavý, já vím, Posaďte se, prosím. Alayne, moje drahá, další víno pro naše vznešené hosty.“

„Jak si přeješ, otče.“ Byly zapáleny svíce, jak si s potěšením všimla; solár voněl muškátovým ořechem a dalším drahým kořením. Šla pro džbán, zatímco návštěvníci se rozesazovali jeden vedle druhého… všichni kromě Nestora Royce, který zaváhal, načež přešel kolem stolu, aby se posadil na prázdné místo vedle Malíčka, a kromě Lyna Corbraye, jenž se šel místo toho postavit ke krbu. Rubín ve tvaru srdce, který měl vsazený do jílce svého meče, červeně zářil, když si ohříval ruce. Alayne viděla, jak se usmál na sera Lothora Bruneho. Ser Lyn je na staršího muže velmi hezký, pomyslela si, ale ten jeho úsměv se mi nelíbí.

„Četl jsem vaše pozoruhodné prohlášení,“ začal Petyr. „Znamenité. Ať už je psal jakýkoli mistr, má dar zacházet se slovy. Byl bych si jen býval přál, abyste mne také bývali pozvali k podpisu.“

To je zaskočilo. „Tebe?“ opáčil Belmore. „K podpisu?“

„Vládnu brkem stejně dobře jako kterýkoli muž, a nikdo nemiluje lorda Roberta víc než já. Co se týče falešných přátel a zlých rádců, vykořeňme je všemi prostředky. Moji páni, já jsem s vámi, srdcem i rukou. Ukažte mi, kde to mám podepsat, prosím.“

Alayne, která nalévala víno, slyšela, jak se Lyn Corbray uchechtl. Co se týkalo ostatních, zdálo se, že jsou v koncích. Yohn Royce si se zapraskáním promnul klouby na rukou a řekl: „My jsme si nepřišli pro tvůj podpis. Ani nemáme v úmyslu vyměňovat si s tebou milá slova, Malíčku.“

„Jaká škoda.“ Petyr odložil pergamen stranou. „Jak si přejete. Odložme tedy milá slova a pojďme k věci. Co ze mne budete mít, moji páni a má paní?“

„Nebudeme z tebe mít nic.“ Symond Templeton přišpendlil lorda protektora chladným modrým pohledem. „Chceme, abys odešel.“

„Odešel?“ Petyr předstíral překvapení. „A kam bych šel?“

„Koruna tě jmenovala pánem Harrenova,“ podotkl mladý lord Hunter. „To by mělo komukoli bohatě stačit.“

„Říční krajiny potřebují pána,“ přitakal starý Horton Redfort. „Řekotočí je obléháno, Bracken a Blackwood jsou v otevřené válce a psanci se volně potloukají na obou stranách Trojzubce, kradou si a zabíjejí dle libosti. Po tamní krajině se na každém kroku povalují nepohřbené mrtvoly.“

„V tvém podání to zní velmi dobrodružně, lorde Redforte,“ odpověděl Petyr, „ale bohužel mám naléhavé povinnosti zde. A také je třeba vzít v úvahu lorda Roberta. Nebo snad chcete, abych tahal nemocné dítě do prostřed takového krveprolití?“

„Jeho lordstvo zůstane v Údolí,“ prohlásil Bronzový Yohn.

„Mám v úmyslu vzít chlapce do Runokamene a vychovat tam z něj rytíře, na jakého by byl Jon Arryn hrdý.“

„Proč Runokámen?“ divil se Petyr. „Proč ne Železodub nebo Rudotvrz? Proč ne Dlouholukov?“

„Kterýkoli z nich by posloužil stejně dobře,“ prohlásil lord Belmore, „a jeho lorstvo navštíví během času popořadě každý z nich.“

„Skutečně?“ Petyrův tón jako by vyjadřoval pochybnosti.

Paní Anya si povzdechla. „Lorde Petyre, snažíš-li se poštvat nás proti sobě, ušetři si to úsilí. Mluvíme tady jedním hlasem. Runokámen nám všem vyhovuje. Lord Yohn vychoval tři vlastní syny, a není muže vhodnějšího k tomu, aby si vzal do pěstounské péče jeho lordstvo. Mistr Heliweg je starší a mnohem zkušenější než tvůj mistr Colemon a lépe uzpůsobený k tomu, aby si poradil s křehkým zdravím lorda Roberta. Na Runokameni se chlapec naučí bojovému umění od samotného Silného Sama Kamene. Nikdo by nemohl doufat, že nalezne lepšího zbrojmistra. Septon Lucos jej bude vzdělávat v záležitostech ducha. Na Runokameni rovněž nalezne další chlapce svého věku, což pro něj budou vhodnější společnici než staré ženy a žoldnéři, kteří jej momentálně obklopují.“

Petyr Baeliš si hladil svůj vous. „Jeho lordstvo potřebuje společnost, v tom s vámi souhlasím. Ovšem Alayne není stará žena. Lord Robert moji dceru velmi miluje, což by vám jistě pověděl i sám. A abych pravdu řekl, požádal jsem lordy Graftona a Lynderlyho, aby mi sem poslali každý jednoho svého syna do pěstounské péče. Každý z nich má chlapce Robertova věku.“

Rytíř Lyn se zasmál. „Dvě štěňata od páru domácích psíků.“

„Robert by kolem sebe měl mít také staršího chlapce. Řekněme nějakého slibného mladého panoše. Někoho, koho by mohl obdivovat a snažit se ho napodobovat.“ Petyr se otočil k lady Anye. „Ty máš takového chlapce v Železodubech, má paní. Snad bys mohla souhlasit s tím, že mi sem pošleš Harrolda Hardynga.“

Zdálo se, že paní Anyu jeho návrh pobavil. „Lorde Petyre, ty jsi ten nejdrzejší zloděj, jakého jsem kdy potkala.“

„Já toho chlapce nechci ukrást,“ namítl Petyr, „jen si myslím, že on a Robert by mohli být přátelé.“

Bronzový Yohn se naklonil dopředu. „Bylo by vítané a vhodné, aby se lord Robert spřátelil s mladým Harrym, a taky že se spřátelí… ovšem na Runokameni, pod mým dozorem, jako s mým svěřencem a panošem.“

„Dej nám toho chlapce,“ řekl lord Belmore, „a můžeš bez úhony odjet z Údolí na to své sídlo v Harrenově.“

Petyr si jej změřil mírně káravým pohledem. „Chceš tím říci, že jinak bych mohl přijít k újmě, můj pane? Nechápu proč. Moje zesnulá žena si myslela, že tohle je moje řádné sídlo.“

„Lorde Baeliši,“ řekla lady Anya, „Lysa Tully byla vdova po Jonu Arrynovi a matka jeho dítěte a vládla zde jako jeho regentka. Ty… buďme upřímní, nejsi Arryn, a lord Robert není z tvé krve. Jakým právem si vůbec dovoluješ stavět se nad nás?“

„Lysa mne jmenovala lordem protektorem, pokud si dobře vzpomínám.“

„Lysa Tully nepochází z Údolí,“ oponoval mladý lord Hunter, „ani neměla právo námi disponovat.“

„A lord Robert?“ zeptal se Petyr. „Chce snad jeho lordstvo tvrdit, že lady Lysa neměla rovněž právo disponovat svým vlastním synem?“

Lord Nestor po celý ten čas mlčel, ale nyní nahlas promluvil. „Kdysi jsem doufal, že se s lady Lysou sám ožením. Stejně jako v to doufal otec lorda Huntera a syn lady Anyi. Corbray se od ní takřka nehnul půl roku. Kdyby si vybrala kteréhokoli z nás, žádný z přítomných by nemohl nic namítat proti jeho právu být lordem protektorem. Avšak stalo se, že si vybrala lorda Malíčka a svěřila svého syna do jeho péče.“

„Byl to také syn Jona Arryna, bratranče,“ připomněl strážci brány zamračeně Bronzový Yohn. „Patří do Údolí.“

Petyr předstíral zmatek. „Orlí hnízdo je stejně tak součástí Údolí jako Runokámen. Nebo je někdo odstěhoval?“

„Žertuj si, jak chceš, Malíčku,“ vyhrkl pán Belmore. „Chlapec půjde s námi.“

„Jak mně mrzí, že tě musím zklamat, lorde Belmore, ale můj nevlastní syn tu zůstane se mnou. Zrovna teď se netěší právě dobrým zdravím, jak sami možná víte. Cesta by ho zbytečně vyčerpala. Jako jeho nevlastní otec a lord protektor to nemohu dovolit.“

Symond Templeton si odkašlal a řekl: „Každý z nás má u úpatí této hory tisíc mužů, Malíčku.“

„Jistě se jim tam dole líbí.“

„Bude-li to zapotřebí, můžeme jich přivést ještě víc.“

„Vyhrožuješ mi válkou, pane?“ Nezdálo se, že by z toho měl Petyr strach.

Bronzový Yohn řekl: „My lorda Roberta dostaneme.“

Na okamžik se zdálo, jako by dospěli do slepé uličky, dokud se ser Lyn neodvrátil od ohně. „Ze všech těch žvástů už je mi nanic. Malíček by vás svými řečmi svlékl ze spodního prádla, kdybyste mu naslouchali dostatečně dlouho. Tuto záležitost nelze vyřešit jinak než ocelí.“ Tasil svůj meč.

Petyr roztáhl ruce. „Já u sebe meč nenosím, pane.“

„To se dá snadno napravit.“ Světlo svíce se zavlnilo podél kouřově šedé oceli jeho meče, tak tmavé, že Sanse přinesla na mysl Led, velký meč jejího otce. „Tvůj jablkožrout meč nosí. Řekni mu, aby ti ho dal, nebo tas tu dýku, co máš u pasu.“

Viděla, jak Lothor Brune sáhl po svém meči, ale než se mohly čepele střetnout, vstal pln hněvu Bronzový Yohn. „Odlož tu ocel, sere! Jsi Corbray, nebo Frey? My jsme zde jako hosté.“

Lady Anya našpulila ústa a řekla jen: „Tvoje chování je nemístné.“

„Schovej svůj meč, pane,“ řekl v ozvěně mladý lord Hunter. „Všechny nás jen zahanbuješ.“

„No tak, Lyne,“ pokáral jej Redfort mírnějším tónem. „Tohle by ničemu neposloužilo. Nech Opuštěnou paní odpočívat.“

„Moje paní má žízeň,“ trval na svém ser Lyn. „Kamkoli si přijde zatančit, má ráda kapku rudé.“

„Tvoje paní musí žíznit dál.“ Bronzový Yohn se mu postavil do cesty.

„Lordi deklaranti. Pche.“ Ser Lyn si odfrkl. „Měli byste si spíš říkat Šest starých bab.“ Zasunul tmavý meč zpátky do pochvy a odešel z místnosti, odstrčiv Bruneho ramenem stranou, jako by tam vůbec nebyl. Alayne naslouchala, jak odeznívají jeho kroky v chodbě.

Anya Waynwood a Horton Redfort si vyměnili pohled. Hunter vyprázdnil svůj pohár a natáhl jej, aby mu znovu dolili. „Lorde Baeliši,“ řekl rytíř Symond, „musíš nám tuto nepříjemnost prominout.“

„Musím?“ Malíčkův hlas byl náhle chladný. „To vy jste ho sem přivedli, moji páni.“

Bronzový Yohn řekl: „Nikdy jsme neměli v úmyslu –“

„Vy jste ho sem přivedli. Byl bych v právu, kdybych nyní zavolal své stráže a nechal vás všechny zavřít.“

Hunter vyskočil od stolu tak prudce, že málem vyrazil Anye z rukou džbán vína. „Zaručil jsi nám bezpečný návrat!“

„Ano. Buďte vděční, že v sobě mám více cti než jiní.“ Petyr zněl tak rozezleně, jak jej neslyšela ještě nikdy předtím. „Přečetl jsem si vaši deklaraci a vyslechl jsem vaše požadavky. Nyní poslouchejte vy moje. Odveďte svoje vojáky od této hory. Jděte domů a nechejte mého syna na pokoji. Bylo zde období špatné vlády, to nepopírám, jenže to bylo Lysino dílo, nikoli moje. Dejte mi rok a slibuji vám, že s pomocí lorda Nestora dosáhnu toho, že žádný z vás nebude mít důvod k nespokojenosti.“

„To říkáš ty,“ opáčil Belmore. „Jak ti ale máme věřit?“

„Opovažujete se mne zvát nečestným? Nebyl jsem to já, kdo začal vyhrožovat mečem během vyjednávání. Mluvíte o ochraně lorda Roberta, ale zároveň mu berete jídlo od úst. Tohle musí skončit. Já nejsem žádný válečník, ale budu s vámi bojovat, pokud svoje obléhání nezrušíte. V Údolí jsou kromě vás i jiní lordi a Královo přístaviště mi pomoc také neodmítne. Jestli je to krev, po čem toužíte, řekněte to přímo a Údolí bude krvácet.“

Alayne viděla rozpaky klíčící v očích lordů deklarantů. „Rok není zas tak dlouhá doba,“ řekl lord Redfort nejistě. „Snad… kdybys nám dal záruky…“

„Nikdo z nás netouží po válce,“ připustila lady Anya. „Podzim pomalu končí a všichni se musíme připravit na zimu.“

Belmore si odkašlal: „A na konci toho roku…“

„…pokud se mi nepodaří dát Údolí do pořádku, se sám vzdám místa lorda protektora,“ ujistil je Petyr.

„Mně to připadá férové,“ vložil se do hovoru lord Nestor.

„Nesmí následovat žádná odvetná opatření z tvé strany,“ naléhal lord Symond. „Žádné řeči o zradě nebo rebelii. I toto nám musíš odpřisáhnout.“

„Milerád,“ přikývl Petyr. „Já chci přátele, nikoli protivníky. Všechny vás omilostním, i písemně, budete-li si to přát. Dokonce i Lyna Corbraye. Jeho bratr je dobrý člověk, není třeba uvalovat hanbu na tak vznešený rod.“

Lady Anya se otočila ke svým druhům lordům deklarantům. „Moji páni, snad bychom se mohli poradit?“

„Není třeba. Je zřejmé, že vyhrál.“ Šedé oči Bronzového Yohna pozorovaly Petyra Baeliše. „Nelíbí se mi to, ale mám takový dojem, že ten svůj rok dostaneš. A radím ti, abys ho využil dobře, můj pane. Ne všichni z nás se dají tak snadno ošálit.“ Škubl dveřmi tak prudce, že je málem vytrhl z pantů.

Později následovala jakás takás hostina, ačkoli Petyr byl nucen omluvit se za skrovnou krmi. Robert byl před ně nahnán v kabátci smetanové a modré barvy a docela půvabně jim zahrál roli malého lorda. Bronzový Yohn tam nebyl, aby toho byl svědkem; již odešel z Orlího hnízda, aby započal dlouhý sestup, stejně jako rytíř Lyn před ním. Ostatní páni s nimi zůstali až do rána.

Očaroval je, pomyslela si Alayne, když se toho večera ukládala ke spánku, naslouchajíc skučení větru za okny. Nemohla by říci, odkud se to podezření vzalo, ale jakmile jí přelétlo přes mysl, nedovolovalo jí usnout. Převalovala se z boku na bok a házela sebou, trápila se tím jako pes se starou kostí. Nakonec vstala, oblékla se a zanechala Gretchel jejím snům.

Petyr byl ještě vzhůru, psal nějaký dopis. „Alayne,“ řekl. „Moje drahá. Co tě sem přivádí tak pozdě?“

„Musím to vědět. Co se stane do roka?“

Odložil svůj brk. „Redfort a Waynwoodová jsou staří. Jeden z nich nebo oba možná zemřou. Gilwooda Huntera zavraždí jeho vlastní bratři. Nejpravděpodobněji mladý Harlan, který zařídil smrt lorda Eona. Já vždycky říkal, že pro majetek jsou lidé schopni všeho. Belmore je prodejný a dá se koupit. S Templetonem se spřátelím. Bronzový Yohn Royce bude vůči mně nadále nepřátelský, jak se obávám, ale dokud bude sám, nepředstavuje velkou hrozbu.“

„A ser Lyn?“

V jeho očích tančilo světlo svíce. „Ser Lyn zůstane mým nesmiřitelným nepřítelem. Bude o mně mluvit pohrdavě a urážlivě s každým člověkem, s nímž se setká, a propůjčí svůj meč každému tajnému spiknutí s úmyslem svrhnout mne.“

Tehdy se její podezření proměnilo v jistotu. „A jak ho za jeho službu odměníš?“

Malíček se nahlas zasmál. „Samozřejmě zlatem a chlapci a sliby. Ser Lyn je mužem prostých choutek, moje drahá. Jediné, co miluje, je zlato, mladí chlapci a zabíjení.“

CERSEI

Král trucoval. „Chci sedět na Železném trůnu,“ řekl jí. „Joffreyho jsi tam nechávala sedět.“

„Joffreymu bylo dvanáct.“

„Jenže já jsem král. Ten trůn patří mně.“

„Kdo ti to řekl?“ Cersei se zhluboka nadechla, aby ji Dorcas mohla zašněrovat těsněji. Bylo to velké děvče, mnohem silnější než Senelle, ale také neobratnější.

Tommenův obličej zrudl. „Nikdo mi to neřekl.“

„Nikdo? Takhle říkáš své paní manželce?“ Královna za vším tímhle spiknutím tušila Margaery Tyrell. „Jestli mi lžeš, nebudu mít jinou možnost než poslat pro Pata a nechat ho zbít, dokud mu nepoteče krev.“ Pate byl Tommenův otloukánek, stejně jako byl předtím Joffreyův. „Tohle chceš?“

„Ne,“ zamumlal král zamračeně.

„Kdo ti to řekl?“

Zašoupal chodidly. „Lady Margaery.“ Naštěstí si uvědomoval, že v doslechu své matky by nebylo radno zvát ji královnou.

„To už je lepší. Tommene, musím rozhodovat o vážných záležitostech, o věcech, na které jsi ještě velmi mladý, než abys jim mohl rozumět. Nepotřebuji, aby se za mnou na trůnu ošíval a vrtěl hloupý malý chlapec, rozptylující mne dětinskými otázkami. Předpokládám, že si Margaery myslí, že bys měl být přítomen na zasedáních mé rady, je to tak?“

„Ano,“ přiznal. „Říká, že se musím naučit, jak kralovat.“

„Až budeš starší, můžeš moje rady navštěvovat dle libosti,“ řekla mu Cersei. „Ujišťuji tě, že tě to velmi brzy přestane bavit. Robert je vždycky prospal.“ Když už se obtěžoval tím, že vůbec přišel. „Dával přednost lovu a sokolničení a nezáživné věci nechával na starém lordu Arrynovi. Pamatuješ si ho?“

„Zemřel na bolení břicha.“

„Ano, zemřel, chudák. A když už se tolik chceš dozvídat nové věci, snad by ses mohl naučit jména všech králů Západozemí a všech pobočníků, kteří jim kdy sloužili. Zítra ráno bys mi je mohl odříkat.“

„Ano, matko,“ odpověděl poslušně.

„Takto se chová můj hodný chlapec.“ Vláda patřila jí; Cersei neměla v úmyslu vzdát se jí, dokud Tommen nedospěje. Já jsem čekala, on může taky. Hrála si na poslušnou dceru, uzardělou nevěstu, přizpůsobivou manželku. Přetrpěla Robertovo opilecké osahávání, Jaimeho žárlivost, Renlyho urážení, Varyse s tím jeho protivným huhňáním, Stannise donekonečna skřípajícího zuby. Soupeřila s Jonem Arrynem, Nedem Starkem a svým odporným, zrádným vražedným zakrslým bratrem, a po celou tu dobu přísahala sama sobě, že jednou přijde řada na ni. Pokud si Margaery Tyrell myslí, že mne připraví o moji hodinu na slunci, bude se zatraceně muset zamyslet znovu.

Přesto to nebyl zrovna dobrý způsob, jak začít den, a ani následující hodiny nepřinesly nic dobrého. Zbytek dopoledne strávila s lordem Gylesem a jeho účetními knihami, naslouchajíc jeho kašlání o zlaťácích a stříbrňácích. Po něm se dostavil lord Vodský, aby nahlásil, že první tři válečné koráby jsou takřka před dokončením, a požádal o další zlato, aby jim mohl dodat nádhery a lesku, jaké si zasluhují. Královna jeho žádosti s potěšením vyhověla. Pak obědvala s váženými členy kupeckého cechu a naslouchala jejich stížnostem o vrabčácích potulujících se ulicemi a spících na náměstích, zatímco Měsíční chlapec poskakoval kolem a pitvořil se. Možná budu muset použít zlaté pláště, aby ty vrabčáky z města vyhnaly, říkala si zrovna, když tu je vyrušil Pycelle.

Velmistr byl poslední dobou na poradách obzvlášť reptavý. Naposledy si trpce stěžoval na muže, které Auran Vodský vybral za kapitány jejích nových válečných korábů. Vodský měl v úmyslu svěřit velení lodí mladším mužům, zatímco Pycelle trval především na zkušenostech, naléhal, že by lodím měli velet kapitáni, kteří přežili bitvu na Černovodě. „Zkušené muže prověřené loajality,“ hovořil o nich. Cersei se vyjádřila, že jsou příliš staří, a dala za pravdu lordu Vodskému. „Jedinou věcí, kterou o sobě tito kapitáni prokázali, je to, že umějí plavat,“ řekla. „Žádná matka by neměla přežít svoje dítě a žádný kapitán by neměl přežít svoji loď.“ Na tohle neměl Pycelle slov.

Dnes jí připadal méně vznětlivý, a dokonce se mu podařilo cosi na způsob roztřeseného úsměvu. „Výsosti, přináším dobré zprávy,“ oznámil. „Lord Wyman vykonal, co jste chtěla, a zkrátil cibulového rytíře lorda Stannise o hlavu.“

„Víme to s jistotou?“

„Hlava toho muže a jeho ruce byly vystaveny nad hradbami Bílého přístavu. Lord Wyman se k tomu přiznal a Freyové to potvrdili. Viděli tam tu hlavu, s cibulí v ústech. A ruce taky, s jeho zkrácenými prsty.“

„Výborně,“ řekla Cersei. „Pošli do Bílého přístavu ptáka a informuj lorda Wymana, že jeho syn mu bude bezodkladně navrácen, když takto projevil svou loajalitu.“ Bílý přístav se brzy navrátí ke královu míru, zatímco Roose Bolton a jeho nemanželský syn se přibližovali od jihu a od severu ke Kailinské držbě. Jakmile bude jejich, spojí své síly a vyženou železné muže také z Torrhenovy věže a Pahorku v Hlubokém lese. To jim zajistí spojenectví zbývajících vazalů Neda Starka, až přijde čas vytáhnout proti lordu Stannisovi.

Mace Tyrell mezitím postavil na jihu stanové město před Bouřlivým koncem a nechával vrhat kameny proti masivním zdem hradu ze dvou tuctů vrhacích praků, zatím s malým účinkem. Lord válečník Tyrell, přemítala královna. Jeho erbem by měl být tlusťoch sedící na zadnici.

Toho odpoledne si vyžádal audienci zakaboněný vyslanec z Braavosu. Cersei slyšení už čtrnáct dní odkládala a ráda by je odložila na další rok, ale lord Gyles tvrdil, že si s tím mužem již nedokáže sám poradit… Královna se ostatně začínala divit, zda je Gyles schopen dělat cokoli jiného kromě kašlání.

Noho Dimittis, tak se Braavosan jmenoval. Nepříjemné jméno pro nepříjemného člověka. I hlas měl nepříjemný. Cersei se posunula ve svém křesle, když vešel, přemítajíc v duchu, jak dlouho bude muset trpět jeho výtky. Za ní se tyčil Železný trůn, jehož hroty a čepele vrhaly pokroucené stíny na podlahu. Na tom trůnu směl sedět jenom král nebo jeho pobočník. Cersei seděla u jeho úpatí, na křesle z pozlaceného dřeva, vyloženého rudými polštáři.

Když se Braavosan odmlčel, aby se nadechl, spatřila svou šanci. „Tohle je záležitost spíš pro našeho lorda pokladníka.“

Tato odpověď vznešeného Noha zjevně neuspokojila. „Mluvil jsem s lordem Gylesem již šestkrát. Kašle na mne a neustále se vymlouvá, Výsosti, jenže zlato stále nepřichází.“

„Promluv si s ním posedmé,“ navrhla Cersei mile. „Číslo sedm je pro naše bohy posvátné.“

„Její Výsost ráda vtipkuje, jak vidím.“

„Když vtipkuji, tak se usmívám. Vidíš snad, že bych se smála? Slyšíš můj smích? Ujišťuji tě, že když vtipkuji, tak se lidé smějí nahlas.“

„Král Robert –“

„– je mrtvý,“ řekla ostře. „Železná banka dostane svoje zlato, až bude potlačena tato rebelie.“

Měl tu drzost zamračit se na ni. „Výsosti –“

„Slyšení skončilo.“ Na jeden den toho Cersei přetrpěla až dost. „Sere Meryne, doprovoď vznešeného Noha Dimittise ke dveřím. Sere Osmunde, ty mne můžeš odvést zpátky do mých komnat.“ Brzy se dostaví její hosté a Cersei se ještě musela vykoupat a převléknout. Zdálo se, že večeře bude rovněž únavnou záležitostí. Byla to těžká práce, vládnout království, natožpak sedmi.

Ser Osmund Černokotlý s ní srovnal krok na schodech, vysoký a štíhlý v bělostném úboru Královské gardy. Když si byla Cersei jistá, že jsou sami, zavěsila se do jeho rámě. „Jak si prosím vede tvůj mladší bratr?“

Ser Osmund se zatvářil rozpačitě. „Á… docela dobře, jenom…“

„Jenom?“ Královna nechala ve svých slovech zaznít náznak hněvu. „Musím se přiznat, že mi s milým Osneym dochází trpělivost. Je nejvyšší čas, aby tu klisničku zkrotil. Jmenovala jsem ho Tommenovým tělesným strážcem, aby mohl trávit většinu dne v Margaeryině společnosti. Teď už měl mít tu růžičku utrženou. Je snad královna k jeho šarmu slepá?“

„S jeho šarmem je to v pořádku. Ostatně je to Černokotlý, ne snad? Prosím za prominutí.“ Ser Osmund si prohrábl prsty hladké černé vlasy. „To s ní je ta potíž.“

„A proč je tomu tak?“ V královně již začaly ohledně sera Osneyho klíčit pochybnosti. Snad jiný muž by byl více podle Margaeryina vkusu. Aurane Vodský, s těmi jeho stříbrnými vlasy, nebo velký urostlý chlapík jako ser Tallad. „Dala by ta dívka přednost někomu jinému? Nelíbí se jí snad tvář tvého bratra?“

„Jeho tvář se jí líbí. Sám mi řekl, že před dvěma dny se dotkla jeho jizvy. ‚Od které to máš ženy?‘ zeptala se ho. Osney jí nikdy neřekl, že to je od ženy, ale ona to věděla. Možná jí to někdo pověděl. Taky říká, že se ho vždycky dotýká, když spolu mluví. Urovnává mu sponu na plášti, odhrnuje mu vlasy z čela a tak podobně. Jednou na střelnici jej nechala ukázat jí, jak správně držet luk, a tak kolem ní musel položit ruce. Osney jí vypráví košilaté vtipy a ona se jim směje a na oplátku mu říká ještě oplzlejší. Ne, ona ho chce, to je zřejmé, ale…“

„Ale?“ pobídla jej Cersei.

„Nikdy nejsou ani na chvíli o samotě. Po většinu času je s nimi král, a když ne on, tak je tam někdo jiný. Dvě z jejích dam s ní sdílejí lože, každou noc jiné. Dvě další jí přinášejí snídani a pomáhají jí s oblékáním. Modlí se se svou septou, čte si se svou sestřenicí Elinor, zpívá se svou sestřenicí Allou, vyšívá se svou sestřenicí Meggou. Když nesokolničí s Jannou a Merry, hraje přihlouplé hry s tou malou Bulwerovic holkou. Na koni nejezdí, ale chodí často pěšky a vždycky si s sebou bere čtyři či pět společnic a přinejmenším tucet strážných. A pokaždé jsou kolem ní muži, dokonce i v Panenských komnatách.“

„Muži?“ Konečně něco, co v sobě obsahovalo jisté možnosti. „Co je to za muže, prosím?“

Ser Osmund pokrčil rameny. „Zpěváci. Je blázen do zpěváků, žonglérů a jim podobných. Také se tam vyskytují rytíři, co se motají kolem jejích sestřenic. Nejhorší ze všech je ser Tallad, jak aspoň říká Osney. Ten velký trouba dokonce ani neví, jestli je to Elinor nebo Alla, po které touží, ale ví, že ji chce strašně moc. Také tam přicházejí na návštěvu Redwynovic dvojčata. Slinták přináší květiny a ovoce a Hrůzák hraje na loutnu. Osney říkal, že příjemnější zvuk by člověk vyloudil, i kdyby škrtil kočku. A chodí tam i ten muž z Letních ostrovů.“

„Jalabhar Xho?“ Cersei si pohrdavě odfrkla. „Se vší pravděpodobností žebrá o zlato a meče, aby mohl získat zpátky svoji domovinu.“ Pod svými šperky a peřím byl Xho sotva něčím víc než urozeným žebrákem. Robert mohl učinit přítrž tomu jeho věčnému obtěžování jediným rázným „ne“, jenže představa dobytí Letních ostrovů jejího věčně opilého manžela zjevně vzrušovala. Nepochybně snil o nahých čokoládových děvkách pod péřovými plášti, s bradavkami černými jako uhel. A tak místo „ne“ řekl Robert Xhovi vždycky „příští rok“, třebaže příští rok jaksi nikdy nepřišel.

„Neřekl bych, že o něco žebrá, Výsosti,“ odpověděl ser Osmund. „Osney tvrdí, že je učí letnímu jazyku. Ne Osney, ten černoch – klisničku a její sestřenice.“

„Kůň, který řehtá letním jazykem, by byl velkou senzací,“ řekla královna suše. „Vyřiď svému bratrovi, aby si udržoval svoje ostruhy dobře nabroušené. Já už najdu nějaký způsob, aby mohl na svoji klisničku brzy nasednout, na to se můžeš spolehnout.“

„Povím mu to, Výsosti. Celý se na tu jízdu třese, nemyslete si, že ne. Je to přece jen pěkné mladé stvoření, ta klisnička.“

To na mě se třese, ty blázne, pomyslela si královna. Jediné, co chce od Margaery, je panský stav, který získá, když se jí dostane mezi nohy. Třebaže měla Osmunda ráda, někdy jí připadal stejně nechápavý jako Robert. Doufám, že jeho meč je rychlejší než jeho rozum. Možná přijde den, kdy ho bude Tommen potřebovat.

Procházeli pod stínem spálené Pobočníkovy věže, když tu k nim dolehly zvuky jásavého povzbuzování. Na druhé straně nádvoří se nějakému panošovi podařilo projet pod kvintánou a roztočit příčné rameno. Nejhlasitěji tam povzbuzovaly Margaery Tyrrel a její slepičky. Takového povyku pro nic. Člověk by si myslel, že ten kluk vyhrál rovnou turnaj. Pak si s ohromením uvědomila, že chlapec sedící na koni je Tommen, celý oděný v pozlacené plátové zbroji.

Královna neměla jinou možnost než si nasadit na tvář úsměv a jít se na svého syna podívat. Přišla právě ve chvíli, kdy mu Rytíř květin pomáhal z koně. Chlapec byl udýchaný vzrušením. „Viděli jste to?“ ptal se každého. „Udělal jsem to přesně tak, jako ser Loras říkal. Viděl jsi to, sere Osney?“

„Viděl,“ odpověděl Osney Černokotlý. „Pěkný pohled.“

„Máte lepší posez než já, Veličenstvo,“ poznamenal ser Dermot.

„Taky jsem zlomil oštěp. Sere Lorasi, slyšel jsi to?“

„Bylo to hlasité jako zahřmění.“ Ser Loras měl bílý plaší sepnutý na rameni růží ze zlata a nefritu, a vítr mu umělecky čechral jeho hnědé kadeře. „Jel jste na skvělém koni, ale jednou to nestačí. Zítra dopoledne si to musíte zkusit znovu. Musíte jezdit denně, dokud každý úder nezasáhne přesně a přímo cíl a dokud se kopí nestane součástí vaší paže.“

„Ano, tak to chci.“

„Byl jsi úžasný.“ Margaery poklekla na koleno, políbila krále na tvář a objala ho. „Jen pozor, bratře,“ varovala Lorase. „Myslím, že za pár let tě můj manžel shodí z koně.“ Její tři sestřenice horlivě přikyvovaly a ta prokletá Bulwerovic holka začala poskakovat na místě a opakovat: „Tommen bude šampión, šampión, šampión.“

„Až z něho ovšem bude dospělý muž,“ pronesla Cersei nahlas.

Jejich úsměvy odumřely jako růže sežehnuté mrazem. Jako první klesla na kolena stará septa s obličejem podobaným od neštovic. Po ní následovali ostatní, až na malou královnu a jejího bratra.

Zdálo se, že Tommen si náhlého chladu ve vzduchu nevšiml. „Matko, viděla jsi mne?“ vyhrkl rozradostněně. „Zlomil jsem svoje kopí o štít a pytel s pískem mě nezasáhl!“

„Viděla jsem to z druhé strany nádvoří. Vedl sis dobře, Tommene. Ani bych od tebe nic jiného neočekávala. Máš klání v krvi. Jednoho dne budeš pánem kolbiště jako tvůj otec.“

„Žádný muž před ním neobstojí.“ Margaery Tyrell se na královnu plaše usmála. „Já ale nevěděla, že král Robert si vedl na kolbišti tak skvěle. Povězte nám prosím, Výsosti, ve kterých turnajích zvítězil? Které velké rytíře shodil ze sedel? Jsem si jistá, že král by rád slyšel o vítězstvích svého otce.“

Cersei cítila, jak se jí hrne krev do tváří. Ta dívka ji dostala. Robert Baratheon byl ve skutečnosti na kolbišti mizerný bojovník. Při turnajích dával přednost pranici, kdy mohl mlátit muže kolem sebe do krve otupenou sekerou nebo kladivem. Byl to Jaime, koho měla na mysli, když promluvila. To se mi nepodobá, takto se zapomínat. „Robert vyhrál turnaj na Trojzubci,“ musela říct. „Porazil prince Rhaegara a jmenoval mne svou královnou lásky a krásy. Překvapuje mne, že tento příběh neznáš, snacho.“ Nedala Margaery čas, aby jí mohla odpovědět. „Sere Osmunde, pomoz mému synovi ze zbroje, buď tak laskav. Sere Lorasi, ty pojď se mnou. Potřebuji si s tebou promluvit.“

Mladý rytíř neměl jinou možnost než jí jít v patách jako štěně, kterým podle ní ostatně byl. Cersei čekala, dokud nebyli na točitých schodech, načež řekla: „Čí nápad to byl, smím-li vědět?“

„Mé sestry,“ připustil. „Ser Tallad, ser Dermot a ser Portifer jezdili na kvintáně, a královna navrhla, že by si to Jeho Veličenstvo mohlo vyzkoušet taky.“

Říká jí tak, aby mne rozčilil. „A tvůj podíl?“

„Pomohl jsem Jeho Veličenstvu obléci si zbroj a ukázal jsem mu, jak má posadit svoje kopí,“ odpověděl.

„Ten kůň na něho byl příliš velký. Co kdyby z něj spadl? Co kdyby mu pytel s pískem rozdrtil hlavu?“

„Modřiny a zakrvácené rty k rytířství patří.“

„Začínám chápat, proč je tvůj bratr mrzák.“ To vymazalo úsměv z jeho hezkého obličeje, jak si s potěšením všimla. „Možná se mému bratrovi nepodařilo vysvětlit ti tvoje povinnosti, pane. Jsi zde proto, abys ochraňoval mého syna před nepřáteli. Výcvik k rytířství spadá do povinností zbrojmistra.“

„Rudá bašta nemá žádného zbrojmistra od doby, co byl Aron Santagar zabit,“ opáčil ser Loras s náznakem výtky v hlase. „Jeho Veličenstvu je téměř devět a dychtí se učit. Ve svém věku by již měl být panošem. Někdo ho musí učit.“

Někdo bude, ale rozhodně ne ty. „A komu jsi dělal panoše ty, sere?“ zeptala se sladce. „Lordu Renlymu, je to tak?“

„Měl jsem tu čest.“

„To jsem si myslela.“ Cersei věděla, jak těsné svazky vznikají mezi panoši a rytíři, jimž sloužili. Nechtěla, aby Tommen takto přilnul k Lorasu Tyrellovi. Rytíř květin nebyl mužem, kterého by se měl snažit napodobovat kterýkoli chlapec. „Poslední dobu jsem dost věcí zanedbala. Mám říši, které musím vládnout, válku, kterou musím bojovat, a otce, za něhož musím truchlit, a tak jsem nějak opomenula natolik důležitou věc jako jmenování nového zbrojmistra. Okamžitě tuto chybu napravím.“

Ser Loras si odhrnul z čela pramen hnědých vlasů. „Její Výsost nenalezne žádného ani z poloviny tak zkušeného v zacházení s mečem a kopím, jako jsem já.“

Ty že jsi skromný? „Tommen je tvůj král, nikoli tvůj panoš. Máš za něj bojovat a máš pro něj zemřít, bude-li to třeba. Nic víc.“

Nechala jej stát na padacím mostě, který se klenul nad suchým příkopem se dnem posetým železnými oštěpy, a sama vešla do Maegorovy pevnosti. Kde teď najdu zbrojmistra? přemýšlela, vystupujíc do svých komnat. Když takto odmítla sera Lorase, neodvažovala se obrátit na žádného jiného z rytířů Královské gardy; to by bylo solí v ráně Vysoké zahrady a jistě by je to jen rozezlilo. Ser Tallad? Ser Dermot? Někdo přece musí existovat. Tommen měl ve stále větší oblibě svého nového tělesného strážce, jenže Osney se projevil jako méně schopný v záležitosti svedení panny Margaery, než doufala, a pro jeho bratra Osfryda měla v plánu jiný úřad. Bylo docela škoda, že se tak splašil Ohař. Tommena drsný hlas a spálená tvář Sandora Clegana vždycky děsily, a Cleganovo pohrdání a neúcta by byly dokonalým protikladem k přihlouplé zdvořilosti Lorase Tyrella.

Aron Santagar byl z Dorne, vzpomněla si. Mohla bych poslat do Dorne. Mezi Slunečním oštěpem a Vysoké zahradou se táhla staletí krve a válek. Ano, Dorn by obdivuhodně vyhovoval mým potřebám. V Dorne nepochybně mají nějaké dobré šermíře.

Když vstoupila do svého soláru, našla tam lorda Qyburna čtoucího si v okenním sedátku. „Jestli to Její Výsost potěší, mám zprávy.“

„Další úklady a zrady?“ zeptala se Cersei. „Mám za sebou dlouhý a únavný den. Mluv rychle.“

Soucitně se na ni usmál. „Jak si přejete. Hovoří se o tom, že Archon z Tyroše nabídl Lys smluvní podmínky, aby ukončili svoji současnou obchodní válku. Povídá se, že Myr měl vstoupit do války na tyrské straně, ale Myrští nevěřili, že by bez Zlatého společenství…“

„Čemu Myrští věří, mě nezajímá.“ Svobodná města ustavičně bojovala proti sobě navzájem. Jejich nekonečné zrady a spojenectví znamenaly pro Západozemí málo a ještě méně. „Máš nějaké opravdu důležité zprávy?“

„Zdá se, že vzpoura otroků v Astaporu se rozšířila do Meereenu. Námořníci z tuctu lodí hovoří o dracích…“

„Harpyje. V Meereenu jsou harpyje, ne draci.“ Odněkud si to pamatovala. Meereen byl na konci světa, daleko na východě za Valyrií. „Ať se tamní otroci bouří. Proč by mne to mělo zajímat? Tady v Západozemí žádné otroky nemáme. To je vše, co pro mne máš?“

„Jsou tu nějaké zprávy z Dorne, které by Její Výsost mohla shledat zajímavějšími. Princ Doran nechal uvěznit rytíře Daemona Písek, bastarda, který byl panošem Rudé zmije,“

„Vzpomínám si na něho.“ Ser Daemon byl mezi dornskými rytíři, kteří provázeli prince Oberyna do Králova přístaviště. „Co provedl?“

„Požadoval, aby byly osvobozeny dcery prince Oberyna.“

„V tom případě je to blázen.“

„Dále,“ pokračoval lord Qyburn, „byla dcera rytíře ze Skvrnodřeva zcela neočekávaně zasnoubena s lordem Estermontem, jak mne informovali naši dornští přátelé. Ještě téhož večera ji poslali do Zelenokamene, a říká se, že se s Estermontským již vzali.“

„Možná nosí v břiše bastarda, proto tak rychlý sňatek.“ Cersei si pohrávala s pramínkem vlasů. „Jak stará je ta uzardělá nevěsta?“

„Jsou jí dvacet tři léta, Výsosti. Zatímco lordu Estermontovi –“

„– musí být sedmdesát. Toho jsem si vědoma.“ Estermontové byli její příbuzní skrze Roberta, jehož otec pojal za manželku jednu z nich ve stavu, jenž byl nepochybně záchvěvem chtíče a šílenství. Než se Cersei provdala za krále, byla Robertova matka již dlouho mrtvá, třebaže oba její bratři se dostavili na svatbu a zdrželi se půl roku. Robert později trval na tom, že jim tu zdvořilost oplatí návštěvou Jitrohory, hornatého malého ostrova u Mysu hněvu. Čtrnáct zatuchlých a bezútěšných dnů, které Cersei strávila v Zelenokameni, sídle rodu Estermontů, bylo těch nejdelších v jejím životě. Jaime ten hrad přejmenoval při prvním pohledu na „Zelenohovno“, a brzy mu tak začala říkat i Cersei. Jinak trávila své dny sledováním, jak její královský manžel sokolničí, loví, opíjí se se svými strýci a tříská různé mužské příbuzné do bezvědomí na nádvoří Zelenohovna.

Také tam byla jedna příbuzná, zavalitá vdovička s prsy jako melouny, jejíž otec i manžel zemřeli během obléhání Bouřlivého konce. „Její otec na mne byl hodný,“ řekl Robert, „a ona a já jsme si spolu hrávali, když jsme byli oba malí.“ Netrvalo dlouho a začal si s ní hrát znovu. Jakmile Cersei zavřela večer oči, král se vykradl z jejich pokoje a šel to ubohé osamělé stvoření utěšovat. Jaime jej jedné noci sledoval, aby její podezření potvrdil. Když se její bratr vrátil, zeptal se jí, jestli má Roberta zabít. „Ne,“ odpověděla. „Chci mu nasadit parohy.“ Ráda si říkala, že právě té noci byl počat Joffrey.

„Eldon Estermont si vzal za manželku ženu o padesát let mladší než on,“ řekla Qyburnovi. „Proč by mne to mělo vůbec zajímat?“

Pokrčil rameny. „Neříkám, že by mělo… ale Daemon Písek a to Santagarovo děvče měli oba velmi blízko k vlastní dceři prince Dorana Arianne, anebo to tak alespoň Dornové říkají. Možná to znamená málo nebo ještě méně, ale myslel jsem si, že by to měla Její Výsost vědět.“

„Teď už to vím.“ Ztrácela trpělivost. „Ještě něco?“

„Ještě jednu věc. Nicotnou záležitost.“ Omluvně se na ni usmál a pověděl jí o loutkovém představení, které si poslední dobou získávalo velkou oblibu mezi prostým lidem Králova přístaviště; představení, ve kterém království zvířat vládnou nadutí lvi. „Malí lvi jsou v tomto protistátním příběhu stále hltavější a arogantnější, dokud nakonec nezačnou požírat své vlastní poddané. Když vznešený jelen vznese protest, lvi pozřou i jeho, a řvou, že na to mají právo jako ta nejmocnější ze všech zvířat.“

„A to je konec?“ zeptala se Cersei, kterou to ani v nejmenším nepobavilo. Nazíráno ve správném světle, mohlo to vypadat jako prospěšná lekce.

„Ne, Výsosti. Nakonec se z vejce vylíhne drak a sežere všechny lvy.“

Konec ovšem měnil loutkové představení z obyčejné urážky ve zradu. „Nerozumní blázni.“ Na okamžik se zamyslela. „Pošli na ta představení některé ze svých našeptávačů, a ať si poznamenají, kdo je navštěvuje. Kdyby někteří z návštěvníků byli známí lidé, chci znát jejich jména.“

„A co s nimi uděláte, smím-li se zeptat?“

„Majetní budou pokutováni. Když jim šáhneme na majetek, měla by to pro ně být dostatečná lekce a my si alespoň naplníme truhlice, aniž bychom museli zvýšit daně. Ti, co jsou příliš chudobní, než aby mohli zaplatit, přijdou o oko, za to, že se na tu zrádnou hru dívali. Loutkáře zkraťte o hlavu.“

„Jsou čtyři. Snad by mi Její Výsost mohla dovolit vzít si dva z nich pro moje vlastní účely. Žena by byla obzvlášť…“

„Dala jsem ti Senelle,“ řekla královna ostře.

„Běda. To ubohé děvče je již zcela… vyčerpané.“

Cersei se nelíbilo, když na to měla myslet. Ta dívka s ní šla nic netušíc, myslela si, že jen proto, aby obsluhovala a nalévala. A dokonce i ve chvíli, kdy jí Qyburn zaklapl pouto kolem zápěstí, zdálo se, že to stále nechápe. Královně se při té vzpomínce stále dělalo zle. V těch celách bylo strašně zima. Dokonce i plameny pochodní se chvěly. A ta odporná věc křičící ve tmě… „Ano, můžeš si vzít ženu. Dvě, když budeš chtít. Ale nejdřív chci jména.“

„Jak Její Výsost poroučí.“ Qyburn se vzdálil.

Venku zapadalo slunce. Dorcas jí připravila horkou koupel. Královna si hověla v teplé vodě a přemítala, co poví u večeře svým hostům, když tu najednou vtrhl do dveří Jaime a nařídil Jocelyn a Dorcas, aby odešly. Její bratr byl špinavý a páchl koňmi. Měl s sebou Tommena. „Drahá sestro,“ řekl, „král požaduje meč.“

Cerseiny zlaté kadeře se vznášely na hladině vody v kádi. V místnosti byla pára. Po tváři jí stékala kapka potu. „Tommene,“ řekla nebezpečně tichým hlasem. „Co to má znamenat?“

Chlapec ten tón znal. Celý se schoulil.

„Jeho Veličenstvo chce na zítřejší ráno svého bílého koně,“ řekl Jaime. „Pro svoje lekce v turnajovém klání.“

Posadila se v kádi. „Žádné klání nebude.“

„Ano, bude.“ Tommen vystrčil spodní ret. „Musím jezdit každý den.“

„Taky že budeš,“ prohlásila královna, „jakmile budeme mít řádného zbrojmistra, který bude na tvůj výcvik dohlížet.“

„Já nechci žádného řádného zbrojmistra. Chci sera Lorase.“

„Jsi na tom chlapci až příliš závislý. Já vím, to tvoje žena ti zaplnila hlavu bláznivými nápady o jeho udatnosti, ale Osmund Černokotlý je třikrát lepší rytíř než ser Loras.“

Jaime se zasmál. „Snad ne ten Osmund Černokotlý, kterého znám já?“

Nejraději by ho zardousila. Asi bych měla nařídit seru Lorasovi, aby nechal sera Osmunda shodit jej z koně. To by možná vyhnalo Tommenovi jiskřičky nadšení z očí. Posol slimáka a zahanbi hrdinu, a oba se rázem scvrknou. „Pošlu pro nějakého Dorna, aby tě cvičil,“ řekla. „Dornové jsou ti nejlepší turnajoví rytíři v říši.“

„Nejsou,“ odsekl Tommen. „Kromě toho, já nechci žádného hloupého Dorna, já chci sera Lorase. A poroučím to.“

Jaime se zasmál. Vůbec mi nepomáhá. Považuje to snad za směšné? Královna nahněvaně pleskla dlaní do vody. „Mám poslat pro Pata? Ty mi nebudeš poroučet. Jsem tvoje matka.“

„Ano, jenže já jsem král. Margaery říká, že každý musí dělat to, co král řekne. Zítra chci mít osedlaného svého bílého koně, aby mne mohl ser Loras učit, jak jezdit na turnaji. Také chci kotě a nechci jíst řípu.“ Založil si ruce na hrudi.

Jaime se pořád smál. Královna jej ignorovala. „Tommene, pojď sem.“ Když před ní couvl, povzdechla si. „Ty se bojíš? Král by neměl dávat najevo strach.“ Chlapec popošel ke kádi, oči sklopené k zemi. Natáhla se a pohladila jeho zlaté kadeře. „Král či ne, jsi malý chlapec. Dokud nevyrosteš, budu vládnout já. Naučíš se, jak jezdit na turnaji, to ti slibuji. Ale ne od Lorase. Rytíři Královské gardy mají důležitější povinnosti než si hrát s dítětem. Zeptej se lorda velitele. Není to tak, pane?“

„Velmi důležité povinnosti.“ Jaime se pousmál. „Například jezdit po městských hradbách.“

Tommen vypadal, že má blízko k slzám. „Mohl bych dostat aspoň to kotě?“

„Možná,“ svolila královna. „Ale jen když už neuslyším žádné nesmyslné řeči o klání. Slibuješ?“

Zašoupal nohama. „Ano.“

„Dobrá. Teď už běž. Moji hosté tu budou co nevidět.“

Tommen odběhl, ale než vyšel ze dveří, ještě se otočil. „Až budu králem, postavím řípu mimo zákon!“

Její bratr za ním zavřel dveře svým pahýlem. „Sestro,“ řekl, když se s Cersei ocitli o samotě, „já se ti divím. Jsi opilá, nebo jenom hloupá?“

Znovu plácla dlaní do vody, postříkala mu nohy. „Dávej si pozor na jazyk, nebo –“

„– nebo co? Pošleš mě znovu na obhlídku městských hradeb?“ Posadil se a zkřížil nohy. „Tvoje zatracené hradby jsou v pořádku. Prolezl jsem každou jejich píď a prohlédl jsem každou ze sedmi bran. Panty na Železné bráně jsou zrezivělé a Královská a Blátivá brána potřebují vyměnit po těch otřesech, co utržily od Stannisových beranidel. Zdi jsou tak silné, jako nebyly nikdy předtím… ale Její Výsost možná zapomněla, že naši přátelé z Vysoké zahrady jsou uvnitř těchto zdí.“

„Nezapomněla jsem na to,“ řekla mu, s myšlenkami na jistou zlatou minci s rukou na jedné straně a hlavou zapomenutého krále na druhé. Jak se mohlo stát, že měl ten mizerný žalářník takovou minci schovanou pod svým nočníkem? Jak přijde muž jako Rugen ke zlatu z Vysoké zahrady?

„Tohle je poprvé, co jsem slyšel o novém zbrojmistrovi. Budeš se muset rozhlížet dlouho a usilovně, abys našla lepšího turnajového šampióna, než je Loras Tyrell. Ser Loras je –“

„Já vím, co je. Nechci ho mít v blízkosti svého syna. Měl bys mu raději připomenout jeho povinnosti.“ Voda v kádi již chladla.

„On zná svoje povinnosti, a neexistuje nikdo, kdo by uměl lépe zacházet s kopím –“

„Ty jsi byl lepší, než jsi přišel o ruku. Ser Barristan, když byl mladý. Artur Dayne byl lepší, a princ Rhaegar byl soupeřem dokonce i pro něho. Nežvaň mi tady o tom, jak je Květina dobrý. Je to ještě kluk.“ Už ji unavovalo, jak jí Jaime soustavně hatil plány. Proti jejímu otci se nikdo nikdy nic namítnout neodvážil. Když Tywin Lannister mluvil, muži poslouchali. Když mluvila Cersei, mysleli si, že jí mohou oponovat, dokonce ji odmítat. A to všechno proto, že jsem žena. Proto, že se proti nim nemohu postavit s mečem. Robertovi projevovali větší úctu, než projevují mně, a přitom byl Robert tupý opilec. Ona to trpět nebude, především ne od Jaimeho. Musím se ho zbavit, a to brzy. Kdysi dávno snila o tom, že by spolu mohli bok po boku vládnout Sedmi královstvím, ale nyní se pro ni Jaime stal spíš přítěží než pomocníkem.

Cersei se zvedla. Voda jí stékala po nohou a odkapávala jí z vlasů. „Až budu chtít poradit, řeknu si o to. Teď odejdi, pane, potřebuji se obléknout.“

„Máš na večeři hosty, já vím. Jaký je v tom úklad tentokrát? Je jich už tolik, že jsem ztratil přehled.“ Jeho pohled sklouzl k vodě stékající se do krůpějí na zlatých chloupcích mezi jejíma nohama.

On mě stále chce. „Stýská se ti po tom, oč jsi přišel, bratře?“

Jaime zvedl oči. „Taky tě mám rád, drahá sestro. Jenže jsi blázen. Nádherný zlatý blázen.“

Ta slova pálila. V Zelenokameni jsi mne zahrnoval něžnějšími slovy, tu noc, kdy jsme spolu počali Joffreyho, pomyslela si. „Vypadni.“ Otočila se k němu zády a naslouchala, jak šmátrá pahýlem po dveřích a odchází.

Zatímco Jocelyn zajišťovala, aby bylo všechno připravené k večeři, Dorcas pomáhala královně do nových šatů. Byly na nich pruhy lesklého zeleného saténu střídající se s pruhy přepychového černého sametu a na živůtku měly důmyslnou černou myrskou krajku. Tato krajka byla velmi drahá, ovšem bylo nezbytné, aby královna stále vypadala co nejlépe, a ty její proklaté pradleny nechaly srazit několik z jejích zlatých šatů, takže jí už nepadly. Byla by je za jejich neopatrnost nechala zmrskat, ale Taena na ni naléhala, aby byla milosrdná. „Lidé vás budou mít raději, když budete laskavá,“ řekla, a tak Cersei nařídila, aby byla pradlenám stržena cena šatů z mezd, což bylo mnohem elegantnější řešení.

Dorcas jí vložila do ruky stříbrné zrcadlo. Výborně, pomyslela si královna, usmívajíc se na svůj odraz. Bylo příjemné nemuset se konečně oblékat do smutečních oděvů. V černé vypadala příliš bledá. Škoda že nevečeřím s lady Taenou, přemítala královna. Měla za sebou dlouhý den a Taenin důvtip ji vždycky rozveselil. Cersei neměla přítelkyni, jejíž společnost by ji tolik těšila, od Melary, a o Melaře vyšlo najevo, že je to nenasytná malá pletichářka, která si dělala příliš velké ambice. Neměla bych o ní smýšlet špatně. Je mrtvá a utopená, a naučila mne, že nemám nikdy důvěřovat nikomu kromě Jaimeho.

Než se v soláru připojila ke svým hostům, vypili již notnou dávku kořeněného vína. Lady Falyse nejenom jako ryba vypadá, ale také tak pije, pomyslela si, když si všimla napůl vyprázdněného džbánu. „Drahá Falyse,“ zvolala, líbajíc ženu na obě tváře, „a statečný ser Balman. Tolik mne zarmoutilo, když jsem se dozvěděla o vaši drahé, předrahé matce. Jak se vede naší lady Tandě?“

Lady Falyse vypadala, jako by se měla každou chvíli rozplakat. „Její Výsost je laskavá, že se ptá. Mistr Frenken říká, že si matka při pádu roztříštila kyčel. Udělal, co bylo v jeho silách. Nyní se modlíme, ale…“

Modlete se, jak chcete, než se měsíc obrátí, bude po smrti. Ženy takového stáří jako lady Tanda nemohly něco tak strašného jako roztříštěný kyčel přežít. „Přidám svoje modlitby k vašim,“ řekla Cersei. „Lord Qyburn mi pověděl, že Tandu shodil kůň.“

„Při jízdě praskl podbřišník jejího sedla,“ řekl ser Balman. „Štolba si ale měl všimnout, že je řemen rozedřený. Byl potrestán.“

„Doufám, že přísně.“ Královna zaujala své místo a pokynula hostům, aby se rovněž posadili. „Dáš si ještě pohár svařeného vína, Falyse? Vždycky jsi ho měla ráda, jak si vzpomínám.“

„Je milé, že si to pamatujete, Výsosti.“

Jak bych mohla zapomenout? pomyslela si Cersei. Jaime říkal, že je zázrak, že tu břečku taky nečůráš. „Jaká byla cesta?“

„Nepohodlná,“ postěžovala si Falyse. „Po většinu dne pršelo. Mysleli jsme, že přenocujeme v Růženíně, ale mladý svěřenec lorda Gylese nám odmítl pohostinnost.“ Pokrčila nos. „Dejte na má slova, až pán Růženína zemře, ten bídák zmizí s jeho zlatem. Možná se dokonce pokusí zabrat si pro sebe jeho pozemky a panský stav, třebaže podle práva by měl Růženín přejít na nás. Moje paní matka byla teta jeho druhé ženy, třetí sestřenice Gylese samotného.“

Je ve tvém znaku beránek, má paní, nebo hrabivá opice? pomyslela si Cersei. „Lord Gyles vyhrožuje, že zemře, po celou dobu, co ho znám, ale je pořád s námi a bude ještě mnoho let, jak doufám.“ Mile se usmála. „Nepochybuji o tom, že nás všechny svým kašláním ještě doprovodí do hrobů.“

„Přesně tak,“ přitakal ser Balman. „Růženínský svěřenec není jediný, kdo nás trápí, Výsosti. Cestou jsme potkali rovněž jakési lotry. Špinavé zanedbané tvory s koženými štíty a sekerami. Někteří měli na kabátcích vyšité hvězdy, posvátné sedmicípé hvězdy, ale i tak na ně byl hrozný pohled.“

„Jsem si jistá, že měli vši,“ dodala Falyse.

„Říkají si vrabčáci,“ přitakala Cersei. „Morová rána země. Náš nový nejvyšší septon si s nimi bude muset poradit, jakmile bude korunován. Pokud ne, poradím si s nimi sama.“

„Jeho nejvyšší Svatost ještě nebyla zvolena?“ podivila se Falyse.

„Ne,“ musela královna připustit. „Již byl málem zvolen septon Ollidor, dokud jej někteří z těch vrabčáků nesledovali do nevěstince, odkud jej pak vytáhli nahého na ulici. Nyní je pravděpodobnou volbou Luceon, třebaže naši přátelé na druhém kopci říkají, že mu stále chybí pár hlasů do požadovaného počtu.“

„Ať Stařena osvítí jejich rokování svou zlatou lampou moudrosti,“ řekla Falyse zbožně.

Ser Balman se zavrtěl na židli. „Výsosti, rozpačitá záležitost, ale… pro případ, že by mezi námi panovaly nedobré pocity, měla byste vědět, že ani moje dobrá žena, ani její matka neměly s pojmenováním toho nemanželského dítěte nic společného. Lollys je prostoduché stvoření a jejímu manželovi je vlastní smysl pro černý humor. Nabádal jsem ho, aby vybral pro chlapce vhodnější jméno. Jen se tomu smál.“

Královna usrkávala svoje víno a pozorovala ho. Ser Balman byl kdysi vyhlášeným turnajovým šampiónem a jedním z nejpohlednějších rytířů v Sedmi královstvích. Stále se mohl pyšnit velice pěkným knírem; jinak mu stáří na kráse nepřidalo. Vlnité plavé vlasy mu prořídly, zatímco břicho mu neúprosně napínalo látku kabátce. Jako nastrčenému muži mu k dokonalosti schází mnoho, přemítala. Přesto by mohl posloužit. „Tyrion bylo královské jméno ještě před příchodem draků. Skřet je poskvrnil, ale to dítě mu možná opět vrátí čest.“ Pokud bude ten bastard žít dostatečně dlouho. „Vím, že vám to nemohu klást za vinu. Lady Tanda je mi sestrou, kterou jsem nikdy neměla, a vy…“ Její hlas se zlomil. „Promiňte. Žiji ve strachu.“

Falyse otevřela a zavřela ústa, což jí navodilo vzezření obzvlášť hloupé ryby. „Ve… ve strachu, Výsosti?“

„Od té doby, co Joffrey zemřel, jsem nespala v kuse jedinou noc.“ Královna naplnila čiše svařeným vínem. „Moji přátelé… jste moji přátelé, doufám? A krále Tommena?“

„Roztomilý chlapec,“ prohlásil ser Balman. „Výsosti, samotná slova našeho rodu znějí: Jsme hrdí, že můžeme být věrní.“

„Kéž by bylo víc takových jako ty, dobrý pane. Abych pravdu řekla, tak o seru Bronnovi z Černovody mám vážné pochybnosti.“

Manžel a manželka si vyměnili pohled. „Ten muž je nestoudný, Výsosti,“ řekla Falyse. „Neotesaný a sprostý.“

„Není to opravdový rytíř,“ přitakal ser Balman.

„Ne.“ Cersei se usmála, jen pro něho. „Ale ty jsi muž, který ví, co je to pravý rytíř. Pamatuji se, jak jsem se dívala, když jsi jezdil na turnaji… který turnaj to byl, v němž jsi bojoval tak úchvatně, sere?“

Skromně se usmál. „Myslíte tu záležitost v Šerodolu před šesti lety? Ne, vy jste tam nebyla, jinak bych vás byl jistě korunoval královnou krásy. Byl to turnaj v Lannisportu po Greyjoyově rebelii? Tehdy jsem vyhodil ze sedla mnoho dobrých rytířů…“

„Ano, tam to bylo.“ Její tvář zvážněla. „Skřet zmizel v tu noc, kdy můj otec zemřel, nechal za sebou dva poctivé žalářníky v kalužích krve. Někteří tvrdí, že uprchl za Úzké moře, ale já o tom pochybuji. Trpaslík je vynalézavý. Možná se stále zdržuje poblíž, plánuje další vraždy. Možná se ukrývá u nějakého svého přítele.“

„Máte na mysli Bronna?“ Ser Balman si uhladil svůj mohutný knír.

„Vždycky to byl Skřetův tvor. Jen Cizinec ví, kolik mužů poslal na Tyrionovo přání do pekel.“

„Výsosti, já myslím, že bych si byl všiml, kdyby se trpaslík plížil na našich pozemcích.“

„Můj bratr je zakrsklý. K plížení jako stvořený.“ Cersei nechala roztřást svoji ruku. „Pojmenovat dítě nežádoucím jménem je zanedbatelné… ovšem nepotrestaná drzost může vést k rebelii. A ten Bronn si verbuje žoldnéře, jak mi sdělil Qyburn.“

„Přijal do své domácnosti čtyři rytíře,“ přitakala Falyse.

Ser Balman si odfrkl. „Moje dobrá žena jim lichotí, když je nazývá rytíři. Všechno jsou to povýšení žoldnéři, a konkrétně mezi těmi čtyřmi by člověk nenašel ani náprstek rytířské cti.“

„Jak jsem se obávala. Bronn shromažďuje meče pro Skřeta. Ať Sedm ochrání mého synka. Skřet ho zabije, stejně jako zabil jeho bratra.“ Vzlykla. „Moji přátelé, vložila jsem svoji čest do vašich rukou… ale co je královnina čest proti mateřskému strachu?“

„Můžete klidně mluvit dál, Výsosti,“ ujistil ji ser Balman. „Vaše slova se nikdy nedostanou mimo zdi této místnosti.“

Cersei se natáhla přes stůl a stiskla mu ruku. „Já… já spala bych za nocí klidněji, kdybych se doslechla, že ser Bronn utrpěl… nehodu… dejme tomu při lovu?“

Ser Balman to chvíli zvažoval. „Smrtelnou nehodu?“

Ne, přeji si, aby si zlomil malíček. Musela se kousnout do rtu. Moji nepřátelé jsou všude a moji přátelé jsou tupci. „Prosím, pane,“ zašeptala, „nenuť mne to říkat…“

„Chápu.“ Ser Balman zvedl prst.

I tuřín by to pochopil rychleji. „Jsi vskutku opravdový rytíř, pane. Odpověď na modlitby vystrašené matky.“ Cersei jej políbila. „Udělej to rychle, budeš-li moci. Bronn má kolem sebe nyní jen pár mužů, ale pokud nezakročíme, jistě jich shromáždí víc.“ Políbila Falyse. „Nikdy vám to nezapomenu, moji přátelé. Moji opravdoví přátelé. Jsme hrdí, že můžeme být věrní. Máte moje slovo, že najdu pro Lollys lepšího manžela, až bude po všem.“ Možná Černokotlého. „My Lannisterové splácíme svoje dluhy.“

Zbytek byl svařené víno a řípa dušená na másle, čerstvě upečený chléb, štika s bylinkovou kůrčičkou a žebírka z divokého kance. Cersei si po Robertově smrti kančí maso velmi oblíbila. Dokonce jí ani nevadila společnost, ve které seděla, třebaže Falyse se hloupě uculovala a Balman střídal polévku se sladkostmi. Bylo již po půlnoci, než se jich zbavila. Ser Balman se osmělil navrhnout ještě jeden džbán vína a Cersei nepovažovala za rozumné odmítnout mu to. Mohla jsem si najmout Muže bez tváře, aby Bronna zabil, a bylo by to za polovinu toho, co jsem dala za svařené víno, přemítala, když konečně odešli.

V tu dobu již její syn tvrdě spal, ale královna se na něj přesto šla podívat, než se sama odebrala na lože. Ke svému údivu vedle něj našla stulená tři černá koťata. „Odkud se tady vzala?“ zeptala se sera Meryna Tranta, stojícího přede dveřmi královské ložnice.

„Dala mu je malá královna. Chtěla mu dát jen jedno, ale on se nemohl rozhodnout, které se mu líbí nejvíc.“

Předpokládám, že to je lepší než vykuchat je z jejích matky dýkou. Margaeryiny neobratné pokusy o svádění byly natolik do očí bijící, až to bylo k smíchu. Na polibky je Tommen příliš mladý, tak mu dává koťata. Přesto si pomyslela, že by bylo lepší, kdyby nebyla černá. Černé kočky nosily smůlu, jak zjistila malá Rhaegarova dcerka v tomto samém hradu. Byla by to moje dcera, kdyby si Šílený král nezabral onen krutý žert s mým otcem. Muselo to být šílenství, které dohnalo Aeryse k tomu, že odmítl dceru lorda Tywina a vzal si místo ní jeho syna, zatímco vlastního syna oženil s mátožnou dornskou princeznou s černýma očima a plochou hrudí.

Vzpomínka na odmítnutí ji stále bolela, i po těch letech. Mnohokrát po večerech pozorovala v síni prince Rhaegara, probírajícího se dlouhými štíhlými prsty ve stříbrných strunách jeho harfy. Žil někdy na světě krásnější muž? On však byl víc než muž. Jeho krev byla krví staré Valyrie, krví draků a lidí. Když ještě byla malé děvčátko, otec jí slíbil, že se za Rhaegara provdá. Nemohlo jí tehdy být víc než šest či sedm. „Před nikým o tom nemluv, dítě,“ řekl jí, usmívaje se svým tajným úsměvem, který vždycky viděla jenom Cersei. „Ne, dokud nebude Jeho Veličenstvo souhlasit se zásnubami. Prozatím to musí zůstat naším tajemstvím.“ A také zůstalo, třebaže jednou namalovala obrázek sebe sama sedící za Rhaegarem na drakovi, s rukama těsně objímajícíma jeho hruď. Když ten obrázek objevil Jaime, namluvila mu, že to je královna Alysanne a král Jaehaerys.

Bylo jí deset, když konečně uviděla prince z masa a kostí, na turnaji, který její otec pořádal při příležitosti návštěvy krále Aeryse na západě. Pod hradbami Lannisportu byly postaveny tribuny po diváky a jásot prostého lidu se odrážel od Casterlyovy skály jako valící se hromobití. Otci provolávali slávu dvakrát tak hlasitě jako králi, vzpomněla si královna, ale jen z poloviny tak hlasitě jako princi Rhaegarovi.

Rhaegar Targaryen, sedmnáctiletý a čerstvě pasovaný na rytíře, vklusal na kolbiště v černé plátové zbroji oblečené na zlaté kroužkové košili. Z jeho přilbice vlály jako plameny dlouhé hedvábné fábory rudé, zlaté a oranžové barvy. Pod jeho kopím padli dva z jejích strýců, společně s tuctem nejlepších rytířů jejího otce, výkvětem západu. Po večerech princ hrával na stříbrnou harfu a dojímal ji k slzám. Když mu byla Cersei představena, málem utonula v hloubce jeho smutných fialových očí. Byl raněn, říkala si tehdy, ale já jeho ránu vyléčím, až se vezmeme. Vedle Rhaegara nebyl dokonce ani její krásný Jaime víc než holobrádek. Ten princ se stane mým manželem, říkala si, málem omdlévajíc vzrušením, a až starý král zemře, budu královnou. Její teta jí tuto pravdu vyjevila ještě před turnajem. „Musíš být mimořádně krásná,“ řekla jí lady Genna, která jí pomáhala do šatů, „protože během závěrečné slavnosti bude oznámeno tvoje zasnoubení s princem.“

Cersei byla toho dne tak šťastná. Jinak by se nikdy neodvážila navštívit stan Maggy Žáby. Udělala to jen proto, aby ukázala Jeyne a Melaře, že se lvice ničeho nebojí. Měla jsem se stát královnou. Proč by se měla královna bát nějaké ošklivé stařeny? Při vzpomínce na její věštbu jí stále naskakovala husí kůže, i po všech těch letech. Jeyne utekla ze stanu s křikem, vzpomněla si, ale Melara zůstala a já taky. Nechaly jsme ji ochutnat naši krev a jejím přihlouplým věštbám jsme se smály. Žádné z nás nedávala ani ten nejmenší smysl. Měla se stát manželkou prince Rhaegara, bez ohledu na to, co ta ženština řekla. Její otec jí to slíbil a slovo Tywina Lannistera bylo zlatem.

Na konci turnaje se ale smát přestala. Žádná hostina na závěr se nekonala, nebyly pozvedány číše v přípitku na její zasnoubení s princem Rhaegarem. Panovalo chladné ticho a mezi králem a jejím otcem přelétaly chladné pohledy. Později, když Aerys, jeho syn a všichni jejich stateční rytíři odjeli do Králova přístaviště, šla dívka v slzách za svou tetou, nic nechápajíc. „Tvůj otec ten sňatek navrhl před králem,“ vysvětlovala jí lady Genna, „ale Aerys o tom nechtěl ani slyšet. ‚Jsi mým nejvznešenějším služebníkem, Tywine,‘ řekl král, ‚ovšem král přece neožení svého dědice s dcerou svého sluhy.‘ Osuš si slzy, dítě. Už jsi někdy viděla lva plakat? Tvůj otec ti najde jiného muže, ještě lepšího než Rhaegar.“

Její teta ale zemřela a její otec ji zklamal, stejně jako jí teď působil zklamání Jaime. Otec žádného lepšího muže nenašel. Místo toho mi dal Roberta, a Maggyina kletba rozkvetla jako jedovatá květina. Kdyby se byla provdala za Rhaegara, jak měli bohové v úmyslu, bylo by všechno jinak. Rhaegar by byl dnes naším králem a já bych byla jeho královnou, matkou jeho synů.

Nikdy Robertovi neodpustila, že ho zabil.

Jenže lvi ani neumějí odpouštět. Jak brzy zjistí rytíř Bronn z Černovody.

BRIENNE

Rytíř Hyle naléhal, aby vzali hlavy s sebou. „Tarly je bude chtít vystavit na hradbách,“ trval na svém.

„Nemáme dehet,“ namítla Brienne. „Maso by začalo zahnívat. Nech je tady.“ Představa, že bude putovat zeleným šerem borových lesů s hlavami mužů, které zabila, se jí pranic nezamlouvala.

Rytíř Hyle ji neposlechl. Sám usekl mrtvým hlavy, svázal je všechny tři dohromady za vlasy a zavěsil si je k sedlu. Brienne neměla jinou možnost než se snažit předstírat, že je nevidí, ale někdy, zvlášť za nocí, cítila na svých zádech jejich mrtvé oči a jednou se jí zdálo, že slyší, jak si spolu šeptají.

Vraceli se po vlastních stopách. Na Prasklepetu bylo chladno a vlhko, některé dny pršelo, jindy déšť celý den aspoň hrozil. Ani chvíli si neužili tepla. I když se někde utábořili, bylo obtížné najít dostatek suchého dříví na rozdělání ohně.

Než se dostali do Panenského jezírka, přidala se k nim armáda much, jakási vrána vyklovala Střapáčovi oko a Vepř i Timeon se hemžili larvami. Brienne a Podrick již nějaký čas jeli dobrých sto yardů vpředu, aby pachu hniloby unikli. Rytíř Hyle tvrdil, že ten zápach přestal vnímat. „Zakopej je,“ říkala mu Brienne pokaždé, když si rozdělali tábor na noc, ale Hunter o tom nechtěl ani slyšet. S největší pravděpodobností namluví lordu Randyllovi, že všechny tři zabil sám.

Rytíř však, budiž mu to ke cti, nic takového neudělal.

„Ten zajíkavý panoš hodil kámen,“ řekl, když byli společně s Brienne uvedeni před lorda Randylla Tarlyho na nádvoří Mootonava hradu. Hlavy předali seržantovi stráží, kterému bylo řečeno, aby je nechal očistit, namočit do dehtu a vystavit nad městskou bránu. „O zbytek se postarala šermířka.“

„To zabila všechny tři sama?“ nechtěl věřit lord Randyll.

„Bojovala tak, že by klidně zabila ještě další tři.“

„A našla jsi Starkovo děvče?“ zajímal se Tarly.

„Ne, můj pane.“

„Místo toho jsi zabila jakési krysy. Působilo ti potěšení zabíjet je?“

„Ne, můj pane.“

„Škoda. Nu, dostala jsi ochutnat krev. Dokázala sis cokoli, co sis tím chtěla dokázat. Nyní je načase, abys svlékla zbroj a znovu oblékla oděv vhodný pro ženu. V přístavu kotví lodě. Jedna z nich bude stavět na Tarthu. Posadím tě na ni.“

„Děkuji, můj pane, ale ne.“

Obličej lorda Tarlyho naznačoval, že by se mu nic nelíbilo víc než nabodnout na kopí její vlastní hlavu a vystavit ji nad bránou Panenského jezírka společně s Timeonovou, Vepřovou a Střapáčovou. „Máš tedy v úmyslu pokračovat v téhle frašce?“

„Mám v úmyslu najít lady Sansu.“

„Mohuli promluvit, můj pane,“ ozval se rytíř Hyle, „díval jsem se, jak bojuje s drancíři. Je silnější než většina mužů a rychlá –“

„To ten meč je rychlý,“ odsekl lord Randyll. „Taková už je povaha valyrijské oceli. Silnější než většina mužů? Ano. Je to zrůdná hříčka přírody, to nemohu popřít.“

Ten mne nikdy nebude mít v lásce, pomyslela si Brienne, ať udělám cokoli. „Můj pane, je možné, že o té dívce něco ví Sandor Clegane. Kdybych ho našla…“

„Z Clegana se stal psanec. Zdá se, že teď jezdí s Berikem Dondarrionem. Anebo taky ne, povídačky se různí. Zjisti mi, kde se schovávají, a já jim rozpářu břicha, vytahám z nich vnitřnosti a spálím je. Pověsili jsme už celé tucty psanců, ale jejich vůdci nám stále unikají. Clegane, Dondarrion, ten rudý kněz a teď ještě ta žena, Kamenosrdce… Ty si myslíš, že bys je mohla najít, když to nedokážu já?“

„Můj pane, já…“ Neměla pro něj odpověď. „Jediné, co mohu udělat, je pokusit se o to.“

„Tak to tedy zkus. Máš svůj královský list, mé svolení nepotřebuješ, ale já ti je přesto dávám. Budešli mít štěstí, vyvázneš z toho jen s otlaky od sedla. Pokud ne, pak tě možná Clegane nechá žít, poté co tě on a ta jeho smečka znásilní. Můžeš se pak odplazit zpátky na Tarth s bastardem nějakého psa v břiše.“

Brienne jeho slova ignorovala. „Smím se zeptat, můj pane, kolik mužů jezdí s Ohařem?“

„Šest nebo šedesát nebo šest stovek. Řekl bych, že to závisí na tom, koho se zeptáš.“ Randyll Tarly již měl jejich konverzace zjevně po krk. Začal se od Brienne odvracet.

„Pokud bychom mohli, můj panoš a já, požádat o tvou pohostinnost, dokud budeme –“

„Žádej si, o co chceš. Já tě pod svou střechou nestrpím.“

Rytíř Hyle popošel kupředu. „Mohuli promluvit, můj pane, tak to chápu tak, že je to stále střecha pána Mootona.“

Tarly si rytíře změřil jedovatým pohledem. „Mooton má odvahu červa. O Mootonovi přede mnou vůbec nemluv. A co se týče tebe, moje paní, říká se, že tvůj otec je dobrý člověk. Pokud ano, lituji ho. Někteří muži jsou požehnáni syny, jiní dcerami. Žádný člověk si nezasluhuje být proklet něčím takovým, jako jsi ty. Žij si či zemři, lady Brienne, ale dokud budu v Panenském jezírku vládnout já, tak se sem nevracej.“

Slova jsou vítr, řekla si Brienne v duchu. Nemohou ti ublížit. Nechej je přelít se přes sebe. „Jak si přeješ, můj pane,“ pokusila se říct, ale Tarly byl pryč dřív, než se jí to ze sebe podařilo vypravit. Vyšla z nádvoří jako náměsíčná, vůbec nevěděla, kam jde.

Rytíř Hyle ji dohonil. „Jsou tu nějaké hostince.“

Zavrtěla hlavou. Nechtěla s Hunterem mluvit.

„Pamatuješ si na Smradlavou husu?“

Její plášť tím místem stále páchl. „Proč?“

„Čekej tam na mne zítra v poledne. Můj bratranec Alyn byl jedním z těch, koho poslali pátrat po Ohaři. Promluvím s ním.“

„Proč bys to dělal?“

„Proč ne? Když se ti podaří uspět tam, kde Alyn selhal, budu si ho tím pak moci dobírat celé roky.“

V Panenském jezírku skutečně pořád ještě stály hostince, v tomhle se rytíř Hyle nemýlil. Některé však byly vypáleny během jednoho drancování či druhého, ale ještě nebyla dokončena jejich přestavba, a ty, které zbyly, byly přeplněné k prasknutí muži z armády lorda Tarlyho. Obešli je s Podrickem během toho odpoledne všechny do jednoho, avšak ubytování nesehnali.

„Pane? Moje paní?“ řekl Podrick, když slunce již zapadalo. „Jsou tu lodě. Na lodích jsou kavalce. Houpací sítě. Nebo pryčny.“

V přístavu stále brousili muži lorda Randylla, hustě jako mouchy, které se hemžily nad hlavami tří Krvavých drancířů, ale jejich seržant znal Brienne od vidění a nechal ji projít. Místní rybáři uvazovali na noc svoje bárky a hlasitým vyvoláváním nabízeli úlovek, ale její zájem se soustředil na větší lodě, které brázdívaly bouřlivé vody Úzkého moře. V přístavu jich kotvilo na půl tuctu, třebaže na Titánově dceři již vyvažovali lana, protože měla vyplout s večerním přílivem. Brienne s Podrickem obcházeli zbývající lodě. Kapitán Dívky z Rackoměsta ji považoval za děvku a odbyl ji tím, že jeho loď není vykřičený dům, a harpunář na ibenské velrybářské lodi se nabídl, že koupí jejího chlapce, ale jinde měli víc štěstí. Na Bruslaři koupila Podrickovi pomeranč. Byla to koga, která vyplula ze Starého města směrem na Tyroš, Pentos a Šerodol. „Další bude Rackoměsto,“ řekl jí kapitán, „a odtamtud kolem Prstů do Sestrova a Bílého přístavu, pokud to bouře dovolí. Je to čistá loď, s méně krysami než většina a taky máme na palubě čerstvá vejce a nově stlučené máslo. Hledá moje paní cestu na sever?“

„Ne.“ Zatím ne. Byla v pokušení, ale…

Zatímco mířili k dalšímu molu, Podrick zašoupal nohama a zeptal se: „Pane? Moje paní? Co kdyby šla moje paní domů? Chci říct moje druhá paní. Pane. Lady Sansa.“

„Její domov vypálili.“

„To já vím. Jenže jsou tam její bohové. A bohové zemřít nemohou.“

Bohové zemřít nemohou, ale dívky ano. „Timeon byl krutý muž a vrah, ale nemyslím si, že o Ohařovi lhal. Nemůžeme se vydat na sever, dokud to nebudeme vědět s jistotou. Pak si najdeme jinou loď.“

Na východním konci přístavu konečně nalezli útočiště na palubě živly doničené obchodní galéry Paní z Myru. Ošklivě se nakláněla, v jakési bouři přišla o stěžeň a polovinu posádky, ale její majitel neměl dost peněz na opravu, a tak byl rád, když dostal od Brienne nějaký ten peníz, a za to jí a Podrickovi dovolil, aby se podělili o prázdnou kajutu.

Strávili nepokojnou noc. Brienne se třikrát probudila. Jednou, když začalo pršet, a jednou při zapraskání, kdy ji, ani nevěděla proč, přepadla utkvělá představa, že se tmou krade Mrštný Dick, aby ji zabil. Procitla s nožem v ruce, ale všude byl klid. Ve tmě těsné malé kajuty jí malou chvíli trvalo, než si uvědomila, že Mrštný Dick je mrtvý. Když konečně odplula zpátky do spánku, zdálo se jí o mužích, které zabila. Tančili kolem ní, posmívali se jí, štípali ji, zatímco ona po nich sekala svým nožem. Rozsekala je na krvavé cáry, ale oni pořád křepčili kolem… Střapáč, Timeon a Vepř, ale taky lord Randyll, Vargo Hoat a Rudý Ronnet Connington. Ronnet svíral v prstech růži. Když ji k ní natáhl, usekla mu ruku.

Probudila se zbrocená potem a zbytek noci strávila schoulená pod svým pláštěm, naslouchajíc ťukání deště do paluby nad hlavou. Čas od času uslyšela vzdálené zahřmění a myslela přitom na braavoskou loď, která vyplula s večerním přílivem.

Příštího rána znovu zašla k Smradlavé huse, probudila její rozcuchanou majitelku a zaplatila jí za mastné klobásky, pečený chléb, půl číše vína, džbán svařené vody a dva čisté poháry. Žena na Brienne mhouřila oči, když dávala svařit vodu. „Ty seš ta velká, co vodešla s Mrštným Dickem. Pamatuju si to. Podved tě?“

„Ne.“

„Znásilnil tě?“

„Ne.“

„Ukrad ti koně?“

„Ne. Zabili ho psanci.“

„Psanci?“ Zdálo se, že žena je spíš zvědavá než vyděšená. „Já vždycky říkala, že Dick bude viset, anebo ho pošlou na Zeď.“

Snědli opečený chléb a polovinu klobásek. Podrick ty svoje spláchl vodou ochucenou kapkou vína, zatímco Brienne si dala pohár vína ředěného vodou a přemýšlela, proč tam vůbec chodila. Hyle Hunter nebyl opravdový rytíř. Jeho poctivý obličej byl jen kejklířskou maskou. Já jeho pomoc nepotřebuji. Nepotřebuji jeho ochranu a nepotřebuji ani jeho, říkala si. Stejně asi nepřijde. Když mi řekl, že se tady s ním mám setkat, byl to jen další z jeho hloupých žertů.

Už vstávala od stolu, když rytíř konečně přišel. „Moje paní. Podricku.“ Pohlédl na poháry, talíře a napůl snědené klobásky chladnoucí v loužičce mastnoty a upřímně se zděsil. „Bohové, já doufal, že tady jíst nebudete.“

„Do toho, co jsme jedli, ti nic není,“ odsekla Brienne. „Našel jsi svého bratrance? Co ti řekl?“

„Sandora Clegana viděli naposledy v Solnopánvích, den jízdy odsud. Pak odjel na západ, podél Trojzubce.“

Zamračila se. „Trojzubec je dlouhá řeka.“

„Ano, ale nemyslím si, že náš pes zaběhl příliš daleko od jejího ústí. Západozemí pro něj ztratilo kouzlo, jak se zdá. V Solnopánvích hledal loď.“ Rytíř Hyle vytáhl ze své holínky svitek z ovčí kůže, odstrčil stranou klobásky a rozvinul jej. Ukázalo se, že je to mapa. „Ohař zabil tři z mužů svého bratra ve starém hostinci na rozcestí. Tady. Pak vedl útok na Solnopánve, tady.“ Poklepal na Solnopánve prstem. „Možná je v pasti. Nahoře ve Dvojčatech jsou Freyové, na jihu za Trojzubcem jsou hrady Darry a Harrenov, na západě bojují Blackwood a Bracken a tady v Panenském jezírku je lord Randyll. Horská cesta do Údolí je neprůchodná kvůli sněhu, dokonce i kdyby se mu podařilo projít kolem horských klanů, aniž by si ho všimly. Kam jinam může jít?“

„Jestli je s Dondarrionem…?“

„Není. Alyn si tím je jistý. Dondarrionovi muži ho také hledají. Rozhlásili, že mají v úmyslu pověsit ho za to, co udělal v Solnopánvích. Oni se na tom nijak nepodíleli. Lord Randyll naopak rozšiřuje zvěsti, že to udělali, v naději, že tím poštve proti Berikovi a jeho bratrstvu prostý lid. Nikdy pána blesků nedostane, dokud mu budou lidé pomáhat. A je tu ještě druhá skupina, vede ji ta žena, Kamenosrdce… podle vyprávění Dondarrionova milenka. Údajně ji pověsili Freyové, ale Dondarrion ji políbil a přivedl zpátky k životu, a ona teď nemůže zemřít o nic víc než on.“

Brienne přemýšlela nad mapou. „Pokud Clegana viděli naposledy v Solnopánvích, snad by se tam dala najít jeho stopa.“

„Alyn říkal, že v Solnopánvích nezbyl nikdo kromě jednoho starého rytíře, co se schovává ve svém hradu.“

„Přesto je to místo, odkud by se dalo začít.“

„Je tu jeden muž,“ řekl rytíř Hyle. „Septon. Prošel bránou den předtím, než ses objevila ty. Jmenuje se Meribald. Narodil se u řeky, u řeky byl vychován a slouží tady celý svůj život. Zítra vyráží na cestu, aby udělal svůj okruh, a vždycky se zastaví i v Solnopánvích. Měli bychom jet s ním.“

Brienne ostře vzhlédla. „Měli bychom?“

„Jedu s vámi.“

„To tedy nejedeš.“

„Nu, tak tedy odjíždím se septonem Meribaldem do Solnopánví. Ty a Podrick si můžete jet, kam chcete.“

„To lord Tarly ti nařídil, abys mne opět sledoval?“

„Nařídil mi, abych se k tobě ani nepřibližoval. Lord Tarly je toho názoru, že by ti pořádné znásilnění jen prospělo.“

„Proč tedy chceš jet se mnou?“

„Bylo to buď tohle, nebo služba ve strážnici.“

„Pokud ti tvůj pán nařídil, abys –“

„On už není můj pán.“

To ji zarazilo. „Odešel jsi z jeho služeb?“

„Jeho lordstvo mne informovalo, že můj meč již nepotřebuje, nebo spíš moji drzost. Vyjde to nastejno. Od nynějška si budu užívat dobrodružný život potulného rytíře… ačkoli se domnívám, že pokud najdeme lady Sansu, čeká nás štědrá odměna.“

Zlato a pozemky, tohle v tom vidí. „Já mám v úmyslu tu dívku zachránit, ne ji prodat. Složila jsem přísahu.“

„Nevzpomínám si, že bych nějakou skládal já.“

„Proto se mnou nepojedeš.“

Vyjeli příštího rána za svítání.

Bylo to divné procesí: rytíř Hyle na kaštanově hnědém oři a Brienne na její vysoké šedé klisně, Podrick Payne obkročmo na svém koníkovi s prohnutými zády a septon Meribald kráčející vedle nich se svou holí a vedoucí malého osla a velkého psa. Osel nesl tak těžký náklad, až se Brienne obávala, že mu to zlomí páteř. „Jídlo pro chudé a hladovějící v říčních krajinách,“ řekl jim septon Meribald u brány Panenského jezírka. „Semena, ořechy a sušené ovoce, mouka, ječný chléb, tři kola žlutého sýra z hostince u Bláznovy brány, nasolená treska pro mě, nasolené skopové pro Psa… och, a sůl. Cibule, mrkev, tuříny, dva pytle fazolí, čtyři pytle krup a devět pomerančů. Přiznávám, že mám pro pomeranče slabost. Tyhle jsem dostal od námořníků a obávám se, že budou poslední, které až do jara ochutnám.“

Meribald byl septonem bez septa, v církevní hierarchii jen krůček od žebravého bratra. Takových jako on byly stovky, otrhaná chasa, jejíž pokornou úlohou bylo lopotit se od jedné vísky ke druhé, kázat tam slovo boží, sezdávat a odpouštět hříchy. Od těch, které navštívil, se očekávalo, že mu poskytnou jídlo a přístřeší, ale většina jich na tom byla stejně bídně jako on, a tak nemohl setrvat na jednom místě příliš dlouho, aniž by své hostitele přivedl do nesnází. Laskaví hostinští mu někdy dovolili vyspat se v jejich kuchyních nebo stájích a také existovala septa a pevnůstky a dokonce i pár hradů, o kterých věděl, že mu tam neodmítnou pohostinnost. Když nebyla žádná taková místa po ruce, spal pod stromy nebo v křoví. „V říčních krajinách je tolik krásných keřů,“ řekl jim. „Ty staré jsou nejlepší. Nic nepředčí stoletý keř. Uvnitř takového se člověk vyspí stejně pohodlně jako v hostinci a nemusí se přitom obávat blech.“

Septon neuměl číst ani psát, jak se jim cestou bez rozpaků přiznal, ale znal na sto různých modliteb a dovedl zpaměti recitovat dlouhé pasáže ze Sedmícípé hvězdy což bylo všechno, co po něm ve vesnicích chtěli. Měl vrásčitou, větrem ošlehanou tvář s vějířky kolem koutků očí. Třebaže to byl velký muž, šest stop vysoký, nachyloval se při chůzi dopředu a to navozovalo dojem, že je mnohem menší postavy. Ruce měl velké a kožovité, s červenými klouby a špínou za nehty, a měl ta největší chodidla, jaká kdy Brienne viděla, bosá, černá a tvrdá jako rohovina.

„Neměl jsem na sobě boty dvacet let,“ řekl septon Brienne. „Ten první rok jsem pořád měl víc puchýřů než prstů a chodidla mi krvácela jako podříznutí vepři, kdykoli jsem šlápl na ostrý kámen, ale modlil jsem se a Švec nad námi proměnil moji kůži v podešve.“

„Nad námi žádný švec není,“ protestoval Podrick.

„Ale je, chlapče… i když ty mu možná říkáš jinak. Pověz mi, kterého ze sedmi bohů máš nejraději?“

„Válečníka,“ odpověděl Podrick bez váhání.

Brienne si odkašlala. „Septon mého otce na Večeropadu vždycky říkával, že ve skutečnosti je jen jeden bůh.“

„Jeden bůh se sedmi aspekty. Přesně tak, moje paní, a máš pravdu, když na to poukazuješ, ovšem tajemství Sedmi, kteří jsou Jedním, je pro prostý lid těžko pochopitelné a já nejsem nic než prosťáček, proto taky hovořím o Sedmi bozích.“ Otočil se zpátky k Podrickovi. „Nikdy jsem nepoznal chlapce, který by neměl rád Válečníka. Já jsem ovšem starý člověk a jako takový mám rád Kováře. Čím by se Válečník bez jeho práce bránil? Kováře má každé město a také každý hrad, vyrábějí pluhy, které potřebujeme, abychom mohli obdělávat naše pole, podkovy pro koně, lesklé meče pro naše pány. Nikdo nemůže pochybovat o významu kováře, a tak jsme pojmenovali jednoho mezi Sedmi na jeho počest, ale stejně dobře bychom jej mohli zvát Rolníkem či Rybářem, Tesařem nebo Ševcem. Nezáleží, na čem pracuje. Záleží na tom, že pracuje. Otec vládne, Válečník bojuje, Kovář pracuje a společně dělají to, co je pro člověka správné. Tak jako je Kovář jedním aspektem božství, je Švec jedním aspektem Kováře. Byl to on, kdo vyslyšel mou prosbu a uzdravil má chodidla.“

„Bohové jsou dobří,“ řekl rytíř Hyle neutrálním hlasem, „proč je ale obtěžovat, když sis raději mohl nechat boty?“

„Chodit bos se mi stalo způsobem pokání. Dokonce i svatí septoni mohou hřešit a moje tělo bylo slabé, jak jen lidské tělo může být. Byl jsem mladý a plný mízy – a děvčata… septon může působit udatně jako princ, pokud je to jediný muž, jehož znáte, který kdy byl dál než míli od vaší vesnice. Recitoval jsem jim ze Sedmicípé hvězdy. Panenská kniha zabírala nejlíp. Och, byl jsem zkažený muž, než jsem odhodil svoje boty. Zahanbuje mne pomyšlení na všechny ty panny, co jsem připravil o věneček.“

Brienne se nepohodlně ošila v sedle, vzpomínajíc na tábor dole pod hradbami Vysoké zahrady a na sázku, kterou uzavřeli rytíř Hyle a ostatní, kdo z nich ji dostane první do postele.

„My hledáme jednu pannu,“ prozradil Podrick. „Urozenou dívku, třináctiletou, s kaštanovými vlasy.“

„Já myslel, že hledáte psance.“

„Ty taky,“ připustil Podrick.

„Většina poutníků dělá všechno pro to, aby se jim vyhnuli,“ řekl septon Meribald, „a vy je naopak hledáte.“

„Hledáme jen jednoho psance,“ řekla Brienne. „Ohaře.“

„To už mi řekl rytíř Hyle. Ať tě Sedm ochraňuje, dítě, Povídá se o něm, že za sebou nechává stopu z povražděných dětí a znásilněných panen. Slyšel jsem, že mu říkají taky Šílený pes ze Solnopánví. Co by chtěli mít dobří lidé společného s takovým tvorem?“

„Ta panna, o které Podrick mluvil, je možná s ním.“

„Opravdu? V tom případě se musíme za tu ubohou dívku modlit.“

A za mě taky, pomyslela si Brienne, za mě se taky modli. Popros Stařenu, aby zvedla svou lampu a osvětlila mi k lady Sanse cestu, a Válečníka, aby dal sílu mé paži a já ji mohla ochránit. Neřekla ta slova však nahlas; ne když by je mohl slyšet rytíř Hyle a urážet ji za její ženskou slabost.

Se septonem Meribaldem pěšmo a jeho oslem nesoucím tak těžký náklad byl toho dne jejich postup pomalý. Nevydali se po hlavní cestě na západ, po té, kterou kdysi putovala Brienne se sérem Jaimem, když šli opačným směrem, jen aby nalezli Panenské jezírko vydrancované a plné mrtvol. Místo toho vyrazili na severozápad, sledovali linii pobřeží Krabího zálivu po křivolaké cestě tak úzké, že nebyla ani zakreslená na žádné z vzácných map na ovčí kůži rytíře Hylea. Příkré kopce, černé slatiny a borové lesy Prasklepeta nebyly na této straně od Panenského jezírka vůbec vidět. Krajina, kterou putovali, byla nízká a mokrá, divočina pískových dun a slaných bažin pod rozlehlou modrošedou klenbou oblohy. Cesta se každou chvíli ztrácela mezi rákosím a přílivovými jezírky, jen aby se opět objevila o míli dál; Brienne si uvědomovala, že bez Meribalda by se určitě ztratili. Země byla často měkká, a tak šel na některých místech septon vpředu, šmátral před sebou svou holí, aby se ujistil, že se tamtudy dá projít. Na celé lígy kolem nebyly žádné stromy, jen moře, obloha a písek.

Žádná krajina se nemohla víc lišit od Tarthu s jeho horami a vodopády, horskými loukami a stinnými údolími, a přesto mělo to místo pro Brienne zvláštní krásu. Překračovali na tucet líně tekoucích potůčků hemžících se žabkami a cvrčky, pozorovali racky vznášející se vysoko nad zálivem, slyšeli jespáky volající zpoza písečných dun. Jednou jim přeběhla přes cestu liška a Meribaldův pes se divoce rozštěkal.

A byli tam také lidé. Někteří žili mezi rákosím v domech postavených z bláta a rákosových stvolů, zatímco jiní rybařili ve vodách zálivu v koraklech, malých proutěných člunech s koženou obšívkou, a stavěli si domy na vratkých dřevěných kůlech nad dunami. Zdálo se, že většina jich žije osamoceně; na dohled nebyl žádný jiný lidský příbytek kromě jejich vlastního. Povětšinou to byli lidé působící plachým dojmem, ale blízko k poledni začal pes opět štěkat a z rákosí se vynořily tři ženy a daly Meribaldovi košík plný škeblí. On dal na oplátku každé z nich pomeranč, třebaže škeble byly v tomto světě stejně běžné jako bláto, zatímco pomeranče byly drahé a vzácné. Jedna z žen byla velmi stará, druhá byla obtěžkaná dítětem a třetí byla dívenka, svěží a hezká jako růžička zjara. Když si je Meribald odvedl stranou, aby z nich sňal jejich hříchy, rytíř Hyle se uchechtl a řekl: „Vypadá to, jako by sem za námi přišli sami bohové… přinejmenším Panna, Matka a Stařena.“ Podrick se tvářil tak užasle, až mu musela Brienne říct, že to není pravda a že jsou to jen tři obyčejné ženy ze slatin.

Jakmile se znovu vydali na cestu, otočila se k septonovi a řekla: „Tito lidé žijí necelý den jízdy od Panenského jezírka, a přesto se jich boje nijak nedotkly.“

„Je tady toho velice málo, čeho by se mohly dotknout, moje paní. Veškerým jejich pokladem jsou škeble, kamení a kožené čluny a jejich nejlepšími zbraněmi nože z rezavého železa. Narodí se, žijí, milují, umírají. Vědí, že této zemi vládne pán Mooton, ale jen hrstka z nich jej viděla, a Řekotočí nebo Královo přístaviště jsou pro ně pouhá jména.“

„A přesto znají bohy,“ řekla Brienne. „Myslím, že to je tvoje zásluha. Jak dlouho již procházíš těmito krajinami?“

„Brzy to bude čtyřicet let,“ odpověděl septon a jeho pes hlasitě zaštěkal. „Z Panenského jezírka zpátky do Panenského jezírka trvá můj okruh polovinu roku a často i déle, ale neřekl bych, že Trojzubec nějak dobře znám. Hrady velkých pánů zahlédnu jen z dálky, zato znám tržní městečka a pevnůstky, vísky tak malé, že nemají jména, keře a kopce, bystřiny, kde se může žíznivý člověk napít, a jeskyně, kam se může uchýlit na noc. A znám také cesty, které používají obyčejní lidé, křivolaké blátivé stezky, které nejsou zakreslené na pergamenových mapách.“ Zasmál se. „Měl bych. Moje chodidla prošlapala každou jejich míli desetkrát po sobě.“

Právě tyhle nezakreslené cesty často používají psanci a jeskyně by mohly být vhodnými místy úkrytu pro lidi, které někdo honí. Brienne pocítila osten podezření a krátce se v duchu podivila, jak dobře rytíř Hyle toho muže vůbec zná. „Musí to být osamělý život, septone.“

„Sedm je stále se mnou,“ odpověděl Meribald, „a mám svého věrného služebníka a Psa.“

„Má ten tvůj pes jméno?“

„Určitě nějaké má,“ řekl Meribald, „jenže to není můj pes. Ne tenhleten.“

Pes zaštěkal a zavrtěl ocasem. Byl to velký chundelatý tvor, přinejmenším deset kamenů živé váhy, ale přátelský.

„Komu patří?“ zeptal se Podrick.

„Nu, sobě samému a Sedmi. Co se týče jeho jména, neřekl mi je. Říkám mu Pes.“

„Ach.“ Podrick zjevně nevěděl, co si má myslet o psovi, který se jmenuje Pes. Chvíli se to snažil strávit a pak řekl: „Taky jsem měl psa, když jsem byl malý. Říkal jsem mu Rek.“

„A byl?“

„Co jestli byl?“

„Rek.“

„Ne. Ale byl to dobrý pes. Už umřel.“

„Pes mě chrání na cestách, dokonce i v tak těžkých časech, jako jsou tyhle. Ani vlk, ani psanec se mě neodváží obtěžovat, když je Pes po mém boku.“ Septon se zamračil. „Vlci se v poslední době hrozně rozmnožili. Jsou tu místa, kdy osamělý cestovatel udělá jen dobře, když si k přenocování najde dobrý strom. Největší smečka, kterou jsem za ta léta viděl, nečítala víc než tucet vlků, ale v té velké smečce, která teď řádí kolem Trojzubce, jich běhají celé stovky.“

„Viděl jsi je osobně?“ zajímal se rytíř Hyle.

„Byl jsem toho ušetřen, Sedm, ochraňujte mne, ale nejednou jsem je slyšel za nocí. Tolik vlčích hlasů pohromadě… zvuk, při kterém tuhne člověku krev v žilách. Dokonce i Pes se z toho třásl, a přitom zabil dobrý tucet vlků.“ Láskyplně podrbal psa za ušima. „Někteří by vám řekli, že jsou to démoni. Poví vám, že tu smečku vede obludná vlčice, plížící se stín, hrozivý, tmavošedý a obrovský. Budou se dušovat, že je o ní známo, že sama dokáže skolit pratura, že ji nezadrží žádná past ani návnada, že se nebojí oceli ani ohně a že zabije každého vlka, který se s ní pokusí spářit, a nežere jiné maso než lidské.“

Rytíř Hyle se zasmál. „Teď jsi tomu ale opravdu dal, septone. Chudák Podrick má oči jako vařená vejce.“

„Nemám,“ hájil se Podrick rozhořčeně. Pes zaštěkal.

Toho večera si rozdělali tábor v dunách. Brienne poslala Podricka projít se podél břehu, aby nasbíral suché dříví na oheň, ale vrátil se s prázdnýma rukama, po kolena od bláta. „Je odliv, pane. Moje paní. Není tam žádná voda, jenom blátivé nánosy.“

„Bahna se střež, chlapče,“ ozval se septon Meribald. „Bahno nemá cizí lidi rádo. Když šlápneš na špatné místo, rozevře se a spolkne tě.“

„Je to jenom bláto“ trval na svém Podrick.

„Dokud ti nezaplní ústa a nezačne ti lézt do nosu. Pak je to smrt.“ Usmál se, aby zmírnil účinek svých slov. „Otři si to bláto a dej si kousek pomeranče, chlapče.“

Příští den přinesl jen víc toho samého. Posnídali nasolenou tresku a další dílky pomeranče a byli na cestě dřív, než vyšlo slunce, s růžovou oblohou za sebou a purpurovou před sebou. Pes šel v čele, čenichal u každého trsu rákosí a co chvíli se zastavoval, aby se na některý vymočil; zdálo se, že zná cestu stejně dobře jako Meribald. Ráno rozechvívaly výkřiky rybářů, zatímco ke břehu se hnal příliv.

Blízko k polednímu zastavili v malé vesničce, první, kterou vůbec viděli, kde se nad malým potůčkem tyčilo osm domků na kůlech. Muži byli pryč, rybařili ve svých koraklech, ale ženy a malí chlapci slezli po houpajících se provazových žebřících a shromáždili se kolem septona Meribalda, aby se pomodlili. Po bohoslužbě jim dal rozhřešení a nechal jim nějaké tuříny, pytel fazolí a dva ze svých vzácných pomerančů.

Zpátky na cestě septon řekl: „Udělali bychom dobře, kdybychom dnes v noci drželi hlídku, moji přátelé. Vesničané říkají, že viděli tři dezertéry plížící se v dunách na západ od staré strážní věže.“

„Jenom tři?“ Rytíř Hyle se usmál. „Tři jsou pro naši paní šermířku lahůdka. Sotva si troufnou obtěžovat ozbrojené muže.“

„Pokud nejsou vyhladovělí,“ opáčil septon. „Tady ve slatinách je potravy dost, ale jen pro ty, co mají oči, které ji dokáží najít, a ti muži jsou tady naprostí cizinci, přeživší z bitvy. Kdyby nás měli obtěžovat, pane, tak prosím, abyste je přenechali mně.“

„A co s nimi budeš dělat?“

„Nakrmím je. Požádám je, aby se vyznali ze svých hříchů, abych jim mohl odpustit. Pozvu je, aby šli s námi na Tichý ostrov.“

„To je stejně dobré jako pozvat je, aby nám ve spaní podřízli hrdla,“ odpověděl rytíř Hyle. „Lord Randyll má lepší způsob, jak jednat s dezertéry – věší je na konopném provaze.“

„Pane? Moje paní?“ ozval se Podrick. „Je dezertér psanec?“

„Víceméně,“ odpověděla Brienne.

Septon Meribald s tím nesouhlasil. „Spíš méně než více. Existuje mnoho druhů psanců, stejně jako je mnoho druhů ptáků. Jespák a mořský orel mají oba křídla, ale nejsou stejní. Zpěváci rádi zpívají o dobrých mužích nucených překročit zákon, aby mohli bojovat proti špatnému pánovi, ale víc psanců je spíš jako násilnický Ohař, než aby byli Pánem blesků. Jsou to zlí muži, hnaní chamtivostí, prolezlí záští, opovrhující bohy a starající se jen o sebe. Dezertéři si více zasluhují naši lítost, třebaže mohou být stejně nebezpeční. Téměř všichni jsou obyčejného původu, prostí muži, kteří se nikdy nevzdálili víc než míli od domu, kde se narodili, a to až do dne, kdy přišel nějaký pán, aby si je odvedl do války. Špatně obutí a bídně oblečení pochodují pod svými praporci, často s žádnými lepšími zbraněmi než se srpem či nabroušenou motykou nebo s kyjem, který si sami vyrobili tak, že připevnili kámen ke klacku proužky kůže. Bratři pochodují s bratry, synové s otci, přátelé s přáteli. Slyšeli písně a příběhy, a tak odcházejí s dychtivými srdci a sní o divech, které ve světě uvidí, o bohatství a slávě, které získají. Válka jim připadá jako nádherné dobrodružství, to největší, jaké většina z nich kdy zažije.

Pak poznají chuť bitvy.

Pro některé je jedno ochutnání vším, co postačí k tomu, aby je to zlomilo. Ostatní pokračují celé roky, dokud neztratí přehled o všech bitvách, ve kterých bojovali, ale dokonce i muž, který přežil stovku bojů, se může zhroutit ve stém a prvním. Bratři se dívají, jak umírají jejich bratři, otcové ztrácejí své syny, přátelé vidí své přátele, jak se snaží udržet v břiše vnitřnosti vykuchané sekerou.

Vidí, jak zabíjejí pána, který je tam přivedl, a nějaký jiný pán křičí, že odteď jsou jeho. Jsou zraněni, a když se jim rána teprve napůl zhojí, utrží další. Věčně trpí nedostatkem jídla, jejich boty se rozpadají od ustavičného pochodu, šaty, co mají na sobě, jsou potrhané a ztrouchnivělé a polovina z nich trpí průjmy a kálí si do kaťat, jak pijí špatnou vodu.

Když chtějí nové boty nebo teplejší plášť nebo možná jen zrezivělou polopřílbu, musí si ji vzít od mrtvoly, a netrvá dlouho a začnou krást i živým, prostým lidem, v jejichž zemi bojují, lidem úplně stejným, jako byli dřív sami. Zabíjejí jejich ovce a kradou jim slepice a od toho už je jen krůček k tomu, aby začali unášet také jejich dcery. A jednoho dne se rozhlédnou a uvědomí si, že všichni jejich přátelé a příbuzní jsou pryč, že bojují vedle cizinců pod praporcem, který stěží poznávají. Nevědí, kde jsou, nebo jak se dostanou zpátky domů, a pán, za kterého bojují, nezná jejich jména, a přece k nim přijíždí, křičí na ně, aby se zformovali. Aby vytvořili linii s kopími a kosami a naostřenými motykami, aby si hájili své území. A pak se na ně již řítí rytíři, muži bez tváří odění v oceli, a železný hřmot jejich útoku jako by plnil celičký svět…

A tehdy se muž zlomí.

Otočí se a utíká nebo se plazí přes mrtvoly těch, které zabil, nebo se krade pryč v černi noci a hledá si místo, kde by se mohl ukrýt. Veškeré myšlenky na domov se do té doby vytratí a všichni králové a lordi a bohové pro něj znamenají méně než kus zkaženého masa, který mu umožní přežít další den, nebo měch špatného vína, ve kterém by mohl na pár hodin utopit svůj strach. Dezertér žije ze dne na den, od jednoho jídla ke druhému, spíš jako zvíře než jako člověk. Lady Brienne se v tomhle nemýlí. V časech jako tyhle si poutník musí na takové muže dávat pozor a bát se jich… ale také by je měl politovat.“

Když Meribald skončil, na jejich malou skupinku padlo hluboké ticho. Brienne slyšela vítr ševelící skrze shluk vrbin a o kus dál slabý křik alky. Slyšela Psa, tiše oddychujícího, když klátivě běžel vedle septona a jeho osla, s jazykem visícím mu z tlamy. Ticho se protahovalo a protahovalo, dokud nakonec neřekla: „Jak starý jsi byl, když tebe vyhnali do války?“

„Nu, sotva starší než tady tvůj hoch,“ odpověděl Meribald. „Na něco takového až příliš mladý, abych pravdu řekl, ale šli všichni muži z mé rodiny a já nechtěl zůstat doma. Willam řekl, že můžu být jeho panošem, i když Will nebyl žádný rytíř, jen hospodský sluha vyzbrojený kuchyňským nožem, který sebral v hostinci. Zemřel na Kamenoschodech, a přitom neutržil jedinou ránu. Sklátila ho zimnice, stejně jako mého bratra Robina. Owena zabila sekera, která mu rozčísla hlavu vpůli, a jeho přítele Jona Osypku pověsili za znásilnění.“

„Válka Devítigrošových králů?“ zeptal se rytíř Hyle.

„Tak tomu říkali, ačkoli já nikdy žádného krále neviděl a nevydělal jsem si ani groš. Byla to ale válka. To tedy byla.“

SAMWELL

Sam stál před oknem, nervózně se pohupoval a sledoval, jak za řadou špičatých střech mizí poslední kousíček slunce. Určitě se zase opil, pomyslel si zachmuřeně. Anebo potkal nějaké další děvče. Nevěděl, zda má nadávat, či plakat. Dareon měl být údajně jeho bratr. Požádej ho, aby zpíval, a nikdo by to nedokázal lépe. Požádej ho, aby udělal cokoli jiného…

Začaly se zvedat večerní mlhy, šmátraly šedivými prsty po zdech budov, které lemovaly starý kanál. „Slíbil, že se vrátí,“ řekl Sam. „Slyšela jsi to přece, viď?“

Fialka se na něj podívala zarudlýma, opuchlýma očima. Vlasy jí visely kolem tváře, umaštěné a rozcuchané. Vypadala jako nějaké vyplašené zvíře hledící skrze křoví. Byly to již celé dny, co si naposledy zatopili, a divoká dívka se přesto nejraději choulila u krbu, jako by vychladlý popel stále obsahoval zbytky tepla. „Nelíbí se mu to tu s námi,“ řekla šeptem, aby nevzbudila dítě. „Je tu smutno. Líbí se mu tam, kde je víno a kde se lidé usmívají.“

Ano, pomyslel si Sam, a víno je všude, jen ne tady. Braavos byl plný hospod, pivnic a vykřičených domů. A pokud Dareon dával přednost ohni a číši svařeného vína před okoralým chlebem a společností uplakané ženy, otylého zbabělce a nemocného starce, kdo jej za to mohl vinit? Já bych ho mohl vinit. Řekl, že se vrátí do setmění; slíbil, že nám přinese víno a jídlo.

Znovu se podíval z okna, pln marné naděje, že uvidí, jak zpěvák pospíchá domů. Na tajné město se snášela tma, kradla se uličkami a kanály. Dobří lidé Braavosu budou brzy zavírat okenice a zasouvat petlice svých dveří. Noc patřila rváčům a kurtizánám. Dareonovým novým přítelkyním, pomyslel si Sam s hořkostí. Byly tím jediným, o čem byl zpěvák poslední dobou schopen mluvit. Dokonce se pokoušel napsat o jedné z kurtizán píseň –o ženě jménem Měsíční stín, která jej slyšela zpívat vedle Měsíčního jezírka a odměnila jej polibkem. „Měl jsi ji požádat o stříbrňák,“ řekl mu Sam. „Potřebujeme peníze, ne polibky.“ Ale zpěvák se jen usmál, „Některé polibky mají větší cenu než žluté zlato, Zabijáku.“

To jej taky rozčililo. Dareon přece neměl vymýšlet písně o kurtizánách. Očekávalo se od něj, že bude zpívat o Zdi a o udatnosti Noční hlídky. Jon doufal, že by jeho písně mohly přesvědčit alespoň pár mladých mužů, aby se dali k černým. On však místo toho pěl o zlatých polibcích, stříbřitých vlasech a rudých, rudých rtech. Nikdo se nikdy nedal k černým kvůli rudým, rudým rtům.

Někdy jeho hraní také probudilo dítě. To pak začalo plakat, Dareon na ně křičel, aby bylo zticha, Fialka vzlykala a zpěvák se navztekaně sebral a odešel, aby se pak nevracel celé dny. „Nejraději bych ji kvůli tomu jejímu ustavičnému vzlykání jednu vrazil,“ stěžoval si. „Taky kvůli tomu nemůžu v noci spát.“

Ty bys také plakal, kdybys měl syna a přišel jsi o něj, vyhrkl Sam málem. Sám nedokázal Fialku vinit z jejího žalu. Místo toho vinil v duchu Jona Sněha a říkal si, kdy se Jonovo srdce proměnilo v kámen. Jednou, když Fialka odešla dolů ke kanálu, aby jim přinesla vodu, položil tu samou otázku mistru Aemonovi. „Když jsi jej pozvedl na místo lorda velitele,“ odpověděl stařec.

Dokonce i nyní, když hnil v této studené místnosti pod krovy, nechtěla nějaká část ze Sama věřit, že Jon udělal to, co si mistr Aemon myslel. Jenže to musí být pravda. Proč jinak by Fialka tolik plakala? Stačilo, aby se zeptal, čí dítě to přikládá ke svému prsu, ale nesebral k tomu odvahu. Bál se odpovědi, kterou by mohl dostat. Pořád jsem zbabělec, Jone. Bez ohledu na to, kam se v širém světě vydal, šly veškeré jeho strachy a obavy s ním.

Od střech Braavosu se odrážel dutý lomoz připomínající hřmění; to Titán za lagunou oznamoval příchod noci. Ten zvuk byl natolik hlasitý, že probudil dítě a jeho náhlé zakvílení zase probudilo mistra Aemona. Zatímco si šla Fialka přiložit dítě k prsu, stařec otevřel oči a zavrtěl se na úzké pryčně. „Eggu? Je tma. Proč je tady taková tma?“

Protože jsi slepý. Od té doby, co připluli do Braavosu, bloudil Aemonův rozum stále víc. Některé dny se zdálo, že dokonce ani neví, kde jsou. Jindy ztrácel nit, když o něčem hovořil, a začal nesouvisle drmolit o svém otci nebo o svých bratrech. Jsou mu sto a dvě léta, připomínal si Sam v duchu, jenže v Černém hradu byl stejně starý a tam jeho rozum nikdy nebloudil.

„To jsem já,“ musel říct. „Samwell Tarly. Tvůj stevard, mistře.“

„Same.“ Mistr Aemon si oblízl rty a zamrkal slepýma očima. „Ano. A tohle je Braavos. Promiň, Same. Už je ráno?“

„Ne.“ Sam sáhl starci na čelo. Jeho pokožka byla vlhká potem, studená a lepkavá na dotek a každý jeho nádech provázelo tiché hvízdnutí. „Je večer, mistře. Spal jsi.“

„Příliš dlouho. Je tady zima.“

„Nemáme dříví,“ řekl Sam, „a hostinský nám žádné další nedá, dokud nebudeme mít peníze.“ Bylo to již počtvrté či popáté, co se bavili na stejné téma. Měl jsem použít naše peníze k nákupu dříví, plísnil se Sam pokaždé. Měl jsem mít rozum a udržovat ho v teple.

Místo toho utratil jejich poslední stříbro u léčitele z Domu rudých rukou, vysokého bledého muže v rouchu vyšívaném spirálovitými rudobílými pruhy. Jediné, co za stříbro dostal, byla polovina lahve snového vína. „Tohle pomůže zmírnit jeho skon,“ řekl mu Braavosan, ne nelaskavě. Když se ho Sam zeptal, jestli by nešlo udělat ještě něco jiného, muž jen zavrtěl hlavou. „Mám masti, lektvary a extrakty, tinktury, jedy a obklady. Mohl bych mu pustit žilou, pročistit jej, přiložit mu pijavice… ale nač? Žádná pijavice mu mládí nevrátí. Je to starý muž a v jeho plicích sedí smrt. Dej mu tohle a nechej ho spát.“

A tak to dělal, celou noc a celý den, ale nyní se stařec snažil posadit. „Musíme jít dolů k lodím.“

Už zase lodě. „Jsi příliš slabý, než abys mohl jít ven,“ musel mu říct. Během cesty po moři se do mistra Aemona dostal chlad a usadil se mu v hrudi. Než se dostali do Braavosu, byl tak slabý, že jej museli na břeh vynést. Tehdy ještě měli dost tučný měšec stříbra, a tak Dareon požádal v hostinci o nejlepší postel. Ta, kterou dostali, byla dost velká na to, aby se v ní vyspalo osm lidí, takže hostinský trval na tom, že jim bude za tolik osob i účtovat.

„Do doků můžeme jít zítra ráno,“ slíbil mu Sam. „Můžeme se tam zeptat, která loď vyplouvá do Starého města. I na podzim je Braavos stále rušný přístav.“ Jakmile bude mít Aemon opět dostatek sil, neměli by mít problém najít vhodné plavidlo, které by je přepravilo do cíle jejich strastiplné cesty. Zaplatit již bude obtížnější. Jejich největší nadějí byla loď ze Sedmi království. Nejlépe nějaký obchodník ze Starého města, s příbuzným sloužícím u Noční hlídky. Určitě ještě existují tací, kteří si ctí mužů, jež chodí po Zdi.

„Staré město,“ zasípal mistr Aemon. „Ano. Zdálo se mi o Starém městě, Same. Byl jsem opět mladý a můj bratr Egg byl se mnou, i s tím velkým rytířem, kterému sloužil. Popíjeli jsme spolu ve starém hostinci, kde mívali děsivě silné jablečné víno.“ Znovu se pokusil vstát, ale ukázalo se, že to úsilí je na něj příliš. Po chvíli si lehl zpátky. „Lodě,“ zachroptěl. „Tam najdeme naši odpověď. O dracích. Musím to vědět.“

Ne, pomyslel si Sam, ty potřebuješ jídlo a teplo, plné břicho a horký oheň praskající v krbu. „Máš hlad, mistře? Zbyl nám ještě nějaký chléb a taky kousek sýra.“

„Ne, teď ne, Same. Později, až se budu cítit silnější.“

„Jak můžeš zesílit, když vůbec nejíš?“ Žádný z nich na moři moc nejedl už od Skagosu. Podzimní bouře je honily přes celé Úzké moře. Někdy přišly od jihu, metaly hromy a blesky, a černé deště padaly celé dny. Jindy se dostavily od severu, studené a hrozivé s divokými větry tak prudkými, že dokázaly proříznout člověka skrz. Jednou se tak ochladilo, že Sam po probuzení nalezl celou loď potaženou ledem, třpytícím se bíle jako perleť. Kapitán nechal sklopit stěžeň a přivázat jej k palubě a dál pluli pouze s vesly. Do té doby, než spatřili Titána, už nejedl nikdo.

Jakmile však byli bezpečně na břehu, Sam zjistil, že má strašlivý hlad. Stejné to bylo i u Dareona a Fialky. Dokonce i dítě začalo pít s větší chutí. Ovšem Aemon…

„Chléb již okoral, ale snad bych mohl v kuchyni vyprosit trochu šťávy vypečené z masa, abychom si ho mohli namáčet,“ řekl starci. Hostinský byl nepříjemný člověk se studenýma očima a vůči černě oděným cizincům pod svojí střechou nedůvěřivý, ale jeho kuchař byl laskavější.

„Ne. Snad kdyby byl doušek vína?“

Víno neměli. Dareon slíbil, že nějaké koupí za peníze, které vydělá zpěvem. „Víno budeme mít později,“ musel Sam říct. „Je tu voda, ale není dobrá.“ Dobrá voda byla přiváděna korytem velkého cihlového akvaduktu, kterému Braavosané říkali sladká řeka. Bohatí lidé si ji nechávali přivádět trubkami rovnou do svých domů; chudí si plnili vědra a putýnky u veřejných fontán. Sam poslal Fialku, aby nějakou přinesla. Zapomněl, že divoká dívka strávila celý svůj život na dohled od Krasterovy bašty a nikdy neviděla ani nic takového jako tržní městečko. Kamenná změť ostrovů a kanálů, bez trávy a stromů, hemžící se cizími lidmi, kteří na ni mluvili řečí, jíž nerozuměla, ji tolik vyděsila, že nejdříve ztratila mapu a pak se ztratila sama. Sam ji našel plačící na kamenných chodidlech jakéhosi dávno mrtvého mořského lorda. „Máme jen vodu z kanálu,“ řekl mistru Aemonovi, „ale kuchař ji aspoň převařil. Taky je tu snové víno, jestli potřebuješ, mistře.“

„Už jsem snil dost. Voda z kanálu postačí. Pomoz mi, budešli tak laskav.“

Sam zvedl starce do sedu a přidržel mu pohár u okoralých, rozpraskaných rtů. I tak polovina vody stekla po mistrově hrudi. „Stačí,“ rozkašlal se Aemon po pár doušcích. „Vždyť mě utopíš.“ Zachvěl se Samovi v náručí. „Proč je tady taková zima?“

„Už nemáme dříví.“ Dareon zaplatil hostinskému dvojnásobnou cenu za pokoj s krbem, ale žádný z nich si neuvědomil, že tady bude dříví tak drahé. V Braavosu nerostly žádné stromy, s výjimkou dvorců a zahrad mocných. A také tam nekáceli borovice, kterými byly porostlé ostrůvky před lagunou, kde fungovaly jako větrolamy zaštiťující je před bouřemi. Palivové dříví se přiváželo na pramicích po řekách a přes lagunu. Dokonce i hnůj tam byl drahý; Braavosané používali místo koní čluny. Nic z toho by nevadilo, kdyby byli odpluli do Starého města, jak měli původně v plánu, ale ukázalo se, že to není možné, když je mistr tak slabý. Další cesta na otevřeném moři by jej zabila.

Aeomonovy dlaně se plazily přes pokrývky, šmátraly po Samově paži. „Musíme jít do doků, Same.“

„Až budeš silnější, mistře.“ Stařec nebyl ve stavu, kdy by byl schopen čelit slaným sprškám a mokrým větrům dole v přístavu, a Braavos byl celý přístavem. Směrem na sever se nacházel Purpurový přístav kde za dómy a věžemi paláce Mořského lorda kotvily braavoské obchodní galéry. Na západní straně se rozkládal Hadrníkův přístav přeplněný loděmi z ostatních Svobodných měst, ze Západozemí a Ibbenu a ze vzdálených bájných krajin na východě. A všude jinde byly malé přístavní hráze a kotviště pro přívozy a staré šedivé doky, kde kotvili lovci krevet a krabů a rybáři po celodenní dřině v bahnitých nánosech a ústích řek. „Příliš by tě to vysílilo.“

„Tak tam jdi místo mne,“ naléhal Aemon, „a přiveď mi sem někoho, kdo viděl draky.“

„Já?“ Sam byl jeho návrhem zděšen. „Mistře, byl to jen příběh. Námořnická povídačka.“ Za tohle taky mohl Dareon. Zpěvák jim přinášel všechny možné podivné příběhy z pivnic a nevěstinců. Naneštěstí byl zrovna opilý, když si vyslechl ten o dracích, a nedokázal si vybavit detaily. „Dareon si celý ten příběh možná vymyslel. Zpěváci to tak dělají. Prostě si spoustu věcí vymýšlejí.“

„To ano,“ připustil mistr Aemon, „jenže i ta nejvymyšlenější píseň může obsahovat zrnko pravdy. Najdi pro mne tu pravdu, Same.“

„Nevěděl bych, koho se zeptat, nebo jak se ho zeptat. Znám jen něco málo ze vznešené valyrijštiny, a když ke mně mluví v braavoštině, nerozumím dobré polovině toho, co říkají. Ty hovoříš více jazyky než já, a jakmile trochu zesílíš, budeš moci sám…“

„Kdy trochu zesílím, Same? Pověz mi to.“

„Brzy. Když budeš odpočívat a jíst. Jakmile se dostaneme do Starého města…“

„Já už Staré město neuvidím. Vím to.“ Starý muž zesílil svůj stisk na Samově paži. „Už brzy budu se svými bratry. Někteří se mnou byli svázáni sliby a jiní krví, ale všichni to byli moji bratři. A můj otec… ten si nikdy nemyslel, že trůn přejde na něho, a přesto se tak stalo. Říkával, že to je trest za tu ránu, která skolila jeho bratra. Doufám, že po smrti nalezl klid, který během svého života nikdy nepoznal. Septoni zpívají o sladkém konci, o odložení všech našich břemen a o cestě do daleké nádherné země, kde se můžeme smát a milovat a hodovat až do konce dnů… ale co když za tou zdí zvanou smrt žádná taková krajina světla a medu není, ale jen chlad a tma a bolest?“

On má strach, uvědomil si Sam. „Vždyť neumíráš, mistře. Jen jsi nemocný, to je všechno. Nemoc přejde.“

„Tentokrát ne, Same. Měl jsem sen… v černi noci si člověk klade všechny možné otázky, které se neodvažuje položit si za denního světla. Už dlouho mne trápí jen jedna taková otázka. Proč by mi bohové vzali oči a sílu, a přesto mne odsoudili k tomu, abych zde setrvával tak dlouho, ustrnulý v čase a zapomenutý? Jaké využití by mohli mít pro starého vyřízeného muže, jako jsem já?“ Aemonovy prsty se zachvěly, klacíky obalené skvrnitou kůží. „Pamatuji si, Same. Stále si pamatuji.“

Sam nechápal, o čem mistr mluví. „Co si pamatuješ?“

„Draky,“ zašeptal Aemon. „Byli žalem i slávou mého rodu.“

„Poslední drak zemřel ještě před tvým narozením,“ namítl Sam. „Jak by sis je mohl pamatovat?“

„Vidám je ve svých snech, Same. Vidím rudou hvězdu krvácející na obloze. Stále si tu červeň pamatuji. Vidím jejich stíny na sněhu, slyším praskání kožených křídel, cítím jejich horký dech. Moji bratři také snili o dracích, a ty sny je zabily, všechny do jednoho. Same, chvějeme se na hrotu napůl zapomenutých proroctví, divů a hrůz, které by nepochopil žádný z nyní žijících lidí, nebo…“

„Nebo?“ pobídl jej Sam.

„…nebo nic.“ Aemon se tiše zasmál. „Nebo jsem jen starý muž, blouznící v horečkách a umírající.“ Znaveně zavřel slepé bílé oči, pak je opět otevřel. „Neměl jsem odcházet ze Zdi. Lord Sníh to nemohl vědět, ale já jsem měl. Oheň stravuje, ale chlad uchovává. Zeď… jenže už je příliš pozdě rozběhnout se zpátky. Před mými dveřmi čeká Cizinec a nenechá se odmítnout. Stevarde, sloužil jsi mi věrně. Udělej pro mne ještě tuto jednu statečnou věc. Jdi dolů k lodím, Same, a zkus se o dracích dozvědět všechno, co lze.“

Sam vytáhl ruku ze starcova sevření. „Udělám to. Když chceš. Já jen, že…“ Nevěděl, co jiného by měl ještě říct. Nemohu mu to odmítnout. Také by se mohl podívat po Dareonovi, když už bude v docích a na molech Hadrníkova přístavu. Nejdřív najdu Dareona a pak spolu půjdeme k lodím. A až se vrátíme, přineseme jídlo, víno a dříví. Budeme mít oheň a dobré teplé jídlo. Vstal. „Nu. Měl bych jít. Fialka tu zůstane s tebou. Fialko, zavři dveře na petlici, až tady nebudu.“ Přede dveřmi čeká cizinec.

Fialka přikývla a přitiskla si dítě k prsu. Zarudlé oči se jí opět plnily slzami. Už zase bude plakat, uvědomil si Sam. To už na něj bylo moc. Z kolíku na zdi vedle starého popraskaného rohu, který mu dal Jon, visel jeho opasek s mečem. Strhl jej a opásal si jej kolem sebe, pak si přehodil přes kulatá ramena černý vlněný plášť, sklonil se ve dveřích a sešel po dřevěném schodišti, jehož stupně praskaly pod jeho tíhou. Hostinec měl dvoje vchodové dveře, jedny se otvíraly na ulici a jedny do kanálu. Sam vyšel těmi prvními, aby se vyhnul nálevně, kde by mu hostinský dozajista uštědřil kyselý pohled, který měl vyhrazený pro hosty, jež svůj pobyt protáhli.

Ve vzduchu panoval chlad, ale večer nebyl tak mlhavý, jak tam bývalo obvyklé. Sam byl aspoň za tohle vděčný. Někdy zemi pokrývala mlha tak hustá, že si člověk neviděl na vlastní chodidla. Jednou se mu stalo, že se zastavil jen krok od kanálu.

Jako chlapec četl dějiny Braavosu a snil o tom, že se tam jednou podívá. Chtěl spatřit Titána, jak se zvedá vážný a hrůzostrašný z vody, klouzat v hadím člunu po kanálech kolem všech paláců a chrámů a dívat se, jak Braavosané předvádějí svůj vodní tanec s čepelemi blýskajícími se ve svitu hvězd. Nyní byl tady, avšak jediné, po čem toužil, bylo odejít odsud a vydat se do Starého města.

Se zvednutou kápí a pláštěm pleskajícím za ním se ubíral po dlažebních kostkách směrem k Hadrníkovu přístavu. Neustále hrozilo, že mu opasek sklouzne ke kotníkům, a tak si jej musel při chůzi vytahovat zpátky nahoru. Držel se v užších, temnějších ulicích, kde byla menší pravděpodobnost, že někoho potká, a přesto stačilo, aby kolem prošla kočka, a hned mu začalo bít srdce rychleji… a Braavos se kočkami přímo hemžil. Musím najít Dareona, pomyslel si. Je to muž Noční hlídky, můj bratr v přísaze, a společně s ním vymyslíme, co dělat dál. Mistra Aemona opustila veškerá síla a Fialka by tady byla ztracená, i kdyby nebyla zdrcená žalem, ale Dareon… Neměl bych o něm smýšlet zas až tak zle. Možná je zraněný, a proto nepřišel zpátky. Nebo je mrtvý, leží v nějaké uličce v tratolišti krve, nebo pluje tváří dolů na hladině některého z kanálů. Za nocí se městem procházeli místní hejskové ve své mnohobarevné parádě, dychtící ukázat své umění v zacházení se štíhlými meči, které nosili. Někteří se pouštěli do boje z jakékoli příčiny, jiní zcela bez příčiny a Dareon měl prořízlou pusu a horkokrevnou povahu, zvlášť když se napil. Jen proto, že umí člověk zpívat o bitvách, neznamená, že je pro ně uzpůsobený.

Ty nejlepší pivnice a nevěstince se nacházely v blízkosti Purpurového přístavu nebo Měsíčního jezírka, ale Dareon dával přednost Hadrníkovu přístavu, kde většina zákazníků hovořila společnou řečí. Sam začal svoje pátrání v hostincích U zeleného úhoře, U černého bárkaře a U Morogga, na místech, kde byl Dareon už předtím. V žádném z nich nebyl k nalezení. Před Mlhodomem bylo uvázaných několik hadích člunů čekajících na zákazníky a Sam se pokoušel přeptat převozníků, zda neviděli zpěváka celého v černém, ale žádný z mužů jeho vznešené valyrijštině nerozuměl. Buď je to tak, anebo se rozhodli, že nebudou rozumět. Sam nahlédl do špinavé špeluňky pod druhým obloukem Nabbova mostu, stěží dost velké na to, aby se tam vešlo deset lidí. Dareon mezi nimi nebyl. Zkoušel to v Psanecké hospodě, v Domě u sedmi lamp a v nevěstinci zvaném Kočičinec, kde se na něj divně dívali, ale nijak mu nepomohli.

Na odchodu narazil pod rudou lucernou Kočičince do dvou mladých mužů. Jeden byl tmavý, druhý světlý. Ten tmavovlasý řekl něco v braavoštině. „Omlouvám se,“ musel Sam říct, „ale nerozumím.“ Odešel od nich plný strachu. V Sedmi královstvích se urození lidé halili do sametu, hedvábí a aksamitu ve stovce odlišných odstínů, zatímco sedláci a prostí lidé nosili hrubou vlnu a plátno nevýrazné hnědé barvy – v Braavosu to bylo jinak. Hejskové si pyšně vykračovali kolem jako pávi, projížděli prsty podél svých mečů, zatímco mocní se oblékali do šedavé barvy dřevěného uhlí a purpuru, modré, která byla téměř černá, a černé, co byla tmavá jako bezměsíčná noc.

„Můj přítel Terro říká, že jsi tak tlustý, že je mu z tebe špatně,“ řekl světlovlasý mladík, jehož kabátec byl na jedné polovině ze zeleného sametu a na druhé ze stříbrného brokátu. „Můj přítel Terro říká, že jej z řinčení tvého meče bolí hlava.“ Hovořil společnou řečí. Ten druhý, tmavovlasý mladík oblečený v kabátci z vínového brokátu a žlutém plášti, jehož jméno bylo zjevně Terro, pronesl poznámku v braavoštině a jeho přítel se zasmál a řekl: „Můj přítel Terro říká, že se oblékáš nad svoje postavení. Jsi nějaký velký pán, že nosíš černou?“

Sam by nejraději vzal nohy na ramena, ale kdyby to udělal, se vší pravděpodobností by zakopl o svůj vlastní opasek s mečem. Nedotýkej se svého meče, řekl si v duchu. Pouhý prst na jílci by mohl stačit k tomu, aby si to některý z těch dvou vyložil jako výzvu. Pokoušel se přijít na slova, která by ty dva upokojila. „Já nejsem –“ podařilo se mu ze sebe vypravit.

„On žádný pán není,“ ozval se za ním dětský hlas. „Je z Noční hlídky, vy hloupí. Ze Západozemí.“ Do jeho zorného pole vešlo děvče strkající před sebou káru plnou mořských řas; zanedbané vyhublé stvoření v příliš velkých botách, s osekanými nemytými vlasy. „Dole ve Šťastném přístavu je ještě jeden, zpívá u Námořníkovy ženy,“ informovala mladíky. Samovi tiše řekla: „Když se tě zeptají, kdo je nejkrásnější žena na světě, odpověz, že Slavík, jinak tě vyzvou na souboj. Nechceš koupit škeble? Ústřice jsem všechny prodala.“

„Nemám peníze,“ odpověděl Sam.

„On nemá peníze,“ urážel jej světlovlasý mladík. Jeho tmavovlasý přítel se zasmál a řekl něco v braavoštině. „Mému příteli Terrovi je zima. Buď náš dobrý tlustý přítel a dej mu svůj plášť.“

„To taky nedělej,“ řekla dívka s károu, „nebo tě pak požádají taky o boty a nepotrvá dlouho a budeš nahý.“

„Takové kočičky, co mňoukají moc nahlas, se často utopí v kanále,“ varoval ji světlovlasý rváč.

„Ne, když mají drápy.“ A najednou se ocitl v dívčině levé ruce nůž, čepel tak tenká, jako byla ona sama. Ten, co se jmenoval Terro, řekl něco svému světlovlasému příteli a pak se oba s hlasitým chechtáním uklidili.

„Děkuji ti,“ řekl Sam děvčeti, když byli pryč.

Její nůž zmizel. „Když nosíš v noci meč, znamená to, že tě mohou vyzvat na souboj. Ty jsi s nimi chtěl bojovat?“

„Ne.“ Vyšlo to z něj jako zakvičení, při kterém sebou škubk

„Opravdu jsi z Noční hlídky? Nikdy předtím jsem neviděla černého bratra, který by vypadal jako ty.“ Děvče ukázalo na vozík. „Můžeš si vzít poslední škeble, jestli chceš. Už je tma, stejně je nikdo nekoupí. Pluješ ke Zdi?“

„Do Starého města.“ Sam si vzal jednu z pečených škeblí a zhltl ji. „Čekáme tu na loď, co nás tam odveze.“ Škeble byla dobrá. Snědl ještě jednu.

„Hejskové nikdy neobtěžují nikoho, kdo nemá meč. Dokonce ani ti hloupí velbloudí zmrdi jako Terro a Orbelo.“

„Kdo jsi?“

„Nikdo.“ Páchla rybinou. „Bývala jsem někdo, ale teď už ne. Jestli chceš, můžeš mi říkat Kočka. Kdo jsi ty?“

„Samwell z rodu Tarlyů. Mluvíš společnou řečí.“

„Můj otec byl mistr veslařů na Nymerii. Jeden rváč ho zabil za to, že řekl, že moje matka byla krásnější než Slavík. Žádný z těch pitomečků, co jsi právě potkal, ale opravdový rváč není. Jednoho dne mu podříznu krk. Kapitán řekl, že na Nymerii malé holky nepotřebují, a tak mě tady vysadil. Ujal se mne Brusco a dal mi tuhle káru.“ Znovu k němu vzhlédla. „Na které lodi se budeš plavit ty?“

„Koupili jsme si cestu na Paní Ušanoře.“

Děvče na něj podezřívavě přimhouřilo oči. „Ta je ale pryč. Copak to nevíš? Odplula před celými dny.“

Já vím, mohl by říct Sam. Stál s Dareonem v přístavu a díval se, jak se zvedají a klesají její vesla, zatímco mířila k Titánovi a na otevřené moře. „Tak,“ řekl zpěvák, „a je to.“ Kdyby byl Sam statečnější, byl by ho shodil do vody. Když přišlo na řeči o dívkách vysvlečených z šatů, tak to měl Dareon medový jazyk, ale v kapitánově kajutě si musel Sam poradit bez něj, když se snažil přesvědčit Braavosana, aby na ně počkali. „Čekám kvůli tomu starci již tři dny,“ odpověděl kapitán. „Moje palubní prostory jsou plné a moji chlapi se už rozloučili se svými ženami. S vámi či bez vás, Paní vyplouvá s večerním přílivem.“

„Prosím,“ žadonil Sam. „Jen ještě pár dní, to je všechno, oč žádám. Aby mohl mistr Aemon nabrat ještě trochu sil.“

„Ten už žádnou sílu nemá.“ Kapitán je přišel navštívit předchozího večera do hostince, aby se osobně podíval na mistra Aemona. „Je starý a nemocný a já nechci, aby mi umřel na mojí Paní. Zůstaňte si tu s ním nebo ho tu nechte, mně je to jedno, já prostě odplouvám.“ Ba co hůř, odmítl jim vrátit peníze na cestu, co mu již zaplatili, stříbro určené k tomu, aby je bezpečně dostalo do Starého města. „Koupili jste si moji nejlepší kajutu. Je tam, čeká jen na vás. Pokud se rozhodnete nezabrat si ji pro sebe, není to moje chyba. Proč bych měl být škodný?“

Teď už jsme mohli být v Šerodolu, pomyslel si Sam zkormouceně. S příznivými větry možná až v Pentosu.

Jenže na ničem z toho děvčeti s károu samozřejmě nemohlo záležet. „Říkala jsi, že jsi viděla zpěváka…“

„Ve Šťastném přístavu. Chce se oženit s Námořníkovou ženou.“

„Oženit?“

„Ta chodí do postele jen s těmi, co se s ní ožení.“

„Kde je Šťastný přístav?“

„Naproti Lodi kejklířů. Ukážu ti cestu.“

„Já cestu znám.“ Sam už Loď kejklířů viděl. Dareon se přece nemůže oženit! Odříkal slova! „Musím jít.“

Rozběhl se. Byla to dlouhá cesta přes kluzké kameny. Netrvalo dlouho a odfukoval a jeho velký černý plášť hlasitě pleskal za ním. Při běhu si musel přidržovat rukou opasek s mečem. Těch pár lidí, které cestou potkal, si jej měřilo udivenými pohledy a jednou před ním uskočila kočka a zasyčela na něj. Než přiběhl k lodi, skoro se potácel. Šťastný přístav byl hned přes ulici.

Ještě ani nevstoupil, zrudlý a udýchaný, a už se mu vrhla kolem krku jednooká ženština. „Ne,“ řekl jí Sam. „Já tady nejsem kvůli tomuhle.“ Odpověděla mu v braavoštině. „Tímhle jazykem nemluvím,“ řekl Sam ve vznešené valyrijštině. Hořely tam svíce a v krbu praskal oheň. Někdo hrál na housle a viděl dvě dívky tančící kolem rudého kněze, držící se za ruce. Jednooká žena mu přitiskla prsa na hruď. „Nechej mne být! Nepřišel jsem kvůli tomuhle!“

„Same!“ zazvonil Dareonův známý hlas. „Yno, nechej ho být, to je Sam Zabiják. Můj bratr v přísaze!“

Jednooká žena se od něj odlepila, třebaže mu dál nechávala ruku na paži. Jedna z tanečnic zvolala: „Může mne zabít, když bude chtít,“ a druhá řekla: „Myslíš, že by mi dovolil dotknout se jeho meče?“ Za nimi byla na zdi namalovaná purpurová galéra přeplněná ženami oděnými jen ve vysokých botách. V rohu usnul tyrošský námořník, chrápající do svého obrovského šarlatového vousu. Jinde hrála starší žena s obrovskými prsy karty s mohutným obyvatelem Letních ostrovů oděném v černém a rudém peří. Ve středu toho všeho seděl Dareon, líbal na krk ženu, která mu seděla na klíně. Měla na sobě jeho černý plášť.

„Zabijáku,“ zvolal zpěvák opile, „pojď sem a seznam se s mojí paní chotí.“ Jeho vlasy byly pískové a medové, jeho úsměv široký. „Zpíval jsem jí milostné písně. Ženy roztávají jako máslo, když jim zpívám. Jak jsem mohl odolat téhle tvářičce?“ Políbil ji na nos. „Ženo, polib Sama Zabijáka, je to můj bratr.“ Když dívka vstala, Sam uviděl, že je pod pláštěm nahá. „S mojí ženou si nic nezačínej, Zabijáku,“ řekl Dareon se smíchem. „Ale jestli chceš jednu z jejích sester, klidně si vyber. Myslím, že mám pořád ještě dost peněz.“

Peněz, za které jsme mohli mít jídlo, pomyslel si Sam, peněz, které nám mohly koupit dříví, aby mohl být mistr Aemon v teple. „Co jsi to udělal? Ty se přece nemůžeš oženit. Odříkal jsi slova, stejně jako já. Za tohle by tě mohli zkrátit o hlavu.“

„Jsme sezdaní jen na jednu noc, Zabijáku. Za tohle by nikoho nezkrátili o hlavu dokonce ani v Západozemí. Copak jsi nikdy nebyl v Krtkoměstečku a nepátral tam po zakopaných pokladech?“

„Ne.“ Sam zrudl. „Já bych nikdy…“

„A co ta tvoje divoká holka? Určitě jsi ji už jednou či dvakrát ošoustal. Všechny ty noci v lese, schoulení k sobě pod tvým pláštěm, neříkej mi, žes to do ní ani jednou nestrčil.“ Mávl rukou směrem k židli. „Posaď se, Zabijáku. Dej si pohár vína. Dej si děvku. Dej si obojí.“

Sam nechtěl pohár vína. „Slíbil jsi, že se vrátíš do setmění. Že přineseš víno a jídlo.“

„Takhle jsi zabil Jiného? Užvanil jsi ho k smrti?“ Dareon se dal do smíchu. „Ona je moje žena, ne ty. Jestli si nechceš připít na můj sňatek, jdi pryč.“

„Pojď se mnou,“ řekl Sam. „Mistr Aemon se probudil a chce slyšet o dracích. Mluví o krvácejících hvězdách, bílých stínech a snech a… kdybychom dokázali zjistit o dracích něco víc, snad by ho to pomohlo upokojit. Pomoz mi.“

„Až ráno. Ne o mojí svatební noci.“ Dareon se zvedl, vzal svoji nevěstu za ruku a zamířil s ní ke schodišti.

Sam se mu postavil do cesty. „Dal jsi slib, Dareone. Odříkal jsi slova. Jsi můj bratr.“

„V Západozemí. Připadá ti tohle snad jako Západozemř?“

„Mistr Aemon –“

„– umírá. Ten pruhovaný léčitel, u kterého jsi utratil všechno naše stříbro, to taky říkal.“ Dareonova ústa ztvrdla. „Vezmi si nějakou holku, nebo jdi, Same. Kazíš mi svatbu.“

„Půjdu,“ řekl Sam, „ale ty půjdeš se mnou.“

„Ne. S tebou jsem už skončil. Skončil jsem s černými.“ Dareon serval ze své nahé nevěsty černý plášť a hodil jej Samovi do tváře. „Tu máš. Mrskni ten hadr na toho starce, možná ho trochu zahřeje. Já už ho nebudu potřebovat. Brzy budu chodit v sametu. Příští rok budu nosit kožešiny a jíst –“

Sam ho uhodil.

Nepřemýšlel o tom. Jeho ruka vylétla vzhůru, zaťala se v pěst a udeřila zpěváka do úst. Dareon zaklel. Jeho nahá žena vykřikla a Sam se vrhl na zpěváka a srazil jej zády napřed přes nízký stolek. Byli skoro stejně vysocí, ale Sam vážil dvakrát tolik a byl příliš rozezlený, než aby měl strach. Praštil zpěváka do obličeje a do břicha, pak začal bušit oběma rukama do jeho ramenou. Když jej Dareon popadl za zápěstí, Sam jej uhodil hlavou a rozrazil mu ret. Zpěvák ho pustil a Sam mu dal pěstí do nosu. Zápas mu připadal neskutečně pomalý, jako by byli dvě černé mouchy bojující spolu v jantaru. Pak jej někdo stáhl ze zpěvákova hrudníku. Udeřil toho člověka a vzápětí ucítil, jak jej uhodilo něco tvrdého do hlavy.

Pak byl náhle venku, letěl hlavou napřed skrze mlhu. Na polovinu zabušení srdce pod sebou uviděl černou vodu. Potom se k němu zvedla hladina kanálu a uhodila jej do obličeje.

Klesal jako kámen, jako balvan, jako hora. Voda mu vnikla do očí a do nosu, tmavá, studená a slaná. Když se snažil vykřiknout o pomoc, spolkl jí ještě víc. S kopáním a lapáním po dechu se překulil, z nosu mu unikly bubliny. Plav, poručil sám sobě, plav. Slaná voda jej štípala do očí, když je otevřel, oslepovala jej. Vystřelil na hladinu, jen na okamžik, nadechl se vzduchu a zoufale plácal rukou, zatímco druhá šmátrala po stěně kanálu. Jenže kámen byl kluzký a slizký a Sam se neměl čeho chytit. Znovu klesl pod vodu.

Na kůži cítil chlad a vodu prostupující mu oděvem. Opasek s mečem mu sklouzl po nohou a zamotal se mu kolem kotníků. Utopím se, pomyslel si ve slepé panice. Vyrazil vzhůru, snažil se dostat zpátky na povrch, ale místo toho narazil obličejem do dna kanálu. Jsem hlavou dolů, uvědomil si, topím se. Něco se pohnulo pod jeho mlátící rukou, úhoř nebo ryba, proklouzlo mu to mezi prsty. Nemohu se utopit, mistr Aemon beze mě umře a Fialka zůstane sama. Musím plavat, musím…

Následovalo mocné šplouchnutí a něco se ovinulo pod jeho pažemi a kolem hrudi. Úhoř, byla jeho první myšlenka, dostal mě ten úhoř a stáhne mě dolů. Otevřel ústa, aby vykřikl, a spolkl další vodu. Jsem utopený, byla jeho poslední myšlenka. Ach, bohově, buďte dobří, jsem utopený.

Když otevřel oči, ležel na zádech a do břicha mu bušil pěstmi velikosti stehen obrovský černý muž z Letních ostrovů. Nech toho, ubližuješ mi, pokusil se Sam vykřiknout. Místo slov vyzvracel vodu a zalapal po dechu. Byl promočený a třásl se, ležel na dlažebních kamenech v louži vody z kanálu. Černý muž jej znovu uhodil do břicha a z nosu mu vytekla další voda. „Nech toho,“ vydechl Sam. „Neutopil jsem se. Neutopil.“

„Ne.“ Jeho zachránce se skláněl nad ním, obrovský, černý a celý mokrý. „Ty dlužit Xhondovi mnoho per. Voda zničit Xhondův krásný plášť.“

Zničila, jak Sam viděl. Péřový plášť lnul k mužovým mohutným ramenům, zmáčený a zplihlý. „Nechtěl jsem…“

„Ty nechtěl jít plavat? Xhondo viděl. Moc šplouchání. Tlustí lidé by měli vznášet.“ Popadl Sama za kabátec obrovskou černou pěstí a vytáhl ho na nohy. „Xhondo být ze Skořicového větru. Mnoho jazyků umí, trochu. Uvnitř Xhondo směje, aby viděl, jak ty praštit zpěváka. A Xhondo slyšet.“ Přes jeho obličej se rozprostřel široký bílý úsměv. „Xhondo vědět o dracích.“

JAIME

„Doufala jsem, že tě ten tvůj ošklivý vous omrzí. Takhle zarostlý vypadáš skoro jako Robert.“ Jeho sestra vyměnila smuteční oděv za nefritově zelené šaty s rukávy ze stříbrné myrské krajky. Na zlatém řetěze kolem krku jí visel smaragd velikosti holubího vejce.

„Robertův vous byl černý. Můj je zlatý.“

„Zlatý? Nebo stříbrný?“ Cersei mu vytrhla chlup pod bradou a zvedla jej ke světlu. Byl šedivý. „Všechna barva z tebe vyprchává, bratře. Stal ses duchem toho, čím jsi býval, vybledlou zmrzačenou věcí.“ Odhodila vlas. „Mám tě raději oblečeného v purpuru a zlatě.“

Mně se nejvíc líbíš ve svitu slunečního světla, s vodou srážející se do krůpějí na tvé nahé kůži. Nejraději by ji políbil, odnesl ji do její ložnice, hodil ji na postel… rozdává si to s Lancelem, Osmundem Černokotlým a Měsíčním chlapcem… „Uzavřu s tebou dohodu. Zbav mne této povinnosti a moje břitva je ti k službám.“

Cersei zkřivila ústa. Předtím pila horké kořeněné víno a její dech byl cítit muškátovým oříškem. „Chceš se mnou smlouvat? Snad ti nemusím připomínat, že jsi přísežně vázán poslušností.“

„Přísahal jsem, že budu ochraňovat krále. Moje místo je po jeho boku.“

„Tvoje místo je kdekoli, kam tě pošle.“

„Tommen dá svoji pečeť na každý papír, který před něj položíš. Tohle je tvoje dílo a je to šílenství. Proč jsi Davena jmenovala svým strážcem západu, když k němu nemáš důvěru?“

Cersei se posadila na sedátko pod okno. Jaime za ní viděl zčernalou ruinu Pobočníkovy věže. „Proč se tak zdráháš, sere? Přišel jsi s rukou také o odvahu?“

„Dal jsem lady Stark slib, že už nikdy nepozvednu zbraň proti Starkům nebo Tullyům.“

„Opilecký slib vynucený hrotem meče přiloženým u hrdla.“

„Jak mohu ochraňovat Tommena, když nebudu po jeho boku?“

„Tím, že budeš bojovat proti jeho nepřátelům. Otec vždycky říkával, že rychlý výpad mečem je obrana lepší než jakýkoli štít. Dokonce i zmrzačený lev může stále pouštět hrůzu. Já chci Řekotočí. Chci Bryndena Tullyho v řetězech nebo mrtvého. A někdo musí dát do pořádku Harrenov. Nutně potřebujeme Wylise Manderlyho, za předpokladu, že je stále naživu a mezi našimi zajatci, jenže posádka na žádný z mých rozkazů neodpověděla.“

„V Harrenově jsou Gregorovi muži,“ připomněl jí Jaime. „Hora se rád obklopoval muži stejně hloupými a sadistickými jako on sám. Nejspíš ty tvoje havrany snědli, i se vzkazy a vším.“

„Proto tam posílám tebe. Možná tě taky snědí, můj udatný bratře, ale věřím, že z tebe budou mít trávicí potíže.“ Cersei si uhladila sukně. „Chci, aby Královské gardě po dobu tvé nepřítomnosti velel ser Osmund.“

…rozdává si to s Lancelem, Osmundem Černokotlým a podle všeho, co vím, ták i s Měsíčním chlapcem… „Toto rozhodnutí ti nepřísluší. Pokud budu muset odejít, bude místo mne velet ser Loras.“

„To má být vtip? Víš přece, jaké mám o seru Lorasovi mínění.“

„Kdybys neposlala sera Balona do Dorne –“

„Potřebuji ho tam. Dornům se nedá věřit. Ten had bojoval za Tyriona, copak jsi zapomněl? Nenechám svoji dceru vydanou napospas jejich libovůli. A nedovolím, aby Královské gardě velel ser Loras.“

„Ser Loras je třikrát lepší muž než ser Osmund.“

„Tvoje představy o mužství se nějak zvrhly, bratře.“

Jaime cítil, jak se v něm zvedá hněv. „To je pravda, Loras neslintá po tvých prsou, tak jak to dělá Osmund Černokotlý, ale sotva si myslím, že –“

„Přemýšlej o tomhle.“ Cersei mu vyťala poliček.

Jaime neučinil sebemenší pokus odrazit ránu. „Vidím, že potřebuji ještě hustější vous, aby mne chránil proti královninu laskání.“ Nejraději by z ní serval šaty a proměnil její rány v polibky. Dělával to tak předtím, ještě když měl dvě ruce.

Královniny oči byly jako zelený led. „Měl bys raději jít.“

…Lancel, Osmund Černokotlý a Měsíční chlapec…

„Jsi nejenom zmrzačený, ale také hluchý? Dveře máš za sebou.“

„Jak poroučíš.“ Jaime se otočil na patě a odešel.

Někde se smáli bohové. Cersei nikdy nebyla laskavá, když byla zastrašována, to věděl. Laskavější slova by ji možná v jejím názoru zviklala, jenže v poslední době v něm dokonce jen pohled na ni probouzel vztek.

Část z něj by ráda zanechala Královo přístaviště za sebou. Nenacházel zalíbení ve společnosti patolízalů a bláznů, kterými se Cersei obklopila. „Bezradná rada,“ říkali jim v Bleším zadku, alespoň podle Addama Marbranda. A Qyburn… možná sice zachránil Jaimemu život, ale pořád to byl Krvavý drancíř. „Qyburn páchne tajemstvími,“ varoval Cersei. Jen ji to rozesmálo. „Všichni máme svá tajemství, bratře,“ odpověděla mu.

…rozdává si to s Lancelem, Osmundem Černokotlým, a podle všeho, co vím, tak i s Měsíčním chlapcem…

Před stájemi Rudé bašty jej očekávalo čtyřicet rytířů a stejné množství panošů. Polovina byli zápaďané, kteří odpřísáhli věrnost rodu Lannisterů, ti další ještě donedávna nepřátelé, jež se změnili v pochybné přátele. Ser Dermot z Dešťolesa ponese Tommenovu korouhev, Rudý Ronnet Connington bílý praporec Královské gardy. Paege, Piper a Peckledon se budou dělit o čest dělat panoše lordu veliteli. „Přátelé si nechávej v zádech a svoje nepřátele tak, abys je měl na očích,“ poradil mu kdysi Sumner z Crakehallu. Nebo to byl otec?

Jeho jezdecký kůň byl hnědý plnokrevník, jeho bitevní oř úchvatný šedý hřebec. Uplynulo již hodně let od doby, kdy Jaime dával svým koním jména; viděl jich příliš mnoho zemřít v bitvě, a když si je člověk pojmenoval, bylo to pak mnohem těžší. Když jim ale Piperův chlapec začal říkat Čest a Sláva, Jaime se tomu jen zasmál a ta jména jim nechal. Čest měl na sobě postroj v barvě lannisterského purpuru; Sláva byl ustrojen v běli Královské gardy. Josmyn Peckledon mu podržel otěže jezdeckého koně, když Jaime nasedal. Panoš byl hubený jako kopí, s dlouhýma rukama a nohama, umaštěnými vlasy v barvě myší hnědi a tvářemi porostlými hebkým broskvovým chmýřím. Na sobě měl plášť v lannisterském purpuru, ale na kabátci měl deset rudých paliček svého vlastního rodu srovnaných na žlutém poli. „Můj pane,“ zeptal se chlapec, „budeš chtít nasadit svoji novou ruku?“

„Vezmi si ji, Jaime,“ naléhal na něj ser Kennos z Útesu. „Mávej jí na prostý lid a dej jim příběh, který budou moci vyprávět svým dětem.“

„Myslím, že ne.“ Jaime nebude ukazovat davům zlatou lež. Ať vidí můj pahýl. Ať vidí mrzáka. „Můžeš si to za moji smůlu vynahradit, sere Kennosi. Mávej oběma rukama a klidně přitom vrť i chodidly, jestli chceš.“ Uchopil otěže do levé ruky a otočil svého koně dokola. „Payne,“ zavolal, zatímco se ostatní řadili, „pojedeš vedle mne.“

Rytíř Ilyn přejel k Jaimeho boku, vyhlížeje jako žebrák na bále. Jeho kroužková zbroj byla stará a zrezivělá, oblečenou ji měl na kabátci z vařené kůže plném skvrn. Ani muž, ani jeho kůň na sobě neměli heraldické znaky; jeho štít byl tak dosekaný a otlučený, že bylo obtížné určit, jaká barva jej kdysi možná pokrývala. Se svým ponurým obličejem a hluboko vpadlýma očima by se ser Ilyn mohl vydávat za samotnou smrt… a také to dělal, celé roky.

Už ale ne. Ser Ilyn byl polovinou ceny, kterou Jaime usmlouval za to, že uposlechl jako dobrý velitel příkaz svého chlapeckého krále. Druhou polovinou byl ser Addam Marbrand. „Potřebuji je,“ řekl své sestře a Cersei se s ním kvůli tomu nehádala. Nejspíš je v duchu šťastná, že se jich zbaví. Ser Addam byl Jaimeho přítel už od dětství a tichý kat patříval jejich otci, pokud vůbec kdy někomu patřil. Byl kapitánem pobočníkovy gardy, když jej slyšeli holedbat se, že to je lord Tywin, kdo ve skutečnosti vládne Sedmi královstvím a říká králi Aerysovi, co má dělat. Aerys mu za to nechal vyříznout jazyk.

„Otevřete bránu,“ řekl Jaime a Silnokanec svým dunivým hlasem zvolal: „OTEVŘETE BRÁNU!“

Když Mace Tyrell vyjížděl Blátivou bránou za zvuku bubnů a skřipek, ulice lemovaly tisícihlavé davy, aby jej vyprovodily svým jásotem. K jejich průvodu se připojili malí chlapci, pochodovali vedle tyrellských vojáků, měli vztyčené hlavy a zvedali vysoko nohy, zatímco jejich sestry posílaly z oken vzdušné polibky.

Dnes tomu tak nebylo. Zavolalo na ně jen pár nevěstek, když jeli kolem, a muž s masovými koláči nabízel svoje zboží. Na Obuvnickém náměstí vášnivě kázali dva ošuntělí vrabčáci několika stovkám lidí, svolávali zkázu na hlavy bezbožníků a uctívačů ďábla. Dav se před kolonou rozdělil. Vrabčáci i ševci je pozorovali tupými pohledy. „Milují vůni růží, ale ke lvům v sobě lásku nemají,“ poznamenal Jaime. „Moje sestra by udělala dobře, kdyby si toho ráčila povšimnout.“ Ser Ilyn neodpověděl. Dokonalý společník na dlouhou jízdu. Konverzaci s ním si užiji.

Větší díl velení jej očekával za městskými hradbami; ser Addam s jeho jezdci, ser Steffon Swyft a vozy s bagáží, Sto svatých starého sera Bonifera Dobrého, Sarsfieldovi jízdní lučištníci, mistr Gulian se čtyřmi klecemi plnými havranů, dvě stovky železných rytířů na koních pod sérem Flementem Braxem. Dohromady žádná velká armáda, celkově necelých tisíc mužů. Početné vojsko bylo tím posledním, co v Řekotočí potřebovali. Lannisterská armáda hrad již obléhala, ba dokonce i větší síla Freyů; poslední pták, který přiletěl, přinesl vzkaz, že obléhatelé mají potíže se zásobováním. Brynden Tully nechal krajinu vyčistit tak, že v ní nic nezbylo, než se stáhl za hradby.

Ne že by potřebovala nějak zvlášť čistit. Podle toho, co viděl Jaime z říčních krajin, tam zůstalo stěží nějaké pole nevypálené, město nevydrancované, panna neposkvrněná. A nyní mne moje sestra posílá dokončit dílo, které začali ser Amory a ser Gregor. Měl z toho hořkou pachuť v ústech.

Takhle blízko Králova přístaviště byla královská cesta stále ještě poměrně bezpečná, stejně jako by mohla být jakákoli jiná cesta v mírových časech, a přesto Jaime poslal sera Addama a jeho jezdce dopředu na průzkum. „V Šeptajícím lese mne Robb Stark přepadl zcela nepřipraveného,“ řekl. „Nedopustím, aby se něco podobného stalo znovu.“

„To se nestane. Máš na moje slovo.“ Zdálo se, že se Marbrandovi znatelně ulevilo, že je opět na koni a může na sobě mít kouřově šedý plášť svého vlastního rodu místo zlaté vlny městské hlídky. „Kdyby se k nám jakýkoli nepřítel přiblížil na tucet líg, budeš o něm vědět předem.“

Jaime vydal strohý rozkaz, že žádný muž nesmí opustit kolonu bez jeho svolení. Věděl, že by jinak musel trpět znuděné mladé lordy prohánějící se po polích, rozhánějící dobytek a zašlapávající úrodu. V blízkosti města byly stále k vidění krávy a ovce; jablka na stromech a bobule na keřích; panáky ječmene, ovsa a zimní pšenice, káry a volské povozy na cestě. Dál ale nebudou věci tak růžové.

Jedoucí v čele malé armády, s tichým sérem Ilynem po svém boku, si Jaime připadal takřka spokojený. Do zad jej hřálo slunce a vítr mu cuchal vlasy jako ženské prsty. Když k němu Malý Lew Piper přicválal s přílbou plnou ostružin, Jaime jich hrst snědl a řekl chlapci, aby se o zbytek podělil s ostatními panoši a se sérem Ilynem.

Zdálo se, že se Ilyn cítí ve svém mlčení stejně pohodlně jako ve své zrezivělé kroužkové zbroji a vařené kůži. Klapotání kopyt jeho valacha a chřestění meče v pochvě, kdykoli se v sedle posunul, byly jedinými zvuky, které vydával. Třebaže byl jeho od neštovic podobaný obličej ponurý a jeho oči studené jako led na zimním jezeře, Jaime vycítil, že je rád, že mohl jet s ním. Dal jsem tomu muži možnost volby, připomněl si v duchu. Mohl můj návrh odmítnout a nadále zůstat vykonavatelem královské spravedlnosti.

Jmenování sera Ilyna bylo svatebním darem Roberta Baratheona otci jeho nevěsty, úřadem, který měl Paynea odškodnit za jazyk, o nějž přišel ve službách rodu Lannisterů. Byl to vynikající kat. Nikdy popravu nezkazil a jen výjimečně potřeboval ke stětí druhý sek. A na jeho mlčení bylo něco zlověstného. Zřídkakdy mělo Sedm království kata natolik vhodného pro svůj úřad.

Když se Jaime rozhodl vzít ho s sebou, šel za ním do jeho pokoje na konci zrádcovského chodníčku. Horní poschodí objemné kulaté věže bylo rozděleno na cely pro zajatce, kteří vyžadovali určitou míru pohodlí, zajaté rytíře nebo menší lordy čekající na výkupné či výměnu. Vchod do obyčejných žalářů byl na přízemní úrovni, za dveřmi ze železa a za druhými z šedého dřeva plného třísek. Na podlažích mezi těmito dvěma úrovněmi byly pokoje vyhrazené pro správce vězení, lorda inkvizitora a vykonavatele královské spravedlnosti. Ten byl katem, ale podle tradice měl rovněž na starosti žaláře a jejich obyvatele.

A na tuto úlohu byl ser Ilyn výjimečně špatně uzpůsobený. Protože neuměl číst ani psát a také nemohl mluvit, přenechával péči o vězení svým podřízeným. Lorda inkvizitora však neměla říše od Daeronových časů a poslední správce vězení byl obchodník s látkami, který si tento úřad koupil od Malíčka během Robertovy vlády. Nepochybně z toho měl během těch pár let dobré zisky, dokud se nedopustil té chyby, že se spikl s dalšími bohatými blázny, aby předal Železný trůn Stannisovi. Říkali si „Muži s parožím“, a tak jim Joff nechal přibít na hlavy parohy a shodil je z městských hradeb. Odemknout Jaimemu dveře od vězení tudíž připadlo starému Renniferu Dlouhovodskému, hlavnímu žalářníkovi s pokřivenými zády, který mu tak zdlouhavě vyprávěl o tom, že v sobě má „kapku draka“. Odvedl jej po úzkých vnitřních schodech na místo, kde žil ser Ilyn již patnáct let.

Místnosti byly cítit shnilým jídlem a rohože se hemžily drobnou havětí. Když Jaime vstoupil, málem zakopl o krysu. Katův obouruční popravčí meč spočíval na stole, jeho ostří se modře lesklo v bledém světle, na podlaze se válely roztroušené hromádky špinavého oblečení a tu a tam pohozené kousky kroužkové a plátové zbroje byly rudé rzí. Jaime by ani nespočítal rozbité džbány od vína. Ten muž se už nestará o nic než jen o zabíjení, pomyslel si, když se ser Ilyn vynořil z ložnice, ve které to páchlo přetékajícími nočníky. „Jeho Veličenstvo mi přikazuje, abych získal zpátky jeho říční krajiny,“ řekl mu Jaime. „Byl bych rád, kdybys jel se mnou… pokud se dokážeš vzdát tohoto všeho.“

Katovou odpovědí bylo ticho a dlouhý upřený pohled. Ale právě když se chtěl Jaime otočit a odejít, Payne přikývl. A tak se mnou teď jede. Jaime pohlédl na svého společníka. Možná pro nás ještě zbývá nějaká naděje, pro oba.

Té noci tábořili pod hradem Hayford, korunujícím temeno kopce. Slunce zapadalo a pod kopcem, podél břehů říčky, která tam tekla, vyrašila ze země stovka stanů. Jaime osobně rozestavil hlídky. Neočekával takto blízko od města nějaké potíže, ale jeho strýc Stafford se také domníval, že je u Volského brodu v bezpečí. Nejlepší bylo neponechávat nic náhodě.

Když mu z hradu poslali pozvání, aby povečeřel s kastelánem lady Hayford, Jaime s sebou vzal sera Ilyna společně se sérem Addamem, rytířem Boniferem Hastym, Rudým Ronnetem Conningtonským, Silnokancem a tuctem dalších rytířů a lordů. „Soudím, že bych si měl vzít ruku,“ řekl Peckledonovi před započetím výstupu.

Chlapec šel okamžitě pro ni. Ruka byla vyrobená ze zlata a velmi se podobala živé, měla nehty vykládané perletí a prsty a palec byly napůl sevřené, aby do nich mohl uchopit nožku poháru. Nemohu bojovat, ale mohu pít, přemítal Jaime, zatímco mu chlapec zapínal řemínky, které ruku držely na pahýlu. „Od tohoto dne tě budou lidé zvát Zlatoruký, můj pane,“ ujišťoval jej zbrojíř, když ruku poprvé připjal Jaimemu k zápěstí. Mýlil se. Stále budu Králokat, dokud nezemřu.

Zlatá ruka byla během večeře příležitostí k mnoha obdivným komentářům, dokud Jaime nakonec nepřevrhl číši s vínem. Tehdy mu došla trpělivost. „Když se ti ta proklatá věc tolik líbí, usekni si svou vlastní ruku a můžeš ji mít,“ řekl Flementu Braxovi. Pak už o jeho ruce nikdo nemluvil a jemu se podařilo vypít si svoje víno v klidu.

Paní hradu směla díky sňatku užívat příjmí Lannister, i když byla ještě otylé batole, které provdali za jeho bratrance Tyreka, ještě než dovršila rok. Lady Ermesande před ně byla pokorně přinesena, aby se na ni mohli podívat, celá zašněrovaná v šatičkách ze zlatého brokátu, se zelenou fretkou a světlezelenými vlnkami rodu Hayfordů vyšitými z nefritových korálků. Netrvalo však dlouho a děvčátko začalo plakat, načež bylo svojí kojnou urychleně odneseno do postele.

„Slyšel někdo v poslední době o našem lordu Tyrekovi?“ zajímal se kastelán, zatímco byl roznášen další chod, tentokrát pstruh.

„Nikdo.“ Tyrek Lannister zmizel během nepokojů v Králově přístavišti, když byl Jaime ještě zajatcem v Řekotočí. Chlapci by teď bylo čtrnáct, za předpokladu že byl stále naživu.

„Sám jsem vedl pátrání, na příkaz lorda Tywina,“ poznámenal Addam Marbrand, obíraje kosti ze své ryby, „ale nezjistil jsem víc než ti přede mnou. Chlapec byl naposledy viděn na koni, když tlak davu narušil řadu zlatých plášťů. Potom… nu, jeho koně našli, ale jezdce nikoli. Se vší pravděpodobností jej stáhli na zem a podřízli mu krk. Pokud ano, kde je tedy jeho tělo? Dav tam po sobě zanechal další mrtvoly, tak proč ne jeho?“

„Byl by pro ně mnohem cennější živý,“ ozval se Silnokanec. „Za jakéhokoli Lannistera by dostali tučné výkupné.“

„To nepochybně,“ souhlasil Marbrand, „a přesto žádný požadavek o výkupné vznesen nebyl. Ten chlapec prostě zmizel.“

„Ten chlapec je mrtvý.“ Jaime vypil tři poháry vína a jeho zlatá ruka mu připadala každým okamžikem těžší a nemotornější. Hák by mi posloužil stejně dobře. „Pokud si uvědomili, koho to zabili, nepochybně jej odtáhli k řece, protože se obávali otcova hněvu. V Králově přístavišti jeho chuť dobře znají. A vědí, že Lannisterové splácí svoje dluhy.“

„Vždycky,“ přitakal Silnokanec a přestali se o tom bavit.

A přesto pak, samotný ve věžní místnosti, kterou mu dali k přenocování, Jaime zjistil, že o tom přemýšlí. Tyrek sloužil jako panoš králi Robertovi, společně s Lancelem. Vědomosti mohly být cennější než zlato, smrtonosnější než dýka. Pak myslel na Varyse, usmívajícího se a vonícího levandulí. Eunuch měl své zvědy a informátory po celém městě. Bylo by pro něj jednoduché zařídit to tak, aby byl Tyrek během srocení uchvácen davem… za předpokladu, že by dopředu věděl, že ke srocení dojde. A Varys věděl všechno, anebo nás aspoň přiměl tomu věřit. Přesto Cersei na to srocení nijak neupozornil. A také prý nejel do přístavu vyprovodit Myrcellu.

Otevřel okenice. Noc se ochlazovala a po obloze kráčel srpek měsíce. Zlatá ruka se matně leskla v jeho svitu. Ke škrcení eunuchů se nehodí, ale aspoň je dost těžká, aby rozbila ten jeho slizký úsměv do krásné rudé trosky. Chtělo se mu do někoho si udeřit.

Vyhledal sera Ilyna brousícího si svůj obouruční meč. „Je čas,“ řekl muži. Kat vstal a následoval jej, jeho popraskané kožené boty skřípaly na příkrých kamenných stupních, když sestupovali po schodišti. Do zbrojnice se vcházelo z malého nádvoří. Jaime tam našel dva štíty, dvě polopřílby a pár tupých turnajových mečů. Jeden nabídl Payneovi a druhý uchopil do levé ruky, zatímco pravou vklouzl do řemínků štítu. Jeho zlaté prsty byly natolik pokrčené, že jimi byl schopen určité věci zlehka uchopit, ale nemohly nic sevřít, a tak měl štít na ruce volně. „Kdysi jsi byl rytíř, pane,“ řekl Jaime. „Já taky. Podívej, co z nás zbylo teď.“

Ser Ilyn zvedl v odpověď svůj meč a Jaime okamžitě vyrazil do útoku. Payne byl stejně zrezivělý jako jeho kroužková zbroj a rozhodně ne tak silný jako Brienne, a přesto zdařile odrazil svým mečem každý sek nebo nastrčil štít. Tančili pod srpkem měsíce, zatímco otupená ostří pěla svou ocelovou píseň. Tichý rytíř se spokojil s tím, že nějaký čas nechal Jaimeho vést jejich tanec, ale nakonec začal odpovídat výpad za výpadem. Jakmile přešel do útoku, zasáhl Jaimeho do stehna, do ramene, do předloktí. Třikrát rozezvučel jeho hlavu zásahem do přílby. Jedním sekem mu odtrhl štít od pravé paže, při kterém málem praskly řemínky, jež poutaly zlatou ruku k pahýlu. Než sklonili svoje meče k zemi, byl Jaime celý pohmožděný a dobitý, ale beze zbytku strávil víno a měl opět čistou hlavu. „Budeme spolu tančit znovu,“ slíbil seru Ilynovi. „Zítra a pozítří. Budeme tančit každý den, dokud nebudu umět bojovat levou rukou stejně dobře, jako jsem kdysi uměl pravou.“

Ser Ilyn otevřel ústa a vydal kdákavý zvuk. Smích, uvědomil si Jaime. Cítil, jak se mu sevřely útroby.

Přišlo ráno a nikdo z ostatních nebyl tak troufalý, aby se o jeho modřinách byť jen zmínil. A jak se zdálo, taky žádný z nich neslyšel v noci zvuky jejich souboje. Až když sešli zpátky do tábora, položil mu Malý Lew Piper otázku, kterou na se rytíři a lordové zeptat neodvážili. Jaime se jen zasmál. „Rod Hayfordů má velice vášnivá děvečky. Koušou jako divoké kočky.“

Po dalším jasném a větrném dni následoval zatažený, pak tři dny deště. Vítr či voda, na tom nezáleželo. Kolona si udržovala svoje tempo, postupovala na sever po královské cestě a Jaime si každou noc našel nějaké soukromé místečko, aby utržil dalších pár milostných kousanců. Bojovali spolu ve stáji, kde jejich snažení přihlížel jednooký mezek, a ve sklepě mezi sudy vína a piva. Utkali se ve zčernalé skořepině velké kamenné stodoly, na zalesněném ostrůvku v mělké řece a na otevřeném poli, zatímco déšť tiše ťukal do jejich přilbic a štítů.

Jaime si vymýšlel pro své hodiny nočního výcviku nejrůznější výmluvy, ovšem nebyl natolik naivní, aby si myslel, že jim někdo věří. Ser Addam nepochybně věděl, o co ve skutečnosti jde, a někteří z jeho dalších kapitánů museli mít aspoň podezření. Nikdo o tom však nemluvil v jeho doslechu… a poněvadž jediný svědek byl bez jazyka, nemusel mít strach, že by se někdo dozvěděl, jak neschopným šermířem se Králokat stal.

Brzy začaly být v okolní krajině patrné příznaky války. Pole, na kterých měla dozrávat podzimní pšenice, se dusila plevelem, trním a křovinatým porostem vyrůstajícím až do výšky koňských hlav, na královské cestě nebylo vidět jediného poutníka a znavenému světu vládli od soumraku do svítání vlci. Většina zvířat byla natolik ostražitá, že se držela v povzdálí, ale jednomu z Marbrandových jezdců utekl kůň, a když muž sesedl, aby si ulevil, vlci zvíře zabili. „Žádné obyčejné zvíře by nebylo tak troufalé,“ prohlásil ser Bonifer zvaný Dobrý, vážný muž zasmušilé tváře. „Jsou to démoni ve vlčích kůžích. Posláni na svět, aby ztrestali zlé za jejich hříchy,“

„To tedy musel být mimořádně hříšný kůň,“ poznamenal Jaime, stojící nad zbytky nebohého zvířete. Vydal příkaz, aby byl zbytek mrtvoly rozřezán a nasolen; bylo docela možné, že budou maso ještě potřebovat.

Na místě zvaném Svinský roh našli nepříjemného starého rytíře jménem ser Roger Kannec, zarputile dřepícího ve svém věžním domě se šesti zbrojnoši, čtyřmi lučištníky a desítkou sedláků. Rytíř Roger byl velký muž a naježený stejně jako jeho znak, a ser Lemnos podotkl, že je to možná nějaký Crakehall, protože ti měli ve znaku naježeného kance. Zdálo se, že Silnokanec tomu uvěřil, protože strávil dobrou hodinku tím, že se sera Rogera vyptával na jeho předky.

Jaimeho víc zajímalo, co jim může Kannec říci o vlcích. „Měli jsme nějaké potíže se smečkou vlků s bílou hvězdou,“ řekl jim starý rytíř. „Přišli sem čenichat po tobě, můj pane, ale my je poslali pryč a tři z nich jsme pohřbili pod tuříny. Před nimi tady byla smečka krvavých lvů, prosím o prominutí. Ten, který je vedl, měl na štítu mantikora.“

„Ser Amory Lorch,“ řekl Jaime. „Můj otec mu poručil, aby pustošil říční krajiny.“

„My k nim ale nepatříme,“ namítl rytíř Kannec srdnatě. „Jsem povinován věrností rodu Hayfordů a lady Ermesande ohýbá svoje kolínko před Královým přístavištěm, anebo bude, až bude dost stará na to, aby mohla chodit. To jsem mu taky řekl, jenže ten Lorch se mě vůbec neobtěžoval poslouchat. Pozabíjel polovinu mých ovcí a tři dobré dojnice a mě se pokusil upéct v mé věži. Moje zdi jsou ale z pevného kamene a osm stop silné, takže jakmile jeho oheň dohořel, odjel znuděně pryč. Později přišli vlci, tentokrát čtyřnozí. Sežrali ovce, které mi tu mantikor nechal. Získal jsem za to na oplátku pár dobrých kožešin, jenže vlčí srstí žaludek nenaplníme. Co teď máme dělat, můj pane?“

„Osít,“ poradil mu Jaime, „a modlit se o ještě jednu poslední úrodu.“ Nebyla to nadějná odpověď, ale byla jediná, kterou mu mohl nabídnout.

Příštího dne překročila kolona řeku, která tvořila hranici mezi krajinami, jež přísahaly věrnost Královu přístavišti, a těmi, které náležely k Řekotočí. Mistr Gulian nahlédl do mapy a prohlásil, že okolní kopce patří bratrům Kusovským, páru rytířů a vlastníků půdy přísahajících Harrenovu… jenže jejich sídla byla z jílu a dříví a zůstaly po nich jen zčernalé trámy.

Žádní Kusovští se neobjevili, ani nikdo z jejich poddaných, třebaže v řepném sklepě pod věží druhého bratra si zřídila útočiště hrstka psanců. Jeden z nich měl na sobě otrhané zbytky rudého pláště, ale Jaime ho nechal pověsit s ostatními. Byl to dobrý pocit. Byla to spravedlnost. Učiň si z ní zvyk, Lannistere, a jednoho dne ti lidé možná přece jen budou říkat Zlatoruký. Zlatá ruka spravedlnosti.

Jak se blížili k Harrenovu, byl svět stále šedivější. Jeli pod břidlicovou oblohou, vedle vod, které svítily staře a chladně jako plát tepaného železa. Jaime zjistil, že přemýšlí o tom, zda se před ním po této cestě ubírala Brienne. Pokud si myslela, že Sansa uprchla do Řekotočí… Kdyby potkali jiné poutníky, snad by i zastavil, aby se jich zeptal, zda někteří z nich náhodou nepotkali půvabnou pannu s kaštanově hnědými vlasy nebo velkou ošklivou s obličejem, ze kterého by zkyslo mléko. Na cestě však nebyl nikdo kromě vlků a jejich vytí v sobě nemělo žádné odpovědi.

Za cínovými vodami jezera se konečně objevily věže šílenosti Černého Harrena, pět pokřivených prstů temného znetvořeného kamene vystřených do oblohy. Třebaže byl pánem Harrenova jmenován Malíček, nezdálo se, že by nějak spěchal zabydlet se ve svém novém sídle, a tak připadlo Jaimemu Lannisterovi, aby dal Harrenov cestou do Řekotočí „do pořádku“.

A nebylo pochyb o tom, že to potřebuje jako sůl. Gregor Clegane vyrval obrovský ponurý hrad z rukou Krvavých drancířů, načež jej Cersei povolala zpátky do Králova přístaviště. Nebylo pochyb o tom, že Horovi muži stále chřestí uvnitř jako hromádka suchých hrášků v jídelní soupravě, ovšem tito nebyli zrovna uzpůsobeni k tomu, aby na Trojzubci obnovili králův mír. Jediný pokoj, který kdy dokázala cháska sera Gregora komukoli poskytnout, byl pokoj v hrobě.

Průzkumníci sera Addama přijeli s hlášením, že brána Harrenova je zavřená a zabarikádovaná. Jaime poslal jeho muže nahoru před nimi a nařídil rytíři Kennosovi z Útesu, aby zatroubil na Herrockův roh, černý, zatočený, opásaný starým zlatem.

Když se od hradeb odrazila ozvěnou tři zatroubení, uslyšeli zasténání železných pantů a brána se pomalu otevřela. Tak silné byly zdi šílenosti Černého Harrena, že Jaime musel projet pod celým tuctem vražedných děr, než se konečně náhle vynořil do světla nádvoří, kde se před nedávném loučil s Krvavými drancíři. Z tvrdě udusané hlíny vyrážel plevel a nad koňskou mršinou tam bzučely mouchy.

Z věží se vynořila hrstka mužů sera Gregora, aby se podívali, jak sesedá; muži s tvrdýma očima a tvrdými ústy, všichni do jednoho. Musí takoví být, když jezdili pod Horovým velením. Tím nejlepším, co o nich mohl říci, bylo, že aspoň nejsou tak ničemní a násilničtí jako družina Chrabrých kumpánů. „Vošoustejte mě, Jaime Lannister,“ vyhrkl prošedivělý zbrojnoš. „To je zatracenej Králokat, hoši. Vošoustejte mě kopím!“

„A který ty jsi?“ zeptal se Jaime.

„Pán mně říkal Sračkohuba, nechať se milostpánovi zlíbí.“ Plivl si na ruce a otřel si dlaněmi tváře, jako by ho to mohlo uvést do přijatelnějšího stavu.

„Okouzlující. Ty tady velíš?“

„Já? To ne, do prdele. Milostpane. To ať mě radši vošoustaj kopím.“ Sračkohuba měl ve svém vousu tolik odrobinek, že by tím nakrmil celou posádku. Jaime se musel dát do smíchu. Muž si to vyložil jako povzbuzení. „Ať mě vošoustaj zatraceným kopím,“ řekl znovu a dal se do smíchu.

„Slyšel jsi toho muže,“ řekl Jaime Ilynu Payneovi. „Najdi pěkně dlouhé kopí a vraž mu ho zadnice.“

Ser Ilyn neměl kopí, ale Bezvousý Jon Bettley mu rád hodil svoje. Sračkohubův opilecký smích rázem ustal. „Dejte tu zatracenou věc vodě mě.“

„Tak si to ještě promysli,“ řekl Jaime, „a mezitím mi řekni, kdo tady velí? Koho jmenoval ser Gregor kastelánem?“

„Pollivera,“ odpověděl jiný muž, „jenže toho Ohař zabil, milostpane. Jeho a taky Lechtače a ještě jednoho.“

Už zase Ohař. „Víte s jistotou, že to byl Sandor? Viděli jste ho?“

„My ne, milostpane. Řekl nám to hostinský.“

„Stalo se to v hostinci na rozcestí, můj pane.“ To promluvil mladší muž s hřívou pískových vlasů. Kolem krku měl řetěz z mincí, který kdysi patřil Vargo Hoatovi; mincí z půl stovky odlišných měst, ze stříbra a zlata, mědi a bronzu, mince čtyřhranné a kulaté, trojúhelníky a kroužky a kousky kostí. „Hostinský přísahal, že ten chlap měl půlku obličeje spálenou. Jeho děvky tvrdily to samé. Sandor s sebou měl kluka, otrhaného sedláckého synka. Rozsekali Pollyho a Lechtače na krvavé kousky a pak odjeli podél Trojzubce, jak nám řekli.“

„Poslali jste za nimi muže?“

Sračkohuba se zapitvořil, jako by jej přemýšlení bolelo. „Ne, milostpane. Vošoustejte nás všecky, to jsme neudělali.“

„Když se pes zblázní, tak mu podřízneš krk.“

„Nu,“ řekl muž a promnul si ústa. „Já Pollyho nikdy neměl v lásce, toho zkurvysyna, a pes, byl to přece jen Pánův bratr, a tak…“

„Zachovali jsme se nesprávně, milostpane,“ vložil se do hovoru muž s mincemi kolem krku, „jenže člověk by musel být blázen, aby se postavil Ohařovi.“

Jaime si jej prohlédl odshora dolů. Statečnější než většina a ne tak opilý jako Sračkohuba. „Prostě jste se ho báli.“

„Já bych neřekl, že báli, milostpane. Řekl bych, že jsme ho nechávali pro ty, co jsou lepší než my. Pro někoho jako Pán. Nebo jako vy, pane.“

Já, když jsem měl dvě ruce. Jaime si nedělal iluze. Sandor by s ním teď byl velice brzy hotov. „Máš nějaké jméno?“

„Rafford, nechať se pánovi zlíbí. Většinou mně říkají Raff.“

„Raffe, shromáždi všechny muže z posádky v Síni stovky krbů. Vaše zajatce rovněž. Chci se na ně podívat. Ty nevěstky z rozcestí taky. Och, a Hoat. Zarmoutilo mne, když jsem se doslechl, že zemřel. Chtěl bych se podívat na jeho hlavu.“

Když mu ji přinesli, zjistil, že Kozový rty byly po celé délce odříznuty a stejně tak jeho uši a většina nosu. Vrány hodovaly na jeho očích. Stále to však byl rozpoznatelný Hoat. Jaime by poznal ten jeho vous kdekoli; absurdní provazcovitý spletenec dvě stopy dlouhý, vyrůstající ze špičaté brady. Jinak ke Oohorikově lebce lnulo už jen pár kožovitých kousků masa. „Kde je zbytek?“ zeptal se.

Nikdo mu to nechtěl říct. Nakonec Sračkohuba sklopil oči a zamumlal. „Shnil, milostpane. A sežrali ho.“

„Jeden ze zajatců pořád škemral o jídlo,“ přiznal Rafford, „a tak Pán řekl, abychom mu upekli kozu. Ten Qohorik na sobě stejně moc masa neměl. Pán mu nejdřív uřízl dlaně a chodidla, pak paže a nohy.“

„Ten tlustej panchart z něho sežral nejvíc,“ řekl Sračkohuba, „ale Pán řekl, aby dostali ochutnat všichni zajatci. A Koza taky, kus sám sebe. Ten zkurvysyn jen slintal, když jsme ho krmili, a do těch jeho špinavejch vousisek mu stýkala mastnota.“

Otče, pomyslel si Jaime, tvoji psi se pominuli. Zjistil, že vzpomíná na příběhy, které poprvé slyšel jako dítě v Casterlyově skále, o šílené lady Madstone, která se prý v těchto samých zdech koupávala v kádích plných krve a sedávala v čele hostin, na kterých podávala lidské maso.

Chuť na pomstu ho dočista přešla. „Vezmi tohle a hoď to do jezera.“ Jaime hodil Hoatovu hlavu Peckledonovi a otočil se zpátky k posádce. „Dokud si sem nepřijede zabrat svoje sídlo lord Petyr, bude na Harrenově vládnout ve jménu koruny ser Bonifer Hasty. Ti, z vás, kteří chcete, se k němu můžete přidat, a on si vás nechá. Zbytek pojede se mnou do Řekotočí.“

Horovi muži se dívali jeden na druhého. „Ale my už někomu patříme,“ řekl jeden. „Pán nás slíbil. Bohaté odměny, řekl.“

„Jeho vlastní slova,“ přitakal Sračkohuba. „Tučný vodměny za ty, co jedou se mnou.“ Tucet ostatních začalo mumlat na souhlas.

Ser Bonifer zvedl ruku v rukavici. „Každý muž, který zůstane se mnou, dostane lán půdy, kterou si bude moci obdělat, druhý lán, když se ožení, a třetí při narození svého prvního dítěte.“

„Půdu, pane?“ Sračkohuba si odplivl. „Na tu kašleme. Kdybychom se chtěli rejpat v hlíně, tak jsme sakra mohli zůstat doma, prosím za prominutí, pane. Tučný vodměny, říkal Pán. Myslel tím zlato.“

„Pokud máte nějakou stížnost, jděte do Králova přístaviště a předneste ji moji drahé sestře.“ Jaime se otočil k Raffordovi. „Teď se chci podívat na zajatce. A začnu sérem Wylisem Manderlym.“

„Tím tlusťochem?“ opáčil Rafford.

„Zbožně doufám, že ano. Hlavně mi neříkejte žádný smutný příběh, jak zemřel, nebo se vám všem stane to samé.“

Jakékoli naděje, že najde střádat v žalářích pod hradem Štrapáce, Vepře nebo Zolla, se bohužel rozplynuly. Jak se zdálo, chrabří kumpáni opustili Vargo Hoata do posledního muže. Z lidí bývalé paní hradu tam zůstali jen tři – kuchař, který otevřel výpadovou branku seru Gregorovi, shrbený žalářník, jemuž říkali Ben Černopalec, a dívka jménem Pia, která už nebyla ani zdaleka tak hezká, jako když ji Jaime viděl naposledy. Někdo jí přerazil nos a povyrážel polovinu zubů. Když ho dívka uviděla, padla mu k nohám, vzlykala a svírala mu nohy přímo s hysterickou silou, dokud ji Silnokanec neodtrhl. „Teď už ti nikdo neublíží,“ řekl jí, ona však začala stkát o to hlasitěji.

S ostatními zajatci zacházeli lépe. Byl mezi nimi i ser Wylis, společně s několika dalšími urozenými seveřany, zajatými Horou při bojích u brodů Trojzubce. Důležití rukojmí, všichni měli cenu vysokého výkupného. Přesto však byli otrhaní, špinaví, zarostlí a někteří měli čerstvé pohmožděniny, vyražené zuby a chyběly jim prsty, ale jejich zranění byla umytá a obvázaná a žádný z nich nehladověl. Jaime si říkal, zda vůbec mají ponětí, co tu jedli, ale usoudil, že bude lépe neptat se jich na to.

V žádném z nich nezbyla ani kapka vzdoru; především pak v rytíři Wylisovi, žoku sádla s tváří vesnického balíka s tupýma očima a zažloutlými, povislými podbradky. Když mu Jaime řekl, že bude odvezen do Panenského jezírka a tam naložen na loď do Bílého přístavu, ser Wylis se zhroutil na hromádku na podlaze a vzlykal déle a hlasitěji než Pia. Bylo zapotřebí čtyř mužů, aby jej zvedli na nohy. Příliš mnoho pečené koziny, pomyslel si Jaime. Bohové, jak já tehle prokletý hrad nesnáším. Harrenov viděl za poslední tři stovky let víc hrůz, než jich zažila Casterlyova skála během tří tisíc.

Nařídil, ať zapálí ohně v Síni stovky krbů a poslal kuchaře zpátky do kuchyně, aby připravil teplé jídlo pro muže z jeho kolony. „Cokoli kromě koziny.“

On povečeřel v Lovecké síni společně s rytířem Boniferem Hastym, vážným mužem, jehož vzezření připomínalo čápa, se zvykem prokládat svou mluvu prosbami k Sedmi. „Já tu žádného z mužů sera Gregora nechci,“ prohlásil, když si opatrně krájel hrušku stejně svraštělou, jako byl on sám, aby se ujistil, že její neexistující šťáva nepotřísní jeho přečistý purpurový kabátec, na němž byl vyšitý bílý zahnutý kosíř jeho rodu. „Takové hříšníky ve svých službách nepotřebuji.“

„Můj septon říkával, že všichni lidé jsou hříšníci.“

„Nemýlil se,“ připustil ser Bonifer, „ovšem někteří hříšníci jsou černější než jiní a odporněji páchnou v chřípí oddaných Sedmi.“

A ty máš nos horší než můj bratr, jinak by ses z mých vlastních hříchů tou hruškou zadusil. „Dobrá tedy. Vezmu muže sera Gregora s sebou.“ Pro bojovníky vždycky najde použití. Pokud už nic jiného, může je poslat jako první nahoru po žebřících, kdyby bylo třeba vzít útokem hradby Řekotočí.

„Tu děvku si s sebou vezmi taky,“ naléhal ser Bonifer. „Víš kterou. Tu holku ze žalářů.“

„Pia.“ Když tady byl naposledy, Qyburn mu to děvče poslal do postele, myslel si, že ho tím potěší. Jenže Pia, kterou dnes přivedli z žalářů, byla úplně jiné stvoření než ta roztomilá prostá rozesmátá bytost, která si tehdy vlezla pod jeho pokrývky. Udělala tu chybu, že mluvila, když chtěl ser Gregor ticho, a tak jí Hora roztříštil zuby na střepiny okovanou pěstí a rozbil jí přitom taky její pěkný malý nosík. A nepochybně by ji byl zřídil mnohem hůř, kdyby ho Cersei nezavolala do Králova přístaviště, aby se tam postavil kopí Rudé zmije. Jaime ho oplakávat nebude. „Pia se narodila v tomto hradu,“ řekl seru Boniferovi. „Je to jediný domov, jaký kdy poznala.“

„Je nádobou zkaženosti,“ opáčil ser Bonifer. „Nechci ji mít v blízkosti svých mužů, aby před nimi vystavovala na odiv svoje… tělesné části.“

„Řekl bych, že dny, kdy měla co vystavovat, minuly,“ opáčil Jaime, „ale pokud se ti představa její přítomnosti zde v hradu skutečně tolik příčí, vezmu ji s sebou.“ Napadlo ho, že by z ní mohl udělat pradlenu. Jeho panošům nevadilo, když měli stavět jeho stan, hřebelcovat jeho koně nebo čistit jeho zbroj, ale úloha starat se o jeho šatstvo jim připadala ponižující. „Jsi schopen udržet Harrenov se svojí Svatou stovkou?“ zeptal se Jaime. Správně by se měli jmenovat Osmdesát šest svatých, protože o čtrnáct mužů přišli na Černovodě, ale ser Bonifer nepochybně svoje řady opět doplní, hned jak narazí na dostatečně zbožné rekruty.

„Žádné potíže neočekávám. Stařena nám osvětlí cestu a Válečník dá sílu našim pažím.“

Jen aby si celou tu vaši svatou chásku nevzal Cizinec. Jaime si nebyl jistý, kdo přesvědčil jeho sestru, že by měl být kastelánem Harrenova jmenován právě ser Bonifer, avšak obsazení toho úřadu zavánělo spíš Ortonem Merryweatherem. Hasty kdysi sloužil dědu Merryweatherského, jak si matně vzpomínal. A justiciár s mrkvově zbarvenými vlasy patřil naneštěstí k těm prostoduchým bláznům, kteří byli přesvědčeni, že někdo, koho nazývají „Dobrý“, je přesně tím lektvarem, který je zapotřebí k tomu, aby byly vyléčeny rány způsobené Boltonem, Hoatem a Cleganem.

Třeba se mýlím. Hasty pochází z bouřlivých krajin, a tak nemá podél Trojzubce ani přátele, ani nepřátele; žádné krvavé spory, které by musel řešit, žádné dluhy, které by musel splácet, žádné staré přátele, jež by mohl odměnit. Byl vážný, spravedlivý a svědomitý a jeho Osmdesát šest svatých patřilo k těm nejdisciplinovanějším vojákům v Sedmi královstvích; byl na ně hezký pohled, jak se tak vzpínali na svých vysokých šedých vykleštěných koních. Malíček kdysi vtipkoval, že ser Bonifer určitě kastruje i jezdce, aby neposkvrněná byla i jejich pověst.

Přesto si Jaime nemohl pomoci a musel přemýšlet, zda někde existují nějací jiní vojáci, kteří se proslavili spíš svými krásnými koňmi než počtem nepřátel, jež pozabíjeli. Předpokládám, že modlit se umí dobře, ale umí také bojovat? Na Černovodě ostudu neutržili, podle všeho, co slyšel, ale také se nijak nevyznamenali. Ser Bonifer sám byl v mládí slibným rytířem, ale pak se něco přihodilo, porážka či zneuctění nebo blízké setkání se smrtí, a tehdy usoudil, že turnajové klání je planou marnivostí, a odložil své kopí jednou provždy.

Harrenov musí někdo spravovat a tady Baelor Druhý je mužem, kterého si k tomu Cersei vybrala. „Tento hrad má špatnou pověst,“ varoval ho, „a že si ji právem zasloužil. Říká se, že Harren a jeho synové stále chodí za nocí po síních, celí v plameni. Ti, kteří na ně pohlédnou, vzplanou také.“

„Já se stínů nebojím, pane. V Sedmicípé hvězdě je psáno, že duchové, živé mrtvoly a navrátilci nemohou zbožnému člověku ublížit, pokud je vyzbrojen vírou.“

„Pak se tedy obrň vírou, jak jen to jde, ale nos také kroužkovou košili a plátovou zbroj. Zdá se, že každý, kdo tento hrad spravuje, skončí špatně. Hora, Koza, dokonce i můj otec…“

„Snad mi odpustíš, že to řeknu tak neomaleně, ale oni nebyli tak zbožní, jako jsme my. Nás ochraňuje Válečník, a kdyby nás měl ohrožovat nějaký strašlivý nepřítel, pomoc je vždy nablízku. Zůstane zde mistr Gulian se svými havrany. Lord Lancel se svou posádkou je nedaleko odsud v hradu Darry a v Panenském jezírku je lord Randyll. Společně všichni tři uštveme a zničíme jakékoli psance, co se potulují ve zdejších krajinách. Jakmile s nimi budeme hotovi, Sedm přivede dobré lidi zpátky do jejich vesnic, aby osévali a sázeli a nově stavěli.“

Alespoň ti, které Koza nepozabíjel. Jaime uchopil zlatými prsty stopku své vinné číše. „Pokud by ti padl do rukou kterýkoli z Kozových Chrabrých kumpánů, okamžitě mi pošli vzkaz.“ Cizinec to možná s Kozou skoncoval dřív, než měl Jaime příležitost dostat se k němu, ale někde je určitě ještě Tlustý Zollo společně se Střapáčem, Věrným Urswyckem a ostatními.

„Abys je mohl mučit a zabíjet?“

„Předpokládám, že ty bys jim na mém místě odpustil?“

„Pokud by se upřímně káli za své hříchy… ano, objal bych je jako své bratry a pomodlil bych se s nimi, než bych je poslal na špalek. Hříchy lze odpouštět. Zločiny vyžadují trest.“ Hasty sepjal ruce způsobem, který Jaimemu nepříjemně připomněl jeho otce. „Co máme udělat se Sandorem Cleganem, pokud na něj narazíme?“

Usilovně se modlete, pomyslel si Jaime, prchejte.

„Pošlete ho za jeho milovaným bratrem a buďte šťastní, že bohové stvořili sedm pekel. Do jednoho by se oba Cleganové nevešli.“ Nemotorně se zvedl. „Berik Dondarrion je jiný případ. Kdybyste ho dostali, nechejte ho naživu, dokud se nevrátím. Chci ho hnát zpátky do Králova přístaviště s provazem kolem krku a nechat mu stít hlavu tam, kde se na to bude dívat polovina říše.“

„A ten myrský kněz, co jezdí s ním? Říká se o něm, že všude šíří tu svoji falešnou víru.“

„Zab ho, líbej ho nebo se s ním modli, jak chceš.“

„Netoužím líbat toho muže, můj pane.“

„On by nepochybně řekl totéž o tobě.“ Jaimeho úsměv se proměnil v zívnutí. „Omlouvám se. Poprosím tě o svolení odejít, nemášli námitek.“

„Beze všeho, můj pane,“ řekl Hasty. Nepochybně se již chtěl modlit.

Jaime zase chtěl bojovat. Cestou ven bral schody po dvou, dokud nevyběhl do studeného svěžího nočního vzduchu. Na pochodněmi osvětleném nádvoří si spolu měřili síly Silnokanec a rytíř Flement Brax, zatímco je povzbuzoval kruh ozbrojenců. Ser Lyle si ho pěkně podá, říkal si Jaime. Musím najít sera Ilyna. Cítil, jak ho opět začínají svrbět chybějící prsty. Jeho kroky jej zavedly pryč od hluku a světla. Teprve když prošel pod krytým mostem a přes Kamenné nádvoří, uvědomil si, kam míří.

Jak se blížil k medvědí jámě, spatřil od ní vycházet záři lucerny, jejíž bledé zimní světlo zalévalo řady svažitě uspořádaných kamenných sedadel. Zdá se, že sem někdo přišel přede mnou. Jáma by byla skvělým místem k výcviku v šermu; možná jej předešel ser Ilyn.

Jenže rytíř stojící nad jámou byl větší; robustní vousatý muž v červenobílém kabátci ozdobeném ptáky Nohy. Connington. Co ten tady dělá? Dole pod nimi stále ležela roztažená na písku mrtvola medvěda, třebaže z ní zůstaly jen napůl pohřbené kosti a potrhaná srst. Jaimeho nad zvířetem bodl osten lítosti. Alespoň on zemřel v boji. „Sere Ronnete,“ zvolal, „zabloudil jsi? Ano, je to velký hrad.“

Rudý Ronnet zvedl svoji lucernu. „Přál jsem si vidět, kde tančil medvěd s krásnou pannou.“ Jeho vous zářil ve světle lucerny, jako by byl v ohni. Jaime z jeho dechu cítil víno. „Je pravda, že to děvče bojovalo nahé?“

„Nahé? To ne.“ Podivil se, kdo se snažil ten příběh tak upravit. „Drancíři ji navlékli do růžových šatů a strčili jí do ruky turnajový meč. Koza chtěl, aby byla její smrt zábavná. Jinak…“

„…by pohled na nahou Brienne přiměl medvěda vzít nohy na ramena hrůzou.“ Connington se zasmál.

Jaime nikoli. „Mluvíš, jako bys tu dámu znal.“

„Byl jsem s ní zasnoubený.“

To jej překvapilo. Brienne se o svém zasnoubení nikdy nezmínila. „To její otec pro ni dohodl sňatek…“

„Třikrát,“ přitakal Connington. „Já byl ten druhý. Nápad mého otce. Doslechl jsem se, že je ta dívka ošklivá a taky jsem mu to řekl, jenže on na to, prý jsou všechny ženy stejné, jakmile sfoukneš svíci.“

„Tvůj otec.“ Jaime se podíval na jeho kabátec, kde proti sobě stáli dva ptáci Nohové na rudobílém poli. Tančící ptáci Nohové. Byl to… bratr našeho zesnulého pobočníka, že ano?“

„Bratranec. Lord Jon žádné bratry neměl.“

„Ne.“ Náhle se mu všechno vybavilo. Jon Connington byl přítel prince Rhaegara. Když Merryweather tak žalostně selhal ve snaze potlačit Robertovu rebelii a princ Rhaegar nebyl nikde k nalezení, Aerys udělal druhou nejlepší věc, jakou mohl: povýšil Conningtona na svého pobočníka. Jenže Šílený král všechny své pobočníky jen týral a omezoval. Lorda Jona zničil po Bitvě zvonů, zbavil jej cti, pozemků a majetku a poslal ho za moře, aby tam zemřel ve vyhnanství, kde se brzy upil k smrti. Avšak bratranec – otec Rudého Ronneta – se k Robertově rebelii připojil a byl po Trojzubci odměněn Nohohřadem. Dostal však jenom hrad; Robert si nechal Conningtonovo zlato a jeho pozemky rozdělil mezi svoje horlivější příznivce.

Ser Ronnet byl pouhý rytíř s pozemky, nic víc. Pro kohokoli takového by byla Panna z Tarthu vskutku sladkou švestičkou. „Proč ses s ní neoženil?“ zeptal se ho Jaime.

„Nu, vydal jsem se na Tarth a uviděl jsem ji. Byl jsem o šest let starší než ona, a ta dívka mi přesto hleděla rovnou do očí. Byla to prasnice v hedvábí, třebaže většina prasnic má aspoň větší cecky. Když se snažila mluvit, málem se zadusila svým vlastním jazykem. Dal jsem jí růži a řekl jsem jí, že to je všechno, co ode mne kdy dostane.“ Connington se podíval do jámy. „Vsadil bych se, že ten medvěd byl míň chlupatý než ta zrůda a –“

Jaime jej svou zlatou rukou udeřil do úst tak prudce, že se rytíř skácel na schody. Jeho lucerna spadla a rozbila se a olej z ní vytekl a začal hořet. „Mluvíš o urozené paní, sere. Nazývej ji jejím jménem. Nazývej ji Brienne.“

Connington se po čtyřech odplazil od šířících se plamenů. „Brienne. Nechať se mému pánovi zlíbí.“ Odplivl kapku krve Jaimemu na chodidlo. „Brienne Kráska.“

CERSEI

Na vrchol Visenyina kopce to byl pomalý, dlouhý výstup. Zatímco se koně lopotili vzhůru, královna se opřela o objemné rudé polštáře. Zvenčí se ozval hlas sera Osmunda Černokotlého. „Vykliďte cestu. Vykliďte cestu pro Její Veličenstvo královnu.“

„Margaery si kolem sebe udržuje velice živý dvůr,“ říkala lady Merryweather. „Máme žongléře, kejklíře, básníky, loutkáře…“

„Zpěváky?“ nadhodila Cersei.

„Mnoho a ještě víc, Výsosti. Hemiš Harfeník pro ni hraje jednou za čtrnáct dní a někdy nás po večerech zabavuje Alarik z Eysenu, ale jejím oblíbencem je Modrý bard.“

Cersei si na zpěváka vzpomínala z Tommenovy svatby. Mladý a pohledný. Že by v tom bylo ještě něco? „Slyšela jsem, že se kolem ní pohybují i jiní muži. Rytíři a dvořané. Obdivovatelé. Pověz mi pravdu, moje paní. Myslíš, že je Margaery stále panna?“

„Ona tvrdí, že ano, Výsosti.“

„To tvrdí ona. Co říkáš ty?“

V Taeniných černých očích se uličnicky zablesklo. „Když se provdala ve Vysoké zahradě za lorda Renlyho, pomáhala jsem jej svlékat, když jsme je uváděli na lože. Jeho lordstvo byl velmi vyvinutý muž plný energie. Viděla jsem důkaz, když jsme jej házeli do svatebního lože, kde jej již očekávala nevěsta, nahá jako v den, kdy přišla na svět, roztomile se červenající pod pokrývkami. Ser Loras sám ji vynesl po schodech. Margaery může říkat, že jejich sňatek nebyl nikdy završen v manželském loži a že lord Renly vypil při svatební hostině příliš mnoho vína, ale já vás ujišťuji, že ten výstavní kousek mezi jeho nohama byl tehdy jakýkoli jiný, jen ne unavený.“

„Neměla jsi možnost podívat se následujícího rána na jejich svatební lože?“ zajímala se Cersei. „Krvácela?“

„Žádné prostěradlo nám neukázali, Výsosti.“

Škoda. Nepřítomnost zakrváceného prostěradla i tak znamenala sama o sobě málo. Slyšela, že prostá venkovská děvčata krvácejí o svých svatebních nocích jako podříznutá prasata, ovšem u urozených dívek jako Margaery Tyrell tomu bývalo jinak. U panské dcery bylo pravděpodobnější, že přijde o panenství spíš na koni než přičiněním manžela – a Margaery jezdila prakticky od chvíle, kdy se naučila chodit. „Chápu to tak, že malá královna má mezi rytíři z naší domácnosti spoustu obdivovatelů. Redwynovic dvojčata, sera Tallada… koho ještě, pěkně prosím?“

Lady Merryweather pokrčila rameny. „Sera Lamberta Turnberryho, toho blázna, co si zakrývá zdravé oko kouskem kůže. Bayarda Norcrosse. Courtenaye Greenhilla. Bratry Woodwrighty, někdy Portifera, jindy Lucantina. Och, a také velmistr Pycelle je tam častým hostem.“

„Pycelle? Opravdu?“ Pomýlil si snad ten vetchý starý červ lva s růží? Pokud ano, bude toho litovat. „Kdo ještě?“

„Ten z Letních ostrovů ve svém péřovém plášti. Jak jsem jen na něj mohla zapomenout, s tou jeho kůží černou jako inkoust? Další se přicházejí dvořit jejím sestřenicím. Elinor je zaslíbená synovi lorda Ambrose, ale ráda flirtuje i s ostatními, a Megga má nového nápadníka každých čtrnáct dní. Jednou políbila v kuchyni kuchtíka. Slyšela jsem ji, jak vykládá, že se má provdat za bratra lady Bulwer, ale kdyby si Megga mohla vybrat sama, jsem si jistá, že by raději měla Marka Mullendora.“

Cersei se zasmála. „Toho motýlího rytíře, co přišel o paži na Čemovodě? K čemu je dobrá půlka muže?“

„Megga si myslí, že je milý. Poprosila lady Margaery, aby jí pomohla najít pro něj opičku.“

„Opičku.“ Královna nevěděla, co na to říct. Vrabčáci a opice. Vskutku Jako by se celá říše měla zbláznit. „A co náš statečný ser Loras? Jak často navštěvuje svoji sestru?“

„Častěji než kterýkoli z ostatních.“ Když se Taena zamračila, mezi jejíma tmavýma očima se objevila drobná vráska. „Chodí k ní každé ráno a každý večer, pokud zrovna nemá jiné povinnosti. Její bratr je jí oddán, dělí se spolu o… och…“ Myřanka se na okamžik zatvářila téměř šokované. Pak se jí na tváři rozprostřel úsměv. „Napadla mě ta nejzkaženější myšlenka, Výsosti.“

„Tak si ji raději nechej pro sebe. Tenhle kopec se jen hemží vrabčáky a všichni víme, jak si vrabčáci zkaženost oškliví.“

„Slyšela jsem, že si oškliví také mýdlo a vodu, Výsosti.“

„Možná příliš mnoho modliteb okrádá člověka o jeho čichový smysl. Určitě se na to zeptám nejvyššího septona.“

Závěsy se vlnily sem a tam v záplavě rudého hedvábí. „Orton mi řekl, že Nejvyšší septon nemá jméno,“ poznamenala lady Taena. „Je to pravda? U nás v Myru máme jména všichni.“

„Och, kdysi jméno měl. Všichni je mají.“ Královna nad tím lhostejně mávla rukou. „Dokonce i septoni pocházející z urozené krve používají jen jména, která dostanou, jakmile složí svatý slib. Když je pak některý z nich povýšen na Nejvyššího septona, odkládá i toto jméno. Církev by ti řekla, že již déle nepociťuje potřebu lidského jména, protože se stal ztělesněním bohů na zemi.“

„Jak v tom případě odlišujete jednoho Nejvyššího septona od jiného?“

„Velmi obtížně. Člověk musí říct například ‚ten tlustý‘ nebo ‚ten před tím tlustým‘ nebo ‚ten starý, co zemřel ve spánku‘. Vždycky si můžeš někde zjistit jejich rodná jména, když chceš, ale oni jsou dotčeni, když je používáš. Připomíná jim to, že se narodili jako obyčejní lidé, a to se jim nelíbí.“

„Můj pan choť říká, že tento se narodil se špínou za nehty.“

„To si myslím i já. Zpravidla to bývá tak, že si Nejoddanější vyberou jednoho ze svého středu, ale samozřejmě dochází i k výjimkám.“ Velmistr Pycelle ji o historii volby septonů sáhodlouze informoval. „Během vlády krále Baelora Požehnaného byl Nejvyšším septonem jmenován obyčejný kameník. Opracovával kámen tak nádherně, až Baelor usoudil, že se znovu narodil Kovář v lidské podobě. Ten muž neuměl číst a psát, ani si nedokázal vybavit slova nejobyčejnějších modliteb.“ Někteří dodnes tvrdili, že Baelorův pobočník nechal toho muže otrávit, aby říši ušetřil ostudy. „Jakmile tento nejvyšší septon zemřel, byl zvolen osmiletý chlapec, opět na naléhání krále Baelora. Ten chlapec uměl konat zázraky, jak tvrdilo Jeho Veličenstvo, ale dokonce ani jeho léčivé ručky nedokázaly zachránit Baelora během jeho posledního půstu.“

Lady Merryweather se zasmála „Osmiletý? Co kdyby byl nejvyšším septonem můj syn? Je mu skoro sedm.“

„Modlí se často?“ zeptala se královna.

„Raději si hraje s mečem.“

„Takže normální kluk. Dokázal by vyjmenovat všech sedm bohů?“

„Myslím, že ano.“

„V tom případě o něm pouvažuji.“ Cersei nepochybovala o tom, že existuje bezpočet chlapců, kteří by prokázali křišťálové koruně větší čest než ten bídák, kterému se Nejoddanější rozhodli posadit ji na hlavu. Takhle to dopadá, když si blázni a zbabělci vládnou sami. Příště jim vyberu jejich mistra osobně. A příště možná nebylo daleko, pokud ji nový Nejvyšší septon nepřestane rozčilovat. Baelorův zástupce měl Cersei Lannister málo co učit, co se takových záležitostí týkalo.

„Vykliďte cestu!“ volal ser Osmund Černokotlý. „Vykliďte cestu pro Její Veličenstvo královnu!“

Nosítka začala zpomalovat, což mohlo znamenat jen to, že se blížili k vrcholu kopce. „Měla bys svého syna přivést ke dvoru,“ řekla Cersei lady Merryweather. „V šesti letech již není tak malý. Tommen kolem sebe potřebuje další chlapce. Proč ne tvého syna?“ Joffrey nikdy neměl blízkého přítele svého věku, jak si vzpomínala. Ten ubohý chlapec je pořád sám. Já měla Jaimeho, když jsem byla malá… a Melaru, dokud nespadla do studny. Joff měl rád Ohaře, to jistě, jenže to nebylo přátelství. Hledal otce, kterého v Robertovi nikdy nenašel. Malý nevlastní bratr je možná přesně tím, co Tommen potřebuje, aby tolik nelnul k Margaery a jejím slepičkám. Časem by se z nich mohli stát stejně oddaní přátelé, jako byli Robert a jeho přítel z dětství Ned Stark. Blázen, ale věrný blázen. Tommen bude věrné přátele potřebovat, aby mu kryli záda.

„Její Výsost je laskavá, ale Russell nikdy nepoznal jiný domov kromě Dlouhostolu. Obávám se, že by se v tomto velkém městě ztratil.“

„Zpočátku by mu možná připadalo matoucí,“ připustila Cersei, „ale brzy by si na ně zvykl, stejně jako já. Když mne můj otec poslal ke dvoru, plakala jsem, a Jaime zuřil, dokud si mě moje teta neposadila v Kamenné zahradě a nevysvětlila mi, že v Králově přístavišti není nikdo, koho bych se měla obávat. ‚Jsi lvice,‘ řekla, ‚a všechna menší zvířata se naopak budou bát tebe.‘ Tvůj syn v sobě také nalezne odvahu. Jistě bys dala přednost tomu, abys ho měla blízko u sebe a mohla ho vídat každý den? Je to tvoje jediné dítě, že ano?“

„Zatím ano. Můj manžel prosí bohy, aby nás požehnali dalším synem, pro případ, že by…“

„Já vím.“ Pomyslela na Joffreyho, drásajícího si hrdlo. V tom posledním okamžiku se podíval se zoufalou prosbou v očích na ni a Cersei se při té náhlé vzpomínce málem zastavilo srdce; kapka rudé krve syčící v plameni svíce, krákavý hlas, který mluvil o korunách a rubáších, o smrti z rukou valonquara.

Ser Osmund venku před nosítky něco křičel a někdo jiný volal cosi v odpověď. Nosítka se škubnutím zastavila. „Jste všichni hluší?“ řval Černokotlý. „Kliďte se sakra z cesty!“

Královna odhrnula cípek závěsu a pokynula rytíři Merynu Trantovi. „Nějaký problém?“

„Vrabčáci, Výsosti.“ Ser Meryn měl pod pláštěm bílou šupinovou zbroj. Přilbici a štít měl pověšené na sedle. „Táboří na ulici. Musíme je rozehnat.“

„Udělejte to, ale opatrně. Nechci uvíznout v dalším srocení.“ Cersei spustila závěs. „To je absurdní.“

„To ano, Výsosti,“ přitakala lady Merryweather. „Nejvyšší septon měl přijet za vámi. A tihle prokletí vrabčáci…“

„On je krmí, rozmazluje je, žehná jim. Ale králi nepožehná.“ Požehnání bylo prázdným rituálem, jenže rituály a obřady měly v očích prosťáčků svou sílu. Aegon Dobyvatel sám datoval počátek své vlády ode dne, kdy jej Nejvyšší septon ve Starém městě pomazal. „Ten zatracený kněz poslechne, nebo se dozví, nakolik slabý a lidský pořád je.“

„Orton říká, že Nejvyšší septon chce ve skutečnosti jen jedno, a sice zlato. Že má v úmyslu pozdržet své požehnání, dokud koruna nesplatí církvi všechny své dluhy.“

„Církev svoje peníze dostane, jakmile bude obnoven mír.“ Septon Norbert a septon Raynard měli pro její prosby to nejvyšší pochopení… na rozdíl od proklatých Braavosanů, kteří štvali lorda Gylese tak nemilosrdně, až jej dohnali na lože, kde teď jen ležel a vykašlával krev. Ty lodě jsme museli postavit. Nemohla v otázce námořnictva spoléhat výlučně na Stromovinu; Redwynové měli příliš blízko k Tyrellům. Cersei potřebovala mít na moři svoji vlastní sílu.

Koráby vyrůstající na řece jí takovou sílu dají. Její vlajková loď bude mít dvakrát tolik vesel, než mělo Kladivo krále Roberta. Aurane ji požádal o svolení pojmenovat ji Lord Tywin, které mu Cersei s radostí udělila. Těšila se, až uslyší, jak muži hovoří o jejím otci jako o „ní“. Další z lodí ponese jméno Krásná Cersei a vpředu bude mít pozlacenou galeonovou figuru tvarovanou podle její podoby, oděnou v kroužkové zbroji, se lví přílbou a kopím v ruce. Na moři za ní budou plout Chrabrý Joffrey, Lady Joanna a Lvice. Společně s Královnou Margaery, Zlatou růží, Lordem Renlym, Lady Olennou a Princeznou Myrcellou. Královna udělala chybu, že Tommenovi dovolila, aby pro posledních pět lodí zvolil jména sám. Ve skutečnosti vybral pro jednu pojmenování Měsíční chlapec. Teprve když lord Vodský podotkl, že muži by sotva chtěli sloužit na lodi pojmenované po bláznovi, souhlasil chlapec neochotně s tím, že ji místo toho pojmenuje po své sestře.

„Jestli si ten odporný septon myslí, že mne přinutí koupit si Tommenovo požehnání, tak brzy zjistí, jak se mýlí,“ řekla lady Taeně. Královna rozhodně neměla v úmyslu plazit se před smečkou kněží.

Nosítka opět zastavila, tak náhle, až sebou Cersei trhla. „Ach, to je k vzteku.“ Znovu se vyklonila a uviděla, že dosáhli vrcholu Visenyina kopce. Před nimi se tyčilo Velké Baelorovo septum s jeho úchvatnou kupolí a sedmi svítícími věžemi, ale mezi ní a mramorovými schody se prostíralo ponuré lidské moře, hnědé, otrhané a nemyté. Vrabčáci, pomyslela si čichajíc ve vzduchu, třebaže žádní vrabci nikdy nepáchli tak odporně.

Cersei byla zděšena. Qyburn jí sice přinesl zvěst o jejich počtu, ale jedna věc byla slyšet o nich a docela jiná vidět je na vlastní oči. Na náměstí jich tábořily stovky, další stovky pak v zahradách. Jejich varné ohně plnily vzduch kouřem a nejrůznějšími pachy. Na prastarém bílém mramoru stály stany z hrubého plátna a ubohé chatrče z bláta a kousků dřeva. Choulili se dokonce i na schodech, pod vysokými dveřmi Velkého septa.

Ser Osmund přicválal zpátky. Vedle něho jel ser Osfryd sedící na hřebci stejně zlatém, jako byl jeho plášť. Osfryd byl prostřední Černokotlý, klidnější než jeho bratři, náchylnější spíš k zamračeným pohledům než k úsměvům. A taky krutější, pokud jsou povídačky o něm pravdivé. Měla jsem poslat na Zeď jeho.

Velmistr Pycelle chtěl, aby zlatým plášťům velel starší muž, „zkušenější válečník“, a někteří z jejích ostatních rádců s ním souhlasili. „Ser Osfryd je zkušený až dost,“ řekla jim, ale ani to jim nezavřelo ústa. Štěkají na mne jako smečka malých otravných psů. Její trpělivost s Pycellem byla již zcela vyčerpána. Měl dokonce tu drzost mít námitky proti tomu, že poslala pro zbrojmistra do Dorne, přičemž oponoval tím, že by to mohlo urazit Tyrelly. „A proč si myslíš, že to dělám?“ zeptala se jej s opovržením v hlase.

„Prosím o prominutí, Výsosti,“ řekl ser Osmund. „Můj bratr svolává další zlaté pláště. Vyklidíme cestu, nemějte strach.“

„Jenže já nemám čas. Budu pokračovat pěšky.“

„Výsosti, prosím.“ Taena ji chytila za paži. „Ti lidé mne děsí. Jsou jich stovky a jsou tak špinaví.“

Cersei ji políbila na tvář. „Lev se vrabců nebojí… ale je dobře, že o mne máš starost. Vím, že mne máš ráda, moje paní. Sere Osmunde, pomoz mi laskavě dolů.“

Kdybych věděla, že budu muset jít pěšky, oblékla bych se na to. Měla na sobě bílé šaty s průramky prokládanými zlatým brokátem, krajkové, ale střízlivé. Od doby, kdy si je oblékla naposledy, uplynulo již několik let a královna zjistila, že jsou jí nepohodlně těsné kolem pasu. „Sere Osmunde, sere Meryne, doprovodíte mne. Sere Osfryde, ty se postarej o to, aby nepřišla k újmě má nosítka.“ Někteří z vrabčáků vypadali natolik vyhuble a měli tak vpadlé oči, že by se nedivila, kdyby chtěli sníst její koně.

Jak se proplétala otrhaným davem, kolem jejich varných ohňů, povozů a hrubých příbytků, zjistila, že vzpomíná na jiný dav, který se kdysi shromáždil na tomtéž náměstí. V den, kdy se provdala za Roberta Baratheona, přišly tisíce lidí, aby jim provolávaly slávu. Všechny ženy se oblékly do svých nejlepších šatů a dobrá polovina mužů měla na ramenou vysazené děti. Když se vynořila ze septa ruku v ruce s mladým králem, z hrdel davu se zvedl jásot tak hlasitý, že jej slyšeli pomalu až v Lannisportu. „Mají tě rádi, moje paní,“ pošeptal jí Robert do ucha. „Vidíš, každá tvář se usmívá.“ Na jeden kratičký okamžik byla v manželství šťastná… dokud neměla příležitost pohlédnout na Jaimeho. Ne, pomyslela si tehdy, ne každá tvář, můj pane.

Teď se neusmíval nikdo. Pohledy vrabčáků byly tupé, zasmušilé, nevraživé, vyklízeli cestu, ale neochotně. Kdyby to byli opravdu vrabci, stačilo by křiknout a rozlétli by se do všech stran. Stovka zlatých plášťů s holemi, meči a palcáty by si s touhle chátrou hravě poradila. Přesně tohle by udělal lord Tywin. Ten by jimi rovnou projel, místo aby procházel pěšky.

Když spatřila, co udělali Baelorovi, měla důvod želet svého měkkého srdce. Velká mramorová socha, která se po stovky let vážně usmívala nad náměstím, byla po pás pohřbená v hromadě lebek a kostí. K některým z lebek stále lnuly cáry masa. Na vrcholku jedné z nich seděla vrána, pochutnávala si na suché, kožovité tkáni. Všude kolem bzučely mouchy. „Co má tohle znamenat?“ zeptala se Cersei davu. „Máte snad v úmyslu pohřbít Baelora Požehnaného v hoře zdechlin?“

Kupředu se prodral jednonohý muž opírající se o dřevěnou berli. „Veličenstvo, toto jsou kosti svatých mužů a žen zavražděných pro jejich víru. Septonů a sept, bratrů hnědých, šedých i zelených, sester bílých, modrých a šedých. Někteří byli oběšeni, jiní vykucháni. Septy byly poskvrněny, panny a matky znásilněny bezbožnými muži a uctívači Ďábla. Dokonce i tiché sestry byly zprzněny. Matka na nebesích pláče bolestí. Přinesli jsme sem jejich kosti z celé říše, aby nesly svědectví utrpení Svaté víry.“

Cersei na sobě cítila tíži jejich pohledů. „Král se o těchto zvěrstvech dozví,“ odpověděla vážně. „Tommen bude vaše rozhořčení sdílet. Toto je dílo Stannise, jeho rudé čarodějky a divošských seveřanů, kteří uctívají stromy a vlky.“ Zvedla hlas. „Dobří lidé, vaši mrtví budou pomstěni.“

Pár jich zavolalo v odpověď, ale jen pár. „My nežádáme o pomstu za naše mrtvé,“ řekl jednonohý muž, „ale o ochranu pro živé. Pro naše septa a svatá místa.“

„Železný trůn musí církev ochraňovat,“ zavrčel mohutný chlap se sedmicípou hvězdou namalovanou na čele. „Král, který nechrání svůj lid, není král.“ Z davu shromážděného kolem se zvedlo souhlasné mumlání. Jeden muž měl tu smělost, že chňapl rytíři Merynovi po zápěstí a řekl: „Je čas, aby všichni pomazaní rytíři opustili svoje světské pány a bránili naši církev svatou. Přidej se k nám, pane, jestli miluješ Sedm.“

„Pusť mne,“ řekl ser Meryn a vykroutil se mu.

„Já vás slyším,“ řekla Cersei. „Můj syn je ještě malý, ale již Sedm nadevše miluje. Dostane se vám jeho ochrany, i mé vlastní.“

Muž s hvězdou na čele se tak snadno uchlácholit nedal. „Nás ochrání Válečník,“ řekl, „ne ten tlustý chlapecký král.“

Ser Meryn se natáhl po meči, ale Cersei jej zarazila dřív, než jej stačil tasit. Měla jen dva rytíře uprostřed moře vrabčáků. Viděla kyje a kosy, klacky a palice, několik seker. „Nechci na tomto svatém místě prolít krev, sere.“ Proč se všichni muži chovají jako malé děti? Sekni do něj a ostatní se na nás vrhnou a roztrhají nás na kusy. „Všichni jsme Matčiny děti. Pojď, Jeho Svatost nás očekává.“ Zatímco se ale prodírala davem ke schodům do septa, vyšla z něj skupina ozbrojených mužů a postavila se před dveře. Měli na sobě zbroj a vařenou kůži a tu a tam kousek promačkaného plátu. Někteří třímali kopí, jiní dlouhé meče. Víc jich mělo sekery a na svých vybělených suknicích měli vyšité rudé hvězdy. Dva měli tu drzost, že zkřížili kopí a zatarasili jí cestu.

„Takto přijímáte svou královnu?“ zeptala se jich. „Povězte, prosím, kde jsou Raynard a Torbert?“ Těm dvěma se nepodobalo, aby si nechali ujít příležitost podlézat jí. Norbert vždycky předvedl představení, při kterém klesl na kolena, aby jí umyl nohy.

„Muže, o kterém mluvíte, neznám,“ řekl jeden ze strážných s rudou hvězdou na suknici, „ale pokud jsou z církve, pak si Sedm nepochybně žádá jejich služby.“

„Septon Raynard a septon Torbert jsou Nejoddanější“ řekla Cersei, „a velmi se rozčilí, až se dozvědí, že jste mi bránili v cestě. Máte v úmyslu odepřít mi vstup do Baelorova svatého septa?“

„Veličenstvo,“ řekl šedovousý muž s křivým ramenem, „jste zde vítána, ale vaši muži tu musí zanechat své opasky s meči. Na příkaz Nejvyššího septona nejsou uvnitř povoleny žádné zbraně.“

„Rytíři Královské gardy své meče neodkládají ani v přítomnosti krále.“

„V královském domě platí královo slovo,“ odpověděl postarší rytíř, „ale toto je dům boží.“

Cersei cítila, jak jí do tváří stoupá krev. Jedno slovo Merynu Trantovi a hrbatý Šedivous by se setkal s bohy dřív, než by se mu líbilo. Avšak ne tady. Ne teď. „Počkejte tu na mě,“ řekla Královské gardě stroze. Pak vyšla po schodech. Kopiníci stáhli svá kopí. Dva další muži se opřeli rameny do dveří a jejich křídla se s hlasitým zasténáním otevřela.

V Lampové síni nalezla Cersei desítku septonů na kolenou, ale nemodlili se. Měli kbelíky s vodou a mýdlem a drhli podlahu. Jejich hrubě tkaná roucha a sandály vedly Cersei k přesvědčení, že i oni jsou vrabčáci, dokud jeden nezvedl hlavu. Jeho obličej byl rudý jako řípa a na rukou měl puchýře, které krvácely. „Veličenstvo.“

„Septon Raynard?“ Královna stěží věřila vlastním očím. „Co tady děláte na kolenou?“

„Myjeme podlahu.“ Muž byl o několik palců menší než královna a hubený jako násada od smetáku. „Práce je formou modlitby, která nejvíce dovede potěšit Kováře.“ Vstal, kartáč v ruce. „Veličenstvo. Očekávali jsme vás.“

Mužův vous byl šedohnědý, nakrátko zastřižený, vlasy měl svázané vzadu na hlavě do tvrdého uzlu. Jeho roucho bylo sice čisté, ale rozedřené a plné záplat. Při práci si vyhrnul rukávy k loktům, ale pod koleny byla látka jeho roucha prosáklá vodou. Obličej měl ostře zašpičatělý, s hluboko vsazenýma očima, hnědýma jako bláto. On je bos, uvědomila si zděšeně. Chodidla měl ošklivá, tvrdá a zrohovatělá, posetá mozoly. „Vy jste Jeho Nejvyšší Svatost?“

„To jsme.“

Otče, dej mi sílu. Královna věděla, že by měla pokleknout, ale podlaha byla mokrá od mýdla a špinavé vody a ona si nechtěla zničit šaty. Rozhlédla se po starých mužích na kolenou. „Nevidím tu svého přítele septona Torberta.“

„Septon Torbert je zavřený v cele kajícníků o chlebu a vodě. Je hříchem být tak otylý, když říše hladoví.“

Cersei toho již měla na jeden den tak akorát. „Takto mne vítáte?“ řekla rozezleným hlasem. „S kartáčem v ruce, odkapávající vodou? Víte, kdo jsem?“

„Její Veličenstvo je královna regentka Sedmi království,“ odpověděl muž, „jenže v Sedmicípé hvězdě je psáno, že tak, jak se lidé sklánějí před svými pány a páni před králi, tak se musí králové a královny sklánět před Sedmi, kteří jsou Jedním.“

Chce tím říct, že mám pokleknout? Pokud ano, tak ji moc dobře neznal. „Podle zákona jste se se mnou měl setkat na schodišti ve svém nejlepším šatu, s křišťálovou korunou na hlavě.“

„My žádnou korunu nemáme, Výsosti.“

Její zamračení se prohloubilo. „Můj pan otec dal vašemu předchůdci korunu nebývalé krásy, vyrobenou z křišťálu a tepaného zlata.“

„A za ten dar na něj pamatujeme v našich modlitbách,“ řekl Nejvyšší septon, „jenže chudí potřebují jídlo pro svoje břicha víc, než my potřebujeme zlato a křišťál na naši hlavu. Tu korunu jsme prodali. Taktéž i ostatní v našich sklepeních a všechny naše prsteny, naše roucha ze zlatého a stříbrného brokátu. Vlna zahřeje člověka stejně dobře. Proto nám Sedm dalo ovce.“

On se dočista pomátl. A Nejoddanější musí být také šílení, když si ze svého středu vybrali právě tohoto tvora… šílení, nebo vyděšení z té lůzy za dveřmi. Qyburnovi našeptávači tvrdili, že septonu Luceonovi scházelo již jen devět hlasů ke zvolení, když povolily dveře a do Velkého septa se nahrnuli vrabčáci se svým vůdcem na ramenou a sekerami v rukou.

Zmrazila malého muže ledovým pohledem. „Je zde nějaké místo, kde bychom si mohli pohovořit ve větším soukromí, Svatosti?“

Nejvyšší septon předal svůj kartáč jednomu z Nejoddanějších. „Když nás bude Její Výsost následovat.“

Provedl ji dveřmi do nitra septa. Jejich kroky se odrážely ozvěnou od mramorové podlahy. V šikmých pásech barevného světla pronikajícího sklíčky zasazenými v olověných tabulkách ve velké kopuli tančila zrnka prachu. Vzduch voněl kadidlem a vedle sedmi oltářů zářily jako hvězdy svíce. Tisíc jich plápolalo kolem Matky a skoro stejné množství kolem Panny, ale Cizincovy svíce by člověk spočítal na prstech dvou rukou a ještě by mu pár prstů přebývalo.

Dokonce i sem vtrhli vrabčáci. Před Válečníkem klečel tucet ošuntělých potulných rytířů, prosících, aby požehnal meče, které navršili k jeho nohám. U Matčina oltáře vedl septon stovku vrabčáků v modlitbě. Jejich hlasy byly tiché a vzdálené jako vlny rozbíjející se na pobřeží. Nejvyšší septon vedl Cersei tam, kde zvedala svoji lampu Stařena. Když poklekl před oltářem, neměla jinou možnost než si kleknout vedle něho. Naštěstí tento septon nebyl tak upovídaný, jako býval ten tlustý. Předpokládám, že aspoň za tohle bych měla být vděčná.

Jeho Svatost po modlitbě neučinila žádný pohyb, aby se opět postavila. Zdálo se, že spolu budou muset hovořit na kolenou. Úklad malého muže, pomyslela si pobaveně. „Nejvyšší Svatosti,“ řekla, „ti vrabčáci jsou postrachem města. Chci, aby odsud odešli.“

„Kam mají odejít, Veličenstvo?“

Existuje přece sedm pekel a každé by posloužilo stejně dobře. „Řekla bych, že zpátky tam, odkud přišli.“

„Přišli odevšad. A tak jako je vrabec tím nejpokornějším a nejobyčejnějším z ptáků, tak jsou i oni ti nejpokornější a nejobyčejnější z lidí.“

Jsou obyčejní, v tom se shodneme. „Viděl jste, co udělali se sochou Baelora Požehnaného? Znesvěcují náměstí svými prasaty, kozami a noční špínou.“

„Noční špínu lze smýt snadněji než krev, Výsosti. Pokud bylo náměstí znesvěceno, tak jedině popravou, která zde byla vykonána.“

Opovažuje se mi metat do tváře Nedá Starka? „Té všichni litujeme. Joffrey byl mladý a ne tak moudrý, jak měl být. Lord Stark měl být popraven jinde, z úcty k našemu Baelorovi Požehnanému… ale ten muž byl zrádce, na to nezapomínejme.“

„Král Baelor odpustil těm, kteří se proti němu provinili.“

Král Baelor uvěznil svoje vlastní sestry, jejichž jediným zločinem bylo to, že byly krásné. Když Cersei slyšela ten příběh poprvé, odešla do Tyrionova pokoje a štípala tu malou zrůdu, dokud se nedala do křiku. Měla jsem mu zacpat ten jeho nos a strčit mu do úst svoji punčochu. Přinutila se usmát. „Král Tommen jim také odpustí, jakmile se navrátí do svých domovů.“

„Většina jich o svoje domovy přišla. Všude je jen utrpení… žal a smrt. Než jsem přišel do Králova přístaviště, měl jsem na starosti půl stovky vesniček příliš malých, než aby mohly mít svoje vlastní septa. Chodil jsem z jedné do druhé, oddával, udílel rozhřešení hříšníkům, pojmenovával nově narozené děti. Ty vesnice už neexistují, Veličenstvo. Tam, kde se kdysi dařilo zahradám, roste jen plevel a trní a vedle cest leží kosti.“

„Válka je strašlivá věc. Ta zvěrstva jsou dílem seveřanů a lorda Stannise a jeho uctívačů ďábla.“

„Někteří z mých vrabčáků mluví o tlupách lvů, kteří je přepadají… a o Ohaři, který byl vaším mužem. V Solnopánvích zabil starého septona a znásilnil dvanáctileté děvče, nevinné dítě zaslíbené církvi. Měl na sobě svou bílou zbroj, když ji prznil, a její křehké tělíčko bylo jeho železným brněním rozmačkáno a dotrháno na kusy. Když s ní byl hotov, dal ji svým mužům, kteří jí uřízli nos a bradavky.“

„Jeho Veličenstvo nelze vinit ze zodpovědnosti za zločiny každého muže, který kdy sloužil rodu Lannisterů. Sandor Clegane je zrádce a surovec. Proč myslíte, že jsem ho propustila z našich služeb? Teď bojuje za toho psance Berika Dondarriona, ne za krále Tommena.“

„Jak pravíte. Přesto se musím zeptat – kde byli královi rytíři, když děly se všechny tyto věci? Nepřísahal snad kdysi král Jaehaerys Smírce na samotný Železný trůn, že koruna bude vždy chránit a bránit lid a svatou církev?“

Cersei neměla ponětí, co jim Jaehaerys Smířlivý nasliboval. „Ano, přísahal,“ souhlasila, „a Nejvyšší septon mu požehnal a pomazal jej jako krále. Stalo se tradicí, že každý nový Nejvyšší septon dá králi své požehnání… a vy jste přesto odmítl králi Tommenovi požehnat.“

„Její Veličenstvo se mýlí. My jsme neodmítli.“

„Nepřišel jste.“

„Hodina ještě nedozrála.“

Jsi kněz, nebo zelinář? „A co mohu udělat, abych… její zrání uspíšila? Jestli se odváží zmínit o zlatě, poradím si s ním stejně, jako jsem to udělala s tím před ním, a pak si najdu na jeho místo nějakého zbožného osmiletého kluka.

„Říše je plná králů. Aby mohla církev povznést jednoho nad všechny ostatní, musíme si být jistí. Před třemi stovkami let, když Aegon Drak přistál přesně pod tímto kopcem, se Nejvyšší septon zamkl v Hvězdném septu ve Starém městě a modlil se sedm dní a sedm nocí, přičemž nepřijímal nic než suchý chléb a vodu. Když vyšel, oznámil, že církev se proti Aegonovi a jeho sestrám nepostaví, protože Stařena zvedla svoji lampu a osvětlila mu budoucnost. Kdyby Staré město pozvedlo proti Drakovi zbraně, shořelo by, a Vysoká věž, Citadela i Hvězdné septum by byly rozbořeny a zničeny. Lord Hightower byl zbožný muž. Když slyšel toto proroctví, poslal své vojáky domů a osobně otevřel Aegonovi bránu. A Jeho Nejvyšší Svatost pomazala Dobyvatele sedmi oleji. Musím udělat totéž, co udělal on před třemi sty lety. Musím se modlit a postit se.“

„Sedm dní a sedm nocí?“

„Tak dlouho, jak bude třeba.“

Cersei by ten jeho vážný, zbožný obličej nejraději zpolíčkovala. Mohla bych ti pomoct postit se, pomyslela si. Mohla bych tě zavřít do nějaké věže a postarat se, aby ti tam nenosili jídlo, dokud bohové nepromluví, „Ti falešní králové se hlásí k falešným bohům,“ připomněla mu. „Jen král Tommen brání církev svatou.“

„A přesto jsou všude pálena a drancována septa. Dokonce i tiché sestry jsou znásilňovány, křičí o své bolesti k nebesům. Viděla Její Výsost kosti a lebky našich svatých mrtvých?“

„Viděla,“ musela připustit. „Dejte Tommenovi své požehnání a on učiní všem těmto zvěrstvům konec.“

„A jak to udělá, Výsosti? Pošle každému žebravému bratrovi rytíře, aby s ním chodil po cestách? Dá nám muže, aby strážili naše septy proti vlkům a lvům?“

Budu předstírat, že jsem to o lvech neslyšela. „Říše je ve válce. Jeho Veličenstvo zoufale potřebuje každého muže.“ Cersei neměla v úmyslu plýtvat Tomennovými vojáky na to, aby dělali chůvy vrabčákům nebo aby strážili svraštělá přirození tisíce zapšklých sept. Polovina z nich se jich stejně vroucně modlí o pořádné znásilnění. „Vaši vrabčáci mají kyje a sekery. Ať se brání sami.“

„Zákony krále Maegora to zakazují, jak Její Výsost jistě ví. Právě na základě jeho výnosu musela církev odložit meče.“

„Nyní je králem Tommen, ne Maegor.“ Co jí záleželo na tom, jaké nařízení vydal Maegor Šílený před třemi sty lety? Místo aby vzal meče z rukou věrných, měl je použít pro svoje vlastní cíle. Ukázala tam, kde stál Válečník nad svým oltářem z rudého mramoru. „Co to drží v ruce?“

„Meč.“

„Zapomněl, jak ho používat?“

„Maegorovy zákony –“

„– lze zrušit.“ Tady se zarazila, čekala, jestli jí Nejvyšší Vrabčák skočí na vějičku.

Nezklamal ji. „Znovuzrození církevní bojovníci… to by byla odpověď na tři staletí modliteb, Výsosti. Válečník by opět pozvedl svůj zářící meč a očistil by tuto hříšnou říši od veškerého zla. Kdyby nám Jeho Veličenstvo dovolilo obnovit staré požehnané řády Meče a Hvězdy, každý zbožný člověk v Sedmi královstvích by věděl, že on je naším pravým a právoplatným králem.“

Právě tohle chtěla Cersei slyšet, ale snažila se nevypadat příliš dychtivě. „Vaše Nejvyšší Svatost předtím hovořila o odpuštění. V těchto nepokojných časech by král Tommen byl nanejvýš vděčný, kdybyste našel cestu, jak by mohly být odpuštěny dluhy koruny vůči církvi. Mám dojem, že církvi dlužíme zhruba devět set tisíc zlatých.“

„Devět set tisíc šest set sedmdesát čtyři. Zlato, které by mohlo nasytit hladové a nově postavit na tisíc sept.“

„Takže přece jen chcete zlato?“ zeptala se královna. „Nebo chcete, aby byly zrušeny Maegorovy zaprášené zákony?“

Nejvyšší septon o tom chvíli uvažoval. „Jak si přejete. Dluh koruny bude prominut a král Tommen dostane své požehnání. Ale doprovodí mne k němu znovuzrození Válečníkovi synové pro větší slávu pravé víry, zatímco moji vrabčáci půjdou bránit pokorné a skromné této země, nově zrození jako Nuzní druhové starých časů.“

Královna vstala a uhladila si sukně. „Nechám připravit listiny a Jeho Veličenstvo je podepíše a stvrdí svou královskou pečetí.“ Pokud existovala nějaká část kralování, kterou Tommen miloval, bylo to otiskování pečeti do vosku.

„Sedm ať ochraňuje Jeho Veličenstvo. Ať nám dlouho vládne.“ Nejvyšší septon sepjal ruce a pozvedl oči k nebi. „Ať se zkažení třesou!“

Slyšíš to, lorde Stannisi? Cersei si nemohla pomoci, ale musela se usmát. Ani její otec by to nezvládl lépe. Jedním šmahem zbavila Královo přístaviště vrabčáků, zajistila Tommenovo požehnání a snížila dluh koruny o takřka milion zlatých. Její srdce se vznášelo, když dávala Nejvyššímu septonovi svolení, aby ji doprovodil zpátky do Lampové síně.

Lady Merryweather sdílela královnino potěšení, ačkoli o Válečníkových synech a Nuzných druzích nikdy předtím neslyšela. „Vznikli v dobách ještě před Aegonovým dobytím,“ vysvětlila jí Cersei. „Válečníkovi synové byl řád rytířů, kteří se vzdali svých pozemků a zlata a přísahali věrnost Jeho Nejvyšší Svatosti. Nuzní druhové… ti byli skromnější, ačkoli mnohem početnější. Svým způsobem žebraví bratři, třebaže místo žebracích misek nosili sekery. Putovali po cestách, provázeli poutníky od septa k septu. Jejich znakem byla sedmicípá hvězda, rudá na bílém podkladu, a tak jim prostý lid říkal Hvězdy. Válečníkovi synové nosili duhové pláště, vykládané stříbrné brnění na žíněných košilích a v hruškách svých mečů měli zasazené krystaly ve tvaru hvězdy. Těm se říkalo Meče. Svatí mužové, poustevníci, fanatici, pánbíčkáři, drakobijci, lovci čarodějnic… vyprávělo se o nich mnoho příběhů. Všechny se ale shodovaly v tom, že ve své nenávisti vůči všem nepřátelům církve byli nesmiřitelní.“

Lady Merryweather to pochopila okamžitě. „Třeba proti takovým jako lord Stannis a jeho rudá čarodějka?“

„Nu, vlastně ano,“ odpověděla Cersei a zahihňala se jako děvčátko. „Neměly bychom narazit soudek kořeněného vína a cestou domů si připít na horlivost Válečníkových synů?“

„Na horlivost Válečníkových synů a na brilantnost královny regentky. Na Cersei, první svého jména!“

Kořeněné víno bylo stejně sladké a chutné jako Cersein triumf a královnina nosítka jako by se cestou zpátky přes město téměř vznášela. Avšak u úpatí Aegonova vysokého kopce potkali Margaery Tyrell a její sestřenice vracející se z projížďky. Pronásleduje mne, kamkoli se vydám, pomyslela si Cersei podrážděně, když spočinula pohledem na malé královně.

Za Margaery se ubíral dlouhý průvod dvořanů, strážných a služebníků, každý obtížený košíky s čerstvě natrhanými květinami. Každá z jejích sestřenic měla v závěsu svého obdivovatele; veselý panoš Alyn Ambrose jel s Elinor, s níž byl zasnoubený, ser Tallad jel s plachou Allou, jednoruký Mark Mullendore s Meggou, kyprou a rozesmátou. Redwynovic dvojčata doprovázela dvě z Margaeřiných dalších dam, Meredyth Crane a Jannu z rodu Fossowayů. Všechny ženy měly ve vlasech květiny. Ke skupině se připojili rovněž Jalabhar Xho a ser Lambert s páskou přes oko a také pohledný zpěvák, známý jako Modrý bard.

A samozřejmě musí malou královnu provázet rytíř Královské gardy a samozřejmě je to Rytíř květin. V bílé šupinové zbroje prokládané zlatem ser Loras přímo zářil. Třebaže si již déle netroufal dávat Tommenovi výcvik ve zbrani, král stále trávil až příliš mnoho času v jeho společnosti. Pokaždé, když se chlapec vrátil z odpoledne stráveného se svou ženou, měl k vyprávění nový příběh o něčem, co ser Loras řekl nebo udělal.

Margaery je pozdravila, když se jejich průvody setkaly, a zařadila se vedle královniných nosítek. Tváře měla uzardělé, hnědé prstýnky vlasů jí volně spadaly na ramena, čechrané závany větru. „Byli jsme si natrhat podzimní květiny v královském lese,“ řekla jim.

Já vím, kde jsi byla, pomyslela si královna. Její informátoři ji podávali zprávy o každém kroku Margaery. Jaké neposedné děvče, ta naše malá královna. Zřídkakdy uplynuly tři dny, aby nejela někam na projížďku. Některé dny jezdívali podél cesty do Růženína, kde sbírali škeble a jedli na mořském břehu. Jindy vzala svoji družinu za řeku a strávili odpoledne sokolničením. Malá královna se také ráda projížděla na člunech, plavila se po Černovodém proudu bez nějakého konkrétního cíle. Když se cítila zbožně, odcházela z hradu, aby se pomodlila v Baelorově septu. Nechávala si šít šaty u tuctu švadlen, byla známá mezi městskými zlatníky, a dokonce se o ní vědělo, že navštěvuje rybí trh vedle Blátivé brány a prohlíží si denní úlovek. Kamkoli šla, prostý lid jí nadbíhal a ona dělala všechno pro to, aby co nejvíc rozdmýchala jejich obdiv. Ustavičně dávala almužny žebrákům, kupovala si horké koláče přímo z pekařova vozíku a zastavovala se, aby pohovořila s obyčejnými prodavači.

Kdyby to záleželo na ní, přiměla by Tommena, aby dělal všechny tyto věci s ní. Neustále ho zvala, aby ji a její slepičky při jejich dobrodružstvích provázel, a chlapec soustavně prosil svou matku o svolení jít s nimi. Královna dala několikrát souhlas, i kdyby jen proto, aby tím umožnila rytíři Osneymu strávit pár hodin navíc v Margaeřině společnosti. Pro všechno to dobro, co to zatím prokázalo. Osney se projevil jako žalostné zklamání. „Pamatuješ si den, kdy tvoje sestra vyplula do Dorne?“ zeptala se Cersei svého syna. „Pamatuješ si na dav, který na tebe řval při cestě zpátky do paláce? Na kameny, nadávky?“

Jenže král byl vůči jejím slovům hluchý – díky své malé královně. „Když budeme chodit mezi prostý lid, budou nás mít tím raději.“

„Tlustého Nejvyššího septona miloval prostý lid natolik, že ho roztrhal na kusy, a to byl svatý muž,“ připomněla mu. Dosáhla tím jedině toho, že se na ni pak mračil. Vsadila bych se, že tohle je přesně to, co Margaery chce. Každý den a každým způsobem se mi ho pokouší ukrást. Joffrey by její pletichářský úsměv prohlédl a dal by jí rázně najevo, co se sluší a patří, jenže Tommen byl důvěřivější. Ona věděla, že Joff je pro ni příliš silný, pomyslela si Cersei, vzpomínajíc na zlatou minci, kterou našel Qyburn. Aby mohl rod Tyrellů doufat, že bude moci vládnout, musel být odstraněn. Zpětně si uvědomila, že Margaery a ta její ošklivá babička kdysi plánovaly provdat Sansu Stark za královniččina zmrzačeného bratra Willase. Lord Tywin jim to překazil tím, že jim vypálil rybník a provdal Sansu za Tyriona, ale to spojení tam bylo. Jsou v tom všichni spolu, uvědomila si. Tyrellové podplatili žalářníky, kteří osvobodili Tyriona, a vypravili ho po Růžové cestě, aby se připojil ke své odporné nevěstě. Oba jsou teď v bezpečí ve Vysoké zahradě, schovaní za hradbou z růží.

„Měla jste jet s námi, Výsosti,“ brebentila malá intrikánka, zatímco vyjížděli do svahu Aegonova vysokého kopce. „Mohly jsme spolu strávit nádherné chvíle. Stromy jsou oděné ve zlaté, rudé a oranžové a všude jsou květiny. Také kaštany. Cestou domů jsme si nějaké upekli.“

„Já nemám na ježdění po lesích a trhání květin čas,“ řekla Cersei. „Musím vládnout království.“

„Jen jednomu, Výsosti? Kdo vládne dalším šesti?“ Margaery se vesele zasmála. „Doufám, že mi můj žert prominete. Já vím, jaké břímě nesete. Měla byste mne nechat podělit se o ně s vámi. Určitě jsou nějaké záležitosti, se kterými bych vám dokázala pomoci. Učinilo by to přítrž všem těm řečem, že vy a já spolu soupeříme o krále.“

„Tak tohle se říká?“ Cersei se usmála. „Jak hloupé. Já na tebe nikdy nepohlížela jako na svoji soupeřku, ani na okamžik.“

„Těší mne, že to říkáte,“ odpověděla Margaery bezelstně. „Příště musíte jet i s Tommenem s námi. Jsem si jistá, že by se to Jeho Veličenstvu líbilo. Hrál pro nás Modrý bard a ser Tallad nám ukázal, jak bojovat s holí, tak jak to dělá prostý lid. V lese je na podzim tak krásně.“

„Můj zesnulý manžel les také miloval.“ V časných letech jejich manželství na ni Robert neustále naléhal, aby jezdila na lov s ním, ale Cersei se z toho vždycky nějak vykroutila. Jeho lovecké vyjížďky jí poskytovaly čas, který mohla trávit s Jaimem. Zlaté dny a stříbřité noci. Jistě, byl to nebezpečný tanec, který spolu tančili. Všude v Rudé baště byly cizí oči a uši, a člověk si nemohl být nikdy jistý, kdy se Robert vrátí. To nebezpečí však jen přispívalo k tomu, že byl jejich společně trávený čas o to víc vzrušující. „I tak může krása někdy maskovat smrtelné nebezpečí,“ varovala malou královnu. „Robert přišel v lese o život.“

Margaery se usmála na sera Lorase; roztomilým sesterským úsměvem, plným lásky. „Její Výsost je tak laskavá, že si o mne dělá starosti, ale můj bratr mne ochrání.“

Jdi a lov, naléhala Cersei na Roberta, půl stovky krát. Můj bratr mne ochrání. Vzpomněla si, co jí Taena řekla předtím a ze rtů jí vytryskl smích.

„Její Výsost se tak krásně směje.“ Margaery se na ni tázavě podívala. „Mohla bych vědět čemu?“

„Dozvíš se to,“ odpověděla královna. „Slibuji ti, že se to dozvíš.“

PLENITEL

Bubny bušily v bitevním rytmu, zatímco Železné vítězství plulo kupředu a jeho beranidlo rozráželo zčeřené zelené vody. Menší loď vpředu se otáčela, vesla pleskala do vln. Na jejích praporcích plápolaly růže; na přídi a zádi bílá růže na rudém poli, na stěžni zlatá na poli zeleném jako tráva. Železné vítězství narazilo do jejího boku tak prudce, že polovina veslařů přišla o svá vesla; popraskala a roztříštila se… sladká hudba pro kapitánovy uši.

Vyšvihl se přes zábradlí a doskočil na palubu ve svém zlatém plášti vlajícím za ním. Bílé růže se stáhly zpátky, tak jak to muži vždycky dělali při pohledu na Viktariona Greyjoye v brnění a ozbrojeného, s tváří ukrytou za přilbicí ve tvaru krakatice. Třímali meče, kopí a sekery, ale devět z deseti jich bylo beze zbroje a ten desátý měl jenom košili s všívanými šupinami. Tohle nejsou železní muži, pomyslel si Viktarion. Mají strach, že se utopí.

„Na něj“ vykřikl jeden z mužů. „Je sám!“

„POJĎTE!“ zahřímal na ně v odpověď. „Pojďte mne zabít, jestli to dokážete.“

Ze všech stran přibíhali růžoví válečníci s šedou ocelí v rukou a s hrůzou v očích. Jejich strach byl znát natolik, že jej Viktarion málem cítil na patře. Rozmáchl se doleva a doprava, prvnímu muži uťal ruku v lokti, druhému u samého ramene. Třetí zabořil hlavici své sekery do měkkého borového dřeva Viktarionova štítu. Viktarion jím praštil do obličeje toho blázna, srazil jej k zemi a sekl po něm, když se muž pokoušel znovu vstát. Zatímco se snažil vykroutit svoji sekeru z hrudního koše mrtvého, bodlo ho mezi lopatky kopí. Cítil to, jako by jej někdo plácl do zad. Otočil se a máchl sekerou po kopiníkově hlavě. Jak se olovo s praskotem zabořilo do přilbice, vlasů a lebky, ucítil náraz v paži. Muž se na polovinu zabušení srdce zapotácel, pak železný kapitán vytrhl sekeru z jeho hlavy a nechal potácející se mrtvolu s ochablými končetinami zhroutit se na prkna paluby. Muž vyhlížel spíš jako opilý než mrtvý.

Tou dobou už Viktariona na palubu rozbité lodi následovali jeho železní muži. Slyšel zavýt Wulfa Jednouchá, když se pouštěl do díla, zahlédl Ragnora Štíta v jeho rezavé zbroji, uviděl Nutea Holiče, jak s otáčením vrhl sekeru vzduchem, aby se zabořila jednomu muži do hrudi. Viktarion zabil dalšího muže, pak dalšího. Pozabíjel by jich třetinu, ale Ragnor jej předehnal. „Dobrá práce,“ zahalekal na něj Viktarion.

Když se otočil, aby vyhledal další oběť pro svoji sekeru, spatřil na opačné straně paluby druhého kapitána. Jeho bílá suknice byla postříkaná čerstvou i sraženou krví, ale Viktarion přesto rozlišil znak na jeho hrudi, bílou růži v rudém erbu. Stejný znak měl muž na svém štítu, na bílém poli vsazeném do rudého lemu. „Ty!“ zvolal železný kapitán přes krveprolití mezi nimi. „Ty z růží! Jsi pánem Jihoštítu?“

Muž zvedl hledí a ukázal bezvousou tvář. „Jeho syn a dědic. Rytíř Talbert Serry. A kdo jsi ty, krakatice?“

„Tvoje smrt.“ Viktarion se vrhl proti němu.

Ser Talbert mu skočil vstříc. Jeho dlouhý meč byl z dobré, v hradu kuté oceli a v rukou mladého rytíře přímo zpíval. Jeho první výpad byl vedený nízko a Viktarion jej odrazil sekerou. Druhý zasáhl železného kapitána do přilbice, než stačil zvednout štít. Viktarion odpověděl bočním sekem své sekery. Cestu mu zkřížil rytířův meč. Odlétly dřevěné třísky a bílá růže se se sladkým, ostrým prask rozčísla vpůli. Meč mladého rytíře jej zasáhl do stehna, jednou, dvakrát, třikrát zazvonil proti oceli. Ten chlapec je rychlý, uvědomil si železný kapitán. Uhodil svým štítem rytíře do tváře a poslal jej vrávorajícího pozpátku směrem k lodnímu brlení. Zvedl sekeru a vložil do výpadu všechnu sílu, aby chlapce rozsekl od krku až ke slabinám, ale ser Talbert se stočil stranou. Hlavice sekery projela zábradlím, až se na všechny strany rozlétly třísky, a uvízla tam, když se ji pokusil vytrhnout. Paluba se mu zahoupala pod nohama a Viktarion klesl na koleno.

Ser Talbert odhodil rozbitý štít a sekl svým dlouhým mečem. Když se Viktarion zapotácel, jeho štít se napůl stočil. Zachytil rytířovu čepel svou železnou pěstí. Překládaná ocel praskla a osten bolesti jej přiměl heknout, ale Viktarion čepel přesto držel dál. „Já jsem taky rychlý, chlapče,“ řekl, když vyrval meč z rytířovy ruky a hodil jej do moře.

Rytíř Talbert vytřeštil oči. „Můj meč…“

Viktarion chytil mladíka zakrvácenou pěstí pod krkem. „Jdi si pro něj,“ řekl a odtlačil ho po zádech přes bok lodi do krví zbrocených vod.

To mu poskytlo čas, aby mohl ze zábradlí vyprostit svoji sekeru. Bílé růže pod železným přílivem odpadávaly. Někteří se pokoušeli uprchnout do podpalubí, jiní prosili o milost. Viktarion cítil horkou krev stékající mu po prstech pod kroužkovou zbrojí, kůží a překládanou ocelí, ale nic si z toho nedělal. Kolem stěžně dál bojoval hustý shluk mužů, stojících rameno u ramene v kruhu zády ke stěžni. Tohle jsou aspoň muži. Raději zemřou, než by se vzdali. Viktarion to přání některým z nich splní. Třeskl svojí sekerou o štít a vyrazil proti nim.

Potopený bůh neutvářel Viktariona Greyjoye tak, aby dokázal bojovat slovy na královolbě nebo bojovat proti záludným nepřátelům plížícím se v bažinách. Toto byl důvod, proč byl poslán na svět; aby stál oděný v oceli, v ruce se sekerou, z níž odkapává rudá krev, a každým výpadem jednal se smrtí.

Sekali do něj zepředu i zezadu, ale jejich meče jako by byly vrbové proutky. Žádné ostří nemohlo proseknout jeho těžkou plátovou zbroj ani nedával svým nepřátelům čas, aby mohli nalézt slabá místa ve spojích, kde jej chránila pouze kroužková košile a kůže. Ať si na něj útočí tři muži nebo čtyři nebo i pět; nezáleželo na tom. Sekal do jednoho po druhém, důvěřoval své oceli, že jej ochrání. Vždy když jeho protivník padl, hned obrátil svou rozlícenost proti dalšímu.

Poslední muž, který proti němu stanul, musel být kovář; měl paže jako býk – a jednu mnohem svalnatější. Jeho zbrojí byla ocvočkovaná vesta a čepička z vařené kůže. Jediný úder, který zasadil, doničil zbytky Viktarionova štítu, ale sek, kterým mu kapitán odpověděl, rozštípl jeho hlavu vpůli. Kéž bych si mohl tak jednoduše poradit s Vraním okem. Když trhnutím vysvobodil hlavici své sekery, kovářova lebka jako by se rozpukla. Všude kolem se rozstříkly kost a krev a mozek; mrtvola padla na kolena a zhroutila se na palubu. Teď už je příliš pozdě prosit o milost, pomyslel si Viktarion, když od něj odcházel.

Tehdy už byla paluba pod jeho chodidly kluzká krví a všude kolem leželi mrtví a umírající. Odhodil svůj rozbitý štít a nasál vzduch. „Pane kapitáne,“ slyšel za sebou říkat Holiče, „den je náš.“

Moře kolem bylo plné lodí. Některé hořely, jiné se potápěly, další byly rozsekané na třísky. Voda mezi trupy byla hustá jako vydušená šťáva, plná mrtvol, zlámaných vesel a mužů zoufale se držících trosek. V dálce prchala zpátky směrem ke Klikatici polovina tuctu jižanských veslic. Nechte je plout, pomyslel si Viktarion, nechte je, ať ten příběh vyprávějí. Jakmile muž jednou svěsil ocas a prchl z bitvy, přestával být mužem.

Oči ho pálily od potu, který mu do nich stekl během bitvy. Dva z jeho veslařů mu pomohli rozepnout přilbici ve tvaru krakatice, aby si ji mohl sundat. Viktarion si otřel čelo. „Ten rytíř,“ zachroptěl, „ten rytíř s bílou růží. Vytáhli jste ho někdo z vody?“ Panský syn by stál za tučné výkupné od jeho otce, pokud starý pán ještě žije. Jestli ne, tak od jeho lenního pána ve Vysoké zahradě.

Žádný z jeho mužů však nevěděl, co se s mladým rytířem stalo poté, co jej Viktarion hodil přes bok lodi do moře. S největší pravděpodobností se utopil. „Ať hoduje stejně, jako bojoval, ve vodních síních Potopeného boha.“ Třebaže muži ze Štítových ostrovů zvali sami sebe mořeplavci, brázdili moře plni strachu a do bitvy šli lehce oděni kvůli strachu z utonutí. Mladý rytíř byl jiný. Statečný muž, pomyslel si Viktarion. Skoro jako železný.

Ukořistěnou loď dal Ragnoru Štítovi, určil tucet mužů, kteří měli tvořit její posádku, a vrátil se na svoje Železné vítězství. „Seberte zajatcům zbroj a zbraně a nechte jim obvázat zranění,“ řekl Nuteovi holiči. „Umírající hoďte do moře. Budouli někteří prosit o milost, podřízněte jim nejdříve hrdla.“ Pro takové měl jen pohrdání; raději se utopit v mořské vodě než v krvi. „Chci znát přesný počet lodí, které jsme ukořistili, a všech rytířů a lordů, co jsme zajali. Také chci jejich praporce.“ Jednoho dne, až zestárne a zeslábne, si je pověsí ve své síni, aby mu připomínaly všechny nepřátele, které porazil, když byl mladý a silný.

„Jak si přeješ,“ usmál se Nutě. „Je to velké vítězství.“

Ano, pomyslel si, velké vítězství pro Vraní oko a jeho čaroděje. Ostatní kapitáni budou nanovo provolávat jméno jeho bratra, jakmile zpráva o bitvě pronikne do Duboštítu. Euron je ošálil svým mrštným jazykem a usměvavým okem a získal je na svou stranu příslibem plundrování půl stovky vzdálených zemí; dal jim zlato a stříbro, zdobené brnění, zaoblené meče s pozlacenými hruškami, dýky z valyrijské oceli, pruhované tygří kožešiny a kůže ze skvrnitých koček, nefritové mantikory a prastaré valyrijské sfíngy, truhlice plné muškátového ořechu, řebříčku a šafránu, slonovinové kly a rohy z jednorožců, zelená, oranžová a žlutá pera z Letních ostrovů, štůčky jemného hedvábí a lesklého aksamitu… a přesto tohle všechno bylo málo a ještě méně v porovnání s tímhle, s živočišnou radostí z dobývání. Dal jim možnost dobývat, plenit a drancovat a oni jsou jeho nyní a navždy, pomyslel si kapitán. To pomyšlení mu zanechalo hořkou pachuť na jazyku. Tohle bylo moje vítězství, ne jeho. Kde byl on? V Duboštítu, lenošil v hradu. Ukradl mi moji ženu, ukradl mi můj trůn a nyní mne okrádá o mou slávu.

Poslušnost byla pro Viktariona Greyjoye zcela přirozenou věcí; narodil se pro ni. Vyrůstaje ve stínu svých bratří následoval Balona ve všem, co dělal. Později, když se narodili Balonovi synové, smířil se s myšlenkou, že jednoho dne bude poklekat také před nimi, až jeden z nich zaujme místo svého otce na Mořskokamenném trůnu. Jenže Potopený bůh povolal Balona a jeho syny do svých vodních síní a Eurona Viktarion nedokázal zvát „králem“, aniž by cítil žluč v hrdle.

Vítr byl osvěžující a jeho žízeň zuřivá. Po bitvě chtěl vždycky víno. Přenechal palubu Nuteovi a sešel dolů. Ve své těsné kajutě na zádi našel snědou ženu, vlhkou a připravenou; možná i jí bitva rozehřála krev. Vzal si ji dvakrát, v rychlém sledu po sobě. Když s ní byl hotov, měla na prsou, stehnech a břiše rozmazanou krev, ale byla to jeho krev, ze sečné rány na dlani. Snědá žena mu ji vymyla převařeným octem.

„Ten plán byl dobrý, to připouštím,“ řekl Viktarion, když poklekla vedle něho. „Klikatice je pro nás teď otevřená jako za starých časů.“ Byla to lenivá řeka, široká, pomalá a zrádná, s potopenými kmeny a písečnými nánosy. Většina mořských plavidel se neodvažovala plavit za Vysoké zahradu, ale veslice s nízkým ponorem mohly plout proti proudu až k Hořkomostu. Ve starých časech se železní muži odvážně plavili po říční cestě a plundrovali všechno podél Klikatice a jejích přítoků… dokud králové se zelenou rukou nevyzbrojili rybáře na čtyřech malých ostrovech v ústí Klikatice a nejmenovali je svými štíty.

Uplynuly dva tisíce let, ale ve strážních věžích podél rozeklaných břehů drželi šedovousí muži stále svoji prastarou stráž. Jakmile první z nich zahlédne veslice, zapálí starci své majákové ohně a jejich signál bude putovat z kopce na kopec a z ostrova na ostrov. Strach! Nepřátelé! Nájezdníci! Nájezdníci! Jakmile rybáři spatří ohně planoucí na vysokých místech, zahodí své sítě a pluhy a chopí se mečů a seker. Jejich páni se vyřítí ze svých hradů, provázeni svými rytíři a zbrojnoši. Válečné rohy se budou rozléhat ozvěnou přes hory, ze Zelenoštítu a Šedoštítu, Duboštítu a Jihoštítu, a jejich veslice vyklouznou zpod mechem porostlých kamenných stání podél břehů, s rychle se míhajícími vesly poplují přes úžiny, aby uzavřely Klikatici a hnaly nájezdníky vzhůru po řece k jejich zkáze.

Euron poslal proti proudu řeky Torwolda Hnědozuba a Rudého veslaře s tuctem rychlých veslic, tak aby je páni Štítových ostrovů začali pronásledovat. Než dorazí jeho hlavní flotila, na ostrovech zůstane k jejich obraně jen hrstka bojeschopných mužů. Železní připluli s večerním přílivem a záře zapadajícího slunce je udrží skryté před zraky šedovousů ve strážních věžích, dokud nebude příliš pozdě. Vítr měli v zádech, tak jako po celou cestu na jih ze Starého Wyku. Mezi muži flotily kolovaly šeptem řeči, že mnoho a ještě víc s tím mají co do činění Euronovi čarodějové, že Vraní oko obměkčuje Bouřlivého boha krvavými obětinami. Jak jinak by se odvážil plout tak daleko na západ, namísto aby sledoval linii pobřeží, jak bývalo zvykem?

Železní najeli se svými veslicemi na oblázkové pobřeží a vyhrnuli se do purpurového soumraku s lesklou ocelí v rukou. Než se na vysokých místech rozhořely ohně, zůstalo jen pár těch, kdo se mohli chopit zbraně. Šedoštít, Zelenoštít a Jihoštít padly dřív, než vyšlo slunce. Duboštít odolával o půl dne déle. A když muži ze Čtyř štítů zanechali svého pronásledování Torwolda a Rudého veslaře a otočili se dolů po proudu, u ústí Klikatice na ně již čekala Železná flotila.

„Všechno dopadlo tak, jak řekl Euron,“ řekl Viktarion snědé ženě, když mu obvazovala ruku plátnem. „Jeho čarodějové to museli vědět.“ Na palubě Tichosti měl tři, jak mu šeptem prozradil Quellon Pokorný. Byli to divní muži, děsiví, ale Vraní oko si z nich udělal otroky. „Stále však potřebuje mne, abych bojoval jeho bitvy,“ pokračoval Viktarion. „Jeho čarodějové jsou možná dobří, ale války se vyhrávají krví a ocelí.“ Ocet v jeho ráně štípal hůř než kdy předtím. Odstrčil ženu stranou a zachmuřeně sevřel ruku v pěst. „Přines mi víno.“

Pil jej potmě, přemítaje o svém bratrovi. Pokud mu nezasadím smrtelnou ránu vlastní rukou, budu i tak bratrovrah? Viktarion neměl strach z nikoho na světě, ale prokletí Potopeného boha se přece jen obával. Když jej na můj příkaz zabije jiný, budu mít i tak krev na svých rukou? Aeron Mokrovlas by znal odpověď, jenže kněz zůstal kdesi vzadu na Železných ostrovech, stále doufal, že se mu podaří vyburcovat železné muže ke vzpouře proti nově korunovanému králi. Nutě Holič dokáže oholit muže sekerou vrženou ze vzdálenosti dvaceti yardů. A žádná z Euronových zrůd by se nemohla postavit Wulfovi Jednouchovi nebo Andrikovi Neusměvavému. Dokázal by ho zabít kterýkoli z nich. Jenže co člověk může udělat, a co udělá, jsou dvě odlišné věci, to věděl moc dobře.

„Euronovo rouhání přivodí hněv Potopeného boha na nás všechny,“ prorokoval Aeron na Starém Wyku. „Musíme ho zastavit, bratře. Jsme stále z Balonový krve, ne snad?“

„To je i on,“ odpověděl Viktarion. „Mně se to nelíbí o nic víc než tobě, jenže Euron je král. Jmenovala ho tvoje královolba a ty sám jsi mu položil na hlavu korunu z naplaveného dříví!“

„Položil jsem mu korunu na hlavu,“ připustil kněz, s vodou odkapávající z mořských řas v jeho vlasech, „ale rád mu ji zase vezmu a korunuji místo něj tebe. Ale jen když budeš dostatečně silný, abys proti němu mohl bojovat.“

„Pozvedl ho Potopený bůh,“ namítl Viktarion. „Ať ho Potopený bůh taky srazí.“

Aeron jej obdařil zlověstným pohledem, takovým, o němž bylo známo, že se při něm kazí voda ve studnách a ženy přicházejí o plodnost. „To nebyl bůh, kdo promluvil. O Euronovi je známo, že si na té své rudé lodi drží čaroděje a odporné černokněžníky. Vyslali mezi nás nějaké kouzlo, abychom neslyšeli hlas moře. Kapitáni a králové byli z těch jeho řečí o dracích jako opilí.“

„Byli jako opilí a měli strach z toho rohu. Sám jsi slyšel, jaký vydával zvuk. Na tom už ale nesejde, Euron je náš král.“

„Můj ne,“ prohlásil kněz. „Potopený bůh pomáhá udatným mužům, ne těm, kteří se schovávají v podpalubí, když se zvedá bouře. Pokud se nerozhýbeš ty sám, abys odstranil Vraní oko z Mořskokamenného trůnu, budu muset vzít ten úkol na sebe.“

„Jak? Nemáš lodě, nemáš meče.“

„Mám svůj hlas,“ odpověděl kněz, „a bůh je se mnou. Moje je síla moře, síla, o níž Vraní oko nemůže doufat, že ji dokáže porazit. Vlny se možná rozbíjejí o horu, ale přesto pořád přicházejí, vlna za vlnou, a na místě, kde dříve stála hora, nakonec zůstanou jen oblázky. A brzy jsou smeteny dokonce i oblázky, aby byly na věky věků mořským dnem.“

„Oblázky?“ zabručel Viktarion. „Jsi blázen, když si myslíš, že se ti podaří svrhnout Vraní oko řečmi o vlnách a oblázcích.“

„Těmi vlnami budou železní muži,“ řekl Mokrovlas. „Ne ti velcí a urození, ale prostý lid, oráči půdy a rybáři. Kapitáni a králové Eurona pozvedli, ale prostý lid ho svrhne. Vydám se na Velký Wyk, na Drsnořád, na Kosatkohoru, na samotný Štít. Moje slova budou slyšet v každém městě a vesnici. Žádný bezbožný člověk nesmí sedět na Mořskokamenném trůnu!“ Potřásl svojí vlasatou hlavou a vyrazil zpátky do noci. Když příštího dne vyšlo slunce, Aeron Greyjoy nebyl na Starém Wyku k nalezení. Dokonce ani jeho utopení muži nevěděli, kde je. Říkali, že když se to Vraní oko dozvěděl, jen se smál.

Ale třebaže byl kněz pryč, jeho zlověstná varování zůstávala vypálená v Euronově paměti. Viktarion zjistil, že vzpomíná také na slova Baelora Blacktyda. „Balon byl šílený, Aeron šílenější a Euron je nejšílenější ze všech.“ Mladý lord se po královolbě pokoušel odplout domů, odmítl přijmout Eurona za svého lenního pána. Jenže Železná flotila uzavřela záliv – ve Viktarionu Greyjoyovi byl hluboce zakořeněný smysl pro poslušnost – a Euron měl na hlavě korunu z naplaveného dříví. Noční letec byl dostižen a pán Černopřílivu předveden před krále v řetězech. Euronovi němé zrůdy jej rozsekali na sedm kusů, aby se dostalo na každého ze sedmi bohů zelených krajin, které za živa uctíval.

Viktarionovi dal nově korunový král jako odměnu za jeho loajální pomoc snědou ženu, kterou vzali jakémusi otrokáři, jenž měl namířeno do Lys. „Já po tobě žádné zbytky nechci,“ řekl svému bratrovi opovržlivě, ale když Vraní oko prohlásil, že žena bude usmrcena, pokud si ji nevezme, povolil. Měla vytržený jazyk, ale jinak byla nepoškozená a kromě toho velmi krásná, s kůží hnědou jako naolejované týkové dřevo. A přesto, kdykoli se na ni někdy podíval, zjistil, že vzpomíná na první ženu, kterou mu jeho bratr dal, aby z něj učinila muže.

Chtěl se zmocnit snědé ženy ještě jednou, ale zjistil, že není schopen. „Přines mi další měch vína,“ řekl jí, „pak vypadni.“ Když se vrátila s měchem kyselého červeného, kapitán si jej odnesl na palubu, kde byl aspoň svěží mořský vzduch. Vypil polovinu měchu, zbytek vylil do moře, pro všechny muže, kteří zemřeli.

Železné vítězství setrvávalo celé hodiny v ústí Klikatice. Protože větší část Železné flotily byla u Duboštítu, Viktarion udržoval Žal, Lorda Dragona, Železný vítr a Panninu zhoubu kolem sebe jako zadní voj. Vytahovali z moře přeživší a dívali se, jak Tvrdá ruka pomalu klesá pod hladinu, stahována vrakem, do kterého narazila. Než zcela zmizela pod vlnami, dostal Viktarion soupis, o který žádal. Ztratil šest lodí a ukořistil jich osmdesát tři. „To stačí,“ řekl Nuteovi. „K veslům. Vracíme se do Tesařova.“

Jeho veslaři ohnuli záda směrem k Duboštítu a železný kapitán znovu zašel do podpalubí. „Mohl bych ho zabít,“ řekl snědé ženě. „Třebaže je to velký hřích, zabít svého krále, a ještě horší zabít svého bratra.“ Zamračil se. „Aša mi měla dát svůj hlas.“ Jak mohla kdy doufat, že si získá kapitány a krále borovými šiškami a tuříny? Má v sobě Balonovu krev, ale pořád je to žena. Po královolbě uprchla. V tu noc, kdy byla na Euronovu hlavu vsazena koruna z naplaveného dříví, se ona i její posádka vytratily. Nějaká malá část ve Viktarionovi byla ráda, že to udělala. Jestli té holce zůstala aspoň trocha zdravého rozumu, provdá se za nějakého seveřanského pána a bude sním žít v jeho hradu, daleko od moře a od Euronova Vraního oka.

„Tesařov, pane kapitáne,“ zvolal muž z posádky.

Viktarion vstal. Víno otupilo bolestné cukání v jeho ruce. Možná zajde za mistrem Tesařova, aby se mu na to podíval – pokud toho muže mezitím nezabili. Když se loď stočila k pevnině, vrátil se na palubu. Způsob, jakým seděl hrad lorda Hewetta nad přístavem, mu připomínal Panský přístav, třebaže jeho městečko bylo dvakrát tak velké. Vody za přístavem brázdila desítka dlouhých veslic, na jejichž plachtách se ve větru třepetaly zlaté krakatice. Stovka dalších jich byla vytažena na oblázkové břehy a uvázána k molům, jež lemovala přístav. U kamenné přístavní hráze stály tři velké kogy a tucet menších, nakládajících kořist a zásoby. Viktarion vydal příkaz, aby Železné vítězství spustilo kotvu. „Připravte člun.“

Když se přiblížili k městečku, vypadalo přízračně tiché. Většina krámků a domů byla vydrancovaná, jak napovídaly jejich rozbité dveře a okenice, ale podpálili jenom septum. Ulice byly poseté mrtvolami a na každé z nich sedělo na stráži malé hejno vran mrchožroutek. Mezi mrtvými procházela skupina zasmušilých přeživších, odháněli černé ptáky a házeli mrtvoly na korbu vozu, aby je mohli pohřbít. Viktarion byl představou pohřbu zhnusen; žádný opravdový syn moře by nechtěl hnít pod zemí. Jak by mohl kdy najít vodní síně Potopeného boha, kde bude celou věčnost pít a hodovat?

Mezi loděmi, které míjeli, byla i Tichost. Viktarionův pohled přitáhla železná galeonová figura na její přídi, panna bez úst s větrem rozevlátými vlasy a rozpaženýma rukama. Měla ústa jako kterákoli jiná žena, dokud jí je Vraní oko nezašil.

Jak se blížili k pobřeží, všiml si řady žen a dětí hnaných na palubu jedné z velkých kog. Některé z nich měly ruce spoutané za zády a všechny měly kolem krku konopné smyčky. „Kdo je to?“ zeptal se mužů, kteří pomáhali uvázat jejich člun.

„Vdovy a sirotci. Budou prodáni do otroctví.“

„Prodáni?“ Na Železných ostrovech nikdy žádní otroci nebyli, jenom nevolníci. Nevolník musel sloužit, ale nebyl majetkem svého pána. Jeho děti se rodily svobodné, pokud byly dány Potopenému bohu. A nevolníci nebyli nikdy prodáváni za zlato. Za nevolníka zaplatil muž železnou cenu, jinak neměl nic. „Měli by to být nevolníci nebo solné ženy,“ namítl.

„Je to králův rozkaz,“ odpověděl muž.

„Silní vždycky brali slabým,“ poznamenal Nutě Holič. „Nevolníci či otroci, na tom nezáleží. Jejich muži je nedokázali ochránit, a tak teď patří nám, abychom si s nimi mohli naložit dle libosti.“

Toto není starý způsob, mohl namítnout, ale nebyl čas. Jeho vítězství jej předcházelo a muži se shromažďovali kolem, aby mu poblahopřáli. Viktarion je nechal, aby mu lichotili, dokud jeden nezačal vychvalovat Euronovu odvahu. „Jak odvážné bylo plavit se tak daleko od pevniny, takže se na ostrovy nemohlo před námi dostat ani slovo o našem příchodu,“ zabručel, „ale přeplout půl světa v lovu na draky, to je něco jiného.“ Na odpověď nečekal, ale protlačil se ramenem napřed davem a pak dál, vzhůru do pevnosti.

Hrad lorda Hewetta byl malý, ale silný, s tlustými stěnami a železem zpevněnou dřevěnou bránou, která evokovala prastarý znak jeho rodu, dubový štít pobitý železnými cvočky na poli modré a bílé barvy. Nyní však plápolala z jeho zeleně zastřešených věží krakatice a velkou bránu našli spálenou a rozbořenou. Po hradbách chodili železní muži s kopími a sekerami a také některé z Euronových zrůd.

Na nádvoří narazil Viktarion na Gorolda Goodbrothera a starého Drumma, tiše hovořící s Rodrikem Harlawem. Nutě Holič při pohledu na ně zahoukal. „Čteci,“ zavolal, „proč máš tak protažený obličej? Tvoje obavy se nenaplnily. Den je náš a nám patří kořist!“

Lord Rodrik našpulil ústa. „Tahle skaliska myslíš? Všechna dohromady by nebyla ani na jeden Drsnořád. Získali jsme nějaké kameny, stromy a pár cetek, a především nepřátelství rodu Tyrellů.“

„Růží?“ Nutě se zasmál. „Jaká růže by mohla ublížit krakatici z hlubin? Vzali jsme jim jejich štíty a všechny je rozbili na kusy. Kdo je teď bude chránit?“

„Vysoká zahrada,“ odpověděl Čtec. „Brzy se proti nám sešikuje veškeré vojsko Roviny, Holiči, a pak se možná dozvíš, že některé růže mají ocelové trny.“

Drumm přikývl, jednu ruku na Jílci svého Rudého deště. „Lord Tarly nosí ten svůj velký meč Srdcozhoubu a vždycky tvoří Tyrellův předvoj.“

Viktarion cítil, jak se v něm zvedá hněv. „Jen ať si přijde. Zaberu si jeho meč za svůj vlastní, tak jako si tvůj předek přivlastnil Rudý déšť. Ať přijdou všichni a ať si přivedou také Lannistery. Lev je možná lítý na pevnině, ale na moři má vždycky nadvládu krakatice.“ Dal by polovinu svých zubů za šanci vyzkoušet svoji sekeru proti Králokatovi nebo Rytíři květin. To byl druh bitvy, kterému rozuměl. Králokat byl prokletý v očích bohů a lidí, ale bojovník to byl ctěný a vážený.

„Neměj strach, kapitáne,“ řekl Čtec. „Však oni přijdou. Jeho Veličenstvo si to přeje. Proč by nám jinak poručil, abychom nechali odletět havrany?“

„Příliš mnoho čteš a málo bojuješ,“ řekl Nutě. „Máš místo krve mléko.“ Jenže Čtec dělal, jako by ho neslyšel.

Když Viktarion vstoupil do síně, hýření a veselí již bylo v plném proudu. Železní muži seděli kolem stolů, pili, křičeli a strkali do sebe navzájem, vychloubali se, kolik mužů zabili, kolik hrdinských skutků vykonali, kolik kořisti pobrali. Mnozí byli svými úlovky ověšeni. Levoruký Lukas Tresska a Quellon Pokorný strhali ze zdí tapiserie a přehodili si je přes sebe jako pláště. Germund Botley měl přes svůj pozlacený lannisterský hrudní plát pověšenou šňůru perel a granátů. Andrik Neusměvavý se potácel se ženou pod každou paží; třebaže byl dál neusměvavý, měl prsten na každém prstě. Místo misek vydlabaných z bochníků starého okoralého chleba jedli kapitáni ze stříbrných talířů.

Tvář Nutea Holiče potemněla hněvem, když se rozhlížel kolem. „Vraní oko nás pošle dopředu, abychom se postavili veslicím, zatímco jeho vlastní muži si zabírají hrady a vesnice a nechávají si pro sebe všechnu kořist a ženy. Co tady zbylo pro nás?“

„My máme slávu.“

„Sláva je dobrá,“ řekl Nutě, „ale zlato je lepší.“

Viktarion pokrčil rameny. „Vraní oko říká, že budeme mít celé Západozemí. Stromovinu, Staré město, Vysokou zahradu… tam najdete svoje zlato. Ale dost bylo řečí. Mám hlad.“

Podle pokrevního práva si mohl Viktarion nárokovat místo u vyvýšeného stolu, ale nestál o to, aby jedl s Euronem a jeho stvůrami. Místo toho si vybral místo vedle Ralfa Kulhavce, kapitána Lorda Quellona. „Velké vítězství, pane kapitáne,“ řekl Kulhavec. „Vítězství hodné panského titulu. Měl bys dostat svůj ostrov.“

Lord Viktarion. Ano, proč ne? Nebyl by to sice Mořskokamenný trůn, ale aspoň něco.

Z druhé strany stolu proti němu seděl Hotho Harlaw, ohryzával maso z kosti. Odhodil ji stranou a nahrbil se dopředu. „Rytíř dostane Šedoštít. Můj bratranec. Slyšel jsi to už?“

„Ne.“ Viktarion se podíval přes síň, kde seděl ser Harras Harlaw a popíjel víno ze zlatého poháru; vysoký muž přísného vzhledu s protáhlým obličejem. „Proč by Euron dával ostrov právě jemu?“

Hotho natáhl svůj prázdný vinný pohár a bledá mladá žena v šatech z modrého sametu a pozlacené krajky mu jej dolila. „Rytíř dobyl Chmurokámen úplně sám. Zabodl svůj praporec pod hrad a vyzval chmurovské, aby se mu postavili. Jeden to udělal, pak další, pak ještě jeden. Zabil je všechny… nu, skoro všechny, dva se vzdali. Když šel k zemi sedmý muž, septon lorda Grimma usoudil, že promluvili bohové a hrad vydal.“ Hotho se zasmál. „Bude lordem Šedoštítu a já mu to přeji. Teď, když bude pryč, jsem Čtecův dědic já.“ Udeřil se vinným pohárem do hrudi. „Hotho Hrbáč, pán Drsnořádu.“

„Sedm, říkáš.“ Viktarion by byl rád věděl, jak by chmurovští obstáli proti jeho sekeře. Nikdy nebojoval s mužem vyzbrojeným valyrijskou ocelí, třebaže se hodněkrát bili s mladým Harrasem Harlawem, když byli oba ještě mladí. Jako chlapec byl Harlaw věrným přítelem Balonova nejstaršího syna Rodrika, který zemřel pod hradbami Mořské stráže.

Hostina byla dobrá. Víno bylo z těch nejlepších a k jídlu měli vola, zprudka opečeného a krvavého, a také nadívané kachny a vědra čerstvých krabů. Obsluhující dívky na sobě měly jemnou vlnu a hebký samet, jak si kapitán neopomenul všimnout. Považoval je za kuchtičky oblečené v šatech hradní paní a jejích dam, dokud mu Hotho neprozradil, že to je hradní paní a její dámy. Vraní oko se prý velmi bavil, když je přiměl obsluhovat a nalévat. Bylo jich tam osm: paní samotná, stále pohledná, třebaže již silnější postavy, a sedm mladších žen různících se ve věku od pětadvaceti k deseti letům, její dcery a snachy.

Lord Hewett sám seděl na svém obvyklém místě u vyvýšeného stolu, oblečený ve vší své heraldické nádheře. Nohy a ruce měl přivázané k židli a mezi zuby měl vraženou obrovskou bílou ředkev, aby nemohl mluvit… třebaže viděl a slyšel. Vraní oko si zabral čestné místo po lordově pravici. Na klíně měl pěknou prsatou dívku sedmnácti či osmnáctiletou, bosou a rozcuchanou, která jej objímala kolem krku. „Kdo je to?“ zeptal se Viktarion mužů kolem sebe.

„Nemanželská dcera jeho lordstva,“ zasmál se Hotho. „Než Euron dobyl hrad, musela obsluhovat u stolu a sama jedla se služebnictvem.“

Euron přiložil svoje modré rty k jejímu krku a dívka se zahihňala a pošeptala mu cosi do ucha. S úsměvem ji opět políbil na krk. Její bílá pleť byla na místech, kam ji líbal, pokrytá rudými značkami; vytvářely růžový náhrdelník kolem jejího hrdla a na ramenou. Znovu mu cosi pošeptala do ucha a tentokrát se Vraní oko zasmál nahlas, pak uhodil svým vinným pohárem o stůl, aby bylo ticho. „Milé dámy,“ zavolal na svoje urozené obsluhovačky, „Falia si dělá starosti o vaše krásné šaty. Nechtěla by, abyste si je umazaly od mastnoty, vína a špinavých osahávajících prstů, protože jsem jí slíbil, že si po hostině může vybrat šaty z vašich truhlic. Tudíž by bylo nejlepší, kdybyste se svlékly.“

Síní zaburácel výbuch smíchu a obličej lorda Hewetta zrudl natolik, až si Viktarion myslel, že mu praskne hlava. Ženy neměly jinou možnost než poslechnout. Ta nejmladší trochu plakala, ale matka ji utěšila a pomohla jí rozšněrovat tkanice na zádech. Potom pokračovaly v obsluze jako předtím, procházely podél stolů se džbány vína a dolévaly prázdné poháry, jenom to teď dělaly nahé.

Ponižuje Hewetta stejně, jako kdysi ponížil mne, pomyslel si kapitán, vzpomínaje na to, jak jeho žena vzlykala, když ji bil. Lidé ze Čtyř štítů se často ženili a vdávali mezi sebou navzájem, jak věděl, stejně jako to dělali železní. Jedno z těch nahých obsluhujících děvčat byla možná docela dobře manželka sera Talberta, kterého zabil. Jedna věc byla zabít nepřítele, zcela jiná zneuctít ho. Viktarion sevřel ruku v pěst. Tam, kde krev prosákla plátnem, ji měl celou rudou.

Euron u vyvýšeného stolu mezitím odstrčil svoji couru stranou a vylezl na stůl. Kapitáni začali třeskat poháry a dupat nohama do podlahy. „EURON!“ volali. „EURON! EURON! EURON!“ Jako by opět byla královolba.

„Přísahal jsem, že vám dám Západozemí,“ řekl Vraní oko, když vřava odezněla, „a tady je vaše první ochutnávka. Pamlsek, nic víc… ale ještě budeme hodovat, než padne noc!“ Pochodně podél stěn jasně plály a stejně tak on, jeho modré rty, modré oko, všechno na něm. „Co krakatice jednou uchvátí, to nepustí. Tyto ostrovy byly kdysi naše a nyní nám patří znovu… ale potřebujeme silné muže, aby je udrželi. A tak povstaň, sere Harrasi Harlawe, lorde z Šedoštítu.“ Rytíř vstal, jednu ruku na hrušce Nočněpadu z měsíčního kamene. „Povstaň, Andriku Neusměvavý, lorde Jihoštítu.“ Andrik odstrčil svoje ženy a vrávoravě se postavil, jako hora náhle se zvedající z moře. „Povstaň, Marone Volmarku, lorde Zelenoštítu.“ Volmark, bezvousý chlapec teprve šestnáctiletý, váhavě vstal, vyhlížeje spíš jako pán králíků. „A povstaň, Nutě Holiči, lorde Duboštítu.“

Nuteovy oči zostražitěly, jako by se obával, že se stal obětí krutého žertu. „Lorde?“ zachroptěl.

Viktarion očekával, že Vraní oko udělí lordství svým vlastním mužům, Kamenorukému, Rudému veslaři a Levorukému Lukasi Tresskovi. Král musí mít štědrou ruku, pokoušel se namluvit sám sobě, ale jiný hlásek mu našeptával, Euronovy dary jsou otrávené. Když si to přebral v hlavě, náhle vše pochopil. Rytíř byl Čtecův vyvolený dědic a Andrik Neusměvavý byl silnou pravou rukou Dunstana Drumma. Volmark je nezralý chlapec, ale má v sobě skrze svoji matku krev Černého Harrena. A Holič…

Viktarion jej popadl za předloktí. „Odmítni to!“

Nutě se na něj podíval, jako by byl zešílel. „Odmítnout? Půdu a panský stav? Uděláš mne snad lordem ty?“ Vyškubl se mu a vstal, vyhřívaje se v provolávání slávy.

A nyní mi krade i moje vlastní muže, pomyslel si Viktarion.

Král Euron zavolal na hradní paní, aby mu nalila čerstvý pohár, a zvedl víno vysoko nad hlavu. „Kapitáni a králové, pozvedněte své číše na nové pány Čtyř štítů!“ Viktarion pil s ostatními. Neexistuje víno sladší než víno zabavené nepříteli. Tohle mu kdysi někdo řekl. Snad jeho otec nebo jeho bratr Balon. Jednoho dne budu pít tvoje víno, Vraní oko, a vezmu ti všechno, co je ti drahé. Existovalo ale vůbec někdy něco, co ti bylo drahé?

„Zítra se opět připravíme k vyplutí,“ říkal král. „Naplňte naše sudy nanovo pramenitou vodou, poberte každý pytel obilí a soudek hovězího a tolik ovcí a koz, kolik uneseme. Zranění, kteří jsou natolik při síle, aby mohli veslovat, usednou k veslům. Zbytek zůstane tady, aby pomohli držet tyto ostrovy pro svoje nové pány. Torwold a Rudý veslař se sem brzy vrátí s dalšími zásobami. Naše paluby budou cestou na východ páchnout prasaty a kuřaty, ale vrátíme se s draky.“

„Kdy?“ Ten hlas patřil lordu Rodrikovi. „Kdy se vrátíme, Výsosti? Za rok? Za tři roky? Za pět? Tvoji draci jsou kus světa daleko a je tu podzim.“ Čtec popošel kupředu, vypočítávaje všechna rizika. „Redwynské úžiny hlídají galéry. Dornské pobřeží je suché a pusté, čtyři stovky líg vodních vírů, útesů a skrytých mělčin, kde se stěží dá bezpečně přistát. Za nimi čekají Kamenoschody s jejich bouřemi a hnízdy lysénských a myrských pirátů. Kdyby vyplulo tisíc lodí, tři sta se jich možná dostane na opačnou stranu Úzkého moře… a co pak? Lys nás nepřivítá, ani Volantis. Kde tam najdeš čerstvou vodu, jídlo? První bouře nás rozptýlí přes polovinu pobřeží.“

Na Euronových modrých rtech hrál úsměv, „Já jsem bouře, můj pane. První bouře a poslední. Vzal jsem Tichost na delší plavby, než bude tato, a na mnohem nebezpečnější. Copak jsi zapomněl? Plavil jsem se po Kouřícím moři a viděl jsem Valyrii.“

Každý muž věděl, že ve Valyrii stále vládne Zkáza. Samotné moře se tam prý vařilo a kouřilo se z něj a země byla zamořená démony. Říkalo se, že každý námořník, který byť jen zahlédne žhnoucí hory Valyrie zvedající se nad vlnami, brzy sejde strašlivou smrtí, a Vraní oko se tam přesto vydal a vrátil se.

„Opravdu?“ zeptal se Čtec sotva slyšitelně.

Euronův modrý úsměv se vytratil. „Čteci,“ řekl do ticha, „udělal bys dobře, kdybys držel nos ve svých knihách.“

V síni se rozhostilo rozpačité ticho. Viktarion se zvedl. „Bratře,“ zaburácel, „neodpověděl jsi na jeho otázky.“

Euron pokrčil rameny. „Cena otroků stoupá. Prodáme naše otroky v Lysu a Volantisu. Oni a kořist, kterou jsme tady získali, nám zajistí dostatek zlata, abychom si mohli nakoupit zásoby.“

„Takže jsme teď otrokáři?“ opáčil Čtec. „A kvůli čemu? Kvůli drakům, které nikdo z nás nikdy neviděl? Budeme se honit za povídačkou nějakého opilého námořníka na druhý konec světa?“

Jeho slova vyvolala vlnu souhlasného mumlání. „Otrokářský záliv je příliš daleko,“ zvolal Ralf Kulhavec. „A příliš blízko Valyrii,“ vykřikl Ouellon Pokorný. Fraelleg Silný řekl: „Vysoká zahrada je blízko. Já říkám, hledejme draky tam. Ty zlaté!“ Alvyn Ostrý dodal: „Nač se plavit do světa, když Klikatice leží před námi?“ Rudý Ralf Kulhavec hlučně vstal. „Staré město je bohatší a Stromovina ještě víc. Redwynovo loďstvo je teď pryč. Stačí jen natáhnout ruku a utrhnout si to nejzralejší ovoce Západozemí.“

„Ovoce?“ Královo oko vypadalo spíš černé než modré. „Jen zbabělec by kradl ovoce, když si může vzít celý sad.“

„My chceme Stromovinu!“ zvolal Rudý Ralf a ostatní muži se k němu přidali. Vraní oko nechal jejich výkřiky přelévat se přes sebe. Pak seskočil ze stolu, popadl svoji cuchtu za paži a vyvlekl ji ze síně.

Utekl jako pes. Euronovo místo na Mořskokamenném trůnu náhle nevypadalo tak pevné, jako ještě před pár okamžiky. Nepoplují s ním do Otrokářského zálivu. Možná to nejsou zas takoví psi a blázni, jak jsem se obával. Byla to natolik veselá myšlenka, že ji Viktarion musel zapít, vyprázdnil pohár společně s Holičem, aby mu ukázal, že mu nezávidí jeho panský stav, i když přišel z Euronovy ruky.

Venku zapadalo slunce. Za hradbami se sbírala tma, ale uvnitř vrhaly pochodně zdravou oranžovou záři a jejich kouř se sbíral pod stropními trámy jako šedý mrak. Opilci začali tančit prstový tanec. V určitém okamžiku se Levoruký Lukas Tresska rozhodl, že chce jednu z dcer lorda Hewetta, a tak si ji vzal rovnou na stole, zatímco její sestry křičely a plakaly.

Viktarion ucítil poťukání na rameni. Stál za ním jeden z Euronových nemanželských synů, desetiletý chlapec s vlasy jako vlna a kůží v barvě bláta. „Můj otec si přeje s tebou mluvit.“

Viktarion vrávoravě vstal. Byl to velký muž, který uměl pít, ale přesto toho vypil příliš mnoho. Ubil jsem ji k smrti vlastníma rukama, pomyslel si, ale Vraní oko ji zabil v okamžiku, kdy to do ní strčil. Neměl jsem jinou možnost. Následoval chlapce ze síně a nahoru po točitém kamenném schodišti. Zvuky prznění a bujarého veselí odeznívaly a pak už bylo slyšet jen tiché šoupání podrážek bot na kameni.

Vraní oko si pro sebe zabral společně s nemanželskou dcerou lorda Hewetta i jeho ložnici. Když Viktarion vstoupil, nahá dívka ležela roztažená na posteli, tiše chrápala. Euron stál u okna, pil ze stříbrného poháru. Měl na sobě sobolinový plášť, který vzal Blacktydovi, svou rudou pásku přes oko a jinak nic. „Když jsem byl chlapec, zdál se mi sen, mohl jsem v něm létat,“ prohlásil. „Když jsem se probudil, nedokázal jsem to… nebo to aspoň říkal mistr. Jenže co když mi lhal?“

Viktarion cítil otevřeným oknem moře, třebaže místnost páchla vínem, krví a obcováním. Studený slaný vzduch mu pomáhal pročistit hlavu. „Co tím chceš říct?“

Euron se k němu otočil, jeho modré rty se zkřivily v poloúsměvu. „Třeba můžeme létat. My všichni. Jak se to kdy dozvíme, pokud neskočíme z vysoké věže?“ Dovnitř zavanul v poryvu vítr, rozhýbal jeho sobolí plášť. Na jeho nahotě bylo něco obscénního a znepokojivého. „Žádný člověk nemůže vědět, jestli něco dokáže, dokud se to neodváží udělat.“

„Tamhle je okno. Skoč.“ Viktarion neměl na takové řeči trpělivost. Jeho zraněná ruka mu dělala starosti. „Co ode mě chceš?“

„Svět.“ V Euronově oku se zableskla zář ohně. Jeho smějící se oko. „Dáš si se mnou pohár Hewettova vína? Není vína ani zpoloviny tak sladkého, jako je to, co vezmeš poraženému nepříteli“

„Ne.“ Viktarion odvrátil pohled. „Zahal se.“

Euron se posadil a škubl svým pláštěm, tak aby mu přikryl přirození. „Zapomněl jsem, jací maličtí a hluční lidé to jsou, ti moji železní muži. Já jim chci dát draky, a oni volají o hrozny.“

„Hrozny jsou skutečné. Hroznů se může člověk najíst. Jejich šťáva je sladká a dělá se z nich víno. Co dělají draci?“

„Hoře.“ Vraní oko upíjel ze svého stříbrného poháru. „Jednou jsem držel v ruce dračí vejce, bratře. Ten myrský čaroděj přísahal, že jej dokáže vysedět, když mu dám rok a všechno zlato, co potřebuje. Když už mě jeho ustavičné výmluvy unavovaly, zabil jsem ho. Když se díval, jak mu jeho vnitřnosti proklouzávají mezi prsty, řekl: „Jenže to ještě nebyl rok.“ Zasmál se. „Cragorn umřel, víš.“

„Kdo?“

„Muž, který foukal na můj dračí roh. Když ho mistr otevřel, měl plíce sežehnuté na uhel.“

Viktarion se zachvěl. „Ukaž mi to dračí vejce.“

„Hodil jsem ho do moře během jednoho ze svých chmurných rozpoložení.“ Euron pokrčil rameny. „Myslím, že se Čtec nemýlil. Příliš velká flotila se nikdy nedokáže udržet přes tak velkou vzdálenost pohromadě. Ta cesta je příliš dlouhá, příliš nebezpečná. Jenom naše nejlepší lodě a posádky by mohly doufat, že se dostanou do Otrokářského zálivu a zpátky. Železná flotila.“

Železná flotila je moje, pomyslel si Viktarion. Nahlas neřekl nic.

Vraní oko naplnil dva poháry podivným černým vínem, hustým jako med. „Napij se se mnou, bratře. Ochutnej.“ Natáhl jeden z pohárů k Viktarionovi.

Kapitán si vzal ten druhý, podezřívavě přičichl k jeho obsahu. Viděno takto zblízka bylo víno spíš modré než černé. Bylo husté a olejnaté a vycházel z něho pach jako ze shnilého masa. Ochutnal doušek a okamžitě jej vyplivl. „Hnusné pití. Snažíš se mě otrávit?“

„Snažím se ti otevřít oči.“ Euron se zhluboka napil ze svého poháru a usmál se. „Stín večera, víno černokněžníků. Narazil jsem na ten sud, když jsem přepadl jednu galéru z Oarthu, společně s nějakým hřebíčkem a zázvorem, čtyřiceti štůčky zeleného hedvábí a čtyřmi černokněžníky, kteří mi pověděli zvláštní příběh. Jeden si troufl vyhrožovat mi, tak jsem ho zabil a nakrmil jím ostatní tři. Zpočátku odmítali jíst maso svého mrtvého druha, ale když už měli velký hlad, tak si to s tou svou láskou k němu rozmysleli. Lidé jsou taky jenom maso.“

Balon byl šílený, Aeron je šílenější a Euron je nejšílenější ze všech. Viktarion se již chystal k odchodu, když Vraní oko řekl: „Král musí mít ženu, aby mu dala dědice, bratře. Potřebuji tě. Vydáš se do Otrokářského zálivu a přivezeš mi moji lásku?“

Já jsem také měl kdysi lásku. Viktarionovy ruce se sevřely v pěst a na podlahu odkápla krvavá krůpěj. Měl bych tě ubít k smrti a nakrmit tebou kraby, tak jak jsem to udělal s ní. „Ty přece máš syny,“ řekl svému bratrovi.

„Nemanželské parchanty sprostého původu, narozené z kurev a plaček.“

„Jsou z tvého těla.“

„Jako obsah mého nočníku. Nic z toho se příliš nehodí k tomu, abych to jednou zanechal na Mořskokamenném trůnu, natožpak na Železném. Ne, k tomu, abych zplodil dědice, který toho bude hoden, potřebuji jinou ženu. Když se spojí krakatice s drakem, bratře, bude se třást celý svět.“

„S jakým drakem?“

„S posledním z jejího rodu. Říkají, že je to ta nejkrásnější žena na světě. Vlasy má stříbrozlaté a oči jako ametysty… ale nemusíš mi věřit, bratře. Vydej se do Otrokářského zálivu a přiveď mi ji sem.“

„Proč bych měl?“ opáčil Viktarion.

„Pro lásku. Pro povinnost. Protože ti to tvůj král poroučí.“ Euron se uchechtl. „A pro Mořskokamenný trůn. Bude tvůj, jakmile si já zaberu pro sebe Železný trůn. Budeš mne následovat, tak jako jsem já následoval Balona… a tvoji vlastní právoplatní synové budou jednou následovat tebe.“

Moji vlastní synové. Jenže aby měl muž právoplatného syna, musí mít nejdříve manželku. Viktarion neměl u žen štěstí. Euronovy dary jsou otrávené, připomněl si v duchu, a přesto…

„Rozhodnutí záleží na tobě, bratře. Žij jako poddaný nebo zemři jako král. Máš odvahu vzlétnout? Dokud se neodhodláš ke skoku, nikdy se to nedozvíš.“

V Euronových jakoby usmívajících se očích se mihl stín uraženosti „Nebo od tebe žádám příliš? Bojíš se plout za Valyrii.“

„Plavil bych se s Železnou flotilou i do samotného pekla, kdyby toho bylo zapotřebí.“ Když Viktarion rozevřel ruku, jeho dlaň byla rudá krví. „Vydám se do Otrokářského zálivu, ano. Najdu tam tu dračí ženu a přivedu ji sem.“ Ale ne pro tebe. Ukradl jsi mi manželku a zneuctil jsi mne. Já si tedy vezmu tvoji. Nejkrásnější žena na světě bude moje.

JAIME

Pole před hradbami hradu Darry byla nově obdělávána. Spálená úroda byla zaorána a průzkumníci sera Addama hlásili, že v brázdách viděli ženy vytrhávat plevel, zatímco blízko lesa čistilo volské spřežení nový pozemek. Na stráži tam stál tucet vousatých mužů se sekerami.

Než Jaime a jeho kolona dosáhli hradu, všichni uprchli za hradby. Brány hradu nalezli zavřené, stejně jako ty na Harrenově. Ledové přivítání od mé vlastní krve.

„Zatrubte na roh,“ nařídil. Ser Lemnos z Útesu sňal ze zad Herrockův roh a rozezvučel jej. Zatímco čekal na odpověď, pozoroval Jaime hnědorudou vlajku plápolající nad předmostním opevněním hradu svého bratrance. Lancel rozdělil vlajku na čtvrtiny, ve kterých se střídal lev s oráčem Darryů. Jaime v tom viděl ruku svého strýce, stejně jako ve volbě Lancelovy nevěsty. Rod Darryů vládl těmto krajinám od časů, kdy si Andalové podrobili První lidi. Ser Kevan si nepochybně uvědomil, že jeho syn bude mít snazší pořízení s místními rolníky, pokud na něj budou pohlížet jako na pokračování staré linie, které toto území náleží na základě sňatkového práva, spíš než královským výnosem. Kevan se měl stát Tommenovým pobočníkem. Ser Harys je žába a moje sestra je blázen, pokud si myslí něco jiného.

Hradní brána se pomalu otevřela. „Můj bratranec zde nebude mít dost místa, aby ubytoval tisícovku mužů,“ řekl Jaime Silnokanci. „Postavíme tábor pod západní zdí. Chci, aby byl jeho obvod obehnán příkopem a kůly. V těchto končinách jsou ještě pořád psanci.“

„Museli by být šílení, kdyby zaútočili na armádu tak početnou, jako je naše.“

„Šílení nebo vyhladovělí.“ Jaime nebyl nakloněn jakkoli riskovat, co se obrany jeho mužů týkalo, dokud o psancích a jejich síle nebude mít lepší představu. Ser Dermot jel vedle něho s královskou korouhví se lvem a jelenem a ser Hugo s bílým praporcem Královské gardy. Rudého Ronneta pověřil Jaime úlohou bezpečně doprovodit Wylise Manderlyho do Panenského přístavu, aby ho už raději neměl na očích.

Pia jela s jeho panoši, na valachovi, kterého pro ni našel Pecka. „Vypadá to jako hrad pro děti,“ slyšel ji Jaime říkat. Nepoznala žádný jiný domov než Harrenov, přemítal. Každý jiný hrad v říši jí bude ve srovnání s ním připadat malý, snad jen kromě Skály.

Josmyn Peckledon jí řekl totéž. „Nesmíš ho posuzovat podle Harrenova. Černý Harren postavil svůj hrad obludně velký.“ Pia naslouchala se soustředěným výrazem, jako pětiletá holčička, kterou poučuje její septa. To je také všechno, čím je, malá holčička v ženském těle, zraněná a vystrašená. Pecka jí však byl okouzlený. Jaime měl podezření, že ten hoch zatím nepoznal ženu, a Pia byla stále docela hezká, pokud měla zavřená ústa. Předpokládám, že mu nijak neublíží, když se s ní vyspí, pokud k tomu bude svolná.

Jeden z Horových mužů se pokusil ji znásilnit na Harrenově, a zdálo se, že je dost zmatený, když Jaime nařídil rytíři Ilynovi, aby mu za to uťal hlavu. „Měl jsem ji už předtím, nastokrát,“ mumlal stále dokola, když jej přinutili pokleknout. „Nastokrát, milostpane. Měli jsme ji tu všichni.“ Když ser Ilyn přinesl Pie jeho hlavu, přes rozbité zuby se usmála.

Hrad Darry během bojů již několikrát změnil pána, jednou byl vypálen a přinejmenším dvakrát vypleněn, ale Lancel zjevně neztrácel čas a ihned se pustil do práce. Hradní brána byla nově zavěšená, surová dubová prkna zesílená ozdobnými železnými hřeby. Na místě, kde kdysi shořely staré stáje, vyrostly nové, schody do pevnosti a okenice na mnoha oknech byly vyměněny. Na zčernalých kamenech bylo vidět, kde je olizovaly plameny, ale čas a deště je opět vybělí.

Za cimbuřím chodili po hradbách střelci s kušemi, někteří v rudých pláštích a přilbách se lvy na hřebenech, jiní v modré a šedé rodu Freyů. Jak Jaime přejížděl nádvoří, zpod kopyt Cti vybíhala kuřata, bekotaly tam ovce a zasmušilýma očima na ně hleděli rolníci. Ozbrojení rolníci, nemohl si nepovšimnout. Někteří měli kosy, jiní hole, další motyky naostřené do krutých bodců. Také tam byly k vidění sekery a spatřil rovněž několik vousatých mužů s rudými sedmicípými hvězdami našitými na otrhané špinavé haleny. Další zatracení vrabčáci. Odkud se všichni berou?

Po strýci Kevanovi nebylo nikde ani stopy. Ani po Lancelovi. Jenom mistr se vynořil, aby jej přivítal, s šedým rouchem pleskajícím ve větru kolem kostnatých nohou. „Lorde veliteli, jsme poctěni touto… neočekávanou návštěvou. Musíte nám prominout naše nedostatečné přípravy. Bylo nám dáno na srozuměnou, že máte namířeno do Řekotočí.“

„Dany jsme měli cestou,“ zalhal Jaime. Řekotočí počká. A kdyby se stalo, že bude obléhání ukončeno, než se k hradu dostane, alespoň nebude muset pozvednout zbraň proti rodu Tullyů.

Sesedl a předal Čest stájníkovi. „Najdu zde svého strýce?“ Neřekl jeho jméno. Ser Kevan byl jediným strýcem, který mu ještě zbyl, posledním přeživším synem Tytose Lannistera.

„Ne, můj pane. Ser Kevan odsud po svatbě odjel.“ Mistr se popotáhl za svůj řetěz, jako by mu byl kolem krku příliš těsný. „Jsem si jistý, že lord Lancel bude potěšen, když uvidí tebe a… všechny tvoje chrabré rytíře. Ačkoli mne rmoutí, když musím přiznat, že hrad není schopen zajistit stravu pro takový počet mužů.“

„Máme svoje vlastní zásoby. A ty jsi?“

„Mistr Ottomore, nechať se mému pánovi zlíbí. Lady Amerei vás chtěla přivítat osobně, ale dohlíží na přípravu hostiny na vaši počest. Doufám, že ty, pane, a tvoji hlavní rytíři a kapitáni se k nám připojí dnes večer u stolu.“

„Teplý pokrm by byl nanejvýš vítán. Dny jsou chladné a vlhké.“ Jaime se rozhlédl po nádvoří, po vousatých obličejích vrabčáků. Příliš mnoho. A také příliš mnoho Freyů. „Kde najdu Tvrdokamenského?“

„Dostali jsme zprávu, že za Trojzubcem jsou psanci. Rytíř Harwyn vzal dvacet střelců a pět rytířů a jeli se s nimi vypořádat.“

„A ser Lancel?“

„Prodlévá na modlitbách. Jeho lordstvo přikázalo, abychom ho při modlení nikdy nerušili.“

Lancel a ser Bonifer spolu budou dobře vycházet. „Dobrá tedy.“ Měl by mít dost času promluvit si se svým bratrancem později. „Odveď mne do mých komnat a nechej přinést nahoru káď.“

„Jestli to mého pána potěší, ubytovali jsme tě v Oráčově věži. Doprovodím tě tam.“

„Já cestu znám.“ Jaime nebyl v tomto hradu cizincem. Společně s Cersei tam byli hosty podvakrát, jednou na cestě s Robertem na Zimohrad, podruhé cestou zpátky do Králova přístaviště. Třebaže to byl poměrně malý hrad, byl větší než hostinec, s dobrými loveckými podmínkami v povodí řeky. Robert Baratheon nikdy neodmítl využít pohostinnosti svých poddaných.

Pevnost byla stejná, jakou si ji pamatoval. „Stěny jsou stále holé,“ poznamenal Jaime, když jej mistr vedl chodbou.

„Lord Lancel doufá, že je jednoho dne bude moci pokrýt tapiseriemi,“ řekl Ottomore. „Výjevy zbožnosti a oddanosti.“

Zbožnosti a oddanosti. Měl co dělat, aby se nedal do smíchu. Stěny byly holé i během jeho první návštěvy. Tyrion tehdy ukazoval na čtverce tmavšího kamene, kde dříve visely tapiserie. Ser Raymun mohl odstranit tapiserie, ovšem ne místa, kde visely. Později strčil Skřet plnou hrst zlaťáků jednomu z místních sluhů za klíč od sklepení, kde byly tapiserie uskladněny. Tyrion je s potutelným úsměvem ukazoval Jaimemu ve světle svíce; tkané portréty všech targaryenských králů od prvního Aegona ke druhému Aenysovi. „Kdybych to řekl Robertovi, možná by učinil mne pánem hradu,“ řekl trpaslík s radostným řehotem.

Mistr Ottomore vedl Jaimeho na vrcholek věže. „Věřím, že se zde budeš cítit pohodlně, pane. Tamhle je latrína, kdybys pocítil volání přírody. Z tvého okna je výhled na boží háj. Ložnice je napojena na komnatu Její milosti, s pokojíkem pro služebnou mezi nimi.“

„Tohle jsou komnaty pána hradu?“

„Ano, můj pane.“

„Můj bratranec je příliš laskavý. Neměl jsem v úmyslu vyhnat Lancela z jeho vlastní ložnice.“

„Lord Lancel spí v septu.“

Spí s Matkou a Pannou, když má živou ženu hned za dveřmi? Jaime nevěděl, jestli se tomu má smát, nebo nad tím plakat. Možná se modlí o to, aby mu ztvrdl úd. V Králově přístavišti se povídalo, že Lancelovo zranění jej učinilo neschopným. Přesto by měl mít aspoň tolik rozumu, aby se o to snažil. Jeho bratranec nebude mít vlastnictví nových území jisté, dokud nezplodí se svou napůl darryjskou manželkou syna. Jaime začínal litovat, že se rozhodl sem přijet. Poděkoval Ottomoreovi, připomněl mu koupel a nařídil Peckledonovi, aby ho vyprovodil.

Komnata pána hradu se od jeho poslední návštěvy změnila, ovšem ne k lepšímu. Podlahu pokrývaly rozedřené rohože namísto jemného myrského koberce, který tam byl posledně, a všechen nábytek byl nový a hrubě vyrobený. Ser Raymun Dany byl natolik vznešený, že spal v posteli s hnědými sametovými nebesy a dubovými sloupky s vyřezávanými šlahouny a listy vinné révy; Lancelovým ložem byl neforemný slamník umístěný pod oknem, kde jej nepochybně budilo první ranní světlo. Druhá postel byla zřejmě spálena, nebo rozbita na kusy nebo ukradena, a přesto…

Když přinesli káď, Malý Lew stáhl Jaimemu boty a pomohl mu sundat zlatou ruku. Peck a Garrett nanosili vodu a Pia našla něco čistého, do čeho se mohla obléci. Dívka se na něj plaše podívala, když ze sebe setřásl kabátec. Jaime si byl nepříjemně vědom křivky jejího boku a prsu pod hrubě tkaným hnědým šatem. Zjistil, že vzpomíná na věci, které mu Pia šeptala na Harrenově, té noci, kdy mu ji Qyburn poslal do postele. Někdy, když jsem s jiným mužem, řekla, zavřu oči a představuju si, že jste to na mně vy, pane.

Byl vděčný, že má v kádi tolik vody, aby skryla jeho vzrušení. Jak se ponořil do kouřící vody, vzpomněl si na jinou lázeň, tu, kterou sdílel s Brienne. Měl tehdy horečku, byl zesláblý ze ztráty krve a horko jej zmámilo natolik, že začal říkat věci, které měl raději nechat nevyřčené. Tentokrát žádnou takovou výmluvu neměl. Vzpomeň si na svůj slib. Pia je vhodnější do Tyrionovy postele než do tvé. „Přines mi mýdlo a tuhý kartáč,“ řekl Peckledonovi. „Pio, ty můžeš odejít.“

„Ano, milostpane. Děkuju, milostpane.“ Když mluvila, přikrývala si ústa, aby schovala rozbité zuby.

„Chceš ji?“ zeptal se Jaime Peckledona, když odešla.

Panoš zrudl jako řípa.

„Jestli ti to dovolí, tak si ji vezmi. Nepochybuji, že tě naučí pár věcí, které shledáš užitečnými ve svou svatební noc, a neboj se, bastarda s ní mít nebudeš.“ Pia roztahovala nohy pro polovinu armády jeho otce a nikdy neotěhotněla; se vší pravděpodobností byla neplodná. „Pokud s ní ale půjdeš do postele, buď na ni něžný.“

„Něžný, můj pane? Jak… jak mám…?“

„Sladká slova. Něžné doteky. Oženit se s ní sice nehodláš, ale pokud s ní budeš v posteli, chovej se k ní, jako by to byla tvoje nevěsta.“

Chlapec přikývl. „Můj pane. Já… kam ji mám vzít? Nikde tu není žádné místo, kde… kde…“

„Kde byste byli sami?“ Jaime se zasmál. „Za pár hodin bude večeře. Ten slamník vypadá neforemně, ale měl by stačit.“

Pecka vytřeštil oči. „V posteli jeho lordstva?“

„Sám si budeš připadat jako lord, až bude po všem, pokud Pia zná svoji práci.“ A někdo by měl tu mizernou matraci konečně řádně využít.

Když toho večera sestupoval k hostině, měl na sobě Jaime Lannister rudý sametový kabátec s prostřihy ze zlatého brokátu a zlatý řetěz s cvočky z černých démantů. Také si připjal svoji zlatou ruku, nablýskanou do jemného zářivého lesku. To místo nebylo vhodné k tomu, aby na sobě měl svůj bílý šat. Povinnosti jej očekávaly v Řekotočí; sem jej přivedla temnější potřeba.

Velké síni hradu Darry se říkalo velká jen ze zdvořilosti. Ode zdi ke zdi tam stály stoly na kozách a stropní trámy byly zčernalé kouřem. Jaimeho usadili k vyvýšenému stolu, napravo od Lancelovy prázdné židle. „Můj bratranec se k nám na večeři nepřipojí?“ zeptal se, když si sedal.

„Můj pán dává přednost půstu,“ řekla Lancelova manželka, lady Amerei. „Ochořel žalem za ubohého Nejvyššího septona.“ Byla to statná, dlouhonohá a prsatá dívka ve věku dvaceti osmi let, od pohledu zdravé děvče, třebaže její pobledlý obličej bez brady Jaimemu připomínal jeho zesnulého a nikým neoplakávaného bratrance Cleose, který vždycky vypadal tak trochu jako lasička.

On se postí? Je to ještě větší blázen, než jsem si myslel. Jeho bratranec by měl být zaneprázdněný snahou zplodit se svou vdovou malého dědice s lasiččí tvářičkou, místo aby se snažil vyhladovět sám sebe k smrti. Divil se, co by na novou horlivost svého syna asi řekl ser Kevan. Že by tohle byl důvod jeho náhlého odjezdu?

Nad miskami s polévkou z fazolí a slaniny pověděla lady Amerei Jaimemu, jak jejího prvního manžela zabil ser Gregor Clegane, když Freyové ještě bojovali na straně Robba Starka. „Prosila jsem ho, aby tam nejezdil, ale můj Pate byl, och, tak velmi statečný; přísahal, že on je tím mužem, který to monstrum zabije. Chtěl si vydobít slávu.“

To chceme všichni „Když jsem byl panoš, říkal jsem si, že jsem muž, který zabije Usměvavého rytíře.“

„Usměvavého rytíře?“ zeptala se nechápavě. „Kdo to byl?“

Hora mého dětství. Dvakrát tak velký a dvakrát tak šílený.

„Psanec, dávno mrtvý. Nikdo, kvůli komu by si moje paní musela dělat starosti.“

Amereiny rty se zachvěly a z hnědých očí jí stekly slzy.

„Musíš mé dceři odpustit,“ řekla starší žena. Lady Amerei si s sebou přivedla na Dany množství dalších Freyů; sestru, strýce, nevlastního strýce, různé sestřenice… a svoji matku, která pocházela z rodu Darryů. „Stále truchlí kvůli svému otci.“

„Psanci ho zabili“ vzlykala lady Amerei. „Otec tam jel jen proto, aby vykoupil Petyra Uhra. Přinesl jim zlato, o které žádali, ale oni ho i tak zavěsili.“

„Pověsili, Amy. Tvůj otec nebyl tapiserie.“ Lady Mariya se otočila zpátky k Jaimemu. „Určitě jsi ho znal, pane.“

„Kdysi jsme spolu sloužili jako panoši na Crakehallově.“ Nezašel by tak daleko, aby tvrdil, že byli přátelé. Když tam Jaime přijel, Merrett Frey byl hradní rváč, který se povyšoval nad všechny mladší chlapce. Pak se pokusil dovolit si na mě. „Byl velmi… silný.“ To byla jediná pochvala, která ho napadla. Merret byl pomalý, neobratný a hloupý, ale byl silný.

„Bojovali jste společně proti Bratrstvu z Králolesa,“ vzlykla lady Amerei. „Otec mi o tom vyprávěl.“

Chceš říct, že se otec chlubil a lhal. „Ano, bojovali.“ Freyovým hlavním přínosem v boji bylo to, že se nakazil syfilitidou od jedné táborové poběhlice a nechal se zajmout Bílou srnou. Královna psanců mu vypálila svůj znak do zadnice, načež jej poslala za výkupné zpátky k Sumneru Crakehallovi. Merrett pak nebyl čtrnáct dni schopen se posadit, třebaže Jaime pochyboval o tom, že doruda rozžhavené železo bylo z poloviny tak strašlivé jako kotlíky toho hnusu, co jej jeho druhové panoši nutili sníst, jakmile byl navrácen. Chlapci jsou ti nekrutější tvorové na světě. Uchopil do zlaté ruky svůj vinný pohár a zvedl jej. „Na Merrettovu památku,“ řekl. Bylo snazší pít na toho muže než o něm mluvit.

Po přípitku přestala lady Amerei plakat a řeč u stolu se stočila k vlkům, těm čtyřnohým. Ser Danwell Frey tvrdil, že je jich kolem víc, než pamatuje dokonce jeho dědeček. „Úplně se přestali bát lidí. Jejich smečky útočily na náš průvod se zavazadly cestou z Dvojčat. Naši lučištníci jich museli celý tucet pozabíjet, než ostatní utekli.“ Ser Addam připustil, že jejich kolona čelila podobným problémům cestou z Králova přístaviště.

Jaime se soustředil na krmi před sebou, levou rukou trhal kousky chleba a pravou zápolil se svým vinným pohárem. Pozoroval sera Addama, jak se snaží okouzlit dívku vedle sebe, díval se na Steffona Swyfta, jak znovu bojuje s pomocí chleba, ořechů a mrkve bitvu za Královo přístaviště. Ser Lemnos si stáhl na klín obsluhovačku, naléhal na ni, aby zatroubila na jeho roh, zatímco ser Dermot bláznil pár panošům hlavu líčením rytířských dobrodružství v Dešťolese. Ser Hugo Vance o kus níž u stolu zavřel oči. Přemítá o tajemstvích života, pomyslel si Jaime. Buď to, nebo si zdříml mezi dvěma chody. Otočil se zpátky k lady Mariye. „Ti psanci, co zabili tvého manžela… byla to skupina lorda Berika?“

„To jsme si zpočátku mysleli.“ Ačkoli byly vlasy lady Mariye prokvetlé šedí, byla to stále pohledná žena. „Vrahové se rozptýlili, když opustili Starokameny. Lord Vypren sledoval jednu skupinu do Krásnotrhu, ale tam je ztratil. Černý Walder vedl psy a lovce do Stařenina močálu za dalšími. Rolníci popřeli, že by je viděli, ale když se jich zeptal zostra, zpívali jinou píseň. Mluvili o jednookém muži a jiném, co nosí žlutý plášť… a o ženě v plášti s kápí.“

„Žena?“ Myslel by si, že Bílá srna naučila Merretta, že se má držet od psaneckých žen co nejdál. „Žena byla taky v Bratrstvu z Králolesa.“

„Tu znám.“ Jak by ne, naznačoval její tón, když zanechala svoji značku na mém manželovi? „Bílá srna byla mladá a krásná, jak říkali. Ta žena v kápi není ani jedno z toho. Ti rolníci nás přiměli uvěřit, že její tvář je ztrhaná a zjizvená a že je strašlivé pohlédnout jí do očí. Tvrdili, že vedla psance.“

„Vedla je?“ Tomu mohl Jaime stěží uvěřit. „Berik Dondarrion a ten rudý kněz…“

„…nebyli nikde k vidění.“ Lady Mariya působila sebejistě.

„Dondarrion je mrtvý,“ ozval se Silnokanec. „Hora mu prohnal nůž okem, máme s sebou muže, kteří to viděli.“

„To je jeden příběh,“ připustil ser Addam. „Ovšem jiní ti řeknou, že lorda Berika nelze zabít.“

„Ser Harwyn říká, že ty příběhy jsou lživé.“ Lady Amerei si namotávala cop kolem prstu. „Slíbil mi hlavu lorda Berika. Je velmi galantní.“ Pod svými slzami se červenala.

Jaime si vzpomněl na hlavu, kterou dal Pie. Téměř slyšel svého malého bratra, jak se chechtá. Kdy se přestaly dávat ženám květiny? mohl by se Tyrion zeptat. Také by měl pár vhodných slov pro Harwyna Plummu, třebaže galantní by mezi nimi nebylo. Plummovi bratři byli velcí chlapíci se silnými krky a rudými tvářemi; hlasití a energičtí, rychle se dávali do smíchu, rychle se rozhněvali, rychle odpouštěli. Harwyn byl zcela jiným druhem Plumma; s tvrdýma očima a málomluvný, neodpouštějící… a smrtonosný, když třímal v ruce svoje kladivo. Dobrý velitel posádky, ovšem nikoli člověk, kterého by bylo radno milovat. Ačkoli… Jaime se zahleděl na lady Amerei.

Sluhové přinášeli rybí chod, říční štiku pečenou v kůrce z bylin a drcených ořechů. Lancelova paní ji ochutnala, pochválila a poručila, aby byla první porce naservírována Jaimemu. Když před něj rybu položili, naklonila se přes prázdné místo svého manžela a dotkla se jeho zlaté ruky. „Ty bys mohl zabít lorda Berika, sere Jaime. Skolil jsi Usměvavého rytíře. Prosím, můj pane, prosím tě o to, zůstaň zde a pomoz nám s lordem Berikem a Ohařem.“ Její bledé prsty svíraly jeho zlaté.

Myslí si snad, že to cítím? „Usměvavého rytíře zabil Meč jitra, moje paní. Ser Arthur Dayne, lepší rytíř než já.“ Jaime odtáhl svoje zlaté prsty a znovu se otočil k pani Mariye. „Jak daleko stopoval Černý Walder tu ženu v kápi a její muže?“

„Jeho psi znovu zachytili jejich pach severně od Stařenina močálu,“ odpověděla žena. „Přísahal, že od nich nebyl vzdálen víc než půl dne, když mu zmizeli na Šíji.“

„Ať si tam shnijí,“ prohlásil ser Lemnos zvesela. „Jestli jsou bohové dobří, spolknou je tekuté písky nebo je sežerou ještěrkolvi.“

„Nebo je zajmou žabožrouti,“ přidal se ser Danwell. „Ani bych se nedivil, kdyby bažináři psance ukrývali.“

„Kéž by to dělali jen oni,“ řekla lady Mariya. „Někteří z říčních lordů také zacházejí s muži lorda Berika v rukavičkách.“

„Prostý lid rovněž,“ ušklíbla se její dcera. „Ser Harwyn říká, že je schovávají a živí, a když se jich zeptá, kam odešli, lžou. Lžou svým vlastním pánům!“

„Nechte jim vyškubat jazyky,“ naléhal Silnokanec.

„To už bys z nich pak nedostal žádné odpovědi,“ řekl Jaime. „Jestli stojíte o jejich pomoc, musíte je přivést k tomu, aby vás měli rádi. Takto to dělal Arthur Dayne, když jsme vyjeli proti Bratrstvu z Králolesa. Platil prostým lidem za jídlo, které jsme snědli, přednášel jejich stížnosti králi Aerysovi, rozšiřoval pastviny kolem jejich vesnic, dokonce jim vydobyl právo porazit pro sebe každoročně určitý počet stromů a ulovit si na podzim několik kusů z královské zvěře. Lesní lid vzhlížel k Toyneovi, ale ser Artur pro ně udělal víc, než mohlo kdy udělat Bratrstvo, a získal je na naši stranu. Zbytek už byl snadný.“

„Lord velitel hovoří moudře,“ řekla lady Mariya. „Nikdy se těch psanců nezbavíme, dokud prostý lid nezačne milovat Lancela stejně, jako kdysi měli rádi mého otce a děda.“

Jaime se podíval na prázdné místo svého bratrance. Modlením si však Lancel jejich lásku nikdy nezíská.

Lady Amerei našpulila ústa. „Sere Jaime, neopouštěj nás, prosím. Můj pan manžel tě potřebuje a já také. Jsou strašlivé časy. Některé noci nemohu strachy ani spát.“

„Moje místo je u krále, má paní.“

„Já proti nim vyjedu,“ nabídl se Silnokanec. „Jakmile to skoncujeme s Řekotočím, budou mě svrbět ruce po dalším boji. Ne že by mi Berik Dondarrion měl nějaký dát. Vzpomínám si na toho muže z turnajů. Pohledný mladík v pěkném plášti. Štíhlý a nezkušený.“

„To bylo předtím, než zemřel,“ ozval se mladý ser Arwood Frey. „Lidé říkají, že ho smrt změnila. Můžeš ho zabít, ale on mrtvý nezůstane. Jak lze proti takovému muži bojovat? A taky je tu Ohař. V Solnopánvích zabil dvacet mužů.“

Silnokanec vybuchl v hlasitý smích. „Možná dvacet tlustých hostinských. Dvacet slouhů čurajících si do kaťat. Dvacet žebravých bratří vyzbrojených miskami. Ne dvacet rytířů. Ne dvacatero mne.“

„V Solnopánvích je rytíř,“ nedal se odbýt ser Arwood. „Ukryl se za svými zdmi, zatímco Clegane a jeho šílení psi plenili město. Ty jsi neviděl věci, které dělal, pane. Já ano. Když ta zpráva pronikla do Dvojčat, jel jsem se tam podívat s Harysem Haighem, jeho bratrem Donnelem a půl stovkou mužů, lučištníků a zbrojnošů. Jediné, co zůstalo v Solnopánvích, byl hrad, a starý ser Quincy tak vystrašený, že ani neotevřel bránu, jen na nás křičel z hradeb. Zbytek byly kosti a popel. Celé město. Ohař všechny budovy podpálil, lidi posekal a se smíchem odjel. Ženy… nevěřil bys, co udělal některým ženám. Nebudu o tom hovořit u tabule. Dělalo se mi špatně, když jsem to viděl.“

„Já jsem plakala, když jsem to slyšela,“ přitakala lady Amerei.

Jaime usrkával víno. „Co vás vede k přesvědčení, že to byl Ohař?“ To, co popisovali, znělo spíš jako Gregorova práce než Sandorova. Sandor býval brutální, to ano, ale byl to jeho velký bratr, kdo byl v rodu Cleganů opravdovou zrůdou.

„Viděli ho,“ řekl ser Arwood. „Ta jeho přilbice se nedá tak snadno pomýlit ani zapomenout. A našlo se pár takových, co to přežili a vyprávěli, jak to bylo. Děvčátko, které znásilnil, nějací chlapci, co se schovali, žena, kterou jsme našli zaklíněnou pod zčernalým trámem, rybáři, kteří tu řezničinu viděli ze svých člunů…“

„Neříkej tomu řezničina,“ řekla tiše lady Mariya. „Urážíš tím všechny poctivé řezníky. Solnopánve byly dílem odporné zrůdy v lidské kůži.“

Tohle je čas zrůd, přemítal Jaime, lvů, vlků a vzteklých psů, havranů a vran mrchožroutek.

„Odporné dílo.“ Silnokanec si znovu dolil pohár. „Lady Mariyo, lady Amerei, vaše úzkost mne dojala. Máte moje slovo, že jakmile Řekotočí padne, vrátím se sem, uštvu Ohaře a zabiju ho pro vás. Psi mne neděsí.“

Tenhle by měl. Oba muži byli velcí a silní, ale Sandor Clegane byl mnohem rychlejší a bojoval s takovou zuřivostí, že Lyle z Crakehallu nemohl doufat, že by se mu vyrovnal.

Lady Amerei však byla touto myšlenkou nadšená. „Jsi opravdový rytíř, sere Lyle, když chceš pomoci dámě v tísni.“

Alespoň že se o sobě nevyjádřila jako o „panně“. Jaime se natáhl po svém poháru a převrhl jej. Lněný ubrus vpíjel víno. Jak se rudá skvrna rozšiřovala, jeho společníci předstírali, že si toho nevšimli. Zdvořilost urozených, řekl si v duchu, ale chutnalo to jen jako lítost. Prudce vstal. „Moje paní, omluv mne, prosím.“

Lady Amerei vypadala zaraženě. „Ty už nás opouštíš? Ještě přijde na řadu telecí a kapouni nadívaní pórkem a houbami.“

„Velmi lákavé, opravdu, ale už bych nepozřel ani sousto. Musím hovořit se svým bratrancem.“ Jaime se uklonil a zanechal je jejich jídlu.

I na nádvoří se jedlo. Vrabčáci se tam shlukli kolem tuctu varných ohňů, ohřívali si ruce v chladu soumraku a dívali se, jak se nad plameny se sykotem opékají silné klobásky. Musela jich tam být stovka. Neužitečná ústa. Jaime si říkal, jaké množství klobás jim jeho bratranec Lancel vydal a čím má v úmyslu krmit je, až klobásy dojdou. Do zimy budou jíst krysy, pokud nesklidí úrodu. Takhle pozdě na podzim již nebyly velké šance na další sklizeň.

Septum našel mimo vnitřní nádvoří hradu; sedmihrannou budovu bez oken, napůl dřevěnou, s vyřezávanými dřevěnými dveřmi a taškovou střechou. Na jejích schodech seděli tři vrabčáci. Když se Jaime přiblížil, vstali. „Kampak, můj pane?“ zeptal se jeden. Byl nejmenší z těch tří, ale měl největší vous.

„Dovnitř.“

„Jeho lordstvo se tam modlí.“

„Jeho lordstvo je můj bratranec.“

„Nuže, můj pane,“ řekl jiný vrabčák, obrovský plešatý mužský se sedmicípou hvězdou namalovanou nad jedním okem, „snad nechcete vyrušovat svého bratrance v modlitbách.“

„Lord Lancel prosí Otce na nebesích o radu,“ řekl třetí vrabčák, ten bezvousý. Chlapec, pomyslel si Jaime, ale hlas napovídal, že jde o ženu oblečenou v beztvarých cárech a zrezivělé kroužkové košili. „Modlí se za duši Nejvyššího septona a za všechny ostatní zesnulé.“

„Ti budou mrtví i zítra,“ opáčil Jaime. „Otec na nebesích má víc času než já. Víte, kdo jsem?“

„Nějaký urozený pán,“ odpověděl muž s hvězdnatým okem.

„Nějaký mrzák,“ řekl ten malý s velkým vousem.

„Králokat,“ řekla žena, „jenže my nejsme králové, jenom Nuzní druhové, a vy nepůjdete dál, dokud to jeho lordstvo nedovolí.“ Zvedla palici s hroty a malý muž vedle ní zdvihl sekeru.

Dveře za nimi se otevřely. „Nechte mého bratrance projít v pokoji, přátelé,“ řekl Lancel tiše. „Očekávám ho.“

Vrabčáci poodstoupili stranou.

Lancel vypadal ještě hubenější, než byl v Králově přístavišti. Byl bos a oblečený v prosté haleně z režného plátna, která z něj na pohled činila spíš žebráka než pána. Temeno hlavy měl hladce oholené, ale vous mu maličko povyrostl. Zvát jej broskvovým chmýřím by bylo urážkou broskve. Podivně ladil s bílými vlasy kolem jeho uší.

„Bratranče,“ řekl Jaime, když byli v septu sami, „copak jsi sakra úplně přišel o rozum?“

„Já tomu raději říkám, že jsem nalezl víru.“

„Kde je tvůj otec?“

„Odjel. Pohádali jsme se.“ Lancel poklekl před oltářem svého druhého Otce. „Pomodlíš se se mnou, Jaime?“

„A když se pěkně pomodlím, dá mi Otec novou ruku?“

„Ne. Ale Válečník ti dá odvahu, Kovář ti propůjčí sílu a Stařena ti poskytne moudrost.“

„Já potřebuji ruku.“ Nad vyřezávanými oltáři se tyčily podobizny Sedmi bohů z tmavého dřeva, které se lesklo ve světle svící. Ve vzduchu se vznášela slabá vůně kadidla. „Ty spíš tady dole?“

„Každou noc si rozdělám lože pod jiným oltářem a Sedm mi sesílá vize.“

Baelor Požehnaný také kdysi míval vize. Zvlášť když se postil. „Jak je to dlouho, co jsi naposledy jedl?“

„Moje víra mi poskytuje veškerou výživu, kterou potřebuji.“

„Víra je jako ovesná kaše. Je lepší s mlékem a medem.“

„Zdálo se mi o tom, že přijdeš. V tom snu jsi věděl, co jsem udělal. Jak jsem zhřešil. Zabil jsi mne kvůli tomu.“

„Spíš zabiješ sám sebe vším tímhle postěním. Nepostil se snad Baelor Požehnaný tak dlouho, až ho to dostalo na umrlčí katafalk?“

„Naše životy jsou plameny svíce, stojí psáno v Sedmicípé hvězdě. Jakýkoli bludný závan větru nás může uhasit. Smrt není v tomto světě nikdy daleko a sedmero pekel očekává hříšníky, kteří se nekají ze svých hříchů. Modli se se mnou, Jaime.“

„Když to udělám, sníš misku ovesné kaše?“ Když jeho bratranec neodpověděl, Jaime si povzdechl. „Měl bys spát se svou ženou, ne s Pannou. Ty potřebuješ syna s darryjskou krví, jestli si chceš udržet tento hrad.“

„Hromada studeného kamení. Nikdy jsem o ni nežádal. Nikdy jsem ji nechtěl. Chtěl jsem jenom…“ Lancel se zachvěl. „Sedm, spaste mne, ale chtěl jsem být tebou.“

Jaime se musel dát do smíchu. „Raději mnou než Baelorem Požehnaným. Darry potřebuje lva, bratránku. Stejně tak tvoje malá Freyová. Zvlhne mezi nohama pokaždé, když se někdo zmíní o Tvrdokamenském. Zatím se s ním ještě nevyspala, ale brzy to udělá.“

„Pokud ho miluje, přeji jim vzájemné potěšení.“

„Lev by neměl mít parohy. Vzal sis tu dívku za manželku.“

„Odříkal jsem jakási slova a přehodil jí kolem ramen rudý plášť, ale to jen proto, abych se zavděčil otci. Sňatek vyžaduje stvrzení v manželském loži. Král Baelor byl přinucen oženit se se svou sestrou Daenou, ale nikdy spolu nežili jako muž a žena, zavrhl ji ihned po korunovaci.“

„Říši by byl lépe posloužil, kdyby byl zavřel oči a vyspal se s ní. Znám dějiny dost dobře, abych tohle věděl. V každém případě není pravděpodobné, že bys právě ty byl považován za nového Baelora Požehnaného.“

„To ne,“ připustil Lancel. „Byl to vzácný duch, čistý, statečný a nevinný, nedotčený veškerými zly tohoto světa. Já jsem hříšník a je toho mnoho a ještě víc, co si musím odpykat.“

Jaime položil svému bratranci ruku na rameno. „Co ty víš o hříchu, bratránku? Já zabil svého krále.“

„Statečný muž zabíjí mečem, zbabělec vinným měchem. Oba jsme královrazi, pane.“

„Robert nebyl skutečný král. Někteří by mohli dokonce namítnout, že jelen je pro lva přirozenou kořistí.“ Jaime cítil pod kůží svého bratrance kosti… a ještě něco jiného. Lancel měl pod halenou žíněnou košili. „Co ještě jsi udělal, že to vyžaduje takové pokání? Pověz.“

Jeho bratranec sklopil hlavu. Po tvářích mu stékaly slzy.

Ty slzy byly veškerou odpovědí, kterou Jaime potřeboval. „Zabil jsi krále,“ řekl, „a pak jsi spal s královnou.“

„Nikdy jsem…“

„…neléhal s mojí drahou sestrou?“ Řekni to. Řekni to.

„Nikdy jsem nevypustil svoje semeno do… do její…“

„…kundy?“ navrhl Jaime.

„…do jejího lůna,“ dořekl Lancel. „To není zrada, pokud se neuděláš dovnitř. Poskytl jsem jí útěchu, když král zemřel. Ty jsi byl v zajetí, tvůj otec v poli a tvůj bratr… ona se ho bála a měla k tomu dobré důvody. Přiměl mne zradit ji.“

„Opravdu?“ Lancel a ser Osmund a kdo ještě? Byla ta část o Měsíčním chlapci jenom pošklebek? „Nutil jsi ji?“

„Ne! Já ji miloval. Chtěl jsem ji chránit.“

Chtěl jsi být mnou. Cítil, jak jej svrbí jeho fantomové prsty. V den, kdy ho přišla jeho sestra do Bílé věže poprosit, ať se zřekne svého slibu, tak se smála, když ji odmítl, a vychloubala se, že mu lhala už natisíckrát. Jaime to považoval za neobratný pokus ublížit mu stejně, jako ublížil on jí. Možná to byla jediná pravdivá věc, kterou mi kdy řekla.

„Nemysli si o královně nic špatného,“ prosil Lancel. „Všechno tělesné je slabé, Jaime. Z našeho hříchu nevzešla žádná škoda. Žádný… bastard.“

„Ne. Bastardi se zřídkakdy dělají na břicho.“ Napadlo ho, co by jeho bratranec řekl, kdyby se mu měl on vyznat ze svých vlastních hříchů, ze tří skutečných zrad, které Cersei pojmenovala Joffrey, Tommen a Myrcella.

„Po bitvě jsem měl na Její Výsost vztek, ale Nejvyšší septon řekl, že jí musím odpustit.“

„Ty ses vyznal ze svých hříchů Jeho Nejvyšší Svatosti?“

„Modlil se za mne, když jsem byl zraněn. Byl to dobrý člověk.“

Je to mrtvý člověk. Zvonily za něj zvony. Napadlo ho, zda má jeho bratranec tušení, jaké ovoce jeho slova přinesla. „Lanceli, ty jsi zatracený blázen.“

„Máš pravdu,“ přitakal Lancel, „ale moje bláznovství je již za mnou, pane. Požádal jsem Otce na nebesích, aby mi ukázal cestu, a on to udělal. Zříkám se svého panského titulu a své ženy, Tvrdokamenský si může nechat oboje, jestli chce. Ráno se vrátím do Králova přístaviště a složím slib před novým Nejvyšším septonem a Sedmi. Mám v úmyslu připojit se k Válečníkovým synům.“

Lancelova slova mu nedávala smysl. „Řád Válečníkových synů byl zakázán před třemi sty lety.“

„Nový Nejvyšší septon jej obnovil, vyslal výzvu povolávající ctihodné rytíře, aby svěřili své životy a svoje meče do služeb Sedmi. A má být obnoven rovněž řád Nuzných druhů.“

„Proč by tohle Železný trůn dovolil?“ Jeden z dřívějších targaryenských králů bojoval celé roky, aby tyto dva vojenské řády potlačil, jak si Jaime vzpomněl, třebaže si nevzpomínal, který to byl. Možná Maegor nebo první Jaehaerys. Tyrion by to věděl.

„Jeho Nejvyšší Svatost píše, že král Tommen k tomu dal své svolení. Ukážu ti ten list, jestli chceš.“

„I kdyby to byla pravda… jsi lev ze Skály, lord. Máš hrad, ženu, území, které musíš bránit, lid, který musíš ochraňovat. Jsouli bohové dobří, budeš mít syny ze své krve, kteří se stanou tvými následníky. Proč bys měl všechno tohle zahodit kvůli nějaké… kvůli nějaké přísaze?“

„Proč jsi to udělal ty?“ zeptal se jej Lancel tiše.

Kvůli cti, mohl by Jaime odpovědět. Kvůli slávě. Jenže by to byla lež. Čest a sláva v tom sehrály svou roli, ale jinak to udělal hlavně kvůli Cersei. Ze rtů mu unikl smích. „Je to Nejvyšší septon, za kým chceš utéct, nebo moje drahá sestra? Modli se kvůli tomu, bratránku. Modli se usilovně.“

„Pomodlíš se se mnou, Jaime?“

Rozhlédl se po septu, po bozích. Matka plná milosrdenství. Otec, přísný soudce, Válečník s jednou rukou na svém meči. Cizinec ve stínu, jeho pololidská tvář schovaná pod kápí pláště. Já si myslel, že jsem Válečník, a Cersei, že je Panna, jenže ona byla po celou dobu Cizinec, skrývající svoji skutečnou tvář před mým pohledem. „Pomodli se za mne ty, jestli chceš,“ řekl svému bratranci. „Já už jsem všechna slova zapomněl.“

Vrabčáci stále prodlévali na schodech, když Jaime vycházel zpátky do noci. „Děkuji vám,“ řekl jim. „Připadám si teď o hodně svatější.“

Šel a vyhledal sera Ilyna a pár mečů.

Hradní nádvoří bylo plné očí a uší. Aby jim unikli, vyhledali boží háj. Tam žádní vrabčáci nebyli, jenom stromy, holé a zadumané, natahující černé větve k obloze. Pod nohama jim křupala vrstva mrtvého listí.

„Vidíš to okno, sere?“ Jaime ukázal hrotem meče. „To byla ložnice Raymuna Darryho, kde spal král Robert na naší zpáteční cestě ze Zimohradu. Dcera Neda Starka utekla, když její vlk napadl Joffa, určitě si vzpomeneš. Moje sestra chtěla, aby za to to děvče přišlo o ruku. Starý způsob odplaty za útok na příslušníka královského rodu. Robert jí řekl, že je to kruté a šílené. Hádali se spolu polovinu noci… nu, Cersei se hádala a Robert pil. Po půlnoci mne Cersei zavolala dovnitř. Král tam ležel roztažený na myrském koberci a chrápal, nevěděl o sobě. Zeptal jsem se své sestry, jestli ho mám odnést do postele. Ona mi řekla, abych odnesl do postele ji, a vyhrnula si sukně. Vzal jsem si ji na posteli Raymuna Darryho, poté co jsem překročil Roberta. Kdyby se Jeho Veličenstvo tehdy probudilo, zabil bych ho, tam a tehdy. Nebyl by to první král, který by zemřel mým mečem… ale, ty ten příběh znáš, ne?“ Sekl do větve stromu, rozsekl ji vpůli. „A zatímco jsem ji šoustal, Cersei křičela.– „Já chci.“ Myslel jsem, že tím myslí mne, jenže ona chtěla Starkovo děvče, mrtvé nebo zmrzačené.“ Věci, které dělám pro lásku. „Stalo se jen náhodou, že Starkovi muži našli to děvče přede mnou. Kdybych na ni narazil jako první…“

Jizvy od neštovic na tváři sera Ilyna se ve světle pochodně staly černými dírami temnými jako Jaimeho duše. Vydal kdákavý zvuk.

On se mi směje, uvědomil se Jaime Lannister. „Podle všeho, co vím, jsi moji sestru šukal taky, ty od neštovic podobaný bastarde,“ procedil mezi zuby. „Tak zavři tu svoji zatracenou dršťku a zabij mě, jestli to dokážeš.“

BRIENNE

Klášter stál na ostrůvku asi půl míle od pobřeží, kde se široké ústí Trojzubce rozšiřovalo ještě víc, aby se setkalo s Krabím zálivem. I ze břehu bylo patrné, že se jeho obyvatelům dobře daří. Jeho svah byl pokrytý terasovitými poli, pod nimi byly vidět rybí sádky, nahoře pak větrný mlýn, jehož lopatky ze dřeva a plátna se pomalu otáčely v mírném vánku. Brienne zahlédla ovce pasoucí se na úbočí a čápy brodící se v mělkých vodách kolem přístaviště pro přívoz.

„Solnopánve jsou hned za vodou,“ řekl septon Meribald a ukázal přes záliv na sever. „Bratři nás převezou za ranního přílivu, ačkoli se již předem obávám, co tam najdeme. Užijme si teplého jídla, než tomu budeme muset čelit. Bratři vždycky mají nějakou tu kost i pro Psa.“ Pes zaštěkal a zavrtěl ocasem.

Čára přílivu nyní ustupovala, a to velmi rychle. Voda, která oddělovala ostrov od pobřeží, po sobě zanechávala širokou plochu lesknoucích se hnědých nánosů tečkovaných přílivovými jezírky, jež se v odpoledním slunci leskla jako zlaté mince. Brienne se poškrábala vzadu na krku, kde ji pokousal jakýsi hmyz. Sepnula si vlasy v týle a slunce ji hřálo do kůže.

„Proč tomu říkají Tichý ostrov?“ zeptal se Podrick.

„Ti, co tam přebývají, jsou kajícníci, kteří si odpykávají své hříchy rozjímáním, modlitbami a mlčením. Svolení mluvit mají jen Starší bratr a jeho proktoři – a i proktoři jen jeden den z každých sedmi.“

„Tiché sestry nemluví nikdy,“ řekl Podrick. „Slyšel jsem, že nemají jazyky.“

Septon Meribald se usmál. „Těmito povídačkami strašily matky své dcery i v době, kdy jsem byl ve tvém věku. Nebyla to pravda tehdy a není to pravda ani teď. Slib mlčenlivosti je skutkem kajícnosti, obětí, kterou dokazujeme svou oddanost Sedmi na nebesích. Pro němého člověka by bylo složit slib mlčenlivosti totéž jako pro beznohého vzdát se tance.“ Vedl svého osla dolů po svahu, kynul jim, aby jej následovali. „Jestli dnes v noci chcete spát pod střechou, musíte sesednout a přejít se mnou přes bláto. Říkáme tomu stezka víry. Jen poctiví po ní mohou bezpečně přejít. Ty nepoctivé spolknou tekuté písky nebo se utopí, když se znenadání přiřítí příliv. Doufám, že žádný z vás není nepoctivý? Přesto bych si dával pozor, kam šlapu. Jděte jenom tam, kam půjdu já, a dostanete se na druhou stranu živí a zdraví.“

Stezka víry byla křivolaká, jak si Brienne nemohla nepovšimnout. Třebaže se zdálo, že se ostrůvek zvedá na severovýchod od místa, kde vyšli od břehu, septon Meribald nezamířil rovnou k němu. Místo toho se vydal na východ, směrem k hlubším vodám zálivu, které se modře a stříbřitě mihotaly v dálce. Mezi prsty mu tiše čvachtalo měkké hnědé bláto. Jak šel, čas od času se zastavil a šmátral před sebou svou holí. Pes se mu držel těsně v patách, očichával každý kámen, škebli, trs mořských řas. Tentokrát nevybíhal dopředu, ani se nikde netoulal.

Brienne šla za ním, dávala pozor, aby se držela těsně vedle řady otisků zanechaných psem, oslem a svatým mužem. Následoval Podrick a jako poslední kráčel rytíř Hyle. Po stech yardech od břehu se Meribald prudce stočil k jihu, takže byl téměř zády ke klášteru. Tímto směrem pokračoval dalších sto yardů, vedl je mezi dvěma mělkými přílivovými jezírky. Pes do jednoho strčil čumák a zavyl, když ho štípl klepetem krab. Následoval krátký, ale zuřivý boj, než Pes nakonec odběhl, mokrý a potřísněný blátem, s krabem v zubech.

„Nechceme jít náhodou tam? zavolal rytíř Hyle zezadu a ukázal ke klášteru. „Zdá se, že chodíme všemi možnými směry, jen ne k němu.“

„Víra,“ naléhal septon Meribald. „Věřte, vytrvejte a následujte mne, a najdeme pokoj, který hledáme.“

Všude kolem se mokře leskly mělčiny, zabarvené do půl stovky odstínů. Bláto bylo tak tmavohnědé, až vypadalo téměř černé, ale byly tam také pásy zlatého písku, kameny šedivé a rudé barvy a změti černých a zelených mořských řas. Kolem nich si vykračovali přes přílivová jezírka čápi, všude zanechávali svoje stopy a přes povrch mělkých vod přebíhali krabi. Vzduch byl cítit slanou vodou a tlením a země vsakovala jejich chodidla a jen neochotně je s mlaskavými povzdechy pouštěla. Septon Meribald se otočil a pak znovu a ještě jednou. Jeho otisky se plnily vodou ihned, jakmile z nich vykročil. Než země zpevněla a začala se pod jejich chodidly zvedat, ušli takto nejméně míli a půl.

Když vyšplhali přes popraskané kameny, které lemovaly linii pobřeží ostrůvku, čekali na ně tři muži. Byli oděni v pískově hnědých mnišských hábitech se širokými zvonovými rukávy a dlouhými špičatými kápěmi. Dva z nich si rovněž zafačovali dlouhými pásy plátna dolní poloviny tváří, takže z nich byly vidět jen oči. Třetí bratr měl zřejmě svolení mluvit. „Septone Meribalde,“ zvolal. „Je to již téměř rok, co jsi zde byl naposledy. Vítám tě. Tvé společníky rovněž.“

Pes zavrtěl ocasem a Meribald si vydrolil bláto z prstů. „Mohli bychom požádat o pohostinnost na noc?“

„Samozřejmě. Dnes večer bude dušená ryba. Budete chtít ráno převézt?“

„Pokud po vás nežádám příliš.“ Meribald se otočil ke svým spolucestujícím. „Bratr Narbert je proktorem řádu, takže má svolení mluvit jeden den z každých sedmi. Bratře, tito dobří lidé mi pomohli na cestě. Ser Hyle Hunter je rytíř z Roviny. Ten hoch je Podrick Payne, pochází ze západních krajin. A toto je lady Brienne, známá jako Panna z Tarthu.“

Bratr Narbert si ji prohlédl. „Žena.“

„Ano, bratře.“ Brienne si rozepjala vlasy a vytřepala je. „Vy tady ženy nemáte?“

„V současné době ne,“ odpověděl Narbert. „Sem přicházejí jen ženy nemocné, zraněné nebo obtěžkané dítětem. Sedm požehnalo našeho Staršího bratra léčivýma rukama. Navrátil ke zdraví mnoho mužů, které nedokázali vyléčit ani mistři, a také mnoho žen.“

„Já nejsem nemocná ani zraněná, ani nečekám dítě.“

„Lady Brienne je panna válečnice,“ sdělil septon Meribald proktorovi, „je na stopě Ohaři.“

„Ano?“ Zdálo se, že to Narberta zarazilo. „Za jakým účelem?“

Brienne se dotkla jílce Přísežníku. „Za tímto.“

Proktor ji pozoroval. „Jsi… silná, na ženu, to je pravda, ale… možná bych váš měl odvést ke Staršímu bratrovi. Viděl vás, jak přecházíte přes bláto. Pojďte.“

Narbert je vedl po oblázkové cestě a přes jabloňový sad k obílené stáji se špičatou doškovou střechou. „Svá zvířata můžete zanechat zde. Bratr Gillam se postará, aby byla nakrmena a napojena.“

Stáje byly víc než ze tří čtvrtin prázdné. Na jednom konci stálo půl tuctu mezků, o které se tam staral malý bratr s nohama do O, jehož Brienne považovala za Gillama. Na vzdáleném konci, hodně daleko od ostatních zvířat, zařehtal při zvuku jejich hlasů obrovský černý hřebec a kopl do dveří svého stání.

Rytíř Hyle si velkého koně změřil obdivným pohledem, když předával otěže bratru Gillamovi. „Krásné zvíře.“

Bratr Narbert si povzdechl. „Sedm nám posílá požehnání a Sedm nám posílá zkoušky. Je možná krásný, ale Naplavené dříví byl zajisté zplozen v pekle. Když jsme se snažili dát mu postroj, kopl jednoho z našich bratří a nadvakrát mu zlomil holenní kost. Doufali jsme, že vykleštění pomůže zlepšit špatnou povahu toho zvířete, ale… bratře Gillame, ukážeš jim to?“

Bratr Gillam si stáhl kápi z hlavy. Pod ní měl čupřinu světlých vlasů, vyholenou tonsuru a na místě ucha pak jen krví prosáklý obvaz.

Podrick zalapal po dechu. „Ten kůň ti ukousl ucho?

Gillam přikývl a znovu si zakryl hlavu.

„Odpusť mi, bratře,“ řekl ser Hyle, „ale já bych ti možná ukousl to druhé, kdyby ses ke mně přiblížil s kleštěmi.“

Bratr Narbert ten vtip nepřijal dobře. „Ty jsi rytíř, pane. Naplavené dříví je soumar. Kovář dal lidem koně, aby jim pomáhali v práci.“ Odvrátil se. „Budeteli tak laskaví. Starší bratr již určitě čeká.“

Svah byl prudší, než vypadal zpoza mělčiny. Bratři tam kvůli usnadnění výstupu zasadili řadu dřevěných stupňů, které cikcakovitě vedly přes úbočí kopce a mezi budovami. Brienne byla po dlouhém dni v sedle ráda, že si může protáhnout nohy.

Cestou míjeli tucet řádových bratří; mužů zahalených v kápích a hábitech, kteří si je měřili zvědavými pohledy, když procházeli kolem, ale nikdo neřekl ani slovo na pozdrav. Jeden vedl pár dojných krav směrem k nízké stodole se střechou porostlou drny; další pracoval u máselnice. Na horních svazích viděli tři chlapce ženoucí ovce a ještě výš míjeli hřbitov, kde bratr, mohutnější než Brienne, kopal hrob. Podle způsobu, jakým se pohyboval, bylo zřetelně vidět, že je chromý. Jak hodil plný rýč štěrkovité půdy přes rameno, něco málo se jí rozprsklo proti jejich chodidlům. „Dávej větší pozor,“ pokáral jej bratr Narbert. „Septon Meribald by mohl mít plná ústa hlíny.“ Hrobník jen sklonil hlavu. Když k němu přišel pes, aby ho očichal, upustil svůj rýč a poškrábal ho na uchu.

„Novic,“ vysvětloval Narbert.

„Pro koho je ten hrob?“ zeptal se ser Hyle, když začali znovu vystupovat po dřevěných schodech.

„Pro bratra Clementa, nechť jej Otec soudí spravedlivě.“

„Byl starý?“ zeptal se Podrick.

„Jestli považuješ čtyřicet osm let za stáří, tak ano, ale nebyla to léta, co ho zabilo. Zemřel na zranění, která utržil v Solnopánvích. Šel tam prodat na trh naši medovinu zrovna v den, kdy na městečko zaútočili psanci.“

„Ohař?“ zajímala se Brienne.

„Jiný, ale stejně brutální. Vyřízl nebohému Clementovi jazyk, když nemluvil. Ten muž řekl, že stejně složil slib mlčenlivosti, takže ho nepotřebuje. Starší bratr bude vědět víc. Nechává si ty nejhorší ze zpráv zvenčí pro sebe, aby nenarušil pokoj panující zde v klášteře. Mnozí z našich bratří sem přišli, aby unikli hrůzám světa, ne aby o nich přemítali. Bratr Clement nebyl naším jediným zraněným. Některé rány nejsou vidět.“ Bratr Narbert ukázal nalevo od nich. „Tamhle je naše letní vinice. Hrozny jsou malé a trpké, ale je z nich docela ucházející víno. Také si vaříme svoje vlastní pivo a naše medovina a jablečné víno mají široký věhlas.“

„Sem válka nikdy nepřišla?“ podivila se Brienne.

„Ne tahle válka, Sedm budiž pochváleno. Naše modlitby nás chrání.“

„A vaše přílivy,“ podotkl Meribald. Pes zaštěkal na souhlas.

Hřbet kopce lemovala nízká zídka z neomítnutého kamene obkružující shluk větších budov; větrného mlýna, jehož plachtovinové lopatky se s praskáním otáčely, noclehárny, kde bratři spali, jídelnu, kde požívali svoje pokrmy, a dřevěné septum k modlení a meditaci. Septum mělo okna ze skleněných tabulek zasazených v olověných rámečcích, široké dveře vyřezané do podoby Matky a Otce a sedmistrannou věžičku s ochozem na vrcholu. Za ním byla zeleninová zahrada, kde někteří starší bratři pleli záhony. Bratr Narbert vedl návštěvníky kolem velkého kaštanu k dřevěným dveřím zasazeným v úbočí kopce.

„Jeskyně se dveřmi?“ zeptal se rytíř Hyle užasle.

Septon Meribald se usmál. „Říká se tomu Poustevníkova díra. První svatý muž, který sem našel cestu, zde pak žil a konal tady takové zázraky, že sem přicházeli ostatní a přidávali se k němu. To bylo před dvěma tisíci lety, jak praví legendy. Dveře sem dali o něco později.“

Před dvěma tisíci lety možná byla Poustevníkova díra vlhké temné místo s podlahou z udusané hlíny a plná rozléhajících se zvuků odkapávající vody, ale teď už ne. Jeskyně, do níž Brienne a její společníci vstoupili, byla proměněna v teplou, útulnou svatyni. Podlahu pokrývaly vlněné koberce, na zdech visely tapiserie, vysoké voskovice vydávaly hojnost světla. Nábytek byl zvláštní, ale jednoduchý; dlouhý stůl, židle, truhlice, několik vysokých polic plných knih a židle. Všechno bylo vyrobeno z naplaveného dříví, podivně tvarované kusy dovedně spojené k sobě a leštěné tak dlouho, dokud nezářily ve světle svící temně zlatě.

Starší bratr nebyl takový, jakého jej Brienne očekávala. Zaprvé mohl být stěží zván starším; zatímco bratři plející v zahradě měli shrbená ramena a ohnuté hřbety starých mužů, tento byl vysoký a vzpřímený a pohyboval se s energií muže v nejlepších letech. Ani neměl laskavý, dobrotivý obličej, jaký by u léčitele očekávala. Tvář měl velkou a hranatou, oči pronikavé a inteligentní, rudý nos protkaný žilkami. Třebaže měl na hlavě vyholenou tonsuru, jeho skalp byl stejně ježatý jako jeho masivní čelist.

Vypadá spíš jako muž stvořený k tomu, aby kosti lámal, než aby je napravoval, pomyslela si Panna z Tarthu, zatímco Starší bratr rázoval přes místnost, aby objal septona Meribalda a pohladil Psa. „Je vždy radostný den, když nás naši přátelé Meribald a Pes poctí další návštěvou,“ oznámil, než se otočil k ostatním hostům. „A nové tváře jsou zde vždy vítány. Vídáme jich tak málo.“

Meribald se po obvyklé výměně zdvořilostí posadil na stoličku. Na rozdíl od septona Narberta se nezdálo, že by byl Starší bratr nějak vyveden z míry Brienniným pohlavím, ale jeho úsměv pohasl, když mu septon řekl, za jakým účelem ona a rytíř Hyle přišli. „Rozumím,“ bylo všechno, co na to řekl, než se od nich odvrátil se slovy: „Určitě máte žízeň. Dejte si prosím krapet našeho sladkého jablečného vína, abyste spláchli z hrdel prach z cesty.“ Sám jim nalil. Poháry byly rovněž vyřezané z naplaveného dřeva a ani dva mezi nimi nebyly stejné. Když je Brienne pochválila, řekl: „Moje paní je příliš laskavá. Děláme vlastně jen to, že dřevo přiřízneme a vyleštíme. Jsme zde požehnáni. Tam, kde se řeka setkává se zálivem, zápolí proudy a přílivy mezi sebou navzájem a naším směrem je tak hnáno mnoho zvláštních a podivuhodných věcí, které nacházíme vyplaveny na pobřeží. Naplavené dříví je z toho to poslední. Nacházíme stříbrné číše a železné hrnce, pytle s vlnou a štůčky hedvábí, zrezivělé přilbice a lesklé meče… a ano, i rubíny.“

To upoutalo pozornost rytíře Hylea. „Rhaegarovy rubíny?“

„Je to možné. Kdo ví? K bitvě došlo dlouhé lígy odsud, ale řeka je neúnavná a trpělivá. Našli jsme jich šest. Všichni čekáme na sedmý.“

„Raději rubíny než kosti.“ Septon Meribald si mnul chodidlo, zpod prstů se mu ve vločkách drolilo bláto. „Ne všechny dary od řeky jsou příjemné. Dobří bratři sbírají také mrtvé. Utopené krávy, utonulou zvěř, mrtvá prasata nafouklá do poloviny velikosti koní. A také lidské mrtvoly.“

„Poslední dobou až příliš mnoho mrtvol,“ povzdechl si Starší bratr. „Náš hrobník nezná odpočinku. Muži z říčních krajin, zápaďané, seveřané, všechny je to přinese sem. Rytíře i kmány. Pohřbíváme je vedle sebe, Starky a Lannistery, Blackwoody a Brackeny, Freye a Darryny. Toto je povinnost, kterou po nás žádá řeka na oplátku za všechny své dary, a my se činíme, seč můžeme. Někdy najdeme i ženu… anebo ještě hůř, dítě. To jsou ty nejkrutější dary.“ Otočil se k septonu Meribaldovi. „Doufám, že budeš mít čas dát nám rozhřešení za naše hříchy. Od té doby, co nájezdníci zabili starého septona Benneta, tu nemáme nikoho, kdo by si vyslechl naše zpovědi.“

„Udělám si čas,“ řekl Meribald, „ačkoli doufám, že máte nějaké lepší hříchy, než když jsem tudy procházel posledně.“ Pes zaštěkal. „Vidíte? Dokonce i Pes se nudil.“

Podrick Payne byl zmatený. „Já myslel, že tu nikdo nesmí mluvit. Nu, tedy ne nikdo. Bratři. Ti druzí bratři, ne ty.“

„Při zpovědi máme povoleno své mlčení přerušit,“ řekl Starší bratr s úsměvem. „Je obtížné mluvit o hříších posunky a přikyvováním.“

„Oni spálili septum v Solnopánvích?“ zeptal se Hyle Hunter.

Úsměv z tváře Staršího bratra zmizel. „V Solnopánvích spálili všechno kromě hradu. Jenom ten byl postavený z kamene… třebaže by klidně mohl být postavený z loje, podle všeho dobrého, co prokázal městu. Připadlo mi postarat se o některé z přeživších. Rybáři je sem převezli přes záliv, poté co uhasly plameny a oni usoudili, že mohou bezpečně přistát. Jedna ubohá žena byla znásilněna tucetkrát a její prsa… moje paní, ty nosíš mužskou zbroj, a tak ani tebe neušetřím těch hrůz… její prsa byla urvána a sežvýkána a snědena, jakoby nějakou… strašlivou obludou. Udělal jsem pro ni, co jsem mohl, ačkoli toho bylo velice málo. Jak tady ležela a umírala, její nejhorší kletby nebyly směrovány k mužům, kteří ji znásilnili, ani k té zrůdě, co pozřela její živé maso, ale k rytíři Quincymu Kormidelníkovi, který zabarikádoval svoje brány, když nájezdníci vtrhli do města, a pak si tam seděl v bezpečí za kamennými zdmi, zatímco v ulicích křičeli a naříkali jeho lidé.“

„Ser Quincy je starý muž,“ řekl septon Meribald laskavě. „Jeho synové a zeťové jsou daleko nebo mrtví, jeho vnuci jsou ještě chlapci a má dvě dcery. Co jiného mohl udělat jeden muž proti takovému množství?“

Mohl se alespoň pokusit, pomyslela si Brienne. Mohl zemřít. Starý či mladý, opravdový rytíř přísahal, že bude chránit ty, kteří jsou slabší než on, nebo při pokusu o to zemře.

„Pravdivá slova, a moudrá,“ řekl Starší bratr septonu Meribaldovi. „Až připluješ do Solnopánví, ser Quincy tě nepochybně požádá o odpuštění. Jsem rád, že jsi zde, abys mu je udělil. Já bych to nedokázal.“ Odložil stranou pohár z naplaveného dříví a vstal. „Brzy se ozve zvon svolávající k večeři. Moji přátelé, půjdete se mnou do septa pomodlit se za duše dobrých lidí ze Solnopánví, než usedneme, abychom pojedli chléb a podělili se o maso a medovinu?“

„Rádi,“ odpověděl Meribald. Pes zaštěkal.

Jejich večeře v jídelně septa byla tak zvláštním jídlem, jaké Brienne ještě nikdy nejedla, třebaže to vůbec nebylo nepříjemné. Jídlo bylo prosté, ale velmi dobré; byly tam bochníky hrubého chleba ještě teplého z pecí, hliněné džbánky s čerstvě stlučeným máslem, med z místních včelínů a dušená směs z krabů, mušlí a přinejmenším tří odlišných druhů ryb. Septon Meribald a rytíř Hyle pili medovinu, kterou vyrobili bratři, a prohlásili ji za vynikající, zatímco Brienne a Podrick se spokojili se sladším jablečným vínem. Jídlo nebylo nijak vážnou záležitostí. Meribald pronesl modlitbu a zatímco bratři jedli u čtyř dlouhých stolů na kozách, jeden z nich plnil síň příjemnými zvuky hrou na harfu. Když Starší bratr hudebníka omluvil, aby si mohl sníst svoje vlastní jídlo, bratr Narbert a další proktor střídavě četli nahlas ze Sedmicípé hvězdy.

Než bylo čtení u konce, novicové, jejichž úkolem bylo obsluhovat, odklidili ze stolu poslední jídlo a nádobí. Většinou to byli chlapci Podrickova věku nebo ještě mladší, ale byli mezi nimi i dospělí muži, včetně hrbatého hrobníka, se kterým se setkali na kopci a který kráčel zvláštní kulhavou chůzí napůl zmrzačeného člověka. Když se síň vyprázdnila, Starší bratr požádal Narberta, aby odvedl Podricka a rytíře Hylea k jejich slamníkům v klášteře. „Nebude vám doufám vadit, když se budete dělit o celu? Není velká, ale zjistíte, že je pohodlná.“

„Já chci zůstat s pánem,“ řekl Podrick. „Chci říct, s mojí paní.“

„Co ty a lady Brienne možná děláte jinde, je mezi vámi a Sedmi,“ řekl bratr Narbert, „ale na Tichém ostrově muži a ženy nespí společně pod jednou střechou, dokud nejsou sezdáni.“

„Máme zde několik velmi skromných domečků pro ženy, které k nám zavítají, ať jsou to vznešené paní nebo obyčejná venkovská děvčata,“ řekl Starší bratr. „Nejsou často používány, ale udržujeme je čisté a suché. Lady Brienne, dovolíš, abych ti ukázal cestu?“

„Ano, děkuji. Podricku, jdi s rytířem Hylem. Jsme tady hosty svatých bratří. Pod jejich střechou platí jejich pravidla.“

Ženské domečky byly na východní straně ostrova, s výhledem na širokou rozlohu bláta a vzdálené vody Krabího zálivu. Bylo zde chladněji než na chráněné straně a krajina byla divočejší. Kopec byl příkřejší a stezka se vinula sem a tam mezi plevelem a vřesem, větrem ošlehanými kameny a pokroucenými trnitými stromy, které houževnatě lpěly ke kamenitému úbočí. Starší bratr s sebou vzal lucernu a osvětloval jim při sestupu cestu. V jednom ohybu se zastavil. „Za jasných nocí odsud bývaly vidět ohně Solnopánví. Za zálivem, přímo tamhle.“ Ukázal.

„Nic tam není,“ řekla Brienne.

„Zůstal jen hrad. Dokonce i rybáři jsou pryč, těch několik šťastnějších, kteří byli na vodě, když přijeli nájezdníci. Dívali se, jak jejich domy hoří, a naslouchali výkřikům a pláči nesoucím se přes přístav, příliš vystrašení, než aby se svými čluny přistáli. Když se nakonec odvážili na pobřeží, bylo to jen proto, aby pohřbili svoje přátele a příbuzné. Co jsou pro ně Solnopánve teď než jen kosti a trpké vzpomínky? Odstěhovali se do Panenského jezírka nebo jiných městeček.“ Pokynul lucernou a znovu pokračovali v sestupu. „Solnopánve nikdy nebyl důležitý přístav, ale čas od času sem připlouvaly lodě. Právě to nájezdníci chtěli, nějakou galéru nebo kogu, na které by se dostali přes Úzké moře. Když nebyla žádná k maní, vybili si svůj hněv a zoufalství na obyvatelích městečka. Říkám si, moje paní… co doufáš, že tam najdeš?“

„Dívku,“ řekla mu. „Urozenou třináctiletou pannu, se světlou pletí a kaštanovými vlasy.“

„Sansu Stark“ vyslovil to jméno tiše. „Ty věříš, že to ubohé dítě je s Ohařem?“

„Dorn řekl, že byla na cestě do Řekotočí. Timeon. Byl to žoldnéř, jeden z Chrabrých kumpánů, vrah, násilník a lhář, ale myslím, že v tomhle mi nelhal. Řekl, že ji Ohař unesl.“

„Rozumím.“ Stezka se stáčela a před nimi se objevily domky. Starší bratr se o nich vyjádřil jako o velmi skromných. Takové i byly. Vypadaly jako včelí úly vytesané z kamene, nízké, kulaté, bez oken. „Tento,“ řekl a ukázal na nejbližší domeček, jediný s dýmem stoupajícím z kouřového otvoru uprostřed střechy. Brienne se musela sklonit, když vstupovala dovnitř, aby se neuhodila hlavou o překlad nade dveřmi. Uvnitř našla hliněnou podlahu, slamník, kožešiny a deky, aby ji udržely v teple, mísu s vodou, džbán jablečného vína, nějaký chléb a sýr, malý oheň a dvě nízké židle. Starší bratr se na jednu posadil a položil lucernu na zem. „Mohu chvíli zůstat? Mám pocit, že bychom si měli pohovořit.“

„Když si to přeješ.“ Brienne si rozepjala opasek s mečem a pověsila jej přes druhou židli, pak se posadila se zkříženýma nohama na slamník.

„Ten tvůj Dorn nelhal,“ začal Starší bratr, „avšak obávám se, že jsi mu špatně rozuměla. Honíš se za nesprávným vlčetem, moje paní. Lord Eddard měl dvě dcery. A byla to ta druhá, se kterou Sandor Clegane uprchl, ta mladší.“

„Arya Stark?“ Brienne na něj hleděla s otevřenými ústy. „Jak to víš? Sestra lady Sansy je naživu?“

„Tehdy byla,“ odpověděl starší bratr. „Teď… nevím. Možná byla mezi dětmi povražděnými v Solnopánvích.“

Ta slova byla jako nůž otáčející se v jejím břiše. Ne, pomyslela si Brienne. Ne, to by bylo příliš kruté. „Mohlo by to… znamenat… že si tím nejsi jistý?“

„Jsem si jistý, že to dítě bylo se Sandorem Cleganem v hostinci na rozcestí, v tom, co spravovala stará Máša Nitěnka, než ji lvi pověsili. Jsem si jistý, že byli na cestě do Solnopánví. Pak už… ne. Nevím, kde je, nebo zda vůbec ještě žije. Je tu však jedna věc, kterou vím. Ten muž, za kterým se honíš, je mrtvý.“

To byl další šok. „Jak zemřel?“

„Mečem, stejně tak jako žil.“

„Tohle víš s jistotou?“

„Sám jsem ho pohřbíval. Mohu ti říct, kde se nachází jeho hrob, jestli si to přeješ. Přikryl jsem ho kameny, aby mrchožrouti nevyhrabali jeho maso, a jeho přilbici jsem položil na rov, aby označovala místo jeho posledního odpočinku. To byl žalostný omyl. Nějaký jiný pocestný hrob našel a zabral si přilbu pro sebe. Ten muž, který násilnil a vraždil v Solnopánvích, nebyl Sandor Clegane, třebaže je zřejmě stejně nebezpečný. Říční krajiny jsou plné takových hyen. Vlky bych je nenazýval. Vlci jsou šlechetnější než tihle… a stejně tak i psi.

O Sandoru Cleganovi toho vím málo. Mnoho let byl osobním strážcem prince Joffreyho, a dokonce i tady jsme slyšeli zvěsti o jeho skutcích, dobrých i zlých. Kdyby byla pravda byť jen polovina toho, co jsme slyšeli, byla to zahořklá, trýzněná duše, hříšník, který urážel bohy i lidi. Sloužil, ale nenacházel v službě žádnou hrdost. Bojoval, ale nenacházel radost ve vítězství. Pil, aby utopil svou bolest v moři vína. Nemiloval ani nebyl milován. Ačkoli spáchal mnoho hříchů, nikdy nehledal odpuštění. Tam, kde jiní muži sní o lásce, bohatství nebo slávě, snil Sandor Clegane o tom, že zabije svého vlastního bratra, což je hřích tak strašlivý, že se chvěji, jen o tom mluvím. Přesto to byl chléb, který ho vyživoval, palivo, které udržovalo plameny jeho ohně. Třebaže to bylo mrzké, naděje, že uvidí krev svého bratra na čepeli svého meče, byla jediným, pro co ten smutný a rozhněvaný tvor žil… a dokonce i to mu vzali, když princ Oberyn z Dorne bodl sera Gregora otráveným oštěpem.“

„Ty mluvíš, jako bys ho litoval,“ řekla Brienne.

„Litoval jsem ho. Ty bys ho také litovala, kdybys ho viděla na samém konci. Narazil jsem na něho u Trojzubce, přilákán jeho výkřiky bolesti. Prosil mne o dar milosrdenství, ale já jsem odpřísáhl, že už nikdy nikoho nezabiji. Místo toho jsem mu omýval rozpálené čelo říční vodou a dal jsem mu víno, aby je vypil, a obklad na ránu, jenže jsem pro něho mohl udělat příliš málo a bylo již příliš pozdě. Ohař mi skonal v náruči. Možná sis všimla toho velkého černého hřebce u nás v maštali. To byl jeho bojový oř. Cizinec. Rouhačské jméno. Raději mu říkáme Naplavené dříví, protože jsme ho našli vedle řeky. Obávám se, že má stejnou povahu jako jeho bývalý pán.“

Ten kůň. Viděla ho, slyšela ho kopat, ale tam ve stáji jí to nedošlo. Váleční oři byli cvičeni k tomu, aby kopali a kousali. Ve válce byli zbraní, stejně jako muži, co na nich jezdili. Stejně jako Ohař. „Pak je to tedy pravda,“ řekla otupěle. „Sandor Clegane je mrtvý.“

„Odpočívá v pokoji.“ Starší bratr se odmlčel. „Jsi ještě mladá, dítě. Já jsem již napočítal čtyřicet a čtyři dnů jména… což mne činí dvakrát tak starým jako ty, jak si myslím. Překvapilo by tě, kdyby ses dozvěděla, že jsem kdysi byl rytíř?“

„Ne, vypadáš spíš jako rytíř než jako svatý muž.“ Měl to vepsáno na hrudníku a ramenou a napříč přes silnou hranatou čelist. „Proč ses vzdal rytířství?“

„Nikdy jsem si je nezvolil. Můj otec byl rytíř a jeho otec před ním také. Stejně tak moji bratři, každý z nich. Ode dne, kdy usoudili, že jsem dost stár, abych mohl držet dřevěný meč, jsem byl cvičen do bitvy. Zabil jsem si jich svůj díl a neposkvrnil jsem svou čest. Také jsem měl ženy, a tehdy jsem svou čest poskvrnil, protože některé jsem si vzal proti jejich vůli. Byla tam dívka, se kterou jsem se chtěl oženit, mladší dcera menšího lorda, jenže jsem byl třetí syn svého otce a neměl jsem pozemky ani bohatství, které bych jí mohl nabídnout… jen meč, koně, štít. Celkově jsem byl smutný muž. Když jsem zrovna nebojoval, tak jsem se opíjel. Můj život byl psán rudě, krví a vínem.“

„Kdy se to změnilo?“ zeptala se Brienne.

„Když jsem zemřel v bitvě na Trojzubci. Bojoval jsem za prince Rhaegara, třebaže on ani neznal moje jméno. Nemohl bych ti říct proč, kromě toho, že ten lord, kterému jsem sloužil, sloužil lordovi, jenž sloužil lordovi, který se rozhodl podporovat raději draka než jelena. Kdyby se byl rozhodl jinak, mohl jsem být na druhé straně řeky. Byla to krvavá záležitost. Zpěváci by nás přiměli uvěřit, že to všechno byl jen Rhaegar a Robert bojující spolu v proudu kvůli ženě, o níž oba tvrdili, že ji milují, ale ujišťuji tě, že ostatní muži bojovali taky a já byl jedním z nich. Zasáhl mne šíp, který mi proklál stehno, další pak chodidlo a mého koně pode mnou zabili, ale já přesto bojoval dál. Ještě si pamatuji, jak jsem se zoufale snažil najít jiného koně, protože jsem neměl peníze, abych si nějakého koupil, a bez koně už bych nemohl být rytířem. Abych pravdu řekl, to bylo jediné, nač jsem byl schopen myslet. Vůbec jsem neviděl, odkud přišel výpad, co mne skolil. Slyšel jsem kopyta za svými zády a pomyslel jsem si, kůň! jenže než jsem se stačil otočit, něco mne udeřilo do hlavy a srazilo zpátky do řeky, kde jsem se měl podle všech zákonitostí utopit.

Místo toho jsem se probudil tady, na Tichém ostrově. Starší bratr mi řekl, že mne vyvrhl příliv, nahého jako v den, kdy jsem přišel na svět. Napadlo mě jen to, že mě někdo našel na mělčinách, svlékl ze mne zbroj, boty a spodní prádlo a strčil mne zpátky do hlubší vody. Řeka se postarala o zbytek. Všichni přicházíme na svět nazí, a tak předpokládám, že bylo jen příhodné, že jsem přišel do svého druhého života stejným způsobem. Příštích deset let jsem strávil v mlčení.“

„Rozumím.“ Brienne nevěděla, proč jí to všechno povídá, nebo co jiného by na to měla říct.

„Opravdu?“ Naklonil se k ní, svoje velké ruce položené na kolenou. „Pokud ano, tak vzdej svoje hledání. Ohař je mrtvý a v každém případě tu tvoji Sansu Stark stejně neměl. Co se týče toho monstra, co nosí jeho přilbici, toho najdou a pověsí. Války končí a tito psanci nemohou v míru přežít. Randyll Tarly je honí z Panenského jezírka a Walder Frey z Dvojčat, a také je nový mladý lord v Dany, zbožný muž, který se nepochybně vynasnaží dát svoje území do pořádku. Jeď domů, dítě. Máš domov, což je víc, než může v těchto temných dnech říct většina z nás. Máš vznešeného otce, který tě nepochybně miluje. Pomysli na jeho zármutek, kdyby ses nevrátila. Možná mu přinesou tvůj meč a štít, až padneš. Možná si je pověsí ve své síni a bude se na ně dívat s pýchou… ale kdyby ses ho měla zeptat, vím, že by ti určitě řekl, že by raději měl živou dceru než rozbitý štít.“

„Dceru.“ Brienne se vedraly slzy do očí. „Zasluhuje si to. Dceru, která by mu zpívala a byla ozdobou jeho síně a porodila mu vnuky. Také si zasluhuje syna, silného a galantního syna, aby přinesl čest jeho jménu. Galladon se ale utopil, když mi byly čtyři a jemu osm, a Alysanne a Arianne zemřely ještě v kolébkách. Jsem jediné dítě, které mu bohové dovolili si ponechat. To nejzrůdnější, které se nehodí ani za dceru, ani za syna.“ Tehdy se z Brienne všechno vyhrnulo, jako černá krev z rány; všechny ty zrady a zasnoubení, Rudý Ronnet a jeho růže, lord Renly tančící s ní, sázka o její panenství, hořké slzy, které prolila v noci, kdy se její král ženil s Margaery Tyrell, pranice v Hořkomostu, duhový plášť, který nosila s takovou hrdostí, stín v králově altánu, Renly umírající jí v náručí, Řekotočí a lady Catelyn, cesta dolů z Trojzubce, souboj s Jaimem v lesích, Krvaví drancíři, Jaime vykřikující safíry, Jaime v lázni na Harrenově s párou stoupající z jeho těla, chuť krve Vargo Hoata, když se mu zakousla do ucha, medvědí jáma, Jaime seskakující na písek, dlouhá jízda do Králova přístaviště, Sansa Stark, přísaha, kterou složila před Jaimem, slib, který dala lady Catelyn, Přísežník, Šerodol, Panenské jezírko, mrštný Dick a Prasklepeto, Šepoty. Muži, které zabila.

„Já ji musím najít,“ řekla nakonec. „Jsou i jiní, co ji hledají, a všichni ji chtějí jen chytit a prodat ji královně. Musím ji najít první. Slíbila jsem to Jaimemu. Přísežník, tak pojmenoval ten meč. Musím se ji pokusit zachránit… nebo při tom zemřít.“

CERSEI

„Tisíc lodí!“ Hnědé vlasy malé královny byly rozcuchané i neučesané a tváře měla ve světle pochodně uzardělé. Jako by se právě vymanila z objetí nějakého muže. „Výsosti, na to musíme ihned odpovědět!“ Poslední slovo se odrazilo od stropních trámů a rozlehlo se dlouhou trůnní síní.

Cersei usazená ve svém zlatém a purpurovém vyvýšeném křesle cítila narůstající hněv. Musíme, pomyslela si. Ona se mi odvažuje říct „musíme“. Měla svrbění udeřit tu Tyrellovic holku do tváře. Měla by být na kolenou, žebrat o pomoc. Ona se místo toho odváží říkat své právoplatné královně, co musí dělat.

„Tisíc lodí?“ zachroptěl ser Harys. „To jistě ne. Žádný pán nevelí tisícovce lodí.“

„Nějaký ustrašený blázen to množství zdvojnásobil,“ přitakal Orton Merryweather. „Buď to, nebo nám vazalové lorda Tyrella lžou, úmyslně nafukují počet nepřátel, abychom je nepovažovali za zbabělé.“

Pochodně na zadní stěně vrhaly rozježený stín Železného trůnu napůl cesty ke dveřím. Vzdálený konec síně tonul ve tmě a Cersei si nemohla pomoci, ale zdálo se jí, že se stíny svírají také kolem ní. Moji nepřátelé jsou všude a moji přátelé jsou k ničemu. Stačilo jí jen se podívat na svoje rádce a byla si tím jistá; zdálo se, že jen lord Qyburn a Aurane Vodský jsou dostatečně bdělí. Ostatní byli vytaženi ze svých postelí Margaeřinými posly bušícími na jejich dveře a teď tam stáli neupravení, rozcuchaní a zmatení. Venku panovala noc, černá a tichá. Hrad a město spaly. Ser Boros a ser Meryn jako by také spali, třebaže vestoje. Dokonce i Osmund Černokotlý zíval. Loras ovšem ne. Náš rytíř květin ne. Stál za svojí malou sestrou, bledý stín s mečem na boku.

„Polovina takového množství by stále bylo pět set, můj pane,“ kývl Vodský směrem k lordu Ortonovi. „Pouze Stromovina má na moři dostatečnou sílu, aby se mohla postavit tak velké flotile.“

„Co naše nové válečné koráby?“ zeptal se ser Harys. „Veslice železných mužů zajisté neobstojí proti našim bitevním lodím? Kladivo krále Roberta je nejmocnějším válečným korábem v celém Západozemí.“

„Bylo,“ řekl Vodský. „Krásná Cersei se mu vyrovná, jakmile bude hotová, a Lord Tywin bude dvakrát tak velký. Zatím je jich však dokončená jen polovina a žádná z nich není plně osazena posádkou. I kdyby byly, železní by nás stále početně o hodně převyšovali. Typická veslice je sice ve srovnání s našimi galérami malá, to ano, ale železní mají i větší lodě. Velká krakatice lorda Balona a válečné lodě Železné flotily byly postaveny do bitvy, ne na nájezdy. Vyrovnají se našim menším válečným galérám rychlostí i silou a většina jich má lepší posádku i kapitány. Železní žijí celý život na moři.“

Robert měl ty ostrovy smést z povrchu zemského, když proti němu Balon Greyjoy povstal, pomyslela si Cersei. Spálit jejich loďstvo, strhnout jejich města a zbořit jejich hrady, když je měl na kolenou, neměl je nechat znovu povstat. Měl udělat další ostrov – z jejich lebek. Přesně to by udělal její otec, ale Robert nikdy neměl žaludek, který potřebuje král, pokud chce doufat, že udrží ve své říši mír. „Železní se neodvážili zaútočit na Rovinu od té doby, co seděl na Mořskokamenném trůnu Dagon Greyjoy,“ řekla. „Proč by to měli zkoušet teď? Jak to, že se tak osmělili?“

„To jejich nový král.“ Qyburn tam stál s rukama schovanýma v rukávech. „Bratr lorda Balona. Říkají mu Vraní oko.“

„Vrány mrchožroutky hodují na tělech mrtvých a umírajících,“ řekl velmistr Pycelle. „Neodváží se slétnout na silná, zdravá zvířata. Lord Euron se nasytí zlatem a plundrováním, to ano, ale jakmile se proti němu vypravíme, bude brzy zpátky na Štítu, tak jak byl zvyklý dělat ve svých dnech lord Dagon.“

„Mýlíš se,“ řekla Margaery. „Železní nájezdníci nikdy nepřišli v takovém počtu. Tisíc lodí! Lordi Hewett a Chester byli zabiti, stejně tak syn a dědic lorda Serryho. Serry sám uprchl na Vysokou zahrady s těmi několika loděmi, co mu ještě zbyly, a lord Grimm je vězněm na svém vlastním hradu. Willas říká, že železný král jmenoval čtyři nové lordy z řad vlastních mužů, kteří teď vládnou ostrovům.“

Willas, pomyslela si Cersei, ten kripl. To on za to může. Ten tupec Mace Tyrell nechal obranu Roviny v rukou nemohoucího slabocha. „Od Železných ostrovů ke Štítům je to dlouhá cesta,“ poznamenala. „Jak mohlo tisíc lodí přeplout takovou vzdálenost, aniž si jich někdo všiml?“

„Willas se domnívá, že nepluly na dohled od pobřeží,“ řekla Margaery. „Pluly daleko od pevniny přes Moře zapadajícího slunce a pak se od západu otočily na východ k pobřeží.“

Spíš je to tak, že ten kripl nechal neobsazené strážní věže a teď má strach, že se to dozvíme. Malá královna svého bratra jen omlouvá. Cersei cítila sucho v ústech. Potřebuji pohár stromovinského zlatého. Pokud se železní rozhodli, že se jako příštího cíle zmocní Stromoviny, bude mít brzy žízeň celá říše. „V tomhle má možná prsty Stannis. Balon Greyjoy nabízel mému otci vytvoření aliance. Možná ji tenhle z jeho synů nabídl Stannisovi.“

Pycelle se zamračil. „Co by lord Stannis získal…“

„Získá další oporu. A také kořist z plundru. Stannis potřebuje zlato, aby mohl zaplatit svým žoldákům. Doufá, že by nájezdy na západě mohly odlákat naši pozornost od Dračího kamene a Bouřlivého konce.“

Lord Merryweather přikývl. „Odvedení pozornosti. Ano. Stannis je chytřejší, než jsme si mysleli. Její Výsost je moudrá, že jeho lest prohlédla.“

„Lord Stannis se snaží získat pro svoji věc seveřany,“ poznamenal Pycelle. „Pokud by se přátelil s železnými, nemůže doufat, že…“

„Seveřané ho nechtějí,“ řekla Cersei, přemítajíc v duchu, jak může být učený muž tak hloupý. „Lord Manderly usekl hlavu a ruce cibulovému rytíři a polovina dalších severských pánů se shromáždila pod lordem Boltonem. Nepřítel mého nepřítele je můj přítel. Kam jinam se může Stannis obrátit než k železným a divokým nepřátelům severu? Jestli si ale myslí, že do téhle pasti vkročím, tak je to větší blázen než ty.“ Otočila se zpátky k malé královně. „Štítové ostrovy náleží Rovině. Grimm, Serry a ostatní přísahali věrnost Vysoké zahradě. Na tohle musí tudíž odpovědět Vysoká zahrada.“

„Vysoká zahrada odpoví,“ řekla Margaery Tyrell. „Willas poslal vzkaz lordu Leytonu Hightowerovi do Starého města, takže se o svoji vlastní obranu dokáže postarat. Garlan shromažďuje muže, aby vybojovali nazpět ostrovy. Největší část našeho vojska však zůstává s mým otcem. Musíme mu poslat vzkaz do Bouřlivého konce. Okamžitě.“

„A ukončit obléhání?“ Cersei Margaeřiny předpoklady nezajímaly. Ona se odvažuje říci mi „okamžitě“. Považuje mne snad za svoji služku? „Nepochybuji o tom, že by tím byl lord Stannis potěšen. Posloucháš vůbec, o čem se tady bavíme, moje paní? Pokud dokáže přesměrovat naše zraky od Dračího kamene a Bouřlivého konce k těm kamenům…“

„Kamenům?“ zalapala Margaery po dechu. „Její Výsost řekla kamenům?“

Rytíř květin položil své sestře ruku na rameno. „Mohuli se osmělit, Výsosti, tak z těch kamenů ohrožují železní muži Staré město a Stromovinu. Z pevností na Štítech se mohou nájezdníci plavit vzhůru po Klikatici do samotného srdce Roviny, tak jak to dělávali za starých časů. S dostatečným množstvím mužů by mohli ohrozit dokonce i Vysokou zahradu.“

„Opravdu?“ opáčila královna, nevinnost sama. „Nu, v tom případě by je měli tvoji udatní bratři z těch ostrovů vyhnat, a rychle.“

„A jak toho mají podle královny docílit, když nemají dost lodí?“ zeptal se ser Loras. „Willas a Garlan mohou dát do čtrnácti dnů dohromady deset tisíc mužů, do obratu měsíce pak dvakrát tolik, ale nedokáží chodit po vodě, Výsosti.“

„Vysoká zahrada leží nad Klikaticí,“ připomněla mu Cersei. „Vy a vaši vazalové vládnete tisíci lígám pobřeží. A copak podél vašich břehů nejsou žádní rybáři? Nemáte žádné výletní bárky, pramice, říční galéry, lehké čluny?“

„Mnoho a ještě víc,“ připustil Loras.

„Řekla bych, že by měly více než dostačovat k tomu, aby přepravily armádu přes kousek vody.“

„A když veslice železných naši nuznou flotilu napadnou právě ve chvíli, kdy bude plout přes tento ‚kousek vody‘, co bychom měli podle Její Výsosti udělat pak?“

Utopit se, pomyslela si Cersei. „Vysoká zahrada má rovněž zlato. Máte mé svolení najmout si žoldáky zpoza Úzkého moře.“

„Máte na mysli piráty z Myru a Lys?“ řekl Loras opovržlivě. „Chátru ze Svobodných měst?“

Je stejně drzý jako jeho sestra. „Je smutné, že to musím říci, ale všichni se musíme čas od času potýkat s chátrou,“ řekla jedovatě sladkým hlasem. „Máš snad nějaký lepší nápad?“

„Jenom Stromovina má dostatek galér na to, aby mohla opětovně vydobýt ústí Klikatice z rukou železných mužů a ochránit moje bratry ze svých veslic. Prosím Její Výsost, aby poslala vzkaz do Dračího kamene a nařídila lordu Redwynovi, ať okamžitě zvedne plachty.“

Tenhle je alespoň natolik rozumný, že prosí. Paxter Redwyn vlastnil dvě stovky válečných lodí a pětkrát tolik obchodních karak, vinařských kog, obchodních galér a velrybářských lodí. Nyní však byl Redwyn utábořený pod hradbami Dračího kamene a větší část jeho flotily převážela muže přes Černovodý záliv kvůli útokům na tuto ostrovní pevnost. Zbytek jich brázdil Záliv ztroskotání o kus dál na jih, kde jejich přítomnost bránila zásobování Bouřlivého konce z moře.

Aurane Vodský se při návrhu sera Lorase naježil. „Pokud nechá lord Redwyn odplout svoje lodě, jak budeme zásobovat naše muže u Dračího kamene? Jak můžeme bez stromovinských galér udržet naše obléhání Bouřlivého konce?“

„Obléhání může být opětovně zahájeno později, poté co…“

Cersei ho přerušila. „Bouřlivý konec je mnohem cennější než Štíty a Dračí kámen… dokud zůstává Dračí kámen v rukou Stannise Baratheona, je to nůž na krku mého syna. Necháme lorda Redwyna a jeho flotilu jít, jakmile hrad padne.“ Královna se zvedla. „Audience je u konce. Velmistře Pycelle, na slovíčko.“

Stařec sebou škubl, jako by ho její hlas probudil ze snu o mládí, ale než stačil odpovědět, ser Loras vykročil kupředu tak rychle, že před ním královna zděšeně couvla. Už chtěla křiknout na sera Osmunda, aby ji ochránil, když Rytíř květin padl na koleno. „Výsosti, dovolte mi dobýt Dračí kámen.“

Jeho sestře vylétla ruka k ústům. „Lorasi, ne.“

Ser Loras její prosbu ignoroval. „Bude trvat půl roku nebo i déle, než vyhladovíme Dračí kámen tak, aby se vzdal, jak má lord Paxter v úmyslu. Svěřte mi velení, Výsosti. Hrad bude váš do čtrnácti dnů, i kdybych ho měl strhnout vlastníma rukama.“

Nikdo nedal Cersei tak nádherný dar od doby, co za ní přiběhla Sansa Stark, aby jí vyžvanila plány lorda Eddarda. S potěšením se všimla, jak Margaery zbledla. „Tvoje odvaha mi vyráží dech, sere Lorasi,“ řekla. „Lorde Vodský, jsou již některé z nových korábů schopné vyplout na moře?“

„Krásná Cersei je, Výsosti. Rychlá loď, a silná jako královna, po které byla pojmenována.“

„Výborně. Ať Krásná Cersei ihned odnese našeho Rytíře květin k Dračímu kameni. Sere Lorasi, svěřuji ti velení. Přísahej, že se nevrátíš, dokud nebude patřit Dračí kámen Tommenovi.“

„Přísahám, Výsosti.“

Cersei jej políbila na obě tváře. Políbila také jeho sestru a pošeptala jí: „Máš statečného bratra.“

Margaery buď neměla dost důvtipu na to, aby odpověděla, nebo ji strach okradl o řeč.

Do svítání zbývalo ještě několik hodin, když Cersei vyklouzla královými dveřmi za Železným trůnem. Ser Osmund šel před ní s pochodní a Qyburn kráčel vedle ní. Pycelle měl co dělat, aby jim stačil. „Mohuli být tak smělý, Výsosti,“ odfukoval, „mladí muži bývají přespříliš stateční a myslí jen na slávu bitvy, ale nikdy na její nebezpečí. Ser Loras… jeho plán je plný nebezpečenství. Vzít útokem hradby Dračího kamene…“

„…je velmi statečné.“

„…statečné ano, ale…“

„Nepochybuji o tom, že náš Rytíř květin bude prvním mužem, který se dostane na cimbuří.“ A snad i prvním, kterého shodí dolů. Ten od neštovic podobaný bastard, kterému Stannis svěřil hrad, nebyl žádný nezralý turnajový šampión, ale zkušený zabiják. Jestli budou bohové dobří, dopřeje seru Lorasovi nádhernou smrt, po jaké ten hoch zřejmě touží. Za předpokladu, že se dřív cestou neutopí. Minulé noci zuřila další bouře, velmi divoká. Déšť padal v černých clonách celé hodiny. A nebylo by to smutné? přemítala královna. Smrt utonutím je zcela běžná. Ser Loras lační po slávě tak, jako touží opravdový muž po ženě, a to nejmenší, co mohou bohové udělat, je dát mu smrt hodnou písně.

Avšak bez ohledu na to, co se chlapci přihodí na Dračím kameni, bude královna vítězkou. Pokud se Loras skutečně zmocní hradu, Stannis utrpí žalostnou ztrátu a Redwyn bude moci odplout na střet s železnými. Jestli selže, postará se o to, aby na tom měl lví podíl viny. Nic nezbaví hrdinu lesku tak jako selhání. A kdyby se měl vrátit domů na svém štítu, přikrytý krví a slávou, vždycky tady bude ser Osney, aby jeho truchlící sestru utěšil.

Již v sobě déle nedokázala udržet smích, vydral se jí ze rtů a rozlehl se chodbou.

„Výsosti?“ Velmistr Pycelle zamrkal, pootevřel ústa. „Proč… proč se smějete?“

„Nu,“ musela říci, „jinak bych musela plakat. Moje srdce přetéká láskou k našemu seru Lorasovi a jeho odvaze.“

Zanechala velmistra Pycelleho na točitých schodech. Tenhleten přežil veškerou prospěšnost, kterou kdy měl, usoudila královna. Zdálo se, že jediné, co Pycelle poslední dobou dělal, bylo, že ji ustavičně obtěžoval varováními a námitkami. Dokonce měl námitky proti dohodě, kterou vyjednala s Nejvyšším septonem, zíral na ni zakalenýma uslzenýma očima, když mu přikázala, aby přichystal nezbytné listiny, a blábolil cosi o mrtvé historii, dokud jej Cersei nezarazila. „Dny krále Maegora jsou pryč a stejně tak i jeho zákony,“ řekla odhodlaně. „Teď jsou dny krále Tommena a moje.“ Udělala bych lépe, kdybych ho byla nechala shnít v černých celách.

„Kdyby měl ser Loras padnout, Její Výsost bude potřebovat vhodného náhradníka do Královské gardy,“ podotkl lord Qyburn nad suchým příkopem s kopími na dně, který obtáčel Maegorovu pevnost.

„Někoho krásného,“ souhlasila. „Někoho tak mladého, rychlého a silného, že Tommen brzy zapomene na sera Lorase. Trocha galantnosti by také nepřišla nevhod, ale neměl by mít hlavu plnou bláznivých nápadů. Znáš takového muže?“

„Běda, ne,“ odpověděl Qyburn. „Já měl na mysli jiný druh šampióna. To, co postrádá na galantnosti, vám oplatí desetinásobně oddaností. Bude ochraňovat vašeho syna, zabíjet vaše nepřátele a udržovat vaše tajemství a žádný muž se mu nebude moci postavit.“

„To říkáš ty, ale slova jsou jako vítr. Až uzraje čas, můžeš ten svůj ideál přivést, a uvidíme, jestli je vším, co jsi slíbil.“

„Budou o něm zpívat, to přísahám.“ Oči lorda Qyburna byly svraštělé pobavením. „Mohl bych se zeptat na tu zbroj?“

„Tvoji objednávku jsem předala. Zbrojíř si myslí, že jsem se pomátla. Ujišťuje mne, že žádný muž není natolik silný, aby se mohl pohybovat a bojovat v tak těžké plátové zbroji.“ Cersei si svého mistra bez řetězu změřila varovným pohledem. „Udělej si ze mne blázna a zemřeš s nářkem. Jsi si toho vědom, doufám?“

„Neustále, Výsosti.“

„Dobrá. Už o tom nemluv.“

„Královna je moudrá. Tyhle stěny mají uši.“

„To tedy mají.“ Za nocí Cersei někdy slýchala tiché zvuky, dokonce i ve svých komnatách. Myši ve zdech, říkala si, nic víc.

Po straně její postele hořela svíce, ale oheň v krbu vyhasl a žádné jiné světlo tam nebylo. V místnosti bylo navíc chladno. Cersei se svlékla a vklouzla pod pokrývky, šaty nechala v hromádce na podlaze. Na druhé straně postele se zavrtěla Taena. „Výsosti,“ zamumlala tiše, „co je za hodinu?“

„Hodina sovy,“ odpověděla královna.

Třebaže Cersei často spala sama, nikdy se jí to nelíbilo. Její nejstarší vzpomínky patřily tomu, jak se dělila o postel s Jaimem, když byli oba ještě malí a nikdo je od sebe nedokázal odtrhnout. Později, když byli odděleni, měla řadu komorných a společnic, většinou dívky svého věku, dcery z rodin rytířů a vazalů jejího otce. Žádná se jí nelíbila a jen pár jich u ní vydrželo delší čas. Malá podlézavá stvoření, celá ta jejich cháska. Duchaprázdné, plačtivé bytosti stále brebentící nesmysly a snažící se vetřít mezi mě a Jaimeho. Přesto byly hluboko v černých útrobách Skály noci, kdy jejich teplo vedle sebe vítala. A prázdná postel byla studená postel.

Tady nejvíc ze všech. V místnosti bylo mrazivo a navíc právě pod těmito nebesy zemřel její proklatý královský manžel. Robert Baratheon, první svého jména, ať už nikdy není druhý. Tupé, věčně opilé zvíře. Ať si pláče v pekle. Taena jí zahřívala postel stejně dobře jako Robert a nikdy jí násilím nerozevírala nohy od sebe. Poslední dobou sdílela královnino lože častěji než lože svého manžela. Zdálo se, že lordu Merryweatherovi to nevadí… anebo pokud i vadilo, měl tolik rozumu, že se o tom slovem nezmínil.

„Dělala jsem si starosti, když jsem se probudila a zjistila jsem, že tu nejste,“ zamumlala lady Taena, která se v posteli posadila, pokrývky zamotané kolem pasu. „Stalo se něco?“

„Ne,“ odpověděla Cersei, „všechno je v pořádku. Ser Loras ráno vyplouvá na Dračí kámen, aby dobyl hrad a uvolnil tak Redwynovo loďstvo a dokázal nám všem svou odvahu.“ Pověděla Merryweatherské všechno, co se stalo pod posouvajícím se stínem Železného trůnu. „Bez svého chrabrého bratra je naše malá královna skoro nahá. Má svoje strážce, to jistě, ale já mám pod palcem jejich kapitána. Užvaněného starce s veveřicí na suknici. Veveřice před lvy prchají. Nemá dost odvahy na to, aby mohl vzdorovat Železnému trůnu.“

„Margaery má kolem sebe i jiné meče,“ upozornila ji lady Merryweather. „Získala si u dvora hodně přátel a ona i ty její mladé sestřenice mají své obdivovatele.“

„Pár nápadníků mi starosti nedělá,“ řekla Cersei. „Ta armáda v Bouřlivém konci však…“

„Co máte v úmyslu udělat, Výsosti?“

„Proč se ptáš?“ Její otázka byla na Cersein vkus až příliš troufalá. „Doufám, že nemáš v úmyslu podělit se o moje plané tlachání s naší ubohou malou královnou?“

„Nikdy. Já nejsem jako ta holka Senelle.“

Cersei se neobtěžovala tím, aby myslela na Senelle. Oplatila mi mou laskavost zradou. Sansa Stark udělala to samé. Stejně tak Melara a tlustá Jeyne, když byly všechny tři ještě děvčata. Nebýt jich, nikdy bych do toho stanu nešla. Nikdy bych nedovolila Maggy Žábě, aby okusila moje zítřky z kapky krve. „Moc by mne rmoutilo, kdybys někdy zradila mou důvěru, Taeno. Neměla bych jinou možnost než tě dát lordu Qyburnovi, ale vím, že bych přitom plakala.“

„Nikdy vám nezavdám k pláči příčinu, Výsosti. Pokud to udělám, řekněte slovo a vydám se Qyburnovi sama. Chci pouze být ve vaší blízkosti. Sloužit vám, jakkoli to vyžadujete.“

„A jakou odměnu za tu službu očekáváš?“

„Nic. Těší mne těšit vás.“ Taena se překulila na bok, její olivová pleť se zableskla ve světle svíce. Její prsa byla větší než královnina a měla obrovské bradavky, černé jako rohovina. Je mladší než já. Prsa jí ještě nestačila ovisnout. Cersei si říkala, jaké by to bylo líbat jinou ženu. Ne zlehka na tvář, jak bylo obvyklým projevem zdvořilosti mezi urozenými dámami, ale na rty. Taeniny rty byly velmi plné. Také ji napadlo, jaké by to bylo sát její prsa, položit Myřanku na záda, rozevřít jí nohy od sebe a vzít si ji tak, jako by si ji vzal muž, takovým způsobem, jako si bral Robert ji, když byl opilý, a ona nebyla schopná uspokojit ho rukou nebo ústy.

To bývaly ty nejhorší noci, když ležela bezmocná pod ním, zatímco on se ukájel, páchl vínem a mručel jako kanec. Obvykle se pak odkulil a usnul ihned, jakmile byl hotový, a chrápal dřív, než stačilo jeho semeno zaschnout na jejích stehnech. Vždycky byla celá bolavá, odřená mezi nohama a ňadra ji bolela, jak jí je surově hnětl. Jen jedinkrát s ním zvlhla touhou, o jejich svatební noci.

Robert byl pohledný muž, když se vzali, vysoký, urostlý a silný, ale chlupy měl černé a hojné, husté na hrudi a hrubé kolem pohlaví. Z Trojzubce se vrátil nesprávný muž, říkala si někdy královna, když se s ní miloval. V těch prvních letech, kdy za ní ještě chodil častěji, zavírala oči a představovala si, že je to Rhaegar. Nemohla předstírat, že je to Jaime; byl příliš jiný, příliš cizí. Dokonce i jeho pach byl divný.

Pro Roberta jako by tyto noci nikdy nebyly. Přišlo ráno a on si nic nepamatoval, nebo se tak aspoň choval. Jednou, během prvního roku jejich manželství, dala Cersei druhého dne najevo svou nespokojenost. „Ublížil jsi mi,“ stěžovala si. Měl aspoň tolik slušnosti, že se tvářil zahanbeně. „To jsem nebyl já, moje paní,“ řekl zasmušilým tónem, jako dítě přistižené při krádeži jablek v kuchyni. „Může za to víno. Piji příliš mnoho vína.“ Aby spláchl svoje přiznání, sáhl po rohu s pivem. Jak si jej zvedal k ústům, hodila mu svůj vlastní roh do obličeje tak prudce, že mu uštípla kousek zubu. O léta později na jakési hostině jej slyšela vyprávět jedné dívce, co tam obsluhovala, jak si ten zub zlomil v pranici na turnaji. Nu, celé naše manželství byla jedna velká pranice, přemítala, takže vlastně nelhal.

Zbytek však byly samé lži. Pamatoval si, co jí dělal za nocí, o tom byla přesvědčená. Viděla mu to v očích. Jen předstíral, že zapomněl; bylo to snadnější než čelit své hanbě. Hluboko uvnitř byl Robert Baratheon zbabělec. Po čase začalo jeho násilností ubývat. Během prvního roku manželství si ji bral přinejmenším jednou za čtrnáct dní; na konci už to nebylo ani jednou za rok. Nikdy s tím ale nepřestal úplně. Dříve nebo později přišla vždycky noc, kdy toho vypil příliš a dožadoval se svých manželských práv. Co jej zahanbovalo v denním světle, poskytovalo mu rozkoš potmě.

„Moje královno?“ ozvala se Taena Merryweather. „Máte divný pohled v očích. Není vám dobře?“

„Jen jsem… vzpomínala.“ V krku jí vyschlo. „Jsi dobrá přítelkyně, Taeno. Neměla jsem dobrou přítelkyni už…“

Někdo zabušil na dveře.

Už zase? Naléhavost toho zvuku ji rozechvěla. Zaútočilo na nás dalších tisíc lodí? Vklouzla do nočního roucha a šla se podívat, kdo je to. „Prosím za prominutí, že vyrušuji, Výsosti,“ řekl strážný, „ale dole je paní ze Stokořína, prosí o slyšení.“

„V tuto hodinu?“ vyštěkla Cersei. „Přišla snad Falyse o rozum? Řekni jí, že jsem někam odjela. Řekni jí, že prostý lid na Štítech je vražděn. Pověz jí, že jsem byla vzhůru polovinu noci, že ji přijmu zítra ráno.“

Strážný zaváhal. „Mohuli se odvážit, Výsosti, lady ze Stokořína není v dobrém stavu, pokud víte, co tím myslím.“

Cersei se zamračila. Předpokládala, že Falyse přišla, aby jí oznámila, že je Bronn mrtvy. „Dobrá tedy. Musím se obléknout. Odveď ji do mého soláru, ať tam počká.“ Když se zvedla lady Taena a chtěla jít s ní, královna jí řekla: „Ne, zůstaň tady. Aspoň jedna z nás by si měla odpočinout. Nebudu pryč dlouho.“

Obličej lady Falyse byl zhmožděný a napuchlý, oči měla rudé od pláče. Spodní ret měla rozbitý, šaty špinavé a potrhané. „Bohové, buďte dobří,“ vydechla Cersei, když ji odvedla do soláru a zavřela za nimi dveře. „Co se ti stalo s obličejem?“

Falyse jako by její otázku neslyšela. „On ho zabil,“ řekla roztřeseným hlasem. „Matko, buď milosrdná… on… on…“ Zhroutila se v pláči, celé její tělo se chvělo.

Cersei nalila pohár vína a odnesla ho plačící ženě. „Vypij tohle. Víno tě uklidní. Tak, to je ono. Ještě trochu. A teď už přestaň plakat a pověz mi, proč jsi přišla.“

Vyžádalo si to zbytek džbánu, než byla královna schopná konečně vypáčit z lady Falyse celý ten smutný příběh. Jakmile si ho vyslechla, nevěděla, zda se má smát, nebo zuřit. „Souboj muže proti muži,“ opakovala. Copak není v Sedmi královstvích nikdo, na koho bych se mohla spolehnout? Jsem v Západozemí jediná, kdo má aspoň špetku zdravého rozumu? „Chceš říct, že ser Balman vyzval Bronna na souboj muže proti muži?“

„Řekl, že to bude hhhračka. Kopí je ryrytířská zbraň, řekl, a BBronn není opravdový rytíř. Balman řekl, že ho shodí z koně a dorazí ho, zatímco tam bude omráčený ležet.“

Bronn nebyl rytíř, to byla pravda. Bronn byl bitvami zocelený zabiják. Tvůj kreténský manžel si podepsal svůj vlastní rozsudek smrti. „Dokonalý plán. Mohu se zeptat, co se pokazilo?“

„BBron proklál kopím hrudník Balmanova kkkkoně. Balman, on… rozdrtilo mu to nohy, když zvíře spadlo. Naříkal tak žalostně…“

Žoldáci nemají slitování, mohla by říct Cersei. „Žádala jsem vás, abyste zinscenovali nehodu při lovu. Zatoulaný šíp, pád z koně, lítý kanec… je tolik způsobů, jak může člověk v lese zemřít. Žádný z nich nezahrnuje kopí.“

Falyse jako by ji neslyšela. „Když jsem se pokoušela běžet ke svému Balmanovi, on, on, on mne uhodil do obličeje. Přinutil mého pána pppřiznat se. Balman naříkal, aby k němu poslali mistra Frenkena, ale ten žoldák, on, on, on…“

„Přiznat se?“ Cersei se to slovo nelíbilo. „Věřím, že náš statečný ser Balman držel jazyk za zuby.“

„Bronn mu vrazil dýku do oka a řekl mi, že se mám vypakovat z hradu, než slunce zapadne, nebo mi udělá to samé. Řekl, že mě dá své ppposádce, kdyby mě kterýkoli z nich chtěl. Když jsem nařídila, aby se Bronna zmocnili, jeden z jeho rytířů měl tu drzost říct mi, že bych měla udělat, co mi lord Stokeworth a pán Stokořína nařídil. Nazval ho lord Stokeworth!“ Falyse popadla královnu za ruku. „Její Výsost mi musí dát rytíře. Stovku rytířů! A lučištníky, aby získáli můj hrad zpátky! Ani mi nedovolili sbalit si šaty. Bronn řekl, že to jsou teď šaty jeho ženy, všechno moje hhedvábí a samet.“

Tvoje hadry mi dělají ty nejmenší starosti. Královna vytáhla prsty z ženina upoceného sevření. „Požádala jsem vás, abyste zhasli svíci a tím pomohli ochránit krále. Vy jste místo toho rozdmýchali hrnec divohně. Takže ten tvůj Balman do toho zapletl moje jméno? Řekni mi, že ne.“

Falyse si oblízla rty. „On… měl bolesti, měl zlomené nohy, Bronn řekl, že mu dá milost, ale… Co se stane s mojí ubohou mmmatkou?“

Myslím, že zemře. „Co myslíš?“ Lady Tanda je už možná mrtvá. Bronn nebyl typ muže, který by vynakládal přílišné úsilí při pečování o starou ženu s roztříštěným bokem.

„Musíte mi pomoci. Kam mám jít? Co si počnu?“

Snad by ses mohla vdát za Měsíčního chlapce, řekla Cersei málem. Je to stejný blázen, jako byl tvůj zesnulý manžel. Nemohla riskovat ozbrojený konflikt tak blízko Králova přístaviště, ne teď. „Tiché sestry jsou vždycky rády, když mohou mezi sebe přijmout vdovy,“ řekla. „Je to poklidný život, život strávený v modlitbách, meditaci a prospěšné práci. Přinášejí útěchu živým a pokoj mrtvým.“ A nemluví. Nemohla dovolit, aby ta žena pobíhala po Sedmi královstvích a rozšiřovala nebezpečné řeči.

Falyse jako by byla hluchá. „Všechno, co jsme udělali, jsme udělali ve službě Její Výsosti. Jsme hrdí, že můžeme sloužit. Řekla jste…“

„Vzpomínám si.“ Cersei se přiměla usmát se. „Zůstaneš tady s námi, moje paní, až do té doby, než přijdeme na to, jak získat tvůj hrad zpátky. Dovol mi nalít ti další pohár vína. Pomůže ti usnout. Jsi unavená a bolí tě srdce žalem, to je vidět. Moje ubohá drahá Falyse. Tu máš, napij se.“

Zatímco Falyse pila víno, Cersei šla ke dveřím a zavolala svoje služky. Řekla Dorcas, aby vyhledala lorda Qyburna a okamžitě ho k ní přivedla. Jocelyn poslala do kuchyně. „Přines chléb a sýr, masový koláč a nějaká jablka. A víno. Máme žízeň.“

Qyburn přišel ještě před jídlem. Lady Falyse do té doby vypila tři další poháry a začínala klimbat, jen čas od času se probrala a začala znovu vzlykat. Královna si vzala Qyburna stranou a pověděla mu o šílenosti sera Balmana. „Nemohu dovolit, aby Falyse rozšiřovala tyhle řeči po městě. Žal ji připravil o rozum. Stále potřebuješ těla pro… svou práci?“

„Ano, Výsosti. Ty loutkářky už jsou zcela opotřebené.“

„Tak si tedy vezmi ji a dělej si s ní, co chceš. Ale jakmile jednou sestoupí do černých cel… musím pokračovat?“

„Ne, Výsosti. Rozumím.“

„Dobrá.“ Královna znovu nasadila úsměv. „Drahá Falyse, je tady mistr Qyburn. Postará se, aby sis mohla odpočinout.“

„Och,“ řekla Falyse nepřítomně. „Och, to je dobře.“

Když se za nimi zavřely dveře, Cersei si nalila další pohár vína. „Jsem obklopená nepřáteli a idioty,“ řekla. Nemohla věřit dokonce ani své vlastní krvi a rodině, ani Jaimemu, který byl kdysi její druhou polovinou. Měl být mým mečem a štítem, mojí silnou pravou rukou. Proč mne musí pořád tak rozčilovat?

Bronn nebyl nic víc než jen mrzutost. Ve skutečnosti nikdy nevěřila, že ukrývá Skřeta. Její pokroucený malý bratr byl mnohem chytřejší, než aby dovolil Lollys toho jejího proklatého bastarda pojmenovat po sobě, protože by věděl, že by k ní přitáhl královnin hněv. Lady Merryweather se o tom zmínila a měla pravdu. Ta urážka byla téměř jistě výlučně činem toho žoldáka. Dokázala si ho představit, jak se dívá, jak ten jeho svraštělý červený nevlastní synek saje jedno z Lollysiných naběhlých prsou, pohár červeného vína v ruce a sebejistý úsměv na tváři. Jen se škleb, jak chceš, sere Bronne, brzy budeš křičet. Užij si tu svoji slaboduchou paní a svůj ukradený hrad, dokud ještě můžeš. Až přijde čas, rozplácnu tě jako mouchu. Možná pošle Lorase Tyrella, aby jej rozplácl za ni, pokud by se nějak stalo, že se Rytíř květin vrátí z Dračího kamene živ a zdráv. To by bylo nádherné. Kdyby byli bohové dobří, pozabíjeli by se navzájem, jako ser Arryk a ser Erryk. Co se týče Stokořína… ne, bylo jí špatně, jen na ten hrad pomyslela.

Taena odplula zpátky do spánku dřív, než se královna vrátila do ložnice. Točila se jí hlava. Příliš mnoho vína a příliš málo spánku, řekla si v duchu. Nestávalo se každou noc, že by ji dvakrát probudili s tak nepříjemnými zprávami. Aspoň jsem se dokázala probudit. Robert by byl příliš opilý, než aby mohl jen vstát, natožpak vládnout. Vyřizovat takové záležitosti vždycky připadlo Jonu Arrynovi. Těšilo ji pomyšlení, že je lepším králem než Robert.

Obloha před oknem se již začínala prosvětlovat. Cersei se posadila na postel vedle lady Merryweather, naslouchala jejímu tichému oddychování, dívala se, jak se jí zvedají a klesají prsa. Zdá sejí o Myru?, napadlo ji. Nebo o jejím milenci s jizvou, nebezpečném tmavovlasém muži, kterému se nedalo odolat? Byla si tím téměř jistá. Taeně se určitě nezdálo o lordu Ortonovi.

Cersei položila dlaň na ženino ňadro. Nejdřív jen zlehounka, stěží se ho dotýkajíc. Cítila pod rukou teplo její kůže, pokožku hladkou jako satén. Něžně ji stiskla, pak zlehka přejela nehtem přes velkou tmavou bradavku, sem a tam, a tam a sem, dokud neucítila, že tuhne. Když zvedla pohled, měla Taena otevřené oči. „Líbí se ti to?“ zeptala se jí královna.

„Ano,“ vydechla lady Merryweather.

„A tohle?“ Cersei ji do bradavky štípla, tvrdě za ni zatáhla, zakroutila ji mezi prsty.

Myřanka zalapala po dechu bolestí. „Ubližujete mi.“

„To je tím vínem. Dala jsem si džbán k večeři a další s vdovou po seru Balmanovi. Musela jsem s ní pít, abych ji udržela v klidu.“ Zakroutila také Taeninou druhou bradavkou a táhla, dokud druhá žena nezalapala po dechu. „Jsem královna, mám v úmyslu vzít si, co mi patří.“

„Dělejte si se mnou, co chcete.“ Taeniny vlasy byly stejně černé jako Robertovy, dokonce i chlupy mezi nohama, a když se jí tam Cersei dotkla, zjistila, že její chloupky jsou jemné a celé vlhké, zatímco Robertovy byly drsné a suché. „Prosím,“ řekla Myřanka, „pokračujte, královno. Dělejte si se mnou, co chcete. Jsem vaše.“

Jenže to nebylo dobré. Necítila to, ať to bylo cokoli, co Robert cítil za nocí, kdy si ji bral. Nebylo v tom žádné potěšení, ne pro ni. Pro Taenu ano. Její bradavky byly dva černé diamanty, její klín kluzký a horký. Robert by tě miloval, na hodinu. Královna sjela prstem do té myrské tůně, pak dalším, pohybovala jimi dovnitř a ven, ale jakmile by se do tebe vystříkl, musel by pak vynaložit obrovské úsilí, aby si dokázal vybavit tvoje jméno.

Chtěla vědět, zda by to bylo se ženou stejně snadné, jako to bylo vždycky s Robertem. Deset tisíc vašich dětí zahynulo v mých dlaních, Vaše Veličenstvo, pomyslela si, když strčila do Myřanky třetí prst. Zatímco jste chrápal, olizovala jsem si vaše syny z obličeje a z prstů, jednoho po druhém, všechny ty bledé lepkavé prince. Vy jste se dobral svého práva, můj pane, ale já jsem pak ve tmě vaše dědice snědla. Taena se zachvěla. Vydechla pár slov v cizím jazyce, pak se znovu zachvěla, prohnula záda a vykřikla. Řve, jako by ji na nože brali, pomyslela si královna. Na okamžik si dovolila představit si, že její prsty jsou kančí kly trhající Myřanku vpůli od slabin až po hrdlo.

Pořád to nebylo dobré.

Nikdy to nebylo dobré s nikým kromě Jaimeho.

Když se pokusila odtáhnout ruku, Taena ji chytila a políbila jí prsty. „Sladká královno, jak mám já potěšit vás?“ Sklouzla rukou po Cerseině boku a dotkla se jejího pohlaví. „Pověz mi, co ode mne chceš, moje lásko.“

„Nechej mne být.“ Cersei se odkulila a přitáhla si k sobě pokrývky, aby se přikryla. Již se rozednívalo. Brzy bude ráno a na tohle všechno bude zapomenuto.

Nikdy se to nestalo.

JAIME

Trubky vydaly vřeštivý zvuk a prořízly poklidný modravý vzduch soumraku. Josmyn Peckledon byl okamžitě na nohou, šmátral po opasku s mečem svého pána.

Ten hoch má dobré instinkty. „Psanci netroubí na trumpety, aby ohlásili svůj příchod,“ řekl mu Jaime. „Meč nebudu potřebovat. To bude můj bratranec, Strážce západu.“

Než se vynořil ze stanu, jezdci již sesedali; polovina tuctu rytířů a dvě desítky jízdních lučištníků a zbrojnošů. „Jaime!“ zařval střapatý muž oděný v pozlacené kroužkové zbroji a plášti z liščí kožešiny. „Tak hubený a celý v bílém! A taky vousatý!“

„Tohle? Proti tvému vousisku pouhé strniště, bratránku.“ Ježatý vous sera Davena a huňaté kníry přerůstaly do licousů hustých jako živý plot, a ty pak do rozcuchané žluté houštiny na jeho hlavě, stlačené přilbicí, kterou si právě sundával. Někde uprostřed všeho toho porostu se skrýval malý nos a pár živých oříškově hnědých očí. „Ukradl ti snad nějaký psanec břitvu?“

„Přísahal jsem, že si nebudu stříhat vlasy, dokud nebude můj otec pomstěn.“ Na muže, který vypadal jako lev v lidské podobě, mluvil Daven Lannister podivně ostýchavě. „Mladý vlk se ale dostal do Karské bašty jako první. Okradl mne o moji pomstu.“ Podal svoji přilbici panošovi a prohrábl si prsty vlasy, tam kde je stlačila tíha přilbice. „Ty vlasy se mně takto líbí. Noci jsou chladnější a trocha toho porostu člověku aspoň udržuje tvář v teple. Jo, a teta Genna vždycky říkala, že mám místo brady cihlu.“ Sevřel Jaimemu dlaně. „Měli jsme o tebe po Šeptajícím lese strach. Slyšeli jsme, že ti Starkův vlk prokousl hrdlo.“

„Proléval jsi za mne hořké slzy, bratránku?“

„Truchlila polovina Lannisportu. Ta ženská polovina.“ Pohled sera Davena zalétl k Jaimeho pahýlu. „Takže je to pravda. Ten bastard ti usekl pravici.“

„Mám novou, vyrobenou ze zlata. Být jednoruký má spoustu výhod. Tak například nepiji tolik vína, ze strachu, abych ho nerozlil, a zřídkakdy mám nutkání škrábat se u dvora na zadnici.“

„Tak to bych si možná měl nechat useknout i tu svoji.“ Jeho bratranec se zasmál. „To Catelyn Stark tě o ni připravila?“

„Vargo Hoat.“ Odkud se ty povídačky berou?

„Ten Qohořan?“ Ser Daven si odplivl. „To je pro něho a všechny jeho Chrabré kumpány. Říkal jsem tvému otci, že pro něj budu shánět píci a drancovat já, ale on mě odmítl. Některé úlohy jsou vhodné pro lvy, řekl, ale tohle je lepší nechat kozám a psům.“

Typická slova lorda Tywina; Jaime je téměř slyšel vyslovená otcovým hlasem. „Pojď dovnitř, bratránku. Musíme si promluvit.“

Garret již předtím zapálil oheň v železných koších a žhnoucí uhlíky nyní plnily stan rudou září. Ser Daven ze sebe pokrčením ramen shodil plášť a dal jej Malému Lewovi. „Ty jsi Piperův hoch?“ zabručel. „Vypadáš tak.“

„Jsem Lewys Piper, nechať se pánovi zlíbí.“

„Jednou jsem při pranici zmlátil tvého bratra do krve. Ten namyšlený malý blázen si to vyložil jako urážku, když jsem se ho zeptal, jestli je to jeho nahá sestra, co mu tančí na štítu.“

„Je to znak našeho rodu. My sestru nemáme.“

„Škoda. Ten váš znak má pěkná prsa. Ovšem co za chlapa se schovává za nahatou ženskou? Pokaždé, když jsem praštil do štítu tvého bratra, připadal jsem si jako nezdvořilý hulvát.“

„Dost,“ zasáhl Jaime se smíchem. „Nech ho být.“ Pia pro ně svařovala víno, míchala je v kotlíku lžící. „Potřebuji vědět, co mám očekávat v Řekotočí.“

Jeho bratranec pokrčil rameny. „Obléhání se neskutečně táhne. Černá ryba sedí v hradu, my sedíme před ním v našich táborech. Zatraceně nudné, jestli chceš slyšet pravdu.“ Ser Daven se posadil na táborovou stoličku. „Tully by měl podniknout nějaký výpad, aby nám připomněl, že jsme pořád ještě ve válce. Taky by bylo milé, kdyby pobil nějaké Freye. Pro začátek Rymana. Ten chlap je častěji opilý než střízlivý. Ach, a taky Edwyna. Sice není tak protivný jako jeho otec, ale je v něm tolik nenávisti jako ve vředu plném hnisu. A náš vlastní ser Emmon… ne, lord Emmon. Sedm spaste nás, nesmím zapomínat na jeho nový titul… náš lord z Řekotočí nedělá nic jiného, než že mi pořád dokola vysvětluje, jak vést obléhání. Chce, abych se hradu zmocnil, aniž bych jej poškodil, protože je to teď jeho sídlo.“

„Je to víno už horké?“ zeptal se Jaime Pii.

„Ano, milostpane.“ Dívka si při mluvení zakrývala ústa. Pecka přichystal víno na zlatý tác. Ser Daven si stáhl rukavice a vzal si pohár. „Děkuji ti, chlapče. Kterýpak bys ty mohl být?“

„Josmyn Peckledon, nechať se pánovi zlíbí.“

„Pecka byl hrdinou na Černovodě,“ řekl Jaime. „Zabil dva rytíře a další dva zajal.“

„V tom případě musíš být nebezpečnější, než vypadáš. To je vous, nebo sis zapomněl opláchnout obličej? I manželka Stannise Baratheona má hustější knír. Jak jsi stár?“

„Patnáct, pane.“

Ser Daven si odfrkl. „Víš, co je nejlepší věc na hrdinech, Jaime? Všichni umírají mladí a nechávají tu ženské pro nás ostatní.“ Hodil pohár zpátky panošovi. „Naplň jej znovu a budu tě též zvát hrdinou. Mám žízeň.“

Jaime zvedl levicí svůj pohár a napil se. V hrudi se mu rozlilo příjemné teplo. „Mluvil jsi o Freyích, které bys chtěl mít mrtvé. Ryman, Edwyn, Emmon…“

„A Walder Řeka,“ řekl Daven, „ten zkurvysyn. Štve ho, že je nemanželský, a nenávidí každého, kdo není. Ovšem ser Perwyn vypadá na slušného chlapíka, kterého by bylo radno ušetřit. Ženy také. Mám se s jednou oženit, jak jsem slyšel. Mimochodem, tvůj otec by možná neudělal spatně, kdyby se se mnou o tom sňatku nejdřív poradil. Můj vlastní otec jednal před Volským brodem s Paxterem Redwynem, věděl jsi to? Redwyn má dceru s pěkným věnem…“

„Desmeru?“ zasmál se Jaime. „Ty máš rád pihy?“

„Pokud bych měl volit mezi Freyi a pihami, nu… polovina potomstva lorda Waldera vypadá jako lasice.“

„Jen polovina? Buď za to vděčný. Já jsem viděl v Darry Lancelovu nevěstu.“

„Strážnicová Ami, bohové, buďte dobří. Nemohl jsem uvěřit, že si Lancel vybral zrovna ji. Co se tomu hochovi stalo?“

„Stal se zbožným,“ odpověděl Jaime, „ale nevěstu si nevybíral. Matka lady Amerei je z rodu Darryů. Náš strýc si myslel, že by to mohlo Lancelovi pomoct lépe zvládnout tamní lid.“

„Jak? Tím, že ji bude šukat? Víš, proč se jí říká Strážnicová Ami? Zvedá svoji padací mříž pro každého rytíře, co jede kolem. Lancel by si už měl hledat zbrojíře, který mu udělá přilbici s parohy.“

„To nebude nutné. Náš bratranec odjíždí do Králova přístaviště, aby složil přísahu jako jeden z Válečníkových synů Nejvyššího septona.“

Ser Daven by nemohl vypadat překvapeněji, ani kdyby mu Jaime řekl, že se Lancel rozhodl stát kejklírskou opičkou. „To myslíš vážně? Ty žertuješ. Strážnicová Ami musí být lasicovatější, než jsem slyšel, když dokázala dohnat toho hocha až k tomuhle.“

Když Jaime lady Amerei opouštěl, tiše plakala nad rozpadem svého manželství a nechávala se přitom utěšovat rytířem Lylem z Crakehallu. Její slzy jej neznepokojovaly ani zpoloviny tak, jako tvrdé výrazy na tvářích jejích příbuzných, kteří stáli na nádvoří. „Doufám, že ty taky nebudeš nucen skládat stejnou přísahu, bratránku,“ řekl Davenovi. „Freyové umí být velmi nepříjemní, co se svatebních smluv týče. Nerad bych je opět zklamal.“

Ser Daven si odfrkl. „Já se ožením a budu se svou lasicí spávat, neměj strach, vím, co se stalo Robbu Starkovi. Podle toho, co říká Edwyn, bych si ale měl vybrat nějakou, která zatím nekrvácela, jinak pravděpodobně zjistím, že tam byl přede mnou Černý Walder. Vsadil bych se, že měl i Strážnicovou Ami, a to víc než třikrát. Možná právě tohle vysvětluje Lancelovu zbožnost a rozpoložení jeho otce.“

„Ty jsi viděl sera Kevana?“

„Ano. Projížděl tudy cestou na západ. Požádal jsem ho, aby nám pomohl dobýt hrad, ale Kevan o tom nechtěl ani slyšet. Po celou dobu svého pobytu u nás byl zadumaný. Docela zdvořilý, to ano, ale ledově chladný. Přísahal jsem mu, že jsem nikdy nežádal o to, abych se stal Strážcem západu, že ta čest měla připadnout jemu, a on prohlásil, že v sobě vůči mně nenosí žádnou zášť, jenže podle jeho tónu si tím člověk nemohl být jistý. Zůstal tady tři dny a řekl mi stěží tři slova. Kdyby byl zůstal, mohl jsem se řídit jeho radami. Naši přátelé z Freyů by se nikdy neodvážili otravovat sera Kevana tak, jako otravují mě.“

„Povídej,“ pobídl jej Jaime.

„Pověděl bych, ale kde začít? Zatímco jsem vyráběl beranidla a obléhací věže, postavil Ryman Frey šibenici. Každý den ráno přivede Edmura Tullyho, přehodí mu kolem krku oprátku a vyhrožuje, že ho oběsí, pokud se hrad nevzdá. Černá ryba nevěnuje jeho divadélkům pozornost, a tak, když přijde večer, oprátku mu zase sundají a odvedou ho. Jeho žena čeká dítě, věděl jsi to?“

Nevěděl. „Edmure s ní po Krvavé svatbě spal?“

„Spal s ní během Krvavé svatby. Roslin je zatraceně pěkná bytůstka, skoro vůbec nevypadá jako lasička. A ač je to s podivem, má Edmura ráda. Perwyn říká, že se modlí o holčičku.“

Jaime to na okamžik zvažoval. „Jakmile se narodí Edmurův syn, lord Walder už nebude Edmura potřebovat.“

„Přesně tak to vidím i já. Náš strýčínek, tedy vlastně lord Emmon… chce Edmura pověsit okamžitě. Přítomnost tullyjského pána Řekotočí jej znepokojuje skoro stejně jako případné narození dalšího. Denně na mne naléhá, abych přiměl sera Rymana, ať Tullyho konečně pověsí. Mezitím mě za druhý rukáv tahá lord Gawen. Černá ryba drží uvnitř hradu jeho paní manželku společně se třemi jeho usoplenými fakany. Jeho lordstvo se obává, že je Tully zabije, když Freyové pověsí Edmura. Jedním z nich je malá královna Mladého vlka.“

Jaime měl dojem, že se s Jeyne už setkal, třebaže si nedokázal vybavit, jak vypadala. Musí být vskutku krásná, když má cenu království „Ser Brynden ty děti nezabije,“ ujistil svého bratrance. „Zas tak černá ryba to není.“ Začínal chápat, proč Řekotočí dosud nepadlo. „Pověz mi o rozestavení našeho vojska, bratranče.“

„Máme hrad obležený dokola – ser Ryman a Freyové jsou na sever od Rejdivého proudu. Jižně od Červeného bodce sedí lord Emmon se sérem Forleym Presterem a zbytkem tvé staré armády a také říční páni, kteří k nám přešli po Krvavé svatbě. Zasmušilá cháska, to mi věř. Užitečná k hněvivým řečem ve svých stanech, ale k ničemu jinému. Můj vlastní tábor je mezi řekami, čelem k hradnímu příkopu a hlavní bráně Řekotočí. Hodili jsme přes Červený bodec po proudu od hradu trám. Manfryd Yew a Raynard Ruttiger mají na starosti jeho obranu, takže nikdo nemůže uniknout na člunu. Také jsem jim dal sítě k rybaření, a tak máme občas i čerstvé ryby.“

„Jsme schopni hrad vyhladovět?“

Ser Daven zavrtěl hlavou. „Černá ryba poslal pryč z Řekotočí všechna neužitečná ústa a vyčistil krajinu do posledního zrnka. Má dost zásob na to, aby udržel svoji posádku naživu celé dva roky.“

„A jak jsme zásobováni my?“

„Dokud budou ryby v řece, tak hladovět nebudeme, ačkoli nevím, jak dlouho ještě budeme schopni krmit koně. Freyové sem vozí jídlo a píci z Dvojčat, ale ser Ryman tvrdí, že toho není zas tolik, aby se mohl dělit s námi, takže si musíme shánět píci sami. Někteří dezertují. Jiné nacházíme pod stromy, s oprátkou kolem krku.“

„Na nějaké jsme narazili předevčírem,“ řekl Jaime. „Našli je průzkumníci sera Addama, visící s černými obličeji pod planou jabloní. Mrtvoly byly svlečené donaha a každý muž měl mezi zuby vražené jablko. Žádný na sobě neměl viditelné zranění; zjevně se vzdali. Silnokanec se nad tím strašně rozčilil, zapřísahal bohy, aby seslali krvavou pomstu na hlavy těch, kteří spoutali vojáky a nechali je zemřít jako selata.“

„Možná to byli psanci,“ poznamenal ser Daven, když Jaime skončil. „Kolem se stále potulují tlupy seveřanů. A tihleti lordi Trojzubce sice možná ohnuli kolena, ale mám dojem, že jejich srdce jsou stále… vlčí.“

Jaime pohlédl na svoje dva panoše, kteří se motali kolem železných košů a předstírali, že nic neslyší. Jak Lewys Piper, tak Garrett Paege byli synové říčních pánů. Měl je oba rád a příčilo se mu pomyšlení, že by je musel vydat seru Ilyrovi. „Podle mě ty provazy ukazují spíš na Dondarriona.“

„Tvůj pán blesků není jediný muž, který ví, jak uvázat smyčku. S lordem Berikem přede mnou raději ani nezačínej. Je tady, je tam, je všude, ale když za ním pošleš muže, rozpustí se jako pára nad hrncem. Říční lordi mu pomáhají, o tom nepochybuj. Zatracený chlap. Jednoho dne se doslechneš, že je mrtvý, druhý den říkají, že ho nelze zabít.“ Ser Daven odložil svůj pohár s vínem. „Moji průzkumníci za nocí hlásí ohně na vysokých místech. Myslí si, že to jsou signální ohně… jako by kolem nás byl kruh pozorovatelů. A ve vesnicích také hoří ohně. Nějaký nový bůh…“

Ne nový, ale starý. „S Dondarrionem jezdí Thoros, ten vypasený myrský kněz, kteří dříve pil s Robertem.“ Jeho zlatá ruka ležela na stole. Jaime se jí dotkl a sledoval, jak se zlatě leskne v rudém svitu železných košů. „S Dondarrionem si poradíme, budeli to nutné, ale nejdříve musí přijít na řadu Černá ryba. Musí pochopit, že jeho situace je beznadějná. Zkoušeli jste s ním vyjednávat?“

„Ser Ryman to zkoušel. Vyjel k hradní bráně, napůl opilý a zuřící, dštil hrozby. Černá ryba se objevil na hradbách na dost dlouho, aby řekl, že nebude mrhat svými slovy kvůli opilci. Pak střelil šíp do zadku Rymanova koně. Kůň se vzepjal na zadních, Frey spadl do bláta a já se musel dát do takového smíchu, že jsem se z toho málem počural. Kdybych byl uvnitř hradu já, střelil bych ten šíp do Rymanova prolhaného hrdla.“

„Já si obléknu železný límec, až s ním budu vyjednávat,“ řekl Jaime s úsměvem. „Mám v úmyslu nabídnout mu šlechetné podmínky.“ Kdyby dokázal ukončit obléhání bez krveprolití, nemohl by nikdo říct, že pozvedl zbraně proti rodu Tullyů.

„Klidně si to zkus, můj pane, ale pochybuji, že slova nám získají vítězství. My musíme vzít hrad útokem.“

Byla doba, a nebylo to tak dávno, kdy by se Jaime bez pochyby snažil prosadit stejný postup. Věděl, že by tady nemohl sedět dva roky, aby Černou rybu vyhladověl. „Cokoli uděláme, musíme to udělat rychle,“ řekl seru Davenovi. „Moje místo je zpátky v Králově přístavišti, po králově boku.“

„Přesně tak,“ souhlasil jeho bratranec. „Nepochybuji o tom, že tě tvoje sestra potřebuje. Proč vůbec poslala pryč Kevana? Myslel jsem, že ho jmenuje pobočníkem.“

„Nechtěl ji poslouchat.“ Nebyl tak slepý jako já.

„Kevan se měl stát Strážcem západu. Nebo ty. Ne, že bych nebyl vděčný za takovou poctu, to pozor, ale náš strýc je dvakrát tak stár jako my a má větší zkušenosti s velením. Doufám, že ví, že jsem se o to jmenování nikdy neprosil.“

„Ví to.“

„A jak se vede Cersei? Je pořád tak krásná?“

„Oslnivá.“ Přeletová. „Zlatá.“ Falešná jako kočičí zlato. Minulou noc se mu zdálo, že ji našel, jak si to rozdává s Měsíčním chlapcem. Blázna zabil a své sestře rozbil zuby na třísky svojí zlatou rukou, stejně jako to udělal ser Gregor ubohé Pie. Ve svých snech měl Jaime vždycky dvě ruce, jedna byla vyrobená ze zlata, ale fungovala stejně dobře jako ta druhá. „Čím dříve v Řekotočí skončíme, tím dříve budu zpátky po Cerseině boku.“ Co udělá pak, to nevěděl.

Hovořil se svým bratrancem další hodinu, než se Strážce západu nakonec zvedl k odchodu. Když byl pryč, Jaime si nasadil svoji zlatou ruku, přehodil přes sebe hnědý plášť a šel se projít mezi stany.

Pokud měl říci pravdu, tenhle život se mu líbil. Mezi vojáky v poli se cítil mnohem pohodlněji, než mu kdy bylo u dvora. A zdálo se, že jeho muži jej také mají rádi. U jednoho varného ohně mu tři střelci nabídli kus ze zajíce, kterého ulovili. U dalšího jej jeden mladý rytíř požádal o radu, jak se nejlépe ubránit proti válečnému kladivu. Dole u řeky pozoroval dvě pradleny peroucí se spolu v rákosí, usazené na ramenou páru zbrojnošů. Dívky byly napůl opilé a polonahé, smály se a pleskaly svinutými plášti jedna po druhé a tucet mužů je při tom povzbuzoval. Jaime vsadil měďák na vítězství světlovlasé dívky sedící na Sladkém Raffovi, a prohrál jej, když ti dva spadli se šploucháním do rákosí.

Za řekou vyli vlci a vítr foukal v poryvech skrze shluk vrb, rozhýbával jejich větve, které jako by si mezi sebou něco šeptaly. Sera Ilyna našel Jaime samotného před svým stanem, kde obtahoval brouskem svůj velký meč. „Pojď,“ řekl a tichý rytíř vstal, mírně se usmívaje. Jemu se to líbí, uvědomil si. Líbí se mu večer co večer mne ponižovat. Možná by se mu líbilo ještě víc, káyby mne mohl zabít. Rád si namlouval, že je stále lepší, ale pokroky byly pomalé a nebyly zadarmo. Pod svou ocelí, vlnou a vařenou kůží byl Jaime Lannister tapiserií šrámů, podlitin, strupů a modřin.

Když vyváděli koně z tábora, stavěla je hlídka. Jaime popleskal muže po rameni svou zlatou rukou. „Zůstaňte bdělí. Jsou tu vlci.“ Jeli zpátky podél Červené vidlice k ruinám vypálené vesnice, kolem které projížděli odpoledne. Právě tam si zatančili svůj půlnoční tanec mezi zčernalými kameny a starými vychladlými uhlíky. Na malou chvíli měl Jaime navrch. Chvíli si dokonce dovolil myslet si, že se mu možná vrací jeho stará dovednost. Možná to dnes v noci bude Payne, kdo půjde spát s modřinami a zakrvavený.

Ser Ilyn jako by mu četl myšlenky. Líně odrazil Jaimeho poslední výpad a vyrazil s protiútokem, který zahnal Jaimeho zpátky do řeky, kde mu uklouzlo chodidlo v blátě. Skončil na koleni, s mečem tichého rytíře přiloženým ke krku a svým vlastním ztraceným v rákosí. V měsíčním světle byly dolíčky od neštovic na Payneově obličeji hluboké jako krátery. Vydal ten svůj kdákavý zvuk, který mohl být smíchem, a vyjel svým mečem vzhůru po Jaimeho krku, dokud se hrot nezastavil mezi jeho rty. Teprve tehdy ustoupil a zasunul meč zpátky do pochvy.

Udělal bych lépe, kdybych byl vyzval Sladkého Raffa s nějakou děvkou na zádech, pomyslel si Jaime, zatímco si vytřepával bláto ze zlaté ruky. Nebyla mu k ničemu a levá nebyla o moc lepší. Ser Ilyn šel zpátky ke koním, nechal ho, aby se sám zvedl z bláta. Ještěže mi zůstaly aspoň obě nohy.

Poslední den jejich cesty byl studený a větrný. Vítr profukoval mezi větvemi v holém hnědém lese, skláněl stvoly říčního rákosu podél Červeného bodce hluboko k zemi. Dokonce i oděný v zimní vlně Královské gardy cítil Jaime železné zuby toho větru, zatímco jel vedle svého bratrance Davena. Bylo pozdě odpoledne, když před sebou spatřili Řekotočí, zvedající se z úzkého ostrohu na soutoku Rejdivého proudu s Červeným bodcem. Hrad Tullyů vypadal jako obrovská kamenná loď s přídí namířenou po proudu. Jeho pískovcové zdi zalévalo rudozlaté světlo a vypadaly vyšší a silnější, než si je Jaime pamatoval. Tenhle ořech tak snadno nepraskne, pomyslel si zachmuřeně. Pokud jej Černá ryba neposlechne, nebude mít jinou možnost než porušit slib, který dal lady Catelyn. Přísaha, kterou byl povinován svému králi, byla přednější.

Trám přes řeku a tři velké tábory obléhací armády byly přesně takové, jak je jeho bratranec popsal. Tábor sera Rymana Freye na sever od Rejdivého proudu byl největší a taky v největším nepořádku. Nad stany se tyčila velká šedivá šibenice, vysoká jako trébuchet. Stála na ní osamocená postava s oprátkou kolem krku. Edmure Tully. Jaime pocítil osten lítosti. Nechat ho tam takto stát den po dni s oprátkou kolem krku… to už by bylo lepší setnout mu hlavu a skoncovat to.

Za šibenicí se táhla neuspořádaná změť stanů a varných ohňů. Páni z Freyů a jejich rytíři si postavili altány nahoře proti proudu, výš od latrínových zákopů; dole po proudu byly hliněné chatrče, vozíky a volské povozy. „Ser Ryman nechce, aby se jeho hoši nudili, a tak jim dopřává děvky, kohoutí zápasy a kančí návnady,“ řekl ser Daven. „Dokonce jim opatřil zatraceného zpěváka. Je to k nevíře, ale naše teta si přivedla z Lannisportu Bělozubého Wata, a tak Ryman musel mít zpěváka taky. Nemohli bychom zahradit řeku a celou tu jejich chásku spláchnout, bratránku?“

Jaime viděl lučištníky pohybující se za zuby cimbuří na hradbách Řekotočí. Nad nimi plápolaly praporce rodu Tullyů, modrý pstruh na pruhovaném poli červené a modré barvy. Na nejvyšší věži však vlála jiná vlajka; dlouhý bílý praporec se zlovlkem rodu Starků. „Když jsem poprvé viděl Řekotočí, byl jsem panoš zelený jako letní tráva,“ řekl Jaime svému bratranci. „Starý Sumner z Crakehallu mne sem poslal doručit vzkaz, o kterém tvrdil, že jej nelze svěřit havranovi. Lord Hoster mne tady držel čtrnáct dní, zatímco smolil svoji odpověď, a při každém jídle mne usazoval vedle své dcery Lysy.“

„Není divu, že ses dal k bílým. Já bych udělal to samé.“

„Och, Lysa vůbec nebyla tak děsivá.“ Popravdě řečeno to byla půvabná dívka. S dolíčky ve tvářích a roztomilá, s dlouhými kaštanově hnědými vlasy. Avšak plachá. Většinou měla svázaný jazyk a jen občas propukla v dívčí hihňání; neměla v sobě nic z Cerseina ohně. Její starší sestra mu připadala zajímavější, třebaže Catelyn byla již tehdy zaslíbená nějakému severskému chlapci, dědici Zimohradu… Jenže Jaimeho v tom věku nezajímala žádná dívka ani zpoloviny tak jako Hosterův slavný bratr, který si získal slávu v boji proti Devítigrošovým králům na Kamenoschodech. U tabule ubohou Lysu dočista ignoroval a místo toho naléhal na Bryndena Tullyho, aby vyprávěl příběhy o Maelysovi Obludném a Ebenovém princi. Ser Brynden byl tehdy mladší, než jsem teď já, přemítal Jaime, a já byl mladší než Pecka.

Nejbližší brod přes Červený bodec byl proti proudu od hradu. Aby se dostali do tábora sera Davena, museli jet přes tábor Emmona Freye, kolem altánů říčních lordů, kteří ohnuli kolena a byli přijati zpátky pod králův mír. Jaime si všiml praporců Chesterů a Vanců, Rootů a Goodbrooků, žaludů rodu Smallwoodů a tančící panny lorda Pipera, ale zarazil se nad praporci, které neviděl. Nikde tam nebylo ani stopy po stříbrném orlu Malisterů; ani po rudém koni Brackenů nebo propletených hadech Paegů. Třebaže všichni obnovili svou loajalitu Železnému trůnu, žádný z nich se nedostavil, aby se připojil k obléhání. Brackenové bojovali proti Blackwoodům, jak Jaime věděl, což vysvětlovalo jejich nepřítomnost, ale co se týkalo ostatních…

Naši noví přátelé nejsou vůbec přátelé. Jejich loajalita nesahá hlouběji než kořeny trávy. Řekotočí je třeba dobýt, a to brzy. Čím déle se obléhání potáhne, tím víc to povzbudí další vzdorovité pány jako Tytos Blackwood.

U brodu zatroubil ser Lemnos z Útesu na Herrockův roh. Tohle by mělo Černou rybu vylákat na hradby. Ser Hugo a ser Dermot jeli před Jaimem přes řeku, se šploucháním vířili blátivou rudohnědou vodu, třímajíce bílý praporec Královské gardy a Tommenova jelena a lva plápolající ve větru. Zbytek kolony následoval těsně za nimi.

Lannisterský tábor zvonil zvuky kladiv. Právě tam stavěli novou obléhací věž. Dvě další věže tam již byly hotové, napůl pokryté surovými koňskými kůžemi. Mezi nimi leželo beranidlo na kolech; kmen stromu s hrotem zpevněným ohněm, zavěšený na řetězech pod dřevěnou stříškou. Můj bratranec nezahálel.

„Můj pane,“ zeptal se Pecka, „kde chceš mít svůj stan?“

„Tamhle na tom kopečku.“ Ukázal tam svojí zlatou rukou, ačkoli k tomu úkolu nebyla moc dobře uzpůsobená. „Zásoby tamhle, koňské řady tamhle. Použijeme latríny, které pro nás laskavě nechal vykopat můj bratranec. Sere Addame, ty prohlédni obvod našeho tábora a pátrej po jakýchkoli slabých místech.“ Jaime sice žádný útok neočekával, jenže kdysi neočekával ani Šeptající les.

„Mám svolat lasice k bojové poradě?“ zeptal se Daven.

„Ne, dokud nepromluvím s Černou rybou.“ Jaime pokynul Bezvousému Jonu Bettleyovi „Rozviň naši mírovou vlajku a odnes vzkaz do hradu. Informuj sera Bryndena, že si s ním chci zítra ráno promluvit. Přijedu na kraj příkopu a setkám se s ním na padacím mostě.“

Mladý Peckledon se tvářil vyděšeně. „Můj pane, lučištníci by mohli…“

„Neudělají to.“ Jaime sesedl. „Postavte můj stan a vztyčte moje praporce.“ A uvidíme, kdo přiběhne a jak rychle.

Netrvalo to dlouho. Pia obskakovala železný koš, snažila se zapálit kousky uhlí. Pecka jí přispěchal na pomoc. Jaime poslední dobou často usínal za zvuků jejich milování v rohu stanu. Zatímco Garrett rozepínal přezky jeho stehenních plátů, plenta stanu se otevřela. „Konečně jsi tady!“ zaburácela jeho teta. Vyplňovala celý vchod a zpoza ramene jí vykukoval její manžel z Freyů. „Nejvyšší čas. Nemáš objetí pro svoji starou tlustou tetu?“ Roztáhla ruce a nenechala mu jinou možnost než ji obejmout.

Genna z Lannisterů byla v mládí pěkná urostlá žena, u níž vždycky hrozilo, že jí přeteče živůtek. Jediný tvar, který si zachovala nyní, byl čtvercovitý. Její obličej byl široký a hladký, její krk silný růžový sloup, její hruď nezměrná. Měla na sobě tolik masa, že by stačilo na dva manžely. Jaime ji poslušně objal a čekal na štípnutí do ucha. Štípávala ho do ucha, co pamatoval. Dnes si to ale odpustila. Místo toho mu vlepila mlaskavý měkký polibek na obě tváře. „Je mi líto tvé ztráty.“

„Mám novou ruku, zlatou.“ Ukázal jí ji.

„Velmi pěkné. Udělají ti taky zlatého otce?“ opáčila lady Genna ostrým hlasem. „Tou ztrátou jsem myslela Tywina.“

„Muž jako Tywin Lannister se narodí jednou za tisíc let,“ prohlásil její manžel. Emmon Frey byl mrzoutský mužík s chvějícíma se rukama. Mohl vážit takových deset kamenů… ale jenom namočený a oděný ve zbroji. Byl jako stvol rákosu oděný ve vlně, bez brady, což byl nedostatek, který ještě zdůrazňoval mohutný ohryzek na jeho krku. Polovinu vlasů ztratil ještě před dovršením třicítky. Nyní mu bylo šedesát a na hlavě mu zůstalo jen pár bílých chomáčků.

„Doslechli jsme se jisté divné zvěsti,“ řekla lady Genna, jakmile Jaime propustil Piu a své panoše. „Ženská stěží ví, čemu má věřit. Je pravda, že Tywina zabil Tyrion? Nebo jsou to jen řeči, které nechala rozšířit tvoje sestra?“

„Je to pravda.“ Tíha jeho zlaté ruky začínala být nepříjemná. Zašmátral po řemíncích, které ji poutaly k jeho zápěstí.

„Syn pozvedl ruku proti vlastnímu otci,“ zavrtěl hlavou ser Emmon. „Ohavné. V Západozemí panují temné časy. Mám o nás všechny strach, teď když je lord Tywin pryč.“

„Ty jsi o nás měl strach, i když ještě žil.“ Genna usadila svoje rozměrné pozadí na táborovou stoličku, která pod její tíhou zaskřípala na protest. „Synovče, pověz nám o našem synovi Cleosovi a o tom, jak zemřel.“

Jaime si rozepnul poslední řemínky a odložil svoji zlatou ruku stranou. „Přepadli nás psanci. Se serem Cleosem jsme je rozprášil, ale stálo ho to život.“ Ta lež z něj vyšla snadno; ale viděl, že je potěšila.

„Ten hoch měl odvahu, já to vždycky říkal. Měl to v krvi.“ Seru Emmonovi se na rtech leskla narůžovělá pěna, což svědčilo o jeho zálibě ve žvýkání kyselolistu.

„Jeho kosti by měly být pohřbeny pod Skálou, v Síni hrdinů,“ prohlásila lady Genna. „Kde byl vůbec uložen k odpočinku?“

Nikde. Krvaví drancíři jej svlékli a jeho mrtvolu nechali ležet u cesty, aby na ní hodovaly vrány mrchožroutky. „Vedle jednoho potoka,“ zalhal. „Až válka skončí, najdu to místo a pošlu ho domů.“ Kosti byly kosti; v těchto dnech se nic nedalo sehnat snadněji.

„Tahle válka…“ Lord Emmon si odkašlal, ohryzek na jeho krku poskočil nahoru a dolů. „Viděl jsi ty obléhací stroje. Beranidla, trébuchety, věže. Daven má v úmyslu rozbořit moje hradby, rozbít moji bránu. Mluví o hořící smůle, o tom, že hrad podpálí. Můj hrad.“ Sáhl do rukávu, vytáhl z něj pergamen a vrazil jej Jaimemu před obličej. „Mám dekret. Podepsaný králem Tommenem, vidíš, královská pečeť, jelen a lev. Jsem právoplatný pán Řekotočí a nedovolím, aby je někdo proměnil v kouřící trosky.“

„Och, dej tu bláznivou věc pryč,“ vyštěkla jeho žena. „Dokud sedí v hradu Černá ryba, můžeš si tím papírem utírat zadnici, aby byl aspoň k něčemu.“ Ačkoli byla padesát let provdaná za Freye, zůstala lady Genna až do morku kosti Lannisterka. Docela dost z Lannisterky. „Jaime ti ten tvůj hrad dá.“

„Na to spoléhám,“ řekl lord Emmon. „Sere Jaime, důvěra tvého otce ve mne byla dobře vložená, sám uvidíš. Mám v úmyslu být ke svým novým vazalům tvrdý, ale spravedlivý. Blackwood a Bracken, Jason Mallister, Vance a Piper zjistí, že mají v Emmonu Freyovi spravedlivého lenního pána. Můj otec také, ano. Je pánem Přechodu, ale já jsem pán Řekotočí. Syn má povinnost poslouchat svého otce, to je pravda, ale vazal musí poslouchat svého lenního pána.“

Och, bohové, buďte dobří. „Ty nejsi jeho lenní pán, sere. Přečti si ten pergamen. Bylo ti dáno Řekotočí s jeho pozemky a příjmy, nic víc. Svrchovaným pánem Trojzubce je Petyr Baeliš. Řekotočí bude podřízeno vládě Harrenova.“

To lorda Emmona nepotěšilo. „Harrenov je ruina, začarovaná a prokletá,“ namítl, „a Baeliš… ten muž možná umí počítat mince, ale není to skutečný šlechtic…“

„Jestli se ti to nelíbí, vyprav se do Králova přístaviště a prober to s mojí drahou sestrou.“ Nepochyboval o tom, že Cersei by Emmona Freye spolkla a vyčistila by si zuby jeho kostmi. Tedy ovšem jen v případě, že nebude zaneprázdněná šoustáním s Osmundem Černokotlým.

Lady Genna si odfrkla. „Není třeba obtěžovat Její Veličenstvo takovými nesmysly. Emme, nechceš se jít ven nadýchat čerstvého vzduchu?“

„Čerstvého vzduchu?“

„Nebo si jdi hezky dlouze ulevit. Můj synovec a já musíme probrat jisté rodinné záležitosti.“

Lord Emmon se začervenal. „Ano, je tady moc teplo. Počkám raději venku, moje paní. Sere.“ Jeho lordstvo srolovalo svůj pergamen, vyseklo Jaimemu úklonu a vyklopýtalo ze stanu.

Bylo těžké necítit vůči Emmonu Freyovi pohrdání. Přišel do Casterlyovy skály ve čtrnácti letech, aby se oženil s lvicí poloviny jeho věku. Tyrion říkával, že lord Tywin mu dal jako svatební dar žaludeční vředy. Genna v tom také sehrála svou roli. Jaime si pamatoval mnoho hostin, kde Emmon seděl a zasmušile se šťoural v jídle, zatímco jeho žena oplzle vtipkovala s jakýmkoli rytířem z domácnosti, který byl usazen po její levici, přičemž jejich konverzace byla prošpikována hlasitými výbuchy smíchu. Dala Freyovi čtyři syny, to ano. Alespoň tvrdí, že jsou jeho. Nikdo v Casterlyově skále se její tvrzení neodvážil zpochybňovat a nejméně ze všech ser Emmon.

Ještě ani nebyl pryč, když jeho žena převrátila oči v sloup. „Můj pán a vládce. Na co tvůj otec myslel, když ho jmenoval pánem Řekotočí?“

„Řekl bych, že myslel na tvoje syny.“

„Já na ně také myslím. Z Emma bude mizerný pán. Malý Tywin by si mohl vést lépe, pokud bude mít tolik rozumu, že se bude učit ode mne a ne od svého otce.“ Rozhlédla se po stanu. „Nemáš tu nějaké víno?“

Jaime našel džbán a nalil jí, jednou rukou. „Proč jsi tady, moje paní? Měla jsi zůstat v Casterlyově skále, dokud boje neskončí.“

„Jakmile se Emm dozvěděl, že je lordem, okamžitě sem musel přijet, aby si zabral svoje sídlo.“ Lady Genna se napila a otřela si ústa rukávem. „Tvůj otec nám měl dát raději Darry. Cleos se oženil s jednou z Oráčových dcer, jak si jistě pamatuješ. Jeho truchlící vdova zuří, že její synové nedostali pozemky jejího pana otce. Strážnicová Ami je Darryjka jen z matčiny strany. Moje kmotřenka Jeyne je její teta, sestra lady Mariy.“

„Mladší sestra,“ připomněl jí Jaime, „a malý Tywin bude vládnout Řekotočí, což je větší výhra než Darry.“

„Otrávená výhra. Rod Darryů zemřel po meči, rod Tullyů nikoliv. Ta skopová hlava ser Ryman sice Edmurovi dává každý den kolem krku oprátku, ale nepověsí ho. A lady Roslin roste v břiše malý pstruh. Moji vnukové nikdy nebudou mít Řekotočí jisté, dokud zůstane naživu kterýkoli z tullyjských pstruhů.“

Jaime věděl, že má pravdu. „Kdyby měla Roslin děvče –“

„– mohla by se provdat za Tywina, pokud by to starý lord Walder dovolil. Ano, myslela jsem na to. Stejně pravděpodobné je však narození chlapce a jeho malý ptáček by tento nápad překazil. A pokud by ser Brynden měl přežít obléhání, mohl by si zabrat Řekotočí pro sebe… nebo ve jménu malého Roberta Arryna.“

Jaime si pamatoval malého Roberta z Králova přístaviště, kdy chlapec, tehdy již čtyřletý, stále sál z prsu své matky. „Arryn nebude žít dost dlouho na to, aby měl svoje vlastní syny. A na co by pán Orlího hnízda potřeboval Řekotočí?“

„Na co potřebuje muž s jedním hrncem zlata ještě druhý? Lidé jsou nenasytní. Tywin měl dát Řekotočí Kevanovi a Darry Emmovi. Byla bych mu to řekla, kdyby se obtěžoval zeptat se mne, ale kdy tvůj otec něco probíral s kýmkoli jiným než s Kevanem?“ Zhluboka si povzdechla. „Pozor, já Kevana neviním za to, že chtěl pro svého syna bezpečnější sídlo. Znám ho až příliš dobře.“

„Zdá se, že co chce Kevan, a co chce Lancel, jsou dvě odlišné věci.“ Pověděl jí o Lancelově rozhodnutí zříci se své ženy, pozemků i panského titulu, aby mohl bojovat za církev svatou. „Jestli pořád chceš Darry, napiš Cersei a předlož jí svůj návrh.“

Lady Genna mávla svým pohárem. „Ne, ten kůň již opustil dvůr. Emm si vzal do té své špičaté hlavy, že bude vládnout říčním krajinám. A Lancel… Myslím, že jsme to mohli předvídat už dávno. Život zasvěcený ochraně Nejvyššího septona není koneckonců zas tak odlišný od života zasvěceného službě svému světskému pánu. Obávám se, že Kevan bude zuřit. Stejně jako Tywin, když se dozvěděl, že se chceš dát k bílým. Ještě že Kevan má stále jako svého dědice i Martyna. Může ho místo Lancela oženit se Strážnicovou Ami. Sedm, spaste nás všechny.“ Jeho teta si povzdechla. „A když už mluvím o Sedmi, proč vůbec Cersei dovolila církvi znovu se ozbrojovat?“

Jaime pokrčil rameny. „Jsem si jistý, že k tomu měla své důvody.“

„Důvody?“ Lady Genna si odfrkla. „Měly by to být opravdu dobré důvody. Meče a Hvězdy ztrpčovaly život už prvním Targaryenům. I sám Aegon Dobyvatel s nimi zacházel velmi opatrně, aby jim nezavdal záminku ke konfliktu. Když ale zemřel a páni začali mluvit proti jeho synům, do čela vzpoury se postavily oba řády. Zbožnější páni je podporovali a také hodně prostých lidí. Král Maegor na ně dokonce musel začít vypisovat odměny. Vyplácel zlatého draka za hlavu každého vzpurného Válečníkova syna a stříbrného jelena za skalp Nuzného druha, pokud si tu historii dobře pamatuji. Tisíce jich byly pobity, ale stejné množství se jich dál potulovalo po říši, plných vzdoru, až nakonec někdo Maegora ubodal přímo na Železném trůnu a nový král Jaehaerys musel vydat nařízení, že omilostní všechny, kdo zahodí své meče.“

„Většinu z toho jsem už zapomněl,“ připustil Jaime.

„Ty a tvoje sestra taky.“ Znovu se napila vína. „Je to pravda, že se Tywin v rakvi usmíval?“

„Spíš zahníval. Zkřivilo mu to ústa.“

„A to je všechno?“ Zdálo se, že ji to rozesmutnilo. „Lidé říkají, že se Tywin nikdy neusmíval, ale on se usmíval, když si bral tvou matku a taky když ho Aerys jmenoval pobočníkem. A Tygett tvrdil, že když padly hradby Taberkova i s lady Ellyn, tou spikleneckou mrchou, tak i tehdy se Tywin usmál. A usmíval se, když ses narodil ty, Jaime, viděla jsem to, na vlastní oči. Ty a Cersei, růžovoučcí a dokonalí, jako dva hrášky v lusku… nu, až na to mezi nožičkama. Jaké jsi jen měl plíce!“

„Slyšte nás řvát.“ Jaime se zasmál. „Příště mi budeš vyprávět, jak se rád smál.“

„Ne. Tywin smíchu nedůvěřoval. Slyšel, jak se až příliš mnoho lidí smálo tvému dědovi.“ Zamračila se. „Ujišťuji tě, že tahle kejklířská fraška zvaná obléhání by ho nepobavila. Jak máš v úmyslu ukončit ji, teď když jsi tu?“

„Budu vyjednávat s Černou rybou.“

„Ničeho tím nedosáhneš.“

„Mám v úmyslu nabídnout mu výhodné podmínky.“

„Podmínky si vyžadují důvěru. Freyové zavraždili hosty pod svojí střechou a ty… nu, neber to jako urážku, můj milý, ale ty jsi zabil jistého krále, kterého jsi měl podle své přísahy ochraňovat.“

„A zabiju i Černou rybu, když se nevzdá.“ Jeho tón byl nevrlejší, než měl v úmyslu, ale nehodlal trpět, aby mu někdo zase mrskal do tváře Aeryse Targaryena.

„Jak, svým jazykem?“ Její hlas byl plný opovržení. „Já jsem možná tlustá stará ženská, ale nemám mezi ušima slámu, Jaime. A nemá ji tam ani Černá ryba. Plané hrozby jej nezastraší.“

„A co bys radila?“

Rozvážlivě pokrčila rameny. „Emm chce Edmurovu hlavu. Pro jednou má možná pravdu. Ser Ryman z nás dělá tím svým představením se šibenicí šašky. Musíš seru Bryndenovi ukázat, že tvoje hrozby mají zuby.“

„Zabít Edmura by jen posílilo odhodlání sera Bryndena nevzdat se.“

„Odhodlání je jedna z věcí, které Černé rybě nikdy nescházely. Hoster Tully by ti o tom mohl vyprávět.“ Lady Genna vypila svoje víno. „Nu, nikdy by mě ani nenapadlo, že ti budu muset radit, jak vést válku. Vím, kde je moje místo… na rozdíl od tvé sestry. Je pravda, že Cersei zapálila Rudou baštu?“

„Jen Pobočníkovu věž.“

Jeho teta převrátila oči v sloup. „Udělala by lépe, kdyby nechala věž být a upálila svého pobočníka. Ser Harys? V životě jsem nepoznala neschopnějšího muže než on. A Gyles z Růženína, Sedm, spaste nás, já myslela, že ten už dávno mrtvý. Merryweather… měl bys vědět, že tvůj otec říkal jeho dědovi ‚Kvokavec‘. Tywin tvrdil, že jediné, k čemu byl Merryweather dobrý, bylo to, že kvokal nad královým vtipkováním. Jeho lordstvo se takto dokvokalo až do exilu, pokud si vzpomínám. Cersei také prý jmenovala do své rady jakéhosi bastarda a do Královské gardy nějakého kotlíkáře. Vyzbrojuje církev a zadlužila u Braavosanů celé Západozemí. Nic z toho by se nestalo, kdyby měla zdravý rozum a jmenovala královským pobočníkem tvého strýce.“

„Ser Kevan ten úřad odmítl.“

„To udělal. Neřekl proč. Bylo toho mnoho, co neřekl. Co by nikdy neřekl.“ Lady Genna protáhla tvář. „Kevan vždycky dělal, co se od něj požadovalo. Vůbec se mu nepodobá, aby se odvracel od jakékoli povinnosti. Tady není něco v pořádku, já to cítím.“

„Řekl, že je unavený.“ On to ví, řekla Cersei, když stáli nad mrtvolou jejich otce. Ví o nás.

„Unavený?“ Jeho teta našpulila rty. „Předpokládám, že má právo být unavený. Pro Kevana bylo těžké žít celý život v Tywinově stínu. Bylo to těžké pro všechny moje bratry. Stín, který Tywin vrhal, byl dlouhý a černý, každý z nich se musel snažit, aby si našel aspoň trochu toho místa na slunci. Tygett se snažil být svým vlastním pánem, ale nikdy se mu nepodařilo vyrovnat se tvému otci, a jak léta plynula, naplňovalo ho to jen stále větší trpkostí. Geron vtipkoval. Raději zesměšňovat hru, než sám hrát a prohrát. Jenže Kevan brzy pochopil, jak se věci mají, a tak si našel místo po boku tvého otce.“

„A ty?“ zeptal se jí Jaime.

„Ta hra nebyla určená pro dívky. Já byla milovaná princezna svého otce… a Tywinova taky, dokud jsem ho nezklamala. Můj bratr se nikdy nenaučil vyrovnávat se se zklamáním.“ Zvedla se. „Řekla jsem vše, co jsem ti chtěla říct. Už tě nebudu okrádat o čas. Udělej to, co by udělal Tywin.“

„Měla jsi ho ráda?“ slyšel Jaime sám sebe ptát se. Jeho teta jej obdařila zvláštním pohledem. „Bylo mi sedm, když Walder Frey přesvědčil mého pana otce, aby dal moji ruku Emmovi. Jeho druhorozenému synovi, ani ne dědici. Otec sám se narodil jako třetí syn, mladší děti se učí spíš poslouchat než rozkazovat. Frey v něm tuto slabost vycítil a otec nakonec souhlasil, i když hlavně proto, aby měl klid a udělal Freyovi radost. Moje zasnoubení bylo oznámeno na hostině, kde byla přítomna polovina Západozemí. Ellyn Tarbek se smála a Rudý lev odešel ze síně dštící hněvem. Ostatní si seděli na jazycích. Jenom Tywin se postavil a začal proti sňatku protestovat. Desetiletý chlapec. Otec zbledl jako kobylí mléko a lord Walder se třásl.“ Usmála se. „Jak bych ho mohla nemilovat, po tomhle? Čímž nechci říct, že bych schvalovala všechno, co kdy udělal, nebo že mne těšila společnost muže, jakým se stal… ale každé malé děvče potřebuje velkého bratra, aby je ochraňoval. Tywin byl velký, i když byl ještě malý, skutečný lev na skále“ Povzdechla si. „Kdo nás bude teď ochraňovat?“

Jaime ji políbil na tvář. „Zanechal po sobě syna.“ „Ano, to zanechal. To je to, čeho se obávám nejvíc, abych pravdu řekla.“ To byla divná poznámka. „Proč by ses měla bát?“

„Jaime,“ řekla, tahajíc ho za ucho, „drahoušku. Znám tě od doby, co jsi byl kojeňátkem u Joannina prsu. Usmíváš se jako Geron a bojuješ jako Tygett, a je v tobě i něco z Kevana, jinak bys nenosil ten plášť… jenže Tywinovým synem je Tyrion, ne ty. Jednou jsem to řekla tvému otci a on se mnou kvůli tomu půl roku nemluvil. Muži jsou takoví velcí ješitní blázni. Dokonce i ti, co se rodí jednou za tisíc let.“

KOČKA Z KANÁLŮ

Probudila se před východem slunce v malé místnůstce pod krovy, kterou sdílela s Bruscovými dcerami.

Kočka vždycky procitla jako první. Pod pokrývkami společně s Taleou a Breou bylo teplo a útulno. Slyšela jejich tiché oddychování. Když se zavrtěla, posadila se a zašmátrala po svých trepkách, Brea cosi ospale zamumlala na protest a překulila se na druhý bok. Kočce naskákala v chladu vystupujícím z šedých kamenných stěn husí kůže. Rychle se ve tmě oblékla. Když si přetahovala halenu přes hlavu, Talea otevřela oči a zavolala: „Kočko, buď tak hodná a přines mi moje šaty.“ Byla to nemotorná dívka, samá kůže, kost a lokty a ustavičně si stěžovala, jaká je jí zima.

Kočka jí přinesla šaty a Talea se do nich pod pokrývkami nasoukala. Společně vytáhly z postele její velkou sestru, zatímco Brea mumlala ospalé nadávky.

Než všechny tři slezly po žebříku z místnosti pod okapy, Brusco a jeho synové již byli ve člunu na malém kanále za domem. Brusco štěkl na děvčata, aby si pospíšila, tak jak to dělával každé ráno. Jeho synové pomohli Talee a Bree do člunu. Koččinou úlohou bylo odvázat člun od pilíře, hodit lano Bree a odstrčit člun od doku chodidlem ve vysoké botě. Bruscovi synové se opřeli do bidel. Kočka se pak rozběhla a přeskočila rozšiřující se mezeru mezi přístavištěm a palubou člunu. Potom neměla na práci nic než jen docela dlouho sedět a zívat, zatímco Brusco a jeho synové odstrkovali člun šerem před svítáním, plujíce po změti menších kanálů. Zdálo se, že den bude výjimečný, svěží, čistý a jasný. Braavos měl jen tři druhy počasí; mlha byla špatná, déšť byl horší a mrznoucí déšť byl nejhorší. Čas od času však přece jen přišlo ráno, kdy se úsvit protrhal do růžova a modra, a vzduch byl ostrý a slaný. Takové dny milovala Kočka nejvíc.

Když konečně dopluli k široké a rovné vodní cestě, které se říkalo Dlouhý kanál, stočili člun na jih směrem k rybímu trhu. Kočka tam seděla se zkříženýma nohama, bojovala s nutkáním zívnout a snažila se vybavit si podrobnosti svého snu. Už zase se mi zdálo, že jsem vlk. Nejlépe si pamatovala pachy: stromy a hlínu, své bratry ze smečky, pach koně, zvěře a člověka, každý odlišný od ostatních, a také ostrý štiplavý pach strachu, vždycky stejný. Některé noci byly vlčí sny tak živé, že slyšela své bratry výt dokonce i ve chvíli, kdy se probouzela, a jednou Brea tvrdila, že vrčela ze spaní a házela sebou pod pokrývkami. Myslela si, že je to jen nějaká hloupá lež, dokud jí Talea neřekla to samé.

Neměly by se mi zdát vlčí sny, říkala si. Teď jsem kočka, ne vlk. Jsem Kočka z kanálů. Vlčí sny náležely Arye z rodu Starků. Ač se však snažila ze všech sil, nedokázala se Arye zbavit. Nezáleželo na tom, zda spala v chrámu nebo v malém pokojíku pod střechou s Bruscovými dcerami, vlčí sny ji za nocí stále pronásledovaly… a někdy také jiné sny.

Vlčí sny byly dobré. Ve vlčích snech byla rychlá a silná, běžela za kořistí se svou smečkou v patách. To ten druhý sen nenáviděla, ten, ve kterém měla dvě nohy místo čtyř. V tom snu vždycky hledala svoji matku, klopýtala v něm pustinou z bahna, krve a ohně. V tom snu vždycky pršelo. A ona slyšela, jak její matka křičí, ale nějaká zrůda s psí hlavou ji nechtěla pustit, aby ji šla zachránit. V tom snu vždycky plakala jako vystrašené malé děvčátko. Kočky nepláčou, říkala si v duchu, o nic víc než vlci. Je to jen hloupý sen.

Dlouhý kanál odnesl Bruskův člun zpod zelené měděné kopule Paláce pravdy k vysokým čtvercovým věžím paláců Prestaynů a Antaryonů a proplul pod nezměrnými šedými oblouky sladkovodní řeky do čtvrti zvané Naplavené město, kde byly budovy menší a méně vznešené. Později za dne se bude kanál dusit hadími čluny a bárkami, ale teď před svítáním měli vodní cestu skoro jen pro sebe. Brusco rád přijížděl na rybí trh právě ve chvíli, kdy zařval Titán, aby zvěstoval východ slunce. Ten zvuk se rozlehl přes lagunu, zeslabený vzdáleností, ale stále dost hlasitý na to, aby probudil spící město.

Než Brusco a jeho synové uvázali člun u rybího trhu, již se hemžil prodavači sleďů a prodavačkami tresek, lovci ústřic, sběrači škeblí, sluhy, kuchaři, hospodyněmi a námořníky z galér, z nichž všichni se hlasitě dohadovali mezi sebou, zatímco si prohlíželi ranní úlovek. Brusco chodil od člunu ke člunu, prohlížel si korýše a čas od času poklepal na bečku nebo bednu svou holí. „Tuhle,“ řekl. „Ano.“ Ťuk tuk. „Tuhle.“ Ťuk tuk. „Ne, ne tamtu. Tady.“ Ťuk. Moc toho nenamluvil. Talea řekla, že její otec je na slova stejně skoupý jako na svoje peníze. Ústřice, škeble, kraby, slávky, srdcovky, někdy malé krevety… Brusco kupoval všechno, podle toho, co vypadalo toho dne nejlépe. Jim pak připadlo odnést soudky a bedýnky, na které poťukal, do člunu. Brusco měl špatná záda a nemohl zvedat nic těžšího než konvici hnědého piva.

Než odstrčili člun zpátky k domovu, byla Kočka vždycky cítit slanou vodou a rybami, ale zvykla si na to již natolik, že to sama sotva vnímala. Práce jí nevadila. Když ji bolely svaly od zvedání nebo ji rozbolela záda od tíhy soudku, říkala si, že aspoň zesílí.

Jakmile byly všechny soudky a bedny naloženy, Brusco je opět odstrčil a jeho synové je za pomoci bidel odstrkali proti proudu Dlouhého kanálu. Brea a Talea seděly vpředu ve člunu, šeptaly si mezi sebou. Kočka věděla, že si povídají o Breině chlapci, o tom, za kterým vylezla na dostaveníčko na střeše, jakmile její otec usnul.

„Nauč se tři nové věci, než se k nám vrátíš zpátky,“ nařídil laskavý muž Kočce, když ji posílal do města. Pořád to tak dělala. Někdy to nebylo víc než tři nová slova z braavoského jazyka. Jindy mu převyprávěla námořnické povídačky o podivuhodných a úžasných událostech ze širého mokrého světa za braavoskými ostrovy, o válkách a deštích žab a líhnoucích se dracích. Někdy se naučila tři nové vtipy nebo tři nové hádanky, nebo triky toho řemesla či onoho. A jednou za čas se dozvěděla nějaké tajemství.

Braavos byl městem stvořeným pro tajemství, městem mlh, masek a šepotů. Samotná jeho existence byla po celé století tajemstvím, jak se dívka dozvěděla; a jeho poloha pak zůstávala utajená třikrát tak dlouho. „Devět svobodných měst je dcerami Valyrie,“ vysvětlil jí laskavý muž, „ale Braavos je nemanželské dítě, jež uteklo z domova. Jsme národ míšenců, synové otroků, nevěstek a zlodějů. Naši předkové přišli sem do tohoto útočiště z půl stovky zemí, aby unikli dračím pánům, kteří je zotročili. S nimi přišlo půl stovky bohů, ale existuje jeden bůh, který je všemi ostatními dohromady.“

„On mnoha tváří.“

„A mnoha jmen,“ řekl laskavý muž. „V Qohoru je to Černá koza, v Yi Ti Lev noci, v Západozemí Cizinec. Všichni lidé se před ním nakonec musí sklonit, bez ohledu na to, zda vyznávají Sedm nebo Pána světla, nebo Měsíční matku nebo Potopeného boha či Velkého pastýře. Všichni lidé mu patří… jinak by někde na světě byl národ, který žije věčně. Znáš snad nějaké lidi, kteří žijí věčně?“

„Ne,“ odpovídala. „Všichni lidé musí zemřít.“

Kočka vždycky našla laskavého muže, jak na ni čeká, když se vkradla zpátky do chrámu na kopci, za noci, kdy měsíc zčernal. „Co teď víš, co jsi nevěděla, když jsi od nás odcházela?“ zeptal se jí vždycky.

„Vím, že Slepý Beqqo ředí vodou pálivou omáčku, kterou užívá na svoje ústřice,“ říkala. „Vím, že herci v Bílé lucerně budou předvádět Pána žalostného vzezření a herci v Lodi mají v úmyslu odpovědět Sedmi opilými veslaři. Vím, že knihkupec Lotho Lornel spí v domě obchodního kapitána Mordo Prestayna pokaždé, když je ctěný obchodní kapitán na obchodní plavbě, a stěhuje se pryč, kdykoli se Ďáblice vrátí domů.“

„Je dobré vědět tyto věci. A kdo jsi ty?“

„Nikdo.“

„Lžeš. Jsi Kočka z kanálů, já tě dobře znám. Jdi se vyspat, dítě. Zítra musíš sloužit.“

„Všichni lidé musí sloužit.“ A tak to dělala, po tři dny z třiceti. Když byl měsíc černý, byla nikým, služebnicí Mnohotvárného boha v černobílém rouchu. Procházela vedle laskavého muže provoněnou tmou, nesla svoji železnou lucernu. Omývala mrtvé, procházela jejich šatstvo a počítala jejich mince. Některé dny pomáhala Ummě vařit, krájet velké bílé houby a vykosťovat ryby. Ale jen když byl měsíc černý. Po zbytek času byla osiřelým děvčátkem v páru rozedraných bot příliš velkých na její chodidla a v hnědém plášti s otrhaným lemem, vykřikujícím „Mušle, srdcovky a slávky“, zatímco před sebou strkala svůj vozík na kolečkách Hadrníkovým přístavem.

Věděla, že měsíc bude černý právě dnes; minulou noc nebyl víc než jen tenkou štěpinkou. „Co víš, co jsi nevěděla, když jsi od nás odcházela?“ zeptá se laskavý muž ihned, jakmile ji uvidí. Vím, že se Bruscova dcera schází na střeše s chlapcem, když její otec spí, pomyslela si. Brea mu dovoluje dotýkat se jí, třebaže ten kluk je jen střešní krysa a o všech střešních krysách je známo, že jsou to zloději. Jenže to byla jen jedna věc. Kočka by potřebovala dvě další. Zatím si ale starosti nedělala. Vždycky existovaly nové věci, o kterých se mohla dozvědět, třeba dole u lodí.

Když se vrátili do domu, Kočka pomohla Bruscovým synům vyložit člun. Brusco a jeho dcery rozdělili korýše do tří vozíků, rozložili je na podestýlku z mořských řas. „Vraťte se domů, až všechno prodáte,“ řekl Brusco děvčatům, tak jak to dělával každého rána, a ony se poslušně vydaly prodat úlovek. Brea odveze svůj dvoukolák do Purpurového přístavu, kde bude prodávat Bruscovo zboží braavoským námořníkům, jejichž lodě tam kotvily. Talea se pokusí o štěstí v uličkách kolem Měsíčního jezírka nebo bude prodávat mezi chrámy na Ostrově bohů a Kočka zamířila do Hadrníkova přístavu, tak jak to dělávala po devět dnů z deseti.

Jen Braavosanům bylo dovoleno používat Purpurový přístav, těm z Potopeného města a Paláce mořského lorda; lodě z jeho sesterských měst a ze zbytku širého světa musely kotvit v Hadrníkově přístavu, chudobnějším, drsnějším a špinavějším, než byl Purpurový. Také byl hlučnější, jeho mola a uličky plnili námořníci a obchodníci z půl stovky zemí, mísící se s těmi, kdo jim sloužili a okrádali je. Kočka to tam měla nejraději z celého Braavosu. Líbil se jí ten hluk a zvláštní pachy a ráda pozorovala lodě, které připlouvaly s večerním přílivem, i ty, co odplouvaly. Také měla ráda námořníky; hlučné Tyrošany s jejich dunivými hlasy a obarvenými vousy; světlovasé Lysénce, vždycky se snažící handrkovat se s ní o ceny; podsadité zarostlé námořníky z přístavu Ibben, vrčící nadávky tichými chraplavými hlasy. Nejraději měla námořníky z Letních ostrovů, s pletí hladkou a tmavou jako týkové dřevo. Nosili péřové pláště v červené, zelené a žluté barvě a vysoké stěžně a bílé plachty jejich labutích lodí byly úchvatné na pohled.

A někdy tam byli také muži ze Západozemí, veslaři a námořníci z karak ze Starého města, obchodní galéry z Šerodolu, Králova přístaviště a Města racků, velké břichaté vinařské kogy ze Stromoviny. Kočka znala braavoská slova pro mušle, slávky a srdcovky, ale v Hadrníkově přístavu vyvolávala svoje zboží v obchodní hantýrce, řeči přístavů, doků a námořnických putyk, drsné směsici slov a frází z tuctu jazyků, doprovázené posunky a gesty, povětšinou urážlivými. Právě ty měla Kočka nejraději ze všech. Kdokoli, kdo ji obtěžoval, uviděl její dlouhý nos nebo byl počastován nadávkami jako lejno z řiti nebo velbloudí kunda. „Sice jsem nikdy neviděla velblouda,“ říkala jim, „ale poznám velbloudí kundu, když ji ucítím.“

Jednou za dlouhý čas se jí podařilo někoho tím rozzuřit, ale pro tyto případy u sebe nosila prstový nůž. Udržovala si jej ostře nabroušený a také jej uměla používat. Rudý Roggo jí to ukázal jednou odpoledne ve Šťastném přístavu, když čekal, až bude volná Lanna, za kterou přišel. Naučil ji, jak jej schovávat v rukávě, jak jej co nejrychleji vyndat, když to bude potřebovat, a jak naříznout měšec tak rychle a nepozorovaně, že budou všechny mince pryč, než je majitel začne postrádat. Bylo dobré umět tyto věci, s čímž souhlasil dokonce i laskavý muž; zvlášť za nocí, když se venku potulovali rváči a střešní krysy.

Kočka si v docích našla přátele; nosiče a kejklíře, provazníky a opraváře plachet, hostinské, pivovarníky a pekaře, žebráky a nevěstky. Kupovali od ní slávky a mušle, vyprávěli jí pravdivé příběhy o Braavosu a prolhané o svých životech a smáli se tomu, jak mluvila, když se pokoušela hovořit braavosky. Nikdy se tím netrápila. Místo toho na ně udělala dlouhý nos a řekla jim, že jsou velbloudí kundy, a oni jen řičeli smíchy. Gyloro Dothare ji naučil oplzlé písně a jeho bratr Gyleno jí pověděl o nejlepších místech k lovu úhořů. Kejklíři z Lodi jí ukázali postoje hrdiny a naučili ji promluvy z her Píseň Rhoyne, Dvě dobyvatelovy manželky a Kupcova chlípná žena. Brk, smutnooký malý muž, který psal všechny ty oplzlé frašky pro Loď, se jí nabídl, že ji naučí, jak líbá žena, ale Tagganaro jej praštil treskou a udělal tomu rázný konec. Cossomo Kouzelník ji naučil triky s rukama. Dokázal spolknout myš a vytáhnout ji z jejího ucha. „Je to kouzlo,“ říkal.

„Není,“ hádala se s ním Kočka. „Tu myš jsi měl po celou dobu v rukávě. Viděla jsem, jak se tam hýbe.“

„Ústřice, škeble a srdcovky!“ byla Koččina kouzelná slova a stejně jako všechna dobrá kouzelná slova ji dokázala zavést téměř kamkoli. Chodívala na paluby lodí z Lysu, Starého města a přístavu Ibben a prodávala svoje ústřice rovnou na palubě. Některé dny tlačila svůj vozík kolem věží mocných, aby nabídla pečené škeble strážným u jejich bran. Jednou se pokoušela prodat svoje zboží na schodišti Paláce pravdy, a když se ji další podomní obchodník snažil zahnat, převrátila jeho vozík a vysypala jeho ústřice na dlažbu. Kupovali od ní celní úředníci z Kontrolorského přístavu a veslaři z Potopeného města, jehož potopené báně a věže vyčnívaly ze zelených vod laguny. Jednou, když se Brea uchýlila do postele s měsíčním krvácením, musela Kočka odtlačit svůj dvoukolák do Purpurového přístavu, kde prodávala kraby a krevety veslařům z výletní bárky Mořského lorda, obsazené od přídě k zádi smějícími se tvářemi. V jiné dny se vydala podél sladkovodní řeky k Měsíčnímu jezírku. Prodávala svoje zboží naparujícím se rváčům v pruhovaném saténu i strážcům klíčů a justiciárům v prostých šedohnědých oděvech. Vždycky se ale vracela do Hadrníkova přístavu.

„Ústřice, škeble, srdcovky!“ volala dívka, zatímco tlačila svůj vozík podél přístavních hrází. „Mušle, krevety a slávky!“ Po ulici za ní tiše našlapovala špinavá oranžová kočka, přilákaná zvukem jejího vyvolávání. O kus dál se objevila druhá, smutné, ucourané šedivé stvoření s pahýlem ocasu. Kočky měly rády pach Kočky. Někdy jich za sebou měla celý tucet, než den skončil. Čas od času jim hodila ústřici a dívala se, která z nich ji získá pro sebe. Ti největší kocouři vyhrávali zřídkakdy, jak si všimla; častěji připadla kořist nějakému menšímu, rychlejšímu zvířeti, hubenému, špinavému a hladovému. Tak jako já, řekla si v duchu. Jejím oblíbencem byl vychrtlý starý kocour s ožvýkaným uchem, který jí připomínal kočku, co kdysi honila po Rudé baště. Ne, to bylo nějaké jiné děvče, ne já.

Dvě z lodí, které tu byly ještě včera, dnes scházely, jak si Kočka všimla, ale zakotvilo tam pět nových; malá karaka jménem Vřeštivá opice, velká ibbenská velrybářská loď, která páchla dehtem, krví a velrybím tukem, dvě otřískané kogy z Pentosu a štíhlá zelená galéra ze Starého Volantisu. Kočka se zastavila u spodního konce každé lodní lávky, aby vyvoláváním nabídla k prodeji svoje škeble a ústřice, jednou v obchodní hantýrce a pak znovu ve společné řeči Západozemí. Jeden člen posádky velrybářské lodi jí začal nadávat tak hlasitě, že zahnal všechny její kočky, a jeden z pentoských veslařů se jí zeptal, kolik chce za škeblíčku mezi nohama, ale na ostatních lodích si vedla lépe. Jeden chlapík na zelené galéře spolykal půl tuctu ústřic a pověděl jí, jak jeho kapitána zabili lysénští piráti, kteří se je pokoušeli přepadnout blízko Kamenoschodů. „Byl to ten bastard Saan se Synem staré matky a jeho velkou Valyrijkou. Unikli jsme jim, ale jen tak tak.“

Ukázalo se, že malá Vřeštivá opice je loď z Města racků se západozemskou posádkou, která byla ráda, že si může s někým popovídat ve společném jazyce. Jeden se ptal, jak je možné, že děvče z Králova přístaviště prodává ústřice v docích Braavosu, a tak mu pověděla svůj příběh. „Budeme tady čtyři dny a čtyři dlouhé noci,“ řekl jí další. „Kde tu člověk najde nějaké to povyražení?“

„Herci v Lodi dávají Sedm opilých veslařů“ odpověděla Kočka, „a ve Flekatém sklepě dole u bran Potopeného města pořádají úhoří zápasy. Nebo jestli chcete, jděte k Měsíčnímu jezírku, kde se dnes v noci konají šermířské souboje.“

„Jo, to je dobré,“ řekl další námořník, „jenže Wat chce ve skutečnosti ženskou.“

„Nejlepší nevěstky jsou ve Šťastném přístavu, dole vedle místa, kde kotví Loď kejklířů.“ Ukázala tím směrem. Některé z nevěstek v docích byly zkažené a námořníci, kteří nově připluli z moře, nikdy nevěděli, které jsou které. Nejhorší ze všech byla S‘vrone. Každý říkal, že okradla a zabila na tucet mužů, že shodila těla do kanálů a nakrmila jimi úhoře. Opilá dcera dokázala být milá, když byla střízlivá, ale ne když v sobě měla víno. A Morová Jeyne byla ve skutečnosti muž. „Ptej se po Veselindě. Ve skutečnosti se jmenuje Meralyn, ale každý jí říká Veselinda.“ Veselinda si koupila tucet ústřic pokaždé, když Kočka projížděla s vozíkem kolem nevěstince, a rozdělila se o ně s ostatními děvčaty. Měla dobré srdce, v tom se všichni shodli. „To a největší pár cecků v Braavosu,“ chlubívala se ráda Veselinda.

Její děvčata byla také hezká; Uzardělá Bethany a Námořníkova žena, jednooká Yba, která dokázala věštit osud z kapky krve, hezká malá Lanna, ba dokonce Assadora, Ibbeňanka s knírkem. Možná nebyly krásné, ale byly na ni hodné. „Šťastný přístav je místo, kam chodí všichni námořníci,“ ujišťovala Kočka muže z Vreštivé opice. „‚Chlapci vykládají lodě,‘“ říká Veselinda, „‚a moje děvčata vykládají hochy, co se na nich plaví.‘“

„A co takové ty vybájené děvy, o kterých zpívají námořníci?“ zeptal se nejmladší opičák, rudovlasý hoch s pihami, kterému nemohlo být o mnoho víc než šestnáct. „Jsou tak hezké, jak se o nich říká? Kde člověk sežene nějakou takovou?“

Jeho druhové námořníci se na něj podívali a dali se do smíchu. „U sedmi pekel, chlapče,“ řekl jeden z nich. „Takovou kurtizánu by si snad mohl dovolit ještě tak náš kapitán, ale jen kdyby prodal tu svoji zatracenou loď. Tenhle druh kundiček je pro urozené pány, ne pro takové, jako jsme my.“

Braavoské kurtizány byly proslavené na celém světě. Zpívali o nich zpěváci, zlatníci a šperkaři je zahrnovali dary, umělci prosili o čest jejich přízně, kupečtí princové platili královské sumy, aby si je mohli vodit na plesy, slavnosti a herecká představení, rváči se mezi sebou kvůli nim zabíjeli. Jak tak Kočka tlačila svůj vozík podél kanálů, zahlédla někdy večer některou z nich plující kolem cestou na dostaveníčko s milencem. Každá kurtizána měla svoji vlastní bárku a sluhy, kteří ji odváželi na schůzky. Básnířka vždycky držela v ruce knihu, Měsíční stín si oblékala jen bílou a stříbrnou a Mořskou královnu nikdy neviděli bez jejích Mořských panen, čtyř mladých děvčat ve výkvětu prvního krvácení, které jí držely vlečku a česaly jí vlasy. Jedna kurtizána byla krásnější než druhá. Dokonce i Zahalená dáma byla krásná, třebaže její tvář spatřili jen ti, které přijala za své milence.

„Jedné kurtizáně jsem prodala tři srdcovky,“ řekla Kočka námořníkům. „Zavolala na mě, když vystupovala ze své bárky.“ Brusco jí dal jasně najevo, že s kurtizánami nesmí nikdy mluvit, pokud nebude sama oslovena jako první, ale tato žena se na ni usmála a zaplatila jí ve stříbře desetinásobek ceny, kterou měly slávky.

„A která to byla? Královna srdcovek, je to tak?“

„Černá perla,“ řekla jim. Veselinda tvrdila, že Černá perla je nejslavnější kurtizána ze všech. „Tahle pochází z draků,“ řekla Veselinda Kočce. „První Černá perla byla pirátská královna. Západozemský princ ji pojal za svou milenku a zplodil s ní dceru, která vyrostla a stala se kurtizánou. Její vlastní dcera se jí stala taky a po ní její dcera a nakonec tahle. Co ti řekla, Kočko?“

„Řekla: ‚vezmu si tři srdcovky,‘ a ‚Nemáš pálivou omáčku, maličká?‘“ odpověděla Kočka.

„A cos jí na to řekla ty?“

„Řekla jsem: ‚Ne, moje paní,‘ a ‚Neříkejte mi maličká. Jmenuji se Kočka.‘ Měla bych s sebou vozit pálivou omáčku. Beqqo to tak dělá a taky prodá třikrát tolik ústřic než Brusco.“

Kočka řekla o Černé perle také laskavému muži. „Její skutečné jméno je Bellegere Otherys,“ informovala jej. Byla to jedna ze tří věcí, které se dozvěděla.

„To je,“ řekl kněz tiše. „Její matka byla Bellorona, ale první Černá perla byla také Bellegere.“

Kočka ale věděla, že muže z Vřeštivé opice nebude jméno kurtizániny matky zajímat. Místo toho se jich zeptala na zprávy o Sedmi královstvích a o válce.

„Válce?“ zasmál se jeden z nich. „Jaké válce? Žádná válka není.“

„Není ve Městě racků,“ řekl další. „Není v Údolí. Malý lord nás udržuje mimo veškeré dění, stejně jako to dělala jeho matka.“

Jeho matka. Paní z Údolí byla vlastní sestra její matky. „Lady Lysa,“ řekla, „ona je…?“

„…mrtvá?“ dořekl to za ni pihovatý chlapec, který měl hlavu plnou kurtizán. „Jo. Zavraždil ji její vlastní zpěvák.“

„Och.“ Mně do toho ale nic není. Kočka zkanálů nikdy žádnou tetu neměla. Nikdy. Vzala svůj vozík a odjela s ním od Vřeštivé opice. „Ústřice, slávky a srdcovky,“ volala. „Ústřice, slávky a srdcovky!“ Většinu svého úlovku prodala nosičům vykládajícím velkou vinařskou kogu ze Stromoviny a zbytek pak mužům opravujícím myrskou galéru, kterou poškodily bouře.

O kus níž v docích narazila na Tagganara, který seděl opřený zády o pilíř vedle Cassa, Krále tuleňů. Koupil si od ní nějaké mušle a Casso na ni štěkl a dovolil jí zatřepat jeho ploutví. „Pojď pracovat ke mně,“ naléhal na ni Tagganaro, když vysával mušle ze skořápek. Hledal nového společníka od té doby, co Opilá dcera prohnala nůž rukou Malého Narba. „Dám ti víc než Brusco a nebudeš tak páchnout rybinou.“

„Cassovi se líbí, jak smrdím,“ řekla. Král tuleňů štěkl, jakoby na souhlas. „Copak se Narbovi ruka nehojí?“

„Neohne tři prsty,“ stěžoval si Tagganaro mezi pojídáním škeblí. „K čemu je dobrý kapsář, když nemůže používat prsty? Narbo byl dobrý ve vybírání měšců, ale už ne tak dobrý ve výběru kurev.“

„Veselinda říká to samé,“ přitakala Kočka. Měla Malého Narba ráda, i když to byl zloděj. „Co bude dělat?“

„Tahat za veslo, říká. Myslí si, že na to mu dva prsty stačí, a Mořský lord pořád hledá nové námořníky. Povídám mu: ‚Ne, Narbo. Moře je studenější než panna a krutější než děvka. Raději by sis měl uříznout ruku a jít žebrat.‘ Casso ví, že mám pravdu. Je to tak, Casso?“

Tuleň štěkl a Kočka se musela usmát. Hodila jeho směrem další srdcovku a pak si šla po svých.

Když se Kočka dostala do Šťastného přístavu, přes uličku od místa, kde byla zakotvená Loď, den byl téměř u konce. Někteří z herců seděli na kraji trupu, podávali si z ruky do ruky měch vína, ale když uviděli Koččinu kárku, přišli si k ní pro ústřice. Zeptala se jich, jak pokračují se Sedmi opilými námořníky. Zasmušilý Joss jí odpověděl: „Ouence konečně přistihl Allaqua v posteli se svou ženou. Dali se do sebe kejklířskými meči a oba nás opustili. Zdá se, že dnes večer budeme mít jen pět opilých námořníků.“

„Budeme se snažit dohnat v opilosti to, co bude hra postrádat na námořnících,“ prohlásil Myrmello. „Řekl bych, že jmenovitě já jsem pro tuto úlohu jako stvořený.“

„Malý Narbo chce být veslařem,“ řekla jim Kočka. „Kdybyste ho vzali mezi sebe, bylo by vás šest.“

„Raději pospíchej za Veselindou,“ řekl jí Joss. „Víš, jak dokáže být kyselá, když nemá svoje ústřice.“

Když však Kočka vklouzla do nevěstince, našla Veselindu sedící ve společné místnosti se zavřenýma očima, naslouchající Dareonovi, jak hraje na svoji harfu. Byla tam také Yna, která zaplétala Lanně její krásné dlouhé zlaté vlasy. Další hloupá milostná píseň. Lanna pořád prosila zpěváka, aby jí hrál ty svoje pitomé písničky. Byla nejmladší z nevěstek, teprve čtrnáctiletá. Kočka věděla, že Veselinda za ni žádá třikrát tolik než za kteroukoli jinou ze svých dívek.

Rozezlilo ji, když viděla Dareona sedět tam tak nestoudně a házet očima po Lanně, zatímco jeho prsty tančily po strunách harfy. Nevěstky mu říkaly černý zpěvák, ale teď na něm už sotva bylo něco černého. Za peníze, které si vydělal zpěvem, se vrána proměnila v páva. Dnes na sobě měl přepychový purpurový plášť lemovaný popelčinou, pruhovanou bílofialovou tuniku a pestrobarevné kalhoty, ale vlastnil také hedvábný plášť a další, ušitý z vínového sametu, olemovaný zlatým brokátem. Černé na něm byly jen jeho boty. Kočka ho slyšela, jak říká Lanně, že všechno ostatní hodil do kanálu. „S tmavou jsem skoncoval,“ prohlásil.

Je to muž Noční hlídky, pomyslela si, zatímco zpíval o jakési pitomé paní, která se vrhla z jakési pitomé věže, protože její pitomý princ byl mrtvý. Ta paní měla jít a zabít ty, co zabili jejího prince. A zpěvák by měl být na Zdi. Když se Dareon ve Šťastném přístavu objevil poprvé, Arya se ho málem zeptala, zda by ji nevzal s sebou do Východní hlídky, dokud ho neslyšela, jak říká Bethany, že se zpátky už nikdy nevrátí. „Tvrdé postele, nasolené tresky a nekonečné hlídky, to je Zeď,“ řekl. „A kromě toho tam není nikdo ani zpoloviny tak hezký jako ty. Jak bych tě mohl kdy opustit?“ To samé říkal Lanně, jak Kočka slyšela, a jedné z nevěstek v Kočičím domě, a dokonce i Slavíkovi, v tu noc, kdy hrál v Domě u sedmi lamp.

Kéž bych tu tak byla v tu noc, kdy ho ten tlustý udeřil. Veselindina děvčata se tomu stále smála. Yna říkala, že ten tlustý kluk zrudl jako řípa pokaždé, když se ho jen dotkla, ale když začal dělat problémy, Veselinda ho nechala vytáhnout ven a hodit do kanálu.

Kočka myslela na tlustého chlapce, vzpomínala, jak ho zachránila před Terrem a Orbelem, když tu se vedle ní objevila Námořníkova žena. „Zpívá pěknou písničku,“ řekla tiše ve společné řeči Západozemí. „Bohové jej musí milovat, že mu dali takový hlas a taky pohlednou tvář.“

Má pohlednou tvář a zkažené srdce, pomyslela si Arya, ale nahlas to neřekla. Dareon se oženil s Námořníkovou ženou, která spávala jen s muži, co si ji vzali. Ve Šťastném přístavu se někdy konaly tři nebo i čtyři svatby za noc. Obřad často prováděl veselý, vínem prosáklý rudý kněz Ezzelyno. Jindy to byl Eustace, který byl kdysi septonem v Septuzamořem. Pokud nebyl po ruce žádný kněz, jedna z nevěstek zaběhla k Lodi a přitáhla nějakého herce. Veselinda vždycky tvrdila, že herci jsou lepší kněží než sami kněží, především Myrmello.

Svatby byly hlučné a veselé, se spoustou pití. Kdykoli se tam objevila Kočka se svým vozíkem, Námořníkova žena poručila, ať její nový manžel koupí nějaké ústřice, aby mu to ztuhlo k završení sňatku. Byla opravdu hodná a taky se hezky smála, ale Kočce se zdálo, že je na ní i něco smutného.

Ostatní nevěstky říkaly, že Námořníkova žena navštěvuje ve dnech svého měsíčního krvácení Ostrov bohů a zná všechny bohy, co tam žijí, dokonce i ty, na které Braavos zapomněl. Říkaly, že se tam chodívá modlit za svého prvního manžela, svého pravého manžela, který se ztratil na moři, když sama nebyla starší než Lanna. „Myslí si, že když najde toho správného boha, možná vyšle větry a ty k ní přivanou zpátky její starou lásku,“ řekla jednooká Yna, která ji znala nejdéle, „ale já se modlím, aby se to nikdy nestalo. Její láska je mrtvá. Kdyby se k ní měl kdy vrátit zpátky, byla by to jen mrtvola.“

Dareon konečně dozpíval svou píseň. Jak odeznívaly poslední tóny, Lanna si povzdechla a zpěvák odložil loutnu a přitáhl si ji na klín. Právě ji začal šimrat, když Kočka řekla nahlas: „Mám tu ústřice, kdybyste někdo nějaké chtěli,“ a Veselinda otevřela oči. „Výborně,“ řekla žena. „Přines je sem, dítě. Yno, jdi pro chléb a ocet.“

Když Kočka odcházela ze Šťastného přístavu s tučným měšcem a vozíkem, v němž zbyla jen sůl a řasy, na obloze za řadou stěžňů viselo napuchlé rudé slunce. Dareon odcházel taky. Slíbil, že dnes večer zazpívá v hostinci U zeleného úhoře, jak jí řekl, když spolu kráčeli uličkou. „Pokaždé, když hraji u Úhoře, zaplatí mi stříbrem,“ chlubil se, „a některé večery jsou tam kapitáni a majitelé lodí.“ Přešli po můstku a pokračovali křivolakou zadní uličkou, zatímco stíny dne se prodlužovaly. „Brzy budu hrát v Purpuru a potom v paláci Mořského lorda,“ mluvil dál Dareon. Koččin prázdný vozík rachotil po kočičích hlavách, vydával svůj vlastní druh rachotivé hudby. „Včera jsem jedl slanečky s nevěstkami, ale do roka budu jíst císařské kraby s kurtizánami.“

„Co se stalo s tvým bratrem?“ zeptala se Kočka. „S tím tlustým? Našel nějakou loď do Starého města? Říkal, že se měl plavit na Paní Ušanoře.“

„To jsme měli všichni. Na příkaz lorda Sněha. Říkal jsem Samovi, nech tu toho starce, ale ten tlustý blázen neposlouchal.“ Ve vlasech mu zářilo poslední světlo zapadajícího slunce. „Nu, teď už je příliš pozdě.“

„Přesně tak,“ řekla Kočka, když vstoupili do přítmí další křivolaké uličky.

Než se vrátila do Bruscova domu, nad malým kanálem se již sbírala večerní mlha. Uklidila vozík, našla Bruska v jeho pracovně a s žuchnutím před něj na stůl hodila svůj měšec.

Brusco ho popleskal. „Dobře. Ale co je tohle?“

„Boty.“

„Dobré boty těžko najdeš,“ řekl Brusco, „ale tyhle jsou na moje nohy moc malé.“ Vzal jednu a přimhouřil na ni oči.

„Měsíc bude dnes černý,“ připomněla mu.

„Tak to by ses měla modlit.“ Brusco odstrčil boty stranou a vysypal mince z měšce, aby je spočítal. „Valar dohaeris.“

Valar morghulis, pomyslela si.

Mlha se zvedala všude kolem, když kráčela ulicemi Braavosu. A než se protlačila dveřmi ze dřeva čarostromu do Domu černé a bílé, už se mírně třásla zimou. Toho večera tam hořelo jen pár svící, blikajících jako spadlé hvězdy. Ve tmě byli všichni bohové cizinci.

Dole ve sklepení si svlékla Koččin rozedřený plášť, přetáhla si přes hlavu Koččinu rybami páchnoucí hnědou halenu. Odkopla Koččiny boty plné skvrn od soli, vyklouzla z Koččina spodního prádla a vykoupala se v citrónové vodě, aby ze sebe spláchla pach kočky z kanálů. Když se vynořila, vymydlená a vydrhnutá do růžova, s hnědými vlasy přilepenými ke tvářím, byla Kočka pryč. Oblékla si čisté roucho a pár měkkých plátěných trepek a odťapkala do kuchyně, aby si od Ummy vyprosila nějaké jídlo. Kněží a akolyté již jedli, ale kuchařka pro ni schovala kus pěkné smažené tresky a šťouchané žluté tuříny. Zhltla jídlo, zapila je, pak šla pomáhat dívence s přípravou jejích jedů.

Jejím úkolem bylo většinou přinášet věci, šplhat po žebříku a vyhledávat byliny a listí, které dívenka potřebovala. „Sladkospánek je nejjemnější ze všech jedů,“ řekla jí dívenka, zatímco jej drtila v hmoždíři paličkou. „Pár zrníček zpomalí rychle bušící srdce, zabrání třesu rukou a učiní člověka klidným a silným. Špetka zaručí celou noc hlubokého spánku beze snů. Tři špetky zajistí spánek, který nikdy neskončí. Jeho chuť je velmi sladká, takže je nejlépe použít ho v zákuscích, koláčcích a medových vínech. Tady, přičichni.“ Nechala ji přičichnout, pak ji poslala nahoru po žebříku, aby našla červenou skleněnou láhev. „Toto je krutější jed, ale je bez vůně a bez zápachu, proto se snadno zamaskuje. Říkají mu slzy z Lys. Rozpuštěný ve víně nebo ve vodě rozežere člověku vnitřnosti a břicho. Přičichni si.“ Arya si přičichla a necítila nic. Dívenka odložila slzy stranou a otevřela silný kamenný džbán. „Tato pasta je okořeněná baziliščí krví. Dodá vařenému masu vynikající chuť, ale po pozření vede k záchvatům divokého šílenství u zvířat i u lidí. Myš si troufne zaútočit na lva, když ochutná baziliščí krev.“

Arya se kousla do rtu. „Účinkovalo by to na psy?“

„Na jakékoli teplokrevné zvíře.“ Dívenka ji pleskla.

Zvedla si ruku k tváři, spíš překvapením, než že by ji to bolelo. „Proč jsi to udělala?“

„To Arya z rodu Starků si hryže ret pokaždé, když o něčem přemýšlí. Jsi Arya z rodu Starků?“

„Nejsem nikdo,“ odpověděla vztekle. „Kdo jsi ty?“

Neočekávala, že jí dívenka odpoví, ale udělala to. „Narodila jsem se jako jediné dítě z prastarého rodu, jako dědička mého vznešeného otce,“ řekla dívenka. „Moje matka zemřela, když jsem byla malá. Vůbec si na ni nepamatuji. Když mi bylo šest, můj otec se znovu oženil. Jeho žena se ke mně chovala laskavě, dokud neporadila svou vlastní dceru. Pak už si jen přála, abych zemřela, tak aby mohla její vlastní krev podědit bohatství mého otce. Chtěla vyhledat pomoc Mnohotvárného boha, ale nedokázala přinést oběť, kterou po ní žádal. Místo toho se rozhodla, že mne otráví sama. Zanechalo mne to takovou, jakou mne vidíš teď, ale zůstala jsem naživu. Když léčitelé v Domě rudých rukou řekli mému otci, co udělala, přišel sem a přinesl oběť, nabídl všechny svoje peníze a mne. On mnoha tváří vyslyšel jeho modlitbu. Byla jsem přivedena do chrámu, abych sloužila, a žena mého otce obdržela dar.“

Arya ji obezřetně pozorovala. „To je pravda?“

„Je v tom pravda.“

„A lži také?“

„Je v tom nepravda a nadsázka.“

Pozorovala dívenčinu tvář po celou dobu, co jí svůj příběh vyprávěla, ale dívenka na sobě nedala nic znát. „Mnohotvárný bůh si vzal jen dvě třetiny bohatství tvého otce, ne všechno.“

„Přesně tak. V tomhle jsem přeháněla.“

Arya se usmála, uvědomila si, že se usmívá, a štípla se do tváře. Ovládej svůj obličej, pokárala sama sebe. Můj úsměv je můj sluha, měl by přijít jen na můj příkaz. „Která část byla lež?“

„Ne část. Lhala jsem o lži.“

„Opravdu? Nebo lžeš teď?“

Než však stačila dívenka odpovědět, do místnosti vstoupil s úsměvem laskavý muž. „Zase jsi k nám přišla.“

„Měsíc je černý.“

„To je. Jaké tři věci víš, které jsi nevěděla, když jsi odsud odcházela?“

Vím třicet nových věcí, vyhrkla málem. „Narbo neohne tři prsty na ruce. Má v úmyslu stát se veslařem.“

„Je dobré tohle vědět. A co ještě?“

Zamyslela se nad svým dnem. „Quence a Alaquo se spolu bili a odešli z Lodi, ale já si myslím, že se vrátí.“

„Jenom si to myslíš, nebo to víš!“

„Jenom si to myslím,“ musela přiznat, třebaže si tím byla jistá. Herci museli jíst stejně jako ostatní lidé a pro Modrou lucernu nebyli Quence a Alaquo dost dobří.

„Přesně tak,“ přitakal laskavý muž. „A ta třetí věc?“

Tentokrát nezaváhala. „Dareon je mrtvý. Černý zpěvák, který přespával ve Šťastném přístavu. Ve skutečnosti to byl dezertér z Noční hlídky. Někdo mu podřízl krk a strčil ho do kanálu, ale nechal tam jeho boty.“

„Dobré boty těžko najdeš.“

„Přesně tak.“ Snažila se udržet svůj obličej naprosto bez hnutí.

„Říkám si, kdo to asi mohl udělat?“

„Arya z rodu Starků.“ Pozorovala jeho oči, jeho ústa, svaly jeho čelisti.

„To děvče? Já myslel, že odešla z Braavosu. Kdo jsi ty?“

„Nikdo.“

„Lžeš.“ Otočil se k dívence. „Mám sucho v krku, Prokaž mi laskavost a přines mi pohár vína a teplé mléko pro naši přítelkyni Aryu, která se k nám tak neočekávaně vrátila.“

Cestou přes město Arya přemýšlela, co laskavý muž řekne na to, co mu poví o Dareonovi. Možná se na ni bude zlobit, nebo možná bude potěšen, že zpěvákovi poskytla dar Mnohotvárného boha. Přehrávala si ten rozhovor v hlavě půl stovky krát, jako nějaký herec při představení. Ale nikdy ji nenapadlo teplé mléko.

Když bylo mléko přineseno, Arya je vypila. Bylo cítit trochu připáleně a zanechalo jí hořkou pachuť v ústech. „Teď jdi do postele, dítě,“ řekl laskavý muž. „Zítra musíš sloužit.“

Té noci se jí opět zdálo, že je vlk, ale byl to sen odlišný od ostatních. V tomto snu neměla žádnou smečku. Byla na lovu sama, skákala nad střechami a tiše ťapkala podél břehů kanálu, kradouc se za stíny skrze mlhu.

Když se příštího rána probudila, byla slepá.

SAMWELL

Skořicový vítr byla labutí loď z Města vysokých stromů na Letních ostrovech, kde byli muži černí, ženy prostopášné – a i bohové tam byli divní. Neměla na palubě žádného septona, který by vedl modlitby za zemřelého, a tak tato úloha připadla Samwellovi Tarlymu, kdesi poblíž sluncem spalovaného jihovýchodního pobřeží Dorne.

Sam si oblékl svůj černý plášť, aby odříkal slova, třebaže odpoledne bylo horké a dusné, téměř bez jediného závanu větru. „Byl to dobrý člověk,“ řekl… ale jakmile to vyslovil, věděl, že začal špatně. „Ne. Byl to velký člověk. Mistr z Citadely, s řetězem a pod přísahou, a také bratr Noční hlídky, vždy věrný. Když se narodil, pojmenovali ho po hrdinovi, který zemřel příliš mladý, ale třebaže žil dlouhý, předlouhý čas, jeho vlastní život nebyl o nic méně hrdinský. Žádný člověk nebyl moudřejší ani laskavější. Na Zdi se vystřídal během jeho služby tucet lordů velitelů, ale on tam vždycky byl, aby jim radil. Radil také králům. Sám mohl být králem, jenže když mu nabídli korunu, řekl jim, že by ji měli dát jeho mladšímu bratrovi. Kolik mužů by udělalo něco podobného?“ Sam cítil, jak se mu derou slzy do očí, a věděl, že už moc dlouho pokračovat nevydrží. „Byl z krve draka, ale nyní jeho oheň vyhasl. Byl to Aemon Targaryen. A nyní jeho stráž skončila.“

„A nyní jeho stráž skončila,“ zamumlala Fialka v ozvěně, houpajíc dítě v náručí. Kojja Mo to zopakovala ve společné řeči Západozemí, pak ta slova řekla ještě jednou v letním jazyce pro Xhonda, svého otce a zbytek shromážděné posádky. Sam svěsil hlavu a dal se do pláče. Jeho vzlyky byly tak hlasité a srdceryvné, že se mu třáslo celé tělo. Fialka vstala, postavila se vedle něho a nechala ho plakat na svém rameni. I ona měla v očích slzy.

Vzduch byl vlhký, teplý a mrtvolně klidný a Skořicový vítr byl unášen proudem po hlubokém modrém moři daleko od pevniny. „Černý Sam říct dobrá slova,“ řekl Xhondo. „Nyní my vypít jeho život.“ vykřikl něco v letním jazyce a na záďovou palubu byl vyvalen a pak naražen soudek kořeněného rumu, tak aby ti na hlídce mohli vypít pohárek na památku starého slepého draka. Posádka jej znala jen krátce, ale Letní ostrované měli v úctě staré a oslavovali svoje mrtvé.

Sam nikdy předtím rum nepil. Ten likér byl zvláštní a opojný; nejdřív sladký, ale s ohnivou pachutí, která mu spalovala jazyk. Byl unavený, tak strašně unavený. Bolely ho všechny svaly, i ty, o kterých ani nevěděl, že je má. Kolena měl ztuhlá, dlaně pokryté čerstvými puchýři a surovými, lepkavými kousky kůže, kde praskly ty staré, A přesto jako by rum a smutek všechny jeho bolesti spláchl. „Kéž by se nám jen bylo podařilo dostat ho do Starého města, arcimistři by jej možná zachránili,“ řekl Fialce, když spolu usrkávali rum na vysoké příďové nástavbě Skořicového větru. „Léčitelé v Citadele jsou ti nejlepší v Sedmi královstvích. Na chvíli jsem si myslel… doufal jsem…“

V Braavosu se zdálo, že by se Aemon mohl přece jen uzdravit. Xhondovo povídání o dracích jako by do starce vlilo život. Toho večera snědl každé sousto, které mu Sam předložil. „Nikdo nikdy nepátral po dívce,“ řekl. „To princ byl přislíben, ne princezna. Rhaegar, myslel jsem si… že ten kouř pocházel z ohně, jenž pohltil Létohrad v den jeho narození a sůl že byla ze slz prolitých za ty, co zemřeli. Jako mladý sdílel moji víru, až teprve později dospěl k přesvědčení, že to je jeho vlastní syn, kdo naplní proroctví, protože v noci, kdy byl Aegon počat, byla nad Královým přístavištěm vidět kometa; tedy Rhaegar si byl jistý, že krvácející hvězda musí být kometa. Jací blázni jsme byli, když jsme sami sebe považovali za moudré! Jak jsme se jen mýlili! Draci nejsou ani mužského ani ženského pohlaví, Barth tuto pravdu prohlédl, ale jsou chvíli tím a chvíli oním, proměnliví jako plamen. To nás mátlo po tisíce let. Daenerys je vyvolená, narozená uprostřed soli a kouře. Draci to prokázali.“ Zdálo se, že mu pouhé mluvení o ní dodává sílu. „Musím jít za ní. Musím. Kéž bych tak byl o deset let mladší.“

Stařec byl tak odhodlaný, že dokonce přešel lodní lávku Skořicového větru po vlastních, jakmile Sam dohodl detaily jejich plavby. Již dal Xhondovi svůj meč a pochvu, aby velkému chlapíkovi splatil péřový plášť, který si zničil, když zachraňoval Sama před utonutím. Jedinými cennými věcmi, které jim stále zůstávaly, byly knihy ze sklepení Černého hradu. Sam se s nimi loučil velice nerad. „Byly určené pro Citadelu,“ řekl, když se ho Xhondo zeptal, co se mu nelíbí. Když ten chlapík přeložil jeho slova, kapitán se dal do smíchu. „Ouhuru Mo říká, že šedí muži svoje knihy dostat,“ řekl mu Xhondo, „jenže si je muset koupit od Quhuru Mo. Mistři dávat za knihy, které oni nemít, poctivé stříbro, a někdy platit i červeným a žlutým zlatem.“

Kapitán chtěl také Aemonův řetěz, ale to Sam odmítl. Začal vysvětlovat, že pro každého mistra je velká hanba přijít o svůj řetěz. Xhondo to musel přeložit třikrát, než to Ouhuru Mo pochopil a smířil se s tím. Když vyjednávání skončilo, byl Sam chudší o svoje boty, černý oděv, spodní prádlo a zlomený roh, který našel Jon Sníh na Pěsti prvních lidí. Neměl jsem jinou možnost, říkal si v duchu. V Braavosu bychom zůstat nemohli, neexistoval jiný způsob, jak za cestu zaplatit. I to by mu připadalo jako levná cena za to, že by dostali mistra Aemona do Starého města.

Cesta na jih však byla bouřlivá a každá vichřice si vybírala daň na starcově síle a stavu mysli. V Pentosu požádal, aby ho vynesli na palubu; tam mu Sam mohl vykreslit obraz města svými slovy, ale to bylo naposledy, co opustil kapitánovu postel. Brzy poté mu začal opět vynechávat rozum. A než Skořicový vítr proplul kolem Krvácející věže do přístavu Tyroš, Aemon již nemluvil o snaze nalézt loď, která by ho vzala na východ. Místo toho se jeho řeči opět stočily ke Starému městu a arcimistrům Citadely.

„Musíš jim to říct, Same,“ naléhal. „Arcimistrům. Musíš je přimět pochopit. Muži, kteří byli v Citadele, když jsem tam byl já, jsou již padesát let mrtví. Ti druzí mě nikdy neznali. Moje dopisy… ve Starém městě jim musely připadat jako blouznění starce, kterého opustil rozum. Musíš je přesvědčit, když jsem to já nedokázal. Pověz jim, Same… pověz jim, jak to teď vypadá nahoře na Zdi… živé mrtvoly a bílí chodci, přikrádající se chlad…“

„Povím,“ slíbil Sam. „Přidám svůj hlas ke tvému, mistře. Řekneme jim to oba společně.“

„Ne,“ řekl stařec, „musíš to být ty. Pověz jim to. Proroctví… sen mého bratra… lady Melisandra vyložila ta znamení špatně. Stannis… Stannis v sobě má něco z dračí krve, to ano. Jeho bratři to měli také. Rhaelle, Eggova malá holčička, mysleli jsme si, že ona… matka jejich otce… říkala mi strýčku mistře, když byla malá. Pamatuji si na to, a tak jsem sám sobě dovolil doufat… možná jsem to tak chtěl… myslím. Ten meč není ten správný, ona to musí vědět… světlo bez tepla… prázdná záře… ten meč je nesprávný a falešné světlo nás může zavést jen hlouběji do tmy, Same. Naší jedinou nadějí je Daenerys. Pověz jim to v Citadele. Přinuť je naslouchat. Musí k ní poslat mistra. Daenerys je třeba radit, učit ji, ochraňovat ji. Po celá ta léta jsem otálel, čekal jsem, pozoroval, a nyní, když se rozednilo, jsem již příliš stár. Umírám, Same.“ Ze slepých bílých očí mu při tomto doznání stékaly slzy. „Člověk starý jako já by v sobě již neměl mít strach ze smrti, ale já ho mám. Není to hloupé? Tam, kde jsem, je stejně pořád tma, tak proč bych se měl tmy bát? Přesto si nemohu pomoci a musím přemýšlet, co bude následovat, až z mého těla unikne poslední teplo. Budu navěky hodovat v Otcově zlaté síni, jak nás učí septoni? Budu znovu mluvit s Eggem, najdu Dareona zdravého a šťastného, uslyším svoje sestry, jak zpívají svým dětem? Co když mají pravdu páni koní? Budu navěky brázdit noční oblohu na plamenném hřebci? Nebo se musím znovu vrátit do tohoto údolí smutku? Kdo ví, jaká je pravda? Kdo byl za hranicí smrti, aby to viděl? Jenom živé mrtvoly – a sami dobře víme, jaké jsou. My to víme.“

Bylo toho málo a ještě méně, co mohl na tohle Sam říci, aby poskytl starci alespoň malou útěchu. A pak přišla Fialka a zazpívala mu píseň, nesmyslnou písničku, kterou se naučila od některé z Krasterových žen. Starý muž se při ní ale usmíval a pomohla mu usnout.

To byl jeden z jeho posledních dobrých dnů. Poté stařec trávil víc času spánkem než bděním, schoulený pod hromadou kožešin v kapitánově kajutě. Někdy cosi tiše mumlal ze spaní. Když se probudil, volal Sama, naléhal, že mu musí něco říct, ale než k němu Sam přispěchal, často zapomněl, co to bylo. A i když si na to vzpomněl, jeho řeč byla jeden velký nesouvislý zmatek. Mluvil o snech a nikdy nejmenoval snícího, o skleněné svíci, kterou nelze zapálit, o vejcích, která nejdou vysedět. Řekl, že sfinga je rébus a ne luštitel, ať už to mělo znamenat cokoli. Požádal Sama, aby mu četl z knihy od septona Bartha, jehož spisy byly spáleny během vlády Baelora Požehnaného. Jednou se probudil s pláčem. „Drak musí mít tři hlavy,“ kvílel, „ale já jsem příliš stár a křehký, než abych byl jednou z nich. Měl bych být s ní, ukázat jí cestu, ale mé tělo mne zradilo.“

Zatímco Skořicový vítr plul přes Kamenoschody, mistr Aemon často zapomínal Samovo jméno. V některé dny ho považoval za jednoho ze svých mrtvých bratrů. „Byl na takovou cestu příliš slabý,“ řekl Sam Fialce na přídi po dalším doušku rumu. „Jon to měl vědět. Aemon byl sto a dvě léta stár, nikdy se neměl vydat na moře. Kdyby byl zůstal v Černém hradu, mohl žít dalších deset let.“

„Nebo by ho upálili. Ta rudá žena.“ Dokonce i tady, tisíc líg od Zdi, nedokázala Fialka vyslovit jméno lady Melisandry nahlas. „Chtěla královskou krev pro svoje ohně. Val věděla, že to tak chce. Lord Sníh taky. Proto mne přinutili odvézt Dallino děťátko a nechat tam místo něho moje vlastní. Mistr Aemon odešel do spánku a už se neprobudil, ale kdyby tam byl zůstal, upálila by ho.“

I tak bude hořet, pomyslel si Sam zničeně, akorát, že teď to budu muset udělat já. Targaryenové vždycky dávali svoje mrtvé plamenům. Ouhuru Mo nechtěl dovolit pohřební hranici na palubě Skořicového větru, a tak Aemonovu mrtvolu strčili do sudu s černým rumem, aby ji uchovali, než loď připluje do Starého města.

„V noc předtím, než zemřel, mne požádal, zda by si směl podržet dítě,“ pokračovala Fialka. „Bála jsem se, že by ho mohl upustit, ale nestalo se to. Houpal je a broukal mu písničku a Dallin chlapec natáhl ručky a dotkl se jeho tváře. Hrábl po jeho rtech a já myslela, že to starého pána možná bolí, ale jen ho to rozesmálo.“ Pohladila Sama po ruce. Mohli bychom toho malého pojmenovat Mistr, jestli chceš. Až bude starší, ne teď. Opravdu bychom mohli.“

„Mistr není jméno. Ale mohla bys ho pojmenovat Aemon.“

Fialka se nad tím zamyslela. „Dalla ho porodila během bitvy, zatímco všude kolem zpívaly meče. Takové by měl dostat jméno. Aemon Bitvozrozený. Aemon Ocelopíseň.“

Jméno, které by se možná líbilo dokonce i otci. Válečnické jméno. Ten chlapec byl koneckonců syn Manceho Nájezdníka a Crasterův vnuk. Neměl v sobě nic ze Samovy zbabělé krve. „Ano, pojmenuj ho tak.“

„Až mu budou dva,“ slíbila. „Ne dřív.“

„Kde je chlapec?“ napadlo Sama zeptat se. Mezi rumem a zármutkem mu teprve nyní došlo, že Fialka s sebou nemá dítě.

„Má ho Kojja. Poprosila jsem ji, aby je chvilku pohlídala.“

„Ach tak.“

Kojja byla kapitánova dcera, vyšší než Sam a štíhlá jako kopí, s kůží černou a hladkou jako leštěný gagát. Také velela rudým lučištníkům a dokázala natáhnout dvojitě prohnutý luk ze dřeva zlatostromu tak, že vystřelil šíp na vzdálenost čtyři sta yardů. Když je v Kamenoschodech napadli piráti, Kojjin luk jich skolil tucet, zatímco všechny Samovy šípy padaly do vody. Jedinou věcí, kterou Kojja milovala víc než svůj luk, bylo houpání Dallina chlapce na kolenou. Také mu ráda zpívala písničky v letním jazyce. Divoký princ se stal miláčkem všech žen v posádce a zdálo se, že Fialka jim v tomto ohledu důvěřovala tak jako nikdy žádnému muži.

„To bylo od Kojji laskavé,“ řekl Sam.

„Já se jí zpočátku bála,“ řekla Fialka. „Byla tak černá, a ty její zuby byly tak velké a bílé, měla jsem strach, že je to nějaké zvíře nebo zrůda. Ale není. Je hodná a mám ji ráda.“

„Já vím, že máš.“ Po většinu jejího života byl jediným mužem, kterého Fialka znala, strašlivý Craster. Zbytek jejího světa tvořily ženy. Muži ji děsí, ale ženy ne, uvědomil si Sam. Docela to chápal. On sám také dával v Parožnatém vrchu přednost dívčí společnosti. Jeho sestry k němu byly laskavé. A třebaže jiná děvčata ho někdy škádlívala, z krutých slov se dokázal otřepat snadněji než z úderů a ran, které mu uštědřovali ostatní chlapci v hradu. Dokonce i nyní, na Skořicovém větru, se Sam cítil pohodlněji s Kojjou Mo než s jejím otcem, ačkoli to bylo možná proto, že ona mluvila společnou řečí, zatímco on ne.

„Tebe mám taky ráda, Same,“ zašeptala Fialka. „A mám ráda tento nápoj. Chutná jako oheň.“

Ano, pomyslel si Sam, nápoj pro draky. Jejich pohárky byly prázdné, a tak přešel k sudu a znovu je naplnil. Slunce viselo nízko nad západním obzorem, jak si všiml, napuchlé do trojnásobku své velikosti. Fialčina tvář byla v jeho narudlém světle uzardělá a červená, vypili pohárek na Kojju Mo a další na Dallina chlapce a jeden na Fialčino dítě na Zdi. A pak už jim nezbývalo nic jiného než vypít dva pohárky na Aemona z rodu Targaryenů. „Ať jej Otec soudí spravedlivě,“ řekl Sam mezi vzlyky. Slunce již téměř zapadlo, než byli s mistrem Aemonem hotovi. Zůstala po něm jen dlouhá, tenká rudá čára žhnoucí na západním obzoru, jako krvavý šrám přes oblohu. Fialka řekla, že ten nápoj roztáčí loď kolem dokola, a tak jí Sam pomohl dolů po žebříku do ženských kajut.

Hned za dveřmi tam visela lampa a jemu se podařilo uhodit se do ní hlavou, když šel dovnitř. „Au,“ řekla Fialka, „ublížil sis? Ukaž, podívám se.“ Naklonila se blíž…

…a políbila ho na ústa.

Sam si uvědomil, že jí polibek oplácí. Odříkal jsem slova, pomyslel si, ale její ruce již tahaly za jeho černý oděv, škubaly tkanicemi jeho kalhot. Přerušil polibek na dost dlouho, aby řekl: „To nemůžeme,“ ale Fialka vydechla: „Můžeme,“ a opět přikryla jeho ústa svými. Skořicový vítr se otáčel kolem nich a Sam cítil rum na Fialčině jazyku, a pak už měla obnažená ňadra a on se jich dotýkal. Odříkal jsem slova, pomyslel si znovu, ale jedna z jejích bradavek našla cestu mezi jeho rty. Byla růžová a tvrdá a když ji začal sát, ústa mu vyplnilo mléko, mísící se s chutí rumu, a on nikdy v životě neochutnal nic tak jemného a sladkého a dobrého. Jestli to udělám, nebudu o nic lepší než Dareon, pomyslel si, jenže to bylo příliš krásné, než aby dokázal přestat. A najednou byl jeho úd venku, trčel mu z kalhot jako tlustý růžový stěžeň. Připadalo mu to tak směšné, když tam tak stál, že by se nejraději dal do smíchu, ale Fialka ho srazila zády napřed na svoji pryčnu, vykasala si sukně k bokům a s tichým zasténáním se na něho posadila. To bylo ještě lepší než bradavky. Je tak vlhká, pomyslel si, lapaje po dechu. Netušil jsem, že žena může tam dole tak zvlhnout. „Teď jsem tvoje žena,“ zašeptala, klouzajíc na něm nahoru a dolů. A Sam zasténal a říkal si, ne, ne, nemůžeš být, odříkal jsem slova, odříkal jsem slova, ale jediným, co z něj vyšlo, bylo: „Ano.“

Potom usnula s rukama kolem něho a tváří položenou přes jeho hruď. Sam se potřeboval taky vyspat, ale byl opilý rumem a mateřským mlékem a Fialkou. Věděl, že by se měl odplížit zpátky do svého vlastního visutého lůžka v kajutě mužů, jenže mu bylo tak dobře, když ležela stulená vedle něho, že se nějak nedokázal pohnout.

Dovnitř přišli další, muži i ženy, a Sam naslouchal, jak se líbají a milují mezi sebou navzájem. Letní ostrované. Takto truchlí. Odpovídají na smrt životem. Sam to někde četl, už hodně dávno. Říkal si, jestli to Fialka věděla, jestli jí Kojja Mo řekla, co má dělat.

Vdechoval vůni jejích vlasů a hleděl na lampu houpající se mu nad hlavou. Dokonce ani Stařena by mne z tohoto nemohla bezpečně vyvést. Nejlepším řešením by bylo vyklouznout z kajuty a skočit do moře. Když se utopím, nikdo se nikdy nedozví, jak jsem zostudil sám sebe a porušil svoji přísahu, a Fialka si může najít lepšího muže, a ne takového velkého tlustého zbabělce, jako jsem já.

Příštího rána se probudil ve svém vlastním visutém lůžku v mužské kajutě. Xhondo hulákal cosi o větru. „Zvedl se vítr,“ nepřestával křičet ten chlapík. „Vzbuď se a pracuj, Černý Same. Zvedl se vítr.“ Co postrádal Xhondo na slovní zásobě, vynahrazoval si rozsahem svého hlasu. Sam se vykutálel ze sítě a okamžitě toho zalitoval. Hlava mu třeštila, jeden z puchýřů na dlani mu v noci praskl, a měl pocit, jako by měl každou chvíli začít zvracet.

Xhondo však neměl slitování, a tak jediné, co mohl Sam udělat, bylo vsoukat se zpátky do svých černých šatů. Našel je na podlaze pod svou houpací sítí. Všechno zmuchlané dohromady v jedné vlhké hromadě. Přičichl k nim, aby se přesvědčil, jak jsou špinavé, a vdechl zápach soli, moře a dehtu, vlhké plachtoviny a plísně, ovoce, ryb a rumu, podivných koření a exotického dřeva a opojné voničky svého vlastního zaschlého potu. Ale byla na nich také Fialčina vůně, čistá vůně jejích vlasů a sladká vůně jejího mléka, a tak byl rád, že si je může obléci. Dal by však mnoho a ještě víc za teplé suché ponožky. Mezi prsty už mu začínala růst plíseň.

Truhlice s knihami ani zdaleka nestačily k tomu, aby zaplatily cestu pro čtyři osoby z Braavosu do Starého města. Skořicový vítr nicméně trpěl nedostatkem rukou, a tak Quhuru Mo souhlasil, že je vezme s sebou, pokud si cestu odpracují. Když Sam protestoval, že je mistr Aemon příliš slabý, chlapeček miminko a Fialka má hrůzu z moře, Xhondo se jen smál. „Černý Sam být velký tlustý muž. Černý Sam pracovat za čtyři.“

Popravdě řečeno měl Sam měl tak nešikovné ruce, že pochyboval, že kdy vůbec zastane práci jednoho zdatného muže, ale snažil se. Hadry myl paluby a kameny je drhnul do hladká, tahal za kotevní řetězy, svinoval lana a honil krysy, zašíval potrhané plachty, plátoval díry bublajícím horkým dehtem, vykosťoval ryby a krájel ovoce pro kuchaře. Fialka se také snažila. Byla v lanoví a plachtoví mnohem mrštnější než Sam, třebaže čas od času ji pohled na takovou rozlohu vody stále nutil zavírat oči.

Fialka, pomyslel si Sam, co já jen budu dělat s Fialkou?

Byl to dlouhý horký, ulepený den, který mu připadal tím delší, že mu bolestně tepalo v hlavě. Sam se zaměstnával provazy, plachtami a dalšími úkoly, které mu Xhondo přidělil. A snažil nezalétat očima k sudu s rumem, ve kterém bylo tělo Starého mistra Aemona… ani k Fialce. Nedokázal se jí podívat do tváře, ne po tom, co spolu dělali minulou noc. Když vyšla Fialka na palubu, Sam zašel dolů. Když šla na příď, on šel na záď. Když se na něj usmála, on se odvrátil a cítil se přitom mizerně. Měl jsem skočit do moře, když ještě spala, pomyslel si. Vždycky jsem byl zbabělec, ale až dosud jsem aspoň nebyl křivopřísežník.

Kdyby mistr Aemon nebyl zemřel, Sam se ho mohl zeptat, co má dělat. Kdyby byl na palubě Jon Sníh nebo dokonce Pyp či Grenn, mohl by se obrátit na ně. Místo toho měl Xhonda. Xhondo by nerozuměl, co bych mu říkal. A i kdyby rozuměl, určitě by mi řekl, abych ji ošoustal znovu. „Šoustat“ bylo první slovo ze společného jazyka, které se Xhondo naučil a velmi si ho oblíbil.

Měl štěstí, že byl Skořicový vítr tak velký. Na palubě Černého ptáka by jej Fialka vždycky hned dostihla. „Labutí lodě“ se velkým lodím z Letních ostrovů říkalo v Sedmi královstvích kvůli jejich nadouvajícím se bílým plachtám a také kvůli galeonovým figurám na přídích, které obvykle znázorňovaly ptáky. Přitom, jak byly velké, brázdily vlny s neuvěřitelnou lehkostí. S dobrým svěžím větrem v zádech dokázal Skořicový vítr předhonit jakoukoli galéru, třebaže za bezvětří byl zcela bezmocný. A nabízel spoustu míst, kam se mohl ukrýt zbabělec.

Nakonec byl však přece jen zahnán do úzkých. Když slézal po skončení své hlídky po žebříku do podpalubí, popadl jej za límec Xhondo. „Věrný Sam jít s Xhondo,“ řekl, odtáhl jej přes palubu a hodil jej k nohám Kojje Mo.

Daleko na severu byla nízko nad obzorem vidět mlha. Kojja Mo ukázala tím směrem. „Tamhle je pobřeží Dorne. Písek, skály a škorpioni, a stovky líg žádné dobré kotviště. Můžeš tam doplavat, jestli chceš, a dojít do Starého města pěšky. Budeš muset přejít hluboké písky v poušti, přelézt pár hor a přeplavat dravou řeku. Nebo jdi za Fialkou.“

„Ty to nechápeš. Minulou noc jsme…“

„…uctívali vaše mrtvé a bohy, kteří vás oba stvořili. Xhondo dělal to samé. Já jsem hlídala dítě, jinak bych byla s ním. Vy všichni zápaďané děláte z milování něco hanebného. V milování ale žádná hanba není. Jestliže vaši septoni tvrdí, že je, tak vašich sedm bohů musí být démoni. Na ostrovech víme, jak to je. Naši bohové nám dali nohy, abychom mohli běhat, nosy, abychom mohli cítit, ruce, abychom se mohli dotýkat a hmatat. Jaký šílený krutý bůh by dal člověku oči a řekl mu, že je od nynějška až do konce života musí mít zavřené a nikdy se nepodívat na krásu světa? Jen obludný bůh, zrůda v temnotě.“ Kojja položila ruku Samovi mezi nohy. „A tak i tohle ti bohové dali z určitého důvodu, abys mohl… jaké je pro to západozemské slovo?“

„Šoustat,“ nabídl se Xhondo úslužně.

„Ano, šoustat. Poskytovat rozkoš a dělat děti. V tom není žádná hanba.“

Sam před ní ucouvl. „Složil jsem přísahu. Nepojmu za manželku žádnou ženu a nezplodím děti. Odříkal jsem slova.“

„Ona zná slova, která jsi odříkal. V některých ohledech je to ještě dítě, ale není slepá. Ví, proč chodíš v černém, proč putuješ do Starého města. Ví, že si tě nemůže nechat. Chce tě jen na tu malou chvíli, to je všechno. Ztratila svého otce a svého manžela, svoji matku a svoje sestry, svůj domov, svůj svět. Jediné, co má, jsi ty a děťátko. Tak jdi za ní, nebo plav.“

Sam se zoufalstvím v očích pohlédl na mlhu, která značila vzdálenou linii pobřeží. Věděl, že by daleko nedoplaval.

Šel tedy za Fialkou. „To, co jsme udělali… kdybych se mohl oženit, vzal bych si raději tebe než nějakou princeznu nebo urozenou pannu, ale nemohu. Pořád jsem vrána. Odříkal jsem slova, Fialko. Šel jsem s Jonem do lesa a odříkal jsem slova před stromem srdce.“

„Stromy na nás dávají pozor,“ zašeptala Fialka, otírajíc mu slzy z tváří. „V lese vidí všechno… ale tady žádné stromy nejsou. Jenom voda, Same. Jenom voda.“

CERSEI

Den byl studený, šedivý a vlhký. Pršelo celé dopoledne a i když pak déšť ustal, mraky se toho dne nechtěly rozptýlit. Vůbec neviděli slunce. Toto mizerné počasí stačilo k tomu, aby znechutilo dokonce i malou královnu. Místo vyjížďky se svými slepičkami a jejich doprovodem strážných a obdivovatelů strávila celý den v Panenských komnatách a naslouchala zpěvu Modrého barda.

Cersein vlastní den byl jen o málo lepší, a to až do soumraku. Jakmile začala šedivá obloha přecházet v černou, řekli jí, že Krásná Cersei připlula s večerním přílivem a že venku čeká Aurane Vodský a žádá o slyšení.

Královna pro něj okamžitě poslala. V okamžiku, kdy vstoupil do jejího soláru, poznala, že nese dobré zprávy. „Výsosti,“ řekl s širokým úsměvem, „Dračí kámen je váš.“

„To je nádhera.“ Vzala ho za ruce a políbila jej na tváře. „Vím, že Tommen bude rovněž potěšen. To také znamená, že můžeme uvolnit flotilu lorda Redwyna a vyhnat železné muže ze Štítů.“ Zprávy z Roviny byly ponuřejší s každým havranem, který přiletěl. Zdálo se, že železní se se svými novými skalisky nespokojili. Ve velkých počtech podnikali nájezdy podél Klikatice a zašli až tak daleko, že zaútočili na Stromovinu a menší ostrovy, které ji obklopovaly. Redwynové neměli ve svých domovských vodách víc než tucet válečných lodí a všechny byly přemoženy, ukořistěny nebo potopeny. A jako poslední přišly zvěsti, že ten šílenec, který si říká Euron Vraní oko, dokonce posílá svoje veslice proti proudu Šeptavice směrem ke Starému městu.

„Lord Paxter nakládal zásoby na cestu domů, když Krásná Cersei zvedla plachty,“ hlásil lord Vodský. „Řekl bych, že nyní už je hlavní část jeho flotily na moři.“

„Doufejme, že budou mít lepší cestu a hezčí počasí, než bylo dnes.“ Královna stáhla Vodského do okenního sedátka vedle sebe. „Musíme za tento triumf poděkovat seru Lorasovi?“

Jeho úsměv se vytratil. „Někteří řeknou, že ano, Výsosti.“

„Někteří?“ Pátravě se na něj zadívala. „Ty ne?“

„Nikdy jsem neviděl statečnějšího rytíře,“ odpověděl Vodský, „ale to, co mohlo být nekrvavým vítězstvím, proměnil v řezničinu. Tisíc mužů je mrtvých, anebo téměř tolik, na tom nesejde. Většina z nich je našich vlastních. A nejenom obyčejní muži, Výsosti, ale rytíři a mladí lordi, ti nejlepší a nejstatečnější.“

„A ser Loras?“

„Bude tisícím prvním. Po bitvě ho odnesli do hradu, ale utrpěl vážná zranění. Ztratil tolik krve, že se mu mistři ani neodvažují pustit žilou.“

„Och, to je smutné. Tommen bude zdrcen. Tolik našeho Rytíře květin obdivoval.“

„Prostý lid rovněž,“ přitakal její admirál. „Jestli Loras zemře, po celé říši budou panny do svého vína ronit slzy.“

Královna věděla, že mluví pravdu. Tři tisíce lidí se protlačily Blátivou bránou, aby viděly sera Lorase v den, kdy vyplouval na moře, a tři z každých čtyř byly ženy. Ten výjev posloužil jen k tomu, že ji naplnil pohrdáním. Nejraději by se na ně rozkřikla, že jsou ovce, řekla by jim, že jediné, v co mohou od Lorase Tyrella doufat, je úsměv a květina. Místo toho jej prohlásila nejstatečnějším rytířem v Sedmi královstvích a usmívala se, zatímco Tommen jej obdarovával mečem vykládaným diamanty, který si měl vzít do bitvy. Král jej také objal, což nebylo součástí Cerseina plánu, ale na tom teď nezáleželo. Mohla si dovolit být velkorysá. Loras Tyrell umíral.

„Vyprávěj,“ požádala ho Cersei. „Chci o tom vědět všechno, od začátku až do konce.“

Než skončil, v místnosti se zešeřilo. Královna zapálila pár svící a poslala Dorcas do kuchyně, aby přinesla nějaký chléb, sýr a kus vařeného hovězího s křenem. Zatímco večeřeli, pobízela Auranea, aby ten příběh vyprávěl znovu, tak aby si správně zapamatovala všechny detaily. „Nechci, aby si naše drahá Margaery vyslechla tyto zvěsti od cizího člověka,“ řekla. „Povím jí to sama.“

„Její Výsost je laskavá,“ řekl Vodský s úsměvem. S prohnaným úsměvem, pomyslela si královna. Aurane už jí nepřipomínal prince Rhaegara tolik jako zpočátku. Má podobné vlasy, ale stejné má i polovina nevěstek v Lys, pokud se dá věřit řečem. Rhaegar byl muž. Tohle je jen vychytralý chlapec, nic víc. Ovšem svým způsobem užitečný.

Margaery byla v Panenských komnatách, usrkávala víno a snažila se přijít se svými třemi sestřenicemi na to, jak se hraje jakási nová hra z Volantisu. Třebaže již byla pozdní hodina, strážní vpustili Cersei okamžitě. „Výsosti,“ začala, „nejlepší bude, když si tu zprávu vyslechneš ode mne. Auran je zpátky z Dračího kamene. Tvůj bratr je hrdina.“

„Já vždycky věděla, že je.“ Zdálo se, že Margaery není vůbec překvapena. Proč by také měla? Očekávala to od okamžiku, kdy Loras poprosil o velení. A přesto, než královna dopověděla svůj příběh, na tváři mladé královny se leskly slzy. „Redwynovi kopáči prokopávali tunel pod hradbami, ale to bylo na Rytíře květin příliš pomalé. Nepochybně myslel na lid tvého otce trpící na Štítech. Lord Vodský říká, že nařídil zteč necelého půl dne po převzetí velení, poté co kastelán lorda Stannise odmítl jeho nabídku ukončit obléhání soubojem muže proti muži. Loras byl první, kdo prolomil obranu, když beranidlo rozbořilo hradní bránu. Vjel přímo do chřtánu draka, říkají, celý v bílém, mával nad hlavou Jitřní hvězdou, sekal doleva a doprava.“

Megga už začala vzlykat. „Jak zemřel?“ zeptala se. „Kdo ho zabil?“

„Žádný muž neměl tu čest,“ odpověděla Cersei. „Ser Loras utržil zásah šípem do stehna a další do ramene, ale statečně bojoval dál, třebaže z něj crčela krev. Později dostal zásah palcátem, který mu přerazil žebra. Potom… ale ne, ušetřím vás toho nejhoršího.“

„Povězte mi to,“ řekla Margaery. „Poroučím to.“

Poroučíš? Cersei se na chvíli zarazila, pak se rozhodla, že to nechá být. „Jakmile parkánová zeď padla, obránci se stáhli do vnitřní bašty. Loras vedl útok i tam. Polili ho vroucím olejem.“

Alla zbledla jako křída a vyběhla z místnosti.

„Mistři pro něj dělají, co je v jejich silách, jak mne ujistil lord Vodský, ale obávám se, že tvůj bratr je ošklivě popálený.“ Cersei vzala Margaery do náruče, aby ji utěšila. „Zachránil říši.“ Když políbila malou královnu na tvář, ucítila chuť jejích slz. „Jaime zapíše všechny jeho činy do Bílé knihy a zpěváci o něm budou zpívat po tisíce let.“

Margaery se vyprostila z jejího objetí tak prudce, že Cersei málem upadla. „Umírá, ale ještě není mrtvý,“ vyhrkla.

„Ano, ale mistři říkají –“

„Umírá, ale ještě není mrtvý!“

„Já tě jen chtěla ušetřit –“

„Já vím, co vy chcete. Jděte pryč.“

Teď aspoň víš, jak jsem se cítila já v tu noc, kdy zemřel Joffrey. Uklonila se, její tvář byla maskou chladné zdvořilosti. „Drahá dcero. Jsem za tebe tak smutná. Zanechám tě zde s tvým zármutkem.“

Lady Merryweather toho večera nepřišla a Cersei zjistila, že je příliš nepokojná, než aby mohla spát. Kdyby mne teď viděl lord Tywin, věděl by, že ve mně má svého nástupce, dědice hodného Skály, říkala si, když ležela v posteli s Jocelyn tiše chrápající do druhého polštáře. Margaery bude brzy plakat hořké slzy, které měla prolévat za Joffreyho. Mace Tyrell by také mohl plakat, ale ona mu nedala žádný důvod zlobit se na ni. Co koneckonců udělala než že jen to, že poctila Lorase svojí důvěrou? Požádal o velení na ohnutém koleni, zatímco polovina dvora tomu přihlížela.

Když zemře, musím někde nechat postavit jeho sochu a uspořádat mu pohřeb, jaký Královo přístaviště ještě nezažilo. Lidem by se to líbilo. Tommenovi rovněž. Chudák Mace mi možná ještě poděkuje. Co se týče jeho paní matky, tak pokud jsou bohové dobří, tahle zpráva ji zabije.

Svítání bylo tím nejhezčím, jaké Cersei zažila za celé roky. Brzy poté přišla Taena a přiznala, že strávila celou noc utěšováním Margaery a jejích dam, popíjením vína, pláčem a vypravováním příběhů o Lorasovi. „Margaery je stále přesvědčená, že nezemře,“ hlásila, zatímco královnu oblékali ke dvoru. „Má v úmyslu poslat svého vlastního mistra, aby se o něj staral. Sestřenice se modlí o Matčino milosrdenství.“

„Já se také pomodlím. Zítra se mnou pojď do Baelorova septa, rozsvítíme za našeho statečného Rytíře květin stovku svící.“ Otočila se ke své služebné. „Dorcas, přines mi korunu. Tu novou, prosím.“ Byla lehčí než ta stará, bledé tepané zlato ozdobené smaragdy, které se zatřpytily, kdykoli pohnula hlavou.

„Dnes ráno jsou zde čtyři, kteří přišli kvůli Skřetovi,“ oznámil ser Osmund, když jej Jocelyn vpustila dovnitř.

„Čtyři?“ Královna byla příjemně překvapena. Do Rudé bašty přicházel neutuchající proud informátorů, tvrdících, že vědí o Tyrionovi, ale čtyři za jeden den bylo neobvyklé.

„Ano,“ přitakal Qyburn. „Jeden vám přinesl hlavu.“

„Toho přijmu jako prvního. Přiveď ho do mého soláru.“ Tentokrát ať nedojde k žádným mýlkám. Ať jsem konečně pomstěna, aby mohl Joff odpočívat v pokoji. Septoni říkali, že číslo sedm je pro bohy posvátné. Pokud ano, možná jí tato sedmá hlava přinese balzám úlevy, po kterém tolik prahla její duše.

Ukázalo se, že muž je Tyrošan; malý, podsaditý a upocený, s úlisným úsměvem kolem úst, který jí připomínal Varyse, a s vidlicovitým vousem obarveným na zeleno a růžovo. Cersei se nelíbil na první pohled, ale byla ochotná přehlédnout jeho nedostatky, pokud měl uvnitř truhličky, co s sebou přinesl, skutečně Tyrionovu hlavu. Byla z cedrového dřeva, vykládaná ebenem ve vzorcích vinných šlahounů a květin, s pantíky a přezkami z bílého zlata. Pěkná věcička, ale královnin zájem se soustředil výlučně na to, co mohlo být uvnitř. Alespoň je dostatečně velká. Tyrion měl groteskně velkou hlavu, na někoho tak malého a zakrslého.

„Veličenstvo,“ zamumlal Tyrošan, hluboce se ukláněje. „Jste tak půvabná, jak se o vás vypráví v příbězích. Dokonce i za Úzkým mořem jsme slyšeli o vaší nebývalé kráse a o žalu, který drásá vaše laskavé srdce. Žádný člověk vám nenavrátí vašeho statečného mladého syna, ale doufám, že vám mohu nabídnout alespoň nějaký balzám na vaši bolest.“ Položil si ruku na hrudník. „Přináším vám spravedlnost. Přináším vám hlavu vašeho valonquar.“

Při tom starém valyrijském slově ji zamrazilo, třebaže jí také poskytlo záchvěv naděje. „Skřet již není můj bratr, pokud jím i kdy byl,“ prohlásila. „Ani nevyslovím jeho jméno. Kdysi to bylo hrdé jméno, než je zneuctil.“

„U nás v Tyroši mu říkáme Krvavoruký, kvůli krvi, která mu stéká z prstů. Královské krvi a krvi vašeho otce. Někteří říkají, že zabil také svoji matku, když si drásal cestu ven z jejího lůna svými drápy.“

Jaký nesmysl, pomyslela si Cersei. „To je pravda,“ řekla. „Pokud je v té truhličce Skřetova hlava, pozvednu tě do panského stavu a dám ti pozemky a hrad.“ Tituly byly levnější než hlína a říční krajiny byly plné polorozbořených hradů opuštěně stojících mezi neobdělanými poli a vypálenými vesnicemi. „Můj dvůr čeká. Otevři truhlici a uvidíme.“

Tyrošan ji otevřel s rozmáchlým gestem a s úsměvem na tváři poodstoupil. Zevnitř na ni hleděla hlava trpaslíka spočívající na podestýlce z hebkého modrého sametu.

Cersei si ji důkladně prohlédla. „To není můj bratr,“ prohlásila nakonec. V ústech měla trpkou pachuť. Předpokládám, že to bylo příliš, než abych v to mohla doufat, zvlášť pak po Lorasově smrti. Bohové nikdy nebývají až tak štědří. „Tento muž má hnědé oči. Tyrion měl jedno oko černé a druhé zelené.“

„Ty oči, přesně tak… Výsosti, oči vašeho bratra… jaksi vybledly. Osmělil jsem se a nahradil jsem je skleněnými… ale špatnou barvou, jak jste si všimla.“

To ji jen tím víc popudilo. „Tvoje hlava má možná skleněné oči, ale já ne. Na Dračím kameni jsou chrliče, které připomínají Skřeta víc než tahle kreatura. Je plešatý a dvakrát tak starý než můj bratr. Co se mu to stalo se zuby?“

Muž se schoulil před zuřivostí v jejím hlase. „Měl krásnou sadu zlatých zubů, Veličenstvo, ale my… je mi to líto, ale…“

„Och, ještě ne. Ale bude.“ Měla jsem ho nechat uškrtit. Nechat ho lapat po dechu, dokud by mu obličej nezčernal, tak jako mému synovi. Měla ta slova na rtech.

„Upřímný omyl. Jeden trpaslík vypadá skoro stejně jako druhý a… její Výsost si jistě všimne, nemá nos…“

„Nemá nos, protože jsi mu ho uřízl.“

„Ne!“ Pot na jeho čele vypovídal o tom, že lže.

„Ano.“ Do Cerseina hlasu se vkradl jedovatý tón. „Aspoň že jsi měl tolik rozumu. Ten poslední blázen se mi pokoušel namluvit, že mu jej nějaký pokoutní čaroděj přičaroval zpátky. Přesto se mi zdá, že dlužíš tomuto trpaslíkovi nos. Rod Lannisterů splácí svoje dluhy a já také. Sere Meryne, odveď toho podvodníka ke Qyburnovi.“

Ser Meryn popadl Tyrošana za paži a hlasitě protestujícího jej odvlekl. Když byli pryč, Cersei se otočila k Osmundu Černokotlému. „Sere Osmunde, odkliď mi tu věc z očí a přiveď sem další tři, kteří tvrdí, že vědí o Skřetovi.“

„Jak si přejete, Výsosti.“

Bohužel se ukázalo, že tři další rádoby informátoři nejsou o nic užitečnější než Tyrošan. Jeden řekl, že se Skřet skrývá v jistém nevěstinci ve Starém městě, kde ukájí muže ústy. Byla to komická představa, ale Cersei tomu nevěřila ani na okamžik. Druhý tvrdil, že viděl trpaslíka v kejklířském představení na Braavosu. Třetí trval na tom, že se Tyrion stal poustevníkem kdesi v říčních krajinách, kde žije na jakémsi strašidelném kopci. Královna odpověděla každému stejně. „Kdybyste byli tak dobří, že zavedete některého z mých chrabrých rytířů k tomu trpaslíkovi, budete bohatě odměněni,“ slíbila. „Za předpokladu, že to bude Skřet. Pokud ne… nu, moji rytíři zrovna neoplývají trpělivostí pro podvodníky ani pro blázny, kteří je posílají honit stíny. Takový člověk by mohl přijít o jazyk.“ A jeden po druhém přišli všichni informátoři o svoji víru a připustili, že to možná byl nějaký jiný trpaslík, co viděli.

Cersei si nikdy předtím neuvědomila, že je na světě tolik trpaslíků. „Copak je svět těmi pokřivenými malými zrůdami zamořen?“ stěžovala si, zatímco odváděli posledního z mužů. „Kolik jich jen může být?“

„Méně, než jich bylo původně,“ řekla lady Merryweather. „Směla bych mít tu čest doprovodit Její Výsost ke dvoru?“

„Jestli dokážeš snášet tu nudu,“ odpověděla Cersei. „Robert byl blázen ohledně většiny věcí, ale v jednom ohledu měl pravdu. Je únavné vládnout království.“

„Trápí mne, když vidím Její Výsost tak ustaranou. Já říkám, odjeďme někam a nechme královského pobočníka, ať si ty únavné petice vyslechne sám. Mohly bychom se obléknout jako služky a strávit den mezi prostým lidem, abychom si vyslechly, co si povídají o pádu Dračího kamene. Znám jednu hospodu, kde hraje Modrý bard, když zrovna nezpívá malé královně, a jisté sklepení, kde jeden kouzelník mění olovo ve zlato, vodu ve víno a děvčata v chlapce. Třeba by mohl vyzkoušet svoje kouzla na nás dvou. Nepobavilo by Její Výsost být na jednu noc mužem?“

Kdybych byla muž, byla bych Jaime, pomyslela si královna. Kdybych byla muž, mohla bych vládnout této říši ve svém vlastním jménu namísto v Tommenově. „Jen kdybys ty zůstala ženou,“ řekla, vědouc, že přesně tohle chce Taena slyšet. „Jsi prohnané stvoření, když mne takto pokoušíš, ale jaká bych to byla královna, kdybych svěřila svou říši do třaslavých rukou pána Haryse?“

Taena našpulila ústa. „Její Výsost je tak pilná.“

„To jsem,“ připustila královna, „a na konci dne toho budu litovat.“ Zavěsila se do rámě lady Merryweather. „Pojďme.“

Prvním, kdo jí toho dne přednesl svou petici, byl Jalabhar Xho, jak příslušelo jeho postavení prince v exilu. Přestože vypadal ve svém jasně barevném péřovém plášti úchvatně, zase přišel jen žebrat. Cersei jej nechala přednést jeho obvyklou prosbu o muže a zbraně, co by mu pomohli opětovně získat Rudokvěté údolí, a pak řekla: „Jeho Veličenstvo bojuje svoji vlastní válku, princi Jalabhare. Nemá nyní žádné muže, které by mohl uvolnit pro tu tvoji. Snad příští rok.“ Tohle mu vždycky říkal Robert. Příští rok mu řekne nikdy, ale ne dnes. Dračí kámen byl její.

Jako další předstoupil lord Hallyne z cechu alchymistů, aby se zeptal, zda bude jeho pyromantům dovoleno vysedět kterékoli z dračích vajec, jež by se mohla objevit na Dračím kameni, teď když je ostrov bezpečně zpátky v královských rukou. „Pokud na světě zůstalo kterékoli z takových vajec, Stannis je určitě prodal, aby zaplatil svoji rebelii,“ řekla mu královna. Zdržela se konstatování, že takový plán je šílený. Od té doby, co zahynul poslední targaryenský drak, končily všechny takové pokusy smrtí, naprostou katastrofou nebo ostudou.

Pak přišla na řadu skupina obchodníků, aby trůn poprosili, ať za ně zakročí u Železné banky Braavosu. Braavosané požadovali splacení jejich značných dluhů a odmítali jim poskytnout nové půjčky. Potřebujeme svoji vlastní banku, usoudila Cersei, Zlatou banku Lannisportu. Možná až bude Tommenův trůn zajištěný, mohla by to uskutečnit. Prozatím jen mohla říci obchodníkům, aby braavoským lichvářům splatili, co jim náleží.

Následovala církevní delegace v čele s jejím starým přítelem septonem Raynardem. Přes město jej provázelo šest Válečníkových synů; společně jich bylo sedm, svaté a šťastné číslo. Nový Nejvyšší septon – neboli Nejvyšší vrabčák, jak jej pojmenoval Měsíční chlapec – se ve všem řídil číslem sedm. Rytíři na sobě měli opasky pruhované sedmi barvami víry. Hrušky jejich dlouhých mečů a hřebeny jejich přilbic byly ozdobené krystaly. Třímali v rukou štíty ve stylu neznámém od dob Dobytí, na nichž byl znak v Sedmi královstvích po celá staletí dosud neviděný: duhový meč jasně zářící na temném poli. Přišla již téměř stovka rytířů, aby zaslíbili své životy a meče Válečníkovým synům, jak tvrdil Qyburn, a další přicházeli každým dnem. Opilí bohy, všichni do jednoho. Kdo by si byl pomyslel, že je jich v říši tolik?

Povětšinou to byli rytíři z domácností různých pánů a také potulní rytíři, ale hrstka jich byla i urozeného původu; mladší synové, bezvýznamní lordi, staří muži toužící odčinit své dávné hříchy. A pak tam byl Lancel. Myslela si, že Qyburn žertuje, když jí sdělil, že její nekňuba bratranec opustil hrad, pozemky a ženu a vrátil se do města, aby se připojil k vznešenému a silnému řádu Válečníkových synů, a přesto tam teď stál s ostatními zbožnými blázny.

Cersei se to vůbec nelíbilo. Ani nebyla potěšena ustavičnou bojovností a nevděkem Nejvyššího vrabčáka. „Kde je Nejvyšší septon?“ zeptala se Raynarda. „To jeho jsem předvolala.“

Septon Raynard předstíral lítostivý tón. „Jeho Nejvyšší Svatost poslala místo sebe mne a přikázala mi, abych pověděl Její Výsosti, že jej Sedm poslalo bojovat proti zkaženosti.“

„Jak? Tím, že bude kázat o mravní bezúhonnosti v Hedvábné uličce? Myslí si snad, že modlení nad děvkami je promění zpátky v panny?“

„Naše těla byla utvářena naším Otcem a Matkou, tak aby se mohl spojovat muž se ženou a plodit v manželském svazku děti,“ odpověděl Raynard. „Pro ženy je nízké a hříšné prodávat svoje posvátné tělesné části za peníze.“

Jeho zbožný sentiment by byl přesvědčivější, kdyby královna nevěděla, že septon Raynard má přítelkyně v každém nevěstinci v Hedvábné uličce. Nepochybně usoudil, že opakovat cvrlikání Nejvyššího vrabčáka je výhodnější než drhnout podlahy. „Neodvažuj se mi tu kázat,“ řekla mu. „Majitelky nevěstinců si mi stěžovaly, a oprávněně.“

„Když hříšníci mluví, proč by měli spravedliví naslouchat?“

„Tito hříšníci plní královské truhlice,“ odpověděla královna zhurta, „a jejich peníze pomáhají platit mzdy mým zlatým plášťům a stavět galéry, abychom mohli ochraňovat naše břehy. Také je třeba vzít v úvahu obchod. Kdyby nemělo Královo přístaviště nevěstince, lodě by pluly do Šerodolu nebo Rackoměsta. Jeho Nejvyšší Svatost mi slíbila klid v ulicích města. Nevěstince pomáhají tento klid udržovat. Když nemají muži nevěstky, jsou schopní obrátit se k násilnění. Proto ať si Jeho Nejvyšší Svatost odbývá svoje modlení v septu, jak náleží.“

Královna očekávala, že přijde také lord Gyles, ale místo něj se dostavil velmistr Pycelle s šedým obličejem a omluvným výrazem, aby jí řekl, že pán z Růženína je příliš slabý, než aby mohl vstát z lože. „Je to smutné, ale obávám se, že lord Gyles se brzy připojí ke svým předkům. Ať jej Otec soudí spravedlivě.“

Jestli Gyles zemře, Mace Tyrell a malá královna na mne budou znovu tlačit, abych jmenovala pokladníkem Gartha Hrubiána. „Lord Gyles kašle už celé roky, a nikdy předtím ho to tak neničilo,“ řekla. „Prokašlal polovinu Robertovy vlády a celou Joffreyho. Jestliže teď umírá, může to být jen proto, že jej někdo chce mít mrtvého.“

Velmistr Pycelle nevěřícně zamrkal. „Veličenstvo? Kkdo by mohl chtít mít lorda Gylese mrtvého?“

„Možná jeho dědic.“ Nebo naše malá královna. „Nějaká žena, kterou zavrhl.“ Margaery a Mace a Královna trnů, proč ne? Gyles jim stojí v cestě. „Starý nepřítel. Nový. Ty.“

Starý muž zbledl. „Jjejí Výsost žertuje. Já… já jsem jeho lordstvo pročistil, pustil jsem mu žilou, léčil jsem jej obklady a nálevy… ty mlhy mu poskytly určitou úlevu a sladkospánek pomáhá mírnit prudkost záchvatů, ale obávám se, že nyní už vykašlává s krví i kousky plic.“

„Ať si je to, jak chce. Vrátíš se k lordu Gylesovi a informuješ ho, že nemá mé svolení zemřít.“

„Jak Její Výsost poroučí.“ Pycelle se strnule uklonil.

Bylo toho víc a víc a ještě víc, a každý prosebník byl nudnější než ten před ním. A toho večera, když konečně odešel poslední z nich a ona jedla prostou krmi se svým synem, řekla mu: „Tommene, až se budeš modlit před spaním, pověz Matce a Otci, jak jsi vděčný, že jsi pořád ještě dítě. Být králem je těžká práce. Ujišťuji tě, že se ti líbit nebude. Klovou do tebe jako hejno vran. Každý si z tebe chce urvat kousek.“

„Ano, matko,“ řekl Tommen smutným tónem. Cersei pochopila, že mu malá královna řekla o rytíři Lorasovi. Ser Osmund říkal, že chlapec plakal. Je ještě malý. Než dospěje do Joffva věku, už si ani nevzpomene, jak Loras vypadal „Mně by ale nevadilo, kdyby do mě klovali,“ řekl její syn. „Měl bych každý den chodit s tebou ke dvoru a poslouchat. Margaery říká –“

„– říká toho až příliš,“ vyštěkla Cersei. „Za polovinu těch jejích řečí bych jí nechala vytrhnout jazyk.“

„Tohle neříkej“ vykřikl Tommen a jeho malý kulatý obličej zrudl. „Její jazyk nechej na pokoji. Ani se jí nedotkneš. Já jsem král, ne ty.“

Hleděla na něj plna nevíry. „Co jsi to říkal?“

„Já jsem král. Já mám rozhodovat, komu bude vytržen jazyk, ne ty. Nedovolím ti ublížit Margaery. Nedovolím. Zakazuji to.“

Cersei jej chytila za ucho a s jekotem jej odtáhla ke dveřím, kde stál na stráži ser Boros. „Sere Borosi, Jeho Veličenstvo se zapomnělo. Odveď ho laskavě do jeho ložnice a přiveď Patea. Tentokrát chci, aby Tommen zfackoval toho chlapce sám. A bude pokračovat tak dlouho, dokud tomu klukovi nepoteče krev z obou tváří. Pokud Jeho Veličenstvo odmítne nebo řekne jediné slovo na protest, zavolej Qyburna a pověz mu, aby uřezal Pateovi jazyk, tak aby se Jeho Veličenstvo dozvědělo, zač je toho loket.“

„Jak poroučíte,“ zabručel ser Boros s rozpačitým pohledem na krále. „Veličenstvo, pojďte prosím se mnou.“

Jak na Rudou baštu padla noc, Jocelyn rozdělala oheň v královnině krbu, zatímco Dorcas zapálila svíce u postele. Cersei otevřela okno, aby se nadechla čerstvého vzduchu, a zjistila, že se mraky přivalily zpátky a zakryly hvězdy. „Jaká temná noc, Výsosti,“ zamumlala Dorcas.

Ano, pomyslela si, ale ne tak temná jako v Panenských komnatách nebo na Dračím kameni, kde leží ser Loras Tyrell popelený a krvácející, nebo dole v černých celách pod hradem. Královna nevěděla, proč ji to napadlo. Rozhodla se nevěnovat Falyse jedinou další myšlenku. Souboj muže proti muži. Falyse si to měla rozmyslet, než se vdala za takového blázna. Také dostala vzkaz, že lady Tanda zemřela na zápal plic, kterým onemocněla v důsledku roztříštěného kyčle. Pány Stokořína se stali slaboduchá Lolys a její manžel ser Bronn. Tanda je mrtvá a Gyles umírá. Ještěže máme Měsíčního chlapce jinak by u dvora už nezbyl žádný blázen. Královna se usmívala, když ukládala hlavu na polštář. Když jsem ji políbila na tvář, cítila jsem chuť jejích slz.

Zdál se jí starý sen o třech dívkách v hnědých pláštích, vrásčité stařeně a o stanu, který byl cítit smrtí.

Stařenin stan byl temný, s vysokou špičatou střechou. Nechtělo se jí jít dovnitř o nic víc, než tam chtěla jít tehdy v deseti, ale ostatní dívky ji pozorovaly, a tak se nemohla odvrátit. V tom snu byly tři, stejně jako tehdy ve skutečnosti. Otylá Jenny se držela vzadu, tak jak to dělala vždycky. Bylo k podivu, že vůbec došla až tak daleko. Melara byla odvážnější, starší a pohlednější, zkrátka pěkné pihovaté děvče. Zahalené v hnědých pláštích z hrubého plátna a s kápěmi staženými přes oči se ty tři vykradly ze svých postelí a přešly turnajové kolbiště, aby vyhledaly čarodějku. Melara slyšela služky, jak si šeptají, že umí člověka proklít nebo jej přimět, aby se zamiloval, přivolávat démony a věštit budoucnost.

Ve skutečném životě byly dívky udýchané a splašené, šeptaly si mezi sebou, když tam šly, plné vzrušení a strachu zároveň. Sen byl jiný. Ve snu byly altány rytířů jen jako stíny a rytíři a sluhové, kolem kterých procházely, byli pouhými mlhavými obrysy. Dívky šly velmi dlouho, než našly čarodějčin stan. Než se tak stalo, všechny pochodně již uhasínaly. Cersei pozorovala dívky, jak se k sobě choulí a šeptají si mezi sebou. Jděte zpátky, pokoušela se jim říct. Otočte se. Tady to pro vás není. Ale třebaže otevírala ústa, žádná slova z nich nevyšla.

Dcera lorda Tywina prošla plentou stanu jako první, s Melarou těsně za sebou. Jeyne šla poslední a snažila se schovat se za ty druhé dvě, tak jak to dělávala vždycky.

Vnitřek stanu byl plný pachů. Skořice a muškátový oříšek, paprika, pepř, červený, bílý a černý. Mandlové mléko a cibule. Hřebíček a citrónová tráva, vzácný šafrán a podivná koření, ještě vzácnější. Jediné světlo vycházelo ze železného koše ve tvaru baziliščí hlavy, ponurá nazelenalá záře, ve které vypadaly stěny stanu studené, mrtvé a zetlelé. Bylo to takto i ve skutečném životě? Cersei si na to nemohla vzpomenout.

Čarodějka ve snu spala, tak jako spala i kdysi. Nechejte ji být, chtěla královna vykřiknout. Vy blázínci, nikdy nebuďte spící čarodějku. Bez jazyka se mohla jen dívat, jak z ní děvčata strhávají plášť, kopou do čarodějčiny postele a říkají: „Probuď se, chceme znát svoji budoucnost.“

Když Maggy Žába otevřela oči, Jeyne ustrašeně vykřikla a utekla ze stanu, vrhla se střemhlav zpátky do noci. Otylá hloupá malá Jeyne s těstovitým obličejem, tlustá a bázlivá. Jenže ve skutečnosti byla ona ta chytrá. Jeyne stále žila na Krásném ostrově. Provdala se za jednoho z vazalů mého otce a přivedla na svět tucet dětí.

Stařeniny oči byly žluté a celé pokryté čímsi odporným. V Lannisportu se říkalo, že byla mladá a krásná, když si ji její manžel přivedl z východu s nákladem koření, ale stáří a zlá povaha se na ní podepsaly. Byla malá, hrbatá a plná bradavic, s nazelenalými tvářemi pokrytými škraloupem. Zuby jí vypadaly a prsa jí visela ke kolenům. Byla z ní cítit zkaženost, když stál člověk příliš blízko, a když promluvila, její dech byl divný, silný a odporný. „Jděte pryč,“ řekla dívkám skřehotavým šeptem.

„Přišly jsme, abys nám předpověděla budoucnost,“ řekla jí Cersei.

„Jděte pryč,“ zaskřehotala stařena podruhé.

„Slyšely jsme, že vidíš do zítřků,“ řekla Melara. „Chceme jenom vědět, za jaké muže se provdáme.“

„Jděte pryč,“ zachroptěla Maggy potřetí.

Poslechněme ji, byla by královna vykřikla, kdyby měla jazyk. Stále ještě máte čas utéct. Utíkejte, vy blázínci!

Dívka se zlatými kadeřemi si položila ruce v bok. „Vyjev nám naši budoucnost, nebo půjdu za svým panem otcem a nechám tě zmrskat za neposlušnost.“

„Prosím,“ žadonila Melara. „Jenom nám pověz, co nás čeká, a hned zase půjdeme.“

„Jsou zde tací, co nemají budoucnost,“ zamumlala Maggy svým strašlivým hlubokým hlasem. Povytáhla si svůj šat k ramenům a pokynula dívkám, aby popošly blíž. „Pojďte, když nechcete odejít. Blázni. Ano, pojďte. Musím okusit vaši krev.“

Melara zbledla, ale Cersei ne. Lvice se žáby nebojí, bez ohledu na to, jak je stará a ošklivá. Měla odejít, měla poslechnout, měla se otočit a utéct. Místo toho vzala dýku, kterou jí Maggy podala a přejela si zakrouceným železným ostřím po bříšku palce. Pak udělala totéž Melaře.

V ponurém zeleném stanu vypadala krev spíš černá než červená. Maggyina bezzubá ústa se při pohledu na ni zachvěla. „Ukaž,“ zašeptala, „dej to sem.“ Když jí Cersei podala ruku, vysála krev dásněmi měkkými jako u novorozeněte. Královna si stále pamatovala, jak divná a studená ta její ústa byla.

„Můžeš mi položit tři otázky,“ řekla čarodějka, jakmile se napila. „Moje odpovědi se ti líbit nebudou. Ptej se, nebo odejdi.“

„Kdy se provdám za prince?“ zeptala se.

„Nikdy. Provdáš se za krále.“

Dívčin obličej se pod zlatými kadeřemi zkřivil zmatkem. Po celé roky si pak význam těch slov vykládala tak, že se neprovdá za Rhaegara, dokud jeho otec Aerys nezemře. „Ale stanu se královnou?“ zeptalo se její mladší já.

„Ano.“ V Maggyiných žlutých očích se zlomyslně zablesklo. „Budeš královnou… dokud nepřijde jiná, mladší a krásnější, která tě svrhne a vezme si všechno, co ti bude drahé.“

Přes obličej dítěte přelétl hněv. „Jestli se o to pokusí, nechám mého bratra, aby ji zabil.“ Dokonce ani tehdy se nezastavila, tak byla svéhlavá. Stále ještě měla jednu nezodpovězenou otázku. „Budeme mít král a já děti?“ zeptala se.

„Ach ano. Šest a deset pro něho a tři pro tebe.“

To Cersei nedávalo smysl. Palec ji v místě, kde se do něj řízla, bolel, a její krev odkapávala do rohože na podlaze. Jak by tomu tak mohlo být? Chtěla se zeptat, ale svoje otázky již vyčerpala.

Stařena s ní však zjevně neskončila. „Zlato bude jejich korunami a zlato bude jejich rubáši,“ řekla. „A až tě tvoje slzy vysuší, valonquar stiskne svýma rukama tvoje bledé bílé hrdlo a vymáčkne z tebe život.“

„Co je to valonquar! Nějaká obluda?“ Zlaté dívce se ta věštba nelíbila. „Jsi lhářka, bradavičnatá žába a smradlavá stará divoška a já nevěřím ani slovu z toho, co jsi řekla. Pojď, Melaro, jdeme. Nestojí za to, abychom ji poslouchaly.“

„Já mám taky tři otázky,“ nedala se odbýt její přítelkyně. A když ji Cersei začala tahat za ruku, vykroutila se jí a otočila se zpátky k čarodějce. „Provdám se za Jaimeho?“ vyhrkla.

Ty hloupé děvče, pomyslela si královna, ještě i teď plná hněvu. Jaime ani neví, že existuješ. Tehdy žil její bratr jen pro meče, psy a koně… a pro ni, svoje dvojče.

„Ani za Jaimeho, ani za žádného jiné muže,“ odpověděla Maggy. „Tvoji panenskou hlavu dostanou červi. Dnes večer je tady tvoje smrt, maličká. Cítíš její dech? Je velmi blízko.“

„Jediný dech, co cítíme, je ten tvůj,“ řekla Cersei. Na stole u jejího lokte stál džbán plný jakéhosi hustého lektvaru. Zvedla jej do výše a hodila jej staré ženě do očí. Ve skutečném životě na ně čarodějka křičela v divném cizím jazyce a proklínala je, zatímco prchaly ze stanu. Ve snu se však její obličej rozpustil, rozplynul se do cárů šedé mlhy, dokud z něj nezůstaly dvě přimhouřené žluté oči, oči smrti.

Valonquar stiskne tvoje hrdlo, slyšela královna hlas, ale nepatřil stařeně. Z mlh jejího snu se vynořily ruce; krátké ruce, a silné. Nad nimi se vznášel jeho obličej, šklebící se na ni různobarevnýma očima. Ne, snažila se královna vykřiknout, ale trpaslíkovy prsty se jí zarývaly hluboko do krku, dusily její protesty. Kopala a křičela, ale nebylo to nic platné. Netrvalo dlouho a vydávala stejný zvuk jako její syn, když umíral, strašlivý tenký savý zvuk, který značil Joffův poslední nádech na zemi.

Probudila se lapající po dechu ve tmě, s pokrývkou obtočenou kolem krku. Shodila ji ze sebe tak prudce, že ji roztrhla, a posadila se. Hruď se jí ztěžka dmula. Sen, řekla sama sobě, starý sen a zmuchlaná pokrývka, to je všechno.

Taena opět trávila noc s malou královnou, a tak bylo na Dorcas, aby spala vedle ní. Královna hrubě zatřásla dívce ramenem. „Probuď se a jdi najít Pycelleho. Myslím, že by měl být u lorda Gylese. Ať sem okamžitě přijde.“ Dorcas, stále napůl spící, se vypotácela z postele a rozběhla se přes místnost pro svoje oblečení.

O celé věky později šouravě vstoupil velmistr Pycelle a zůstal před ní stát se skloněnou hlavou, mrkal očima s těžkými víčky a zápolil s nutkáním zívnout, vypadalo to, jako by jej tíha mistrovského řetězu kolem vrásčitého krku stahovala k podlaze. Pycelle byl starý po celou dobu, co si Cersei pamatovala, ale byla také doba, kdy byl úchvatný: bohatě oděný, vznešený, neobyčejně galantní. Jeho rozměrný bílý vous mu poskytoval dojem moudrosti. Tyrion mu však nechal vous oholit a to, co mu tam pak narostlo, bylo žalostné, pár řídkých chumáčků tenkých rozježených chlupů, které pramálo skrývaly ochablou růžovou kůži pod jeho svěšenou bradou. Tohle není muž, pomyslela si, jen troska muže. Černé cely jej okradly o všechnu sílu, co kdy měl. Cely a Skřetova břitva.

„Jak jsi stár?“ zeptala se Cersei příkře.

„Osmdesát čtyři, nechať se Výsosti zlíbí.“

„Mladší muž by se mi líbil více.“

Pycelle si oblízl jazykem tenké rty. „Bylo mi čtyřicet dva, když mne Konkláva povolala. Kaethovi bylo osmdesát, když ho vybrali, a Ellendorovi takřka devadesát. Starosti úřadu je udolaly a oba byli mrtví do roka od svého povýšení. Jako další byl povolán Merion, teprve šestašedesátiletý, ale zemřel na zimnici cestou do Králova přístaviště. Potom král Aegon požádal Citadelu, aby mu poslali mladšího muže. Byl to první král, kterému jsem sloužil.“

A Tommen bude posledním. „Potřebuji od tebe lektvar. Něco, co by mi pomohlo spát.“

„Pohár vína před spaním často –“

„Já piji víno, ty omezený kreténe. Potřebuji něco silnějšího. Něco, co mi nedovolí mít sny.“

„Vy… Její Výsost si nepřeje mít sny?“

„Co jsem právě řekla? Máš snad už i uši stejně slabé jako úd? Jsi schopen připravit pro mne takový nápoj, nebo musím nařídit lordu Qyburnovi, aby napravil další z tvých selhání?“

„Ne. Není třeba zapojovat toho… zapojovat Qyburna. Spánek beze snů. Dostanete svůj lektvar.“

„Dobrá. Můžeš jít.“ Jakmile se však otočil ke dveřím, zavolala jej zpátky. „Ještě jedna věc. Co se v Citadele učí o proroctvích? Lze předpovídat budoucnost?“

Starý muž zaváhal. Jedna z jeho vrásčitých rukou slepě zatápala po hrudi, jako by chtěla pohladit vous, který tam již nebyl. „Lze předpovídat budoucnost?“ opakoval pomalu. „Snad. Ve starých knihách jsou zmínky o jakýchsi rituálech… ale Její Výsost by se měla spíš ptát ‚Měla by být předpovídána budoucnost?‘ A odpověď na tuhle otázku by měla znít: ‚Ne.‘ Některé dveře je lépe nechat zavřené.“

„Hlavně zavři ty moje, až budeš odcházet.“ Měla vědět, že jí poskytne odpověď stejně neužitečnou, jako byl sám.

Příštího rána posnídala s Tommenem. Zdálo se, že se chlapec již uklidnil; lekce s otloukánkem zjevně posloužila svému účelu. Pojedli smažená vejce, opečenou slaninu a krvavé pomeranče, které dorazily na lodi z Dorne. Jejího syna doprovázela jeho koťata. Když se dívala, jak kočky dovádějí u jeho nohou, Cersei se cítila o něco lépe. Dokud budu žít, Tommenovi se nemůže stát nic zlého. Zabila by polovinu lordů v Západozemí a všechen prostý lid, kdyby to bylo zapotřebí k udržení jeho bezpečí. „Odejdi s Jocelyn,“ řekla, jakmile dojedli.

Poté poslala pro Qyburna. „Je lady Falyse stále naživu?“

„Naživu, ano. Ačkoli možná ne úplně… celá.“

„Chápu.“ Cersei chvíli přemýšlela. „Ten muž, Bronn… nelíbí se mi představa, že mám tak blízko nepřítele. Veškerá jeho moc pochází od Lollys. Kdybychom jmenovali lady Stokořína její starší sestru…“

„Běda,“ řekl Qyburn, „obávám se, že lady Falyse již není ve stavu, kdy by byla schopná vládnout hradu. Nebo se třeba jen najíst. S potěšením konstatuji, že jsem se díky ní naučil spoustu věcí, ale ty lekce měly svou cenu. Doufám, že jsem tím nepřekročil instrukce Její Výsosti.“

„Ne.“ Cokoli měla v úmyslu, bylo na to již pozdě. Nemělo smysl déle se tím zabývat. Bude lepší, když zemře, řekla si v duchu. Stejně by nechtěla žít bez svého manžela. Třebaže to byl tupec, měla ho ráda. „Je tu ještě jedna věc. Minulou noc se mi zdál strašný sen.“

„Všichni lidé jsou takto čas od času postiženi.“

„Ten sen se týkal čarodějky, kterou jsem navštívila jako dítě.“

„Lesní čarodějku? Většinou jsou to neškodní tvorové. Znají něco málo z bylinkářství a něco z porodnictví, ale jinak…“

„Ona uměla víc než jen tohle. Pro její kouzla a lektvary za ní chodila polovina Lannisportu. Byla matkou jednoho menšího lorda, bohatého obchodníka povýšeného do panského stavu mým dědem. Otec tohoto lorda ji objevil, když obchodoval kdesi na východě. Někteří říkají, že ho očarovala, třebaže jediné kouzlo, které k tomu potřebovala, bylo zřejmě to mezi jejími stehny. Nebyla vždycky ošklivá, nebo to tak aspoň říkali. Nepamatuji si jméno té ženy. Něco dlouhého, východního a exotického. Prostí lidé jí říkali Maggy.“

„Maegi?“

„Tak se jim říká? Ta žena vysála člověku kapku krve z prstu a řekla mu, co obsahují jeho zítřky.“

„Krvavá magie je tím nejtemnějším druhem čarodějnictví. Někteří říkají, že je také nejmocnější.“

Tohle Cersei slyšet nechtěla. „Tato maegi vyslovila určitá proroctví. Zpočátku jsem se jim smála, ale… předpověděla smrt jedné z mých služebných. V době, kdy vyslovila to proroctví, bylo dívce jedenáct let, byla zdravá jako koník a žila v bezpečí Skály. Přesto brzy nato spadla do studny a utopila se.“ Melara ji prosila, aby o věcech, které si vyslechly té noci v maegině stanu, nikdy nemluvily. Když o tom nebudeme mluvit, brzy na to zapomeneme a pak to bude jen jaký zlý sen, co se nám zdál, říkala Melara. Špatné sny se nikdy nesplní. Obě byly tenkrát mladé, a tak jim to připadalo takřka moudré.

„Stále trpíte zármutkem za tuto přítelkyni z dětství?“ zeptal se Qyburn. „Tohle vám dělá starosti, Výsosti?“

„Melara? Ne. Sotva si pamatuji, jak vypadala. Já jen že… ta maegi věděla, kolik budu mít dětí, a věděla o Robertových bastardech. Věděla to celá léta předtím, než zplodil prvního z nich. Slíbila mi, že budu královnou, ale řekla, že přijde jiná královna…“ Mladší a krásnější, řekla… „jiná královna, která mi vezme všechno, co mi bude drahé.“

„A vy si přejete tomuto proroctví zabránit?“

Víc než cokoli, pomyslela si. „Dalo by se to překazit?“

„Ach ano. O tom nepochybujte.“

„Jak?“

„Já myslím, že Její Výsost ví jak.“

Věděla to. Věděla jsem to po celou dobu, pomyslela si. Dokonce i tehdy ve stanu. „Jestli se o to pokusí, nechám mého bratra, aby ji zabil.“

Vědět, co je třeba udělat, byla ovšem jedna věc; vědět, jak to udělat, bylo něco jiného. Na Jaimeho již nebylo spolehnutí. Nejlepší by bylo náhlé onemocnění, ale bohové bývali zřídka tak úslužní. Jak tedy? Nůž, polštář, pohár srdcozhouby? To všechno představovalo problém. Když zemřel ve spánku starý člověk, nikdo se nad tím dvakrát nezamýšlel, ale šestnáctileté děvče nalezené mrtvé v posteli by jistě vzbudilo spoustu otázek. Kromě toho, Margaery nikdy nespala sama. A i když ser Loras umíral, ve dne v noci kolem ní stále byly jiné meče.

Meče ale mají dvě ostří. Titíž muži, co ji stráží, by mohli být použiti k tomu, aby ji zničili. Důkazy by musely být natolik přesvědčivé, že by ani Margaeřin vlastní otec neměl jinou možnost než souhlasit s její popravou. To ovšem nebude snadné. Není pravděpodobné, že by se její milenci přiznali, protože to by znamenalo, že budou zkráceni o hlavu i oni. Pokud by ovšem…

Příštího rána přišla královna za Osmundem Černokotlým na nádvoří, kde cvičně zápasil s jedním z Redwynových dvojčat. Se kterým, to nemohla říci; nikdy nebyla schopná rozpoznat jednoho mladíka od druhého. Chvíli je pozorovala při souboji otupenými meči a pak si zavolala sera Osmunda stranou. „Pojď se mnou kousek,“ řekla mu, „a pověz mi pravdu. A teď nechci žádné prázdné vychloubání, žádné řeči o tom, jak je Černokotlý třikrát tak dobrý jako jakýkoli jiný rytíř. Na tvé odpovědi bude mnohé záviset. Tvůj bratr Osney. Jak dobrý je to šermíř?“

„Dobrý. Viděla jste ho. Není tak silný jako já nebo Osfryd, ale dovede rychle zabít.“

„Kdyby na to přišlo, dokázal by porazit sera Borose?“

„Břichatého Borose?“ Ser Osmund se uchechtl. „Tomu je kolik, čtyřicet? Padesát? Polovinu času napůl opilý, tlustý dokonce i když je střízlivý. Pokud i někdy měl chuť do bitvy, dávno ji ztratil. Ano, Výsosti, kdyby bylo třeba zabít sera Borose, Osney by to zvládl. Proč? Dopustil se Boros nějaké zrady?“

„Ne,“ odpověděla. Ale Osney ano.

BRIENNE

Na první mrtvolu narazili míli od pobřeží.

Houpala se mezi větvemi mrtvého stromu, jehož zčernalý kmen stále nesl jizvy po blesku, který ho zahubil. Vrány mrchožroutky si vzaly do práce obličej a vlci hodovali na spodní části nohou, které se klátily nízko nad zemí. Pod koleny z ní zůstaly jen kosti a cáry… společně s jednou ožvýkanou botou napůl pokrytou blátem a plísní.

„Co to má v ústech?“ zeptal se Podrick.

Brienne se musela obrnit, aby se na to dokázala podívat. Obličej toho muže byl šedivý, zelený a strašlivý, jeho ústa otevřená a roztažená. Někdo mu nacpal mezi zuby rozeklaný bílý kámen. Kus skály nebo…

„Sůl,“ řekl septon Meribald.

O padesát yardů dál uviděli další tělo. Mrchožroutky jej ze stromu strhly a to, co z něj zbylo, leželo roztahané na zemi pod roztřepeným provazem visícím z větve jilmu. Brienne by byla projela nic netušíc, kdyby jej Pes nevyčenichal a nevběhl do plevele u cesty, aby se tam podíval.

„Co to tam máš, Pse?“ Rytíř Hyle sesedl, zamířil k psovi, a vrátil se s polopřílbou. Uvnitř stále ještě byla lebka mrtvého muže, i s červy a brouky. „Dobrá ocel,“ prohlásil, „a ani moc promačkaná, třebaže lev přišel o hlavu. Pode, nechtěl bys přilbici?“

„Tuhle ne. Jsou v ní červi.“

„Červy vypláchneš, chlapče. Jsi cimprlich jako nějaká holka.“

Brienne se na něj zamračila. „Je na něho moc velká.“

„Doroste do ní.“

„Já ji nechci,“ řekl Podrick. Rytíř Hyle pokrčil rameny a odhodil přilbici se lvím hřebenem zpátky do plevele. Pes zaštěkal a odběhl označkovat kmen stromu.

Pak nikdy neušli ani sto yardů, aniž by nenarazili na další mrtvolu. Houpaly se pod jasanem a olší, bukem a břízou, modřínem a jilmem, vlasatými starými vrbami i majestátnými kaštany. Každý muž měl kolem krku oprátku, houpal se na konci konopného provazu a v ústech měl nacpaný kus soli. Někteří na sobě měli pláště šedé či modré nebo červené, ačkoli déšť a slunce je vybělily natolik, že bylo obtížné rozpoznat jednu barvu od druhé. Jiní měli na hrudích vyšité znaky. Brienne viděla sekery, šípy, několik lososů, borovici, dubový list, brouky, slepice, kančí hlavu a půl tuctu trojzubců. Zběhové, uvědomila si, zbytky z tuctu armád, pozůstatky po nějakých lordech.

Někteří z mužů byli plešatí a jiní vousatí, někteří mladí a jiní staří. Někteří malí, jiní vysocí, někteří tlustí, jiní hubení. Napuchlí ve smrti, se znetvořenými shnilými obličeji vypadali všichni stejně. Na šibeničních stromech jsou všichni lidé bratři. Brienne to kdysi četla v knize, třebaže si nedokázala vzpomenout ve které.

Byl to Hyle Hunter, kdo nakonec jako první vyslovil to, co si už všichni uvědomili. „Tohle jsou muži, kteří napadli Solnopánve.“

„Ať je otec soudí přísně,“ řekl Meribald, který byl přítelem starého septona v tom městečku.

Brienne ani zpoloviny tolik nezajímalo, kdo to byl, jako to, kdo je pověsil. Říkalo se, že oprátku upřednostňuje jako způsob popravy Berik Dondarrion a jeho psanecká banda. Pokud tomu tak bylo, takzvaný Pán blesků je možná docela dobře někde poblíž.

Pes zaštěkal a septon Meribald se rozhlédl kolem a zamračil se. „Neměli bychom nasadit rychlejší tempo? Slunce bude brzy zapadat a mrtvoly bývají za nocí špatnými společníky. Když ještě žili, byli to zlí a nebezpeční muži. Pochybuji, že je smrt nějak vylepšila.“

„V tomto se neshodneme,“ opáčil rytíř Hyle. „Právě tihle patřili mezi chlapíky, které smrt vylepší nejvíc.“ Přesto zabodl svému koni paty do slabin a rozjel se o něco rychleji.

O kus dál začaly stromy řídnout, ovšem ne mrtvoly. Les ustoupil rozbahněným polím, větve stromů šibenicím. Z těl s krákáním vzlétala mračna vran, když k nim přijeli blíž, a znovu se usazovala, jakmile odjeli. Byli to zlí lidé, připomínala si Brienne v duchu, a přesto ji ten pohled plnil zármutkem. Přiměla se popořadě podívat na každého z těch mužů, pátrajíc po známých tvářích. O několika si říkala, že je zná z Harrenova, třebaže v jejich stavu bylo obtížné mít jistotu. Nikdo na sobě neměl přilbici ve tvaru psí hlavy, ale ve skutečnosti bylo těch s přílbou jen pár. Většina byla před pověšením zbavena zbraní, zbroje i obuvi.

Když se Podrick zeptal na jméno hostince, kde chtěli přenocovat, septon Meribald se té otázky dychtivě chopil, snad aby odvedl jejich mysl od ponurých strážců podél cesty. „Někteří tomu říkají Starý hostinec. Hostinec tam stával po mnoho staletí, třebaže tento byl postavený až za vlády prvního Jaehaeryse, krále, který nechal zbudovat královskou cestu. Říká se, že Jaehaerys a jeho královna tady přespávali během svých cest. Nějakou dobu byl hostinec známý pod názvem U dvou korun, na jejich počest, dokud tam jeden hostinský nepostavil zvonici a nezměnil název na U zvoníka. Později přešla na zmrzačeného rytíře jménem Dlouhý Jon Nitěnka, který se začal věnovat železářství, když pak zestárl natolik, že už nemohl bojovat, vykoval pro hostinec nový znak, tříhlavého draka z černého železa, který visel na dřevěném sloupu. To zvíře bylo tak velké, že je musel udělat z tuctu kusů a ty pak pospojovat provazy a drátem. Když zafoukal vítr, začal řinčet a chřestit, a tak hostinec vešel široko daleko ve známost pod názvem U řinčivého draka.“

„Je tam ten dračí znak pořád?“ zajímal se Podrick.

„Ne,“ odpověděl septon Meribald. „Když byl kovářův syn již starý muž, nemanželský syn čtvrtého Aegona povstal v rebelii proti svému manželskému bratrovi a zabral si za svůj znak černého draka. Toto území tehdy náleželo lordu Darrymu a jeho lordstvo bylo neochvějně loajální králi. Pohled na černého draka jej naplnil zuřivostí, a tak sloup usekl a rozsekal draka na kusy, které naházel do řeky. Jedna z dračích hlav byla o mnoho let později vyplavena na Tichém ostrově a už byla rudá rzí. Hostinský tam nikdy jiný znak nepověsil, a tak lidé na draka zapomněli a začali tomu místu říkat Říční hospoda. V těch dnech Trojzubec protékal pod jeho zadními dveřmi a polovina jeho místností byla postavená nad vodou. Říkalo se, že hosté mohli rovnou z oken zvracet a chytat pstruhy. Také tam bylo přístaviště pro přívoz, a tak mohli poutníci přejíždět do městečka lorda Farrowa a do Bílozdi.“

„My jsme odjeli od Trojzubce jižně odsud a jedeme na sever a na západ… ne k řece, ale pryč od ní.“

„Ano, moje paní,“ přitakal septon. „Řeka se přesunula. Stalo se to před sedmdesáti lety. Nebo před osmdesáti? Bylo to tehdy, když to místo patřilo dědečkovi staré Máši Nitěnky. To ona mi pověděla celou tuhle historii. Laskavá žena, Máša, milovala kyselolist a medové koláčky. Když pro mě neměla místo, nechala mě spát vedle krbu a nikdy mne neposlala na cestu bez kusu chleba a sýra a několika starých koláčů.“

„Dělá tam pořád hostinskou?“ zeptal se Podrick.

„Ne. Lvi ji pověsili. Slyšel jsem, že jakmile odešli, jeden z jejích synovců se pokoušel znovu hostinec otevřít, jenže díky válce se cesty staly příliš nebezpečnými, než aby po nich mohl obyčejný lid cestovat, takže moc nevydělal. Přivedl si tam nevěstky, ale ani to ho nemohlo zachránit. Slyšel jsem, že prý ho zabil nějaký lord.“

Rytíř Hyle protáhl obličej. „To jsem netušil, že by spravování hostince mohlo být tak nebezpečné.“

„Nebezpečné je narodit se prostým člověkem, když si velcí páni hrají svoje hry o trůny,“ řekl septon Meribald. „Není to tak, Pse?“ Pes štěkl na souhlas.

„A má ten hostinec nějaké jméno teď?“ zeptal se Podrick.

„Lidé mu říkají prostě jen Hostinec na rozcestí. Starší bratr mi řekl, že jej nově otevřely dvě z Mašiných neteří.“ Zvedl svoji hůl. „Jestli jsou bohové dobří, tak ten kouř stoupající k nebi za těmi oběšenci bude z jeho komínů.“

„Mohli by tomu místu říkat hostinec U šibenice,“ navrhl ser Hyle.

Ať už měl hostinec jakékoli jméno, byl velký, zvedal se do výše dvou pater nad rozblácenými cestami a jeho věžičky a komíny byly z jemného bílého kamene, který se bledě a přízračně leskl proti šedivé obloze. Jeho jižní křídlo bylo postaveno na těžkých dřevěných pilířích nad popraskanou a propadlou plochou plevele a mrtvé hnědé trávy. K severní straně přiléhala stáj s doškovou střechou a zvonice. Celá stavba byla obestavěna nízkou zídkou z popraskaných bílých kamenů porostlých mechem.

Alespoň že jej nikdo nevypálil. V Solnopánvích nalezli jen smrt a zmar. Do té doby, než tam byli Brienne a její společníci přepraveni z Tichého ostrova, přeživší uprchlí a mrtví byli svěřeni hlíně, ale mrtvola města samotného zůstala, popelavá a nepohřbená. Ve vzduchu byl stále cítit kouř, a výkřiky racků vznášejících se nad jejich hlavami zněly téměř lidsky, jako nářek ztracených dětí. Dokonce i hrad vypadal prázdný a opuštěný. Stejně šedivý jako popel města kolem sestával ze čtvercovité pevnosti obkroužené parkánovou zdí, postavený tak, aby z něj byl výhled na přístav. Byl pevně zavřený, když Brienne a ostatní sváděli své koně z mola, na jeho hradbách se nepohnulo nic kromě vlajek třepetajících se ve větru, vyžádalo si to čtvrt hodiny Psova štěkání a klepání holí septona Meribalda na přední bránu, než se nad nimi konečně objevila jakási žena a zeptala se jich, co chtějí.

Do té doby pramice odplula a začalo pršet. „Jsem svatý septon, dobrá ženo,“ křikl na ni Meribald, „a toto jsou poctiví poutníci. Hledáme útočiště před deštěm a místo u vašeho krbu na noc.“ Žena se jeho prosbami obměkčit nedala. „Nejbližší hostinec je na rozcestí, směrem na západ odsud,“ odpověděla. „My tady žádné cizince nechceme. Jděte pryč.“ Jakmile zmizela, ani Meribaldovy modlitby, ani Psovo štěkání, ani nadávky rytíře Hylea ji nedokázaly přivolat zpátky. Nakonec strávili noc v lese, pod přístřeškem vyrobeným z propletených větví.

V Hostinci na rozcestí však byl život. Ještě než přišli k bráně, uslyšela Brienne zvuk: klepání, slabé, ale vytrvalé. Mělo ocelový tón.

„Kovárna,“ řekl ser Hyle. „Buď tam mají kováře, nebo duch starého hostinského ková dalšího železného draka.“ Pobídl patami svého koně. „Doufám, že tam mají taky přízračného kuchaře. Takové dokřupava vypečené kuřátko by mi hned spravilo náladu.“

Dvůr hostince tvořilo moře hnědého bláta, které vtahovalo kopyta jejich koní. Řinčení oceli zde bylo hlasitější a Brienne zahlédla na vzdáleném konci stájí, za volským povozem se zlomeným kolem rudou záři výhně. Také viděla koně ve stáji a malého chlapce, který se houpal na zrezivělých řetězech zvětralé šibenice tyčící se nade dvorem. Na zápraží hostince stála čtyři děvčátka, pozorovala ho. Nejmladší nebyly víc než dva a neměla na sobě šatičky. Nejstarší, devíti či desetiletá stála s rukama ochranitelsky vystřenýma nad maličkou. „Holčičky,“ zavolal na ně ser Hyle, „jděte pro svoji maminku.“

Chlapec seskočil z řetězu a rozběhl se ke stájím. Děvčátka tam stála a ošívala se. Po chvíli jedna řekla: „My žádné maminky nemáme,“ a další dodala: „Já jsem jednu měla, ale tu zabili.“ Nejstarší z čtyř popošla kupředu, strčila tu nejmenší za svoje sukně. „Kdo jste?“ zeptala se.

„Poctiví cestující, kteří hledají přístřeší. Moje jméno je Brienne a toto je septon Meribald, který je v říčních krajinách dobře známý. Chlapec je můj panoš, Podrick Payne, rytíř pak ser Hyle Hunter.“

Bušení náhle ustalo. Dívenka na verandě si je prohlédla, obezřetně, tak jak to umí jen desetileté dítě. „Já jsem Vrbka. Budete chtít postele?“

„Postele, pivo a teplé jídlo do žaludku,“ odpověděl rytíř Hyle, když sesedal. „Ty jsi hostinská?“

Zavrtěla hlavou. „To je moje sestra Jeyne. Ta tady není. Jediné, co máme k snědku, je koňské maso. Jestli jste přišli kvůli nevěstkám, tak tu žádné nejsou. Moje sestra je vyhnala. Ale postele máme. Některé jsou péřové, ale většinou obyčejné slamníky.“

„A nepochybuji, že všechny mají blechy,“ řekl ser Hyle.

„Máte peníze, abyste mohli zaplatit? Stříbro?“

Ser Hyle se zasmál. „Stříbro? Za nocleh a koňskou hnátu? Máš snad v úmyslu nás okrást, dítě?“

„Dostaneme stříbro. Jinak můžete spát v lese s mrtvými muži.“ Vrbka pohlédla směrem k oslovi a k soudkům a balíkům na jeho hřbetě. „To je jídlo? Kde jste je vzali?“

„V Panenském jezírku,“ odpověděl septon Meribald. Pes zaštěkal.

„To takto vyslýcháš všechny hosty?“ zeptal se rytíř Hyle.

„My tady tolik hostů nemíváme. Ne jako před válkou. V těchto dnech jsou na cestách většinou jen vrabčáci nebo ještě horší.“

„Horší?“ zeptala se Brienne.

„Zloději,“ odpověděl chlapecký hlas ze stáje. „Loupežníci.“

Brienne se otočila a uviděla ducha.

Renly. Úder kladivem rovnou do srdce by jí ani z poloviny nevyrazil dech tolik jako ten pohled. „Můj pane?“ vyjekla.

„Pane?“ Chlapec si odhrnul pramen černých vlasů, který mu spadl do čela. „Jsem jenom kovář.“

To není Renly, uvědomila si Brienne. Renly je mrtvý. Renly mi zemřel v náručí, muž ve věku jednadvaceti let. Toto je ještě chlapec. Chlapec, který vypadá jako Renly, když poprvé přijel na Tarth. Ne. Mladší. Bradu má hranatější, obočí rozježenější. Renly byl štíhlý a pružný, zatímco tento chlapec měl široká ramena a svalnatou pravou paži, jak často mívali kováři. Na sobě měl dlouhou koženou zástěru, ale pod ní byla jeho hruď holá. Bradu a tváře mu pokrývalo tmavé strniště a jeho vlasy byly černá houština, která mu spadala dolů pod uši. Vlasy krále Renlyho byly stejně uhlově černé, ale měl je vždycky umyté, vykartáčované a učesané. Někdy si je nechal zkrátit, jindy volně spadat na ramena nebo si je vzadu svázal zlatou stužkou, ale nikdy je neměl zacuchané nebo slepené potem. A ačkoli byly jeho oči stejně temně modré, měl je vždycky vřelé a vstřícné, plné smíchu, zatímco oči tohoto chlapce přetékaly hněvem a podezřívavostí.

Septon Meribald si toho všiml taky. „Nemáme v úmyslu nikomu ublížit, chlapče. Když tento hostinec vlastnila Máša Nitěnka, vždycky pro mě měla medový koláč. Někdy mi dokonce nechala postel, když nebyl hostinec plný.“

„Je mrtvá,“ řekl chlapec. „Lvi ji pověsili.“

„Zdá se, že věšení je v těchto končinách oblíbenou zábavou,“ řekl rytíř Hyle. „Kéž bych tak tady měl pozemky. Pěstoval bych konopí, prodával provazy a přišel bych si na pěkné peníze.“

„Všechny tyhle děti,“ řekla Brienne holčičce Vrbce. „To jsou tvoje… sestry? Bratři? Příbuzní?“

„Ne.“ Vrbka na ni hleděla způsobem, jaký dobře znala. „Jsou to jen… já nevím… to vrabčáci je sem někdy přivádějí. Ostatní sem najdou cestu samy. Když jsi žena, proč jsi oblečená jako muž?“

Odpověděl jí septon Meribald. „Lady Brienne je panna válečnice na výpravě. Právě teď ale potřebuje suchou postel a oheň v krbu. My ostatní taky. Moje staré kosti říkají, že bude zase pršet, a to brzy. Máte pro nás pokoje?“

„Ne,“ odpověděl mladý kovář. „Ano,“ řekla Vrbka.

Mračili se jeden na druhého. Pak si Vrbka dupla. „Oni mají jídlo, Gendry. Naši maličcí hladoví.“ Zapískala, a jakoby kouzlem se objevily další děti; zpod verandy vylezli otrhaní chlapci s nestříhanými vlasy a k oknům vedoucím na dvůr se přikradla další děvčata. Některá svírala v rukou kuše, natažené a nabité.

„Mohli by tady tomu říkat hostinec U kuše,“ navrhl rytíř Hyle.

Hostinec U sirotků by byl vhodnější, pomyslela si Brienne.

„Wate, pomoz jim s koňmi,“ řekla Vrbka. „Wille, ty polož ten kámen, nepřišli nám ublížit. Myško, Pate, běžte pro dřevo na oheň. Jone Penízku, ty pomoz septonovi s těmi balíky. Já jim ukážu pokoje.“

Nakonec si vzali tři pokoje vedle sebe, každý se honosící péřovou postelí, nočníkem a oknem. Briennin pokoj měl také krb. Zaplatila pár peněz navíc za nějaké dříví. „Budu spát ve tvém pokoji, nebo s rytířem Hylem?“ zeptal se Podrick, když otvírala okenice. „Tohle není Tichý ostrov,“ řekla mu. „Můžeš zůstat se mnou.“ Měla v úmyslu odjet druhého dne s Podrickem sama. Septon Meribald měl namířeno do Ořechova, Řekoohbí a Brázdova, ale Brienne neviděla smysl v tom, aby šli nadále s ním. Měl svého Psa, který mu dělal společnost, a Starší bratr ji přesvědčil, že Sansu podél Trojzubce nenajde. „Mám v úmyslu vstát před východem slunce, dokud bude rytíř Hyle ještě spát.“ Brienne mu to ve Vysoké zahradě neodpustila… a jak sám řekl Hunter neodříkal žádnou přísahu týkající se Sansy.

„Kam půjdeme, pane? Chci říct, moje paní?“

Brienne pro něj neměla připravenou žádnou odpověď. Přišli na rozcestí, a to doslova; na místo, kde se střetávaly královská cesta, říční cesta a horská cesta. Horská cesta by je zavedla na východ přes hory do Arrynského údolí, kde vládla až do své smrti teta lady Sansy. Na západ běžela říční cesta, která sledovala tok Červeného bodce do Řekotočí k Sansinu prastrýci, který byl obléhán, ale stále naživu. Nebo by se mohli vydat po královské cestě na sever, kolem Dvojčat a přes Šíji s jejími močály a bahnisky. Kdyby dokázala nalézt cestu kolem Kailinské držby a kohokoli, kdo ji teď drží, přivedla by je královská cesta rovnou na Zimohrad.

Anebo bych se mohla vydat po královské cestě na jih, pomyslela si Brienne. Mohla bych se připlížit zpátky do Králova přístaviště, přiznat se Jaimemu, že jsem selhala, vrátit mu jeho meč a najít si loď, která by mne odvezla zpátky na Tarth jak na mne naléhal Starší bratr. Ta představa byla trpká, a přesto jakási část hluboko v ní toužila po Večeropadu a jejím otci a jiná část si říkala, zda by ji Jaime utěšoval, kdyby se mu vyplakala na rameni. Tohle přece muži chtějí, ne? Slabé bezmocné ženy, které mohou ochraňovat…

„Pane? Moje paní? Ptal jsem se, kam půjdeme?“

„Do jídelny na večeři.“

Jídelna se hemžila dětmi. Brienne se je snažila spočítat, ale nepostály ani chvilku v klidu, a tak počítala některé z nich dvakrát nebo třikrát a jiné vůbec ne, dokud to nakonec nevzdala. Posráželi stoly k sobě do tří dlouhých řad a starší chlapci se potýkali s lavicemi, které přinášeli zezadu. Starší zde znamenalo deseti až dvanáctiletí. Gendry mezi nimi měl nejblíž k dospělému muži, ale byla to Vrbka, kdo vydával příkazy všem ostatním, jako by to byla královna ve svém hradu a ostatní děti nebyly nic víc než jen sluhové.

Kdyby byla urozeného původu, poroučení by jí připadlo zcela přirozené a jim zase poslušnost. Brienne si říkala, zda by Vrbka nemohla být něco víc, než se zdá. Ta dívka byla příliš mladá a obyčejná, než aby to mohla být Sansa Stark, ale byla ve správném věku, aby to mohla být její mladší sestra, a dokonce i lady Catelyn se vyjádřila, že Arya postrádá sestřinu krásu. Hnědé vlasy, hnědé oči, hubená… že by to byla ona? Arya Stark měla hnědé vlasy, jak si Brienne vzpomínala, ale nebyla si jistá barvou jejích očí. Hnědé a hnědé, bylo to tak? Je možné, že by přece jen nezahynula v Solnopánvích?

Venku se vytrácelo poslední světlo dne. Uvnitř zapálila Vrbka čtyři umaštěné lojové svíce a řekla děvčátkům, aby nechala vysoko rozhořet oheň v krbu. Chlapci pomohli Podrickovi složit náklad z osla a odnést nasolenou tresku, skopové, zeleninu, ořechy a kola sýra, zatímco septon Meribald se odebral do kuchyně, aby si vzal na starost přípravu ovesné kaše. „Běda, pomeranče mi došly a pochybuji, že do jara uvidím další,“ řekl jednomu klučíkovi. „Už jsi někdy jedl pomeranč, chlapče? Zmáčkl jsi ho a vysával sladkou šťávu?“ Když hoch zavrtěl hlavou, že ne, septon mu pocuchal vlasy. „Tak já ti jeden přinesu, až přijde jaro, když budeš hodný kluk a pomůžeš mi míchat kaši.“

Rytíř Hyle si stáhl holínky, aby si ohřál chodidla u ohně. Když se Brienne posadila vedle něho, pokývl směrem ke vzdálenému konci místnosti. „Tamhle na podlaze, jak čenichá Pes, jsou skvrny od krve. Byly vydrhnuty, ale krev se vsákla do dřeva a nic ji z něho nedostane.“

„Je to hospoda, kde Sandor Clegane zabil tři z mužů svého bratra,“ připomněla mu.

„To ano,“ souhlasil Hunter, „ale kde je psáno, že to byli první, co tady zemřeli… nebo že budou poslední?“

„Snad se nebojíš hrstky dětí?“

„Čtyři by byly hrstka. Deset by byla přesila. Nějak se mi to nezamlouvá. Děti by měly být zabalené v plenkách a ležet v kolébkách, dokud děvčatům nenarostou prsa a chlapci nejsou dost staří na to, aby se mohli holit.“

„Je mi jich líto. Všechny přišly o své matky a otce. Někteří viděli, jak jim je zabili.“

Hunter převrátil oči v sloup. „Zapomněl jsem, že mluvím se ženou. Tvoje srdce je měkké jako kaše našeho septona. Je to možné? Někde uprostřed té chrabré bojovnice je matka, která se jen kroutí, aby porodila dítě. Ve skutečnosti toužíš po roztomilém růžovém děťátku sajícím ti z prsu.“ Ser Hyle se zasmál. „Na to bys ale potřebovala muže. Nejlépe manžela. Proč ne mě?“

„Jestli stále doufáš, že vyhraješ tu svoji sázku –“

„Já chci získat tebe, jediné žijící dítě lorda Selwyna. Znám muže, kteří se oženili se slaboduchými ženami a kojeňátky za desetinu ceny Tarthu. Nejsem Renly Baratheon, to uznávám, ale mám tu čest být stále mezi živými. Někteří by řekli, že je to moje jediná čest. Sňatek by posloužil nám oběma. Pozemky pro mne a hrad plný takových jako tihle pro tebe.“ Mávl rukou směrem k dětem. „Jsem schopný, to tě ujišťuji. Zplodil jsem nejméně jednoho bastarda, o kterém vím. Neměj strach, nepřivedl bych ti ji domů. Když jsem ji chtěl vidět naposledy, její matka mne polila hrncem polévky.“

Brienne cítila, jak jí rudne krk. „Mému otci je teprve padesát čtyři let. Není příliš stár, aby se mohl znovu oženit a zplodit syna se svou novou ženou.“

„To je riziko… Jestli se tvůj otec znovu ožení a jestli bude jeho nevěsta plodná, a jestli se jim narodí syn. Už jsem uzavřel horší sázky.“

„A prohrál jsi je. Hraj si tu svoji hru s někým jiným, pane.“

„Takto mluví panna, která nikdy nehrála žádnou hru s nikým. Jakmile to uděláš, získáš zcela jiný pohled na věc. Ve tmě bys byla stejně krásná jako jakákoli jiná žena. Tvoje rty jsou přímo stvořené k líbání.“

„Jsou to jenom rty,“ řekla Brienne. „Všechny rty jsou stejné.“

„A všechny rty jsou určené k líbání,“ souhlasil Hunter rozdychtěně. „Nezavírej dnes v noci dveře svého pokoje na petlici a já se přikradu do tvojí postele a dokážu ti pravdivost svých slov.“

„Jestli to uděláš, bude z tebe na odchodu eunuch.“ Brienne vstala a odešla od něj.

Septon Meribald se zeptal, zda by mohl vést děti při modlitbě. Malou nahatou holčičku lezoucí po stole ignoroval. „Ano,“ odpověděla Vrbka a popadla batole, než se stačilo dostat k ovesné kaši. Společně sklonili hlavy a poděkovali Otci a Matce za jejich štědrost… všichni až na černovlasého chlapce z kovárny, který si založil ruce na hrudi a jen tam zamračeně seděl, zatímco se ostatní modlili. Brienne nebyla jediná, kdo si toho všiml. Jakmile byla modlitba u konce, septon Meribald se podíval přes stůl a řekl: „Ty nemáš bohy rád, chlapče?“

„Ne ty vaše.“ Gendry prudce vstal. „Mám práci.“ Odrázoval pryč bez jediného sousta.

„Existuje vůbec někdo, koho má rád?“ zeptal se rytíř Hyle.

„Pána blesků,“ pípl jeden hubený hošík, ne víc než šestiletý.

Vrbka jej uhodila svou lžící. „Ben Mluvka. Máš tu jídlo. Měl bys jíst, ne otravovat pány svými řečmi.“

Děti se vrhly na jídlo jako vlci na raněnou zvěř, hádaly se nad treskou, trhaly na kusy ječný chléb a kaši bryndaly všude kolem. Dokonce ani obrovské kolo sýra nepřežilo. Brienne se spokojila s rybou, chlebem a mrkvičkami, zatímco septon Meribald dal dvě sousta Psovi za každé jedno, co snědl sám. Venku začalo pršet. Uvnitř praskal oheň v krbu a jídelna byla plná zvuků přežvykování a Vrbky plácající děti svou lžící. „Ta holka bude jednoho dne nějakému muži strašlivou manželkou,“ poznamenal ser Hyle. „Se vší pravděpodobností tomu kovářskému učni.“

„Někdo by mu měl odnést jídlo, než se všechno sní.“

„Ty jsi někdo.“

Zabalila do kousku plátna klínek sýra, skývu chleba a dva kousky šupinkovité sušené tresky. Když Podrick vstal, aby ji následoval, řekla mu, aby se posadil a jedl. „Nebudu pryč dlouho.“

Na dvůr se snášel prudký déšť. Brienne přikryla jídlo záhybem svého pláště. Někteří z koní na ni ržáli, když se ubírala kolem stáje. Mají taky hlad.

Gendry byl ve své kovárně, s holou hrudí pod svojí koženou zástěrou. Bušil do meče, jako by si představoval, že je to jeho nepřítel, potem zmáčené vlasy mu spadaly do tváře. Chvíli jej pozorovala. Má Renlyho oči a Renlyho vlasy, ale ne jeho postavu. Lord Renty byl spíš pružný než svalnatý… ne jako jeho bratr Robert, jenž oplýval pověstnou silou.

Teprve když se na chvíli zastavil, aby si otřel čelo, ji Gendry uviděl, jak tam stojí. „Co ty tu chceš?“

„Přinesla jsem ti večeři.“ Rozbalila plátno, aby se podíval.

„Kdybych chtěl jídlo, tak bych nějaké snědl.“

„Kovář potřebuje jíst, aby si udržel sílu.“

„Jsi snad moje matka?“

„Ne.“ Položila jídlo. „Kdo byla tvoje matka?“

„Co je ti do toho?“

„Narodil ses v Králově přístavišti.“ Způsob jeho mluvy ji o tom jen ujistil.

„Já a mnoho dalších.“ Vrazil meč do kádě s dešťovou vodou, aby jej zakalil. Horká ocel zlostně zasyčela.

„Jak jsi starý?“ zeptala se Brienne. „Žije ještě tvoje matka? A tvůj otec, kdo to byl?“

„Máš příliš mnoho otázek.“ Odložil meč. „Moje matka je mrtvá a svého otce jsem nikdy nepoznal.“

„Jsi bastard.“

Vyložil si to jako urážku. „Jsem rytíř. Ten meč bude můj, jakmile ho ukovám.“

Co by dělal rytíř v kovárně? „Máš černé vlasy a modré oči, narodil ses ve stínu Rudé bašty. Nepoznamenal nikdy nikdo nic o tvém obličeji?“

„Co je špatného na mém obličeji? Rozhodně není tak ošklivý jako ten tvůj.“

„V Králově přístavišti jsi musel vidět krále Roberta.“

Pokrčil rameny. „Občas. Na turnajích, zdálky. Jednou v Baelorově septu. Zlaté pláště nás odstrčily stranou, aby mohl projít. Jindy jsem si hrál blízko Blátivé brány, když se tamtudy vracel z lovu. Byl tak opilý, že mě málem přejel. Velký tlustý opilec, to ano, ale byl to lepší král než ti jeho synové.“

To nejsou jeho synové. Stannis mluvil pravdu, v den, kdy se setkal s Renlym. Jqffrey a Tommen nikdy nebyli Robertovi synové. Ovšem tento chlapec…“ „Poslouchej,“ začala Brienne. Pak uslyšela štěkat Psa, nahlas a poplašně. „Někdo sem jde.“

„Přátelé,“ řekl Gendry nevzrušeně.

„Jací přátelé?“ Brienne přešla ke dveřím kovárny, aby vyhlédla do deště.

Pokrčil rameny. „Brzy se s nimi setkáš.“

Možná se s nimi nebudu chtít setkat, pomyslela si Brienne, když první jezdci s cákáním projeli loužemi na dvůr. Pod bušením deště a Psovým štěkáním slyšela slabé řinčení mečů a zbroje pod jejich otrhanými plášti. Počítala je, jak přijížděli. Dva, čtyři, šest, sedm. Někteří z nich byli zranění, soudě podle způsobu, jak jeli. Poslední muž byl impozantní a mohutný, velký jako dva z ostatních. Jeho kůň byl udýchaný a zakrvácený, vrávoral pod jeho váhou. Všichni jezdci měli na hlavě kápě proti dešti, všichni kromě něho. Jeho tvář byla široká a bezvousá, larvově bílá, jeho kulaté tváře pokryté mokvajícími boláky.

Brienne zatajila dech a tasila Přísežník. Příliš mnoho, pomyslela si s bodnutím strachu Je jich příliš mnoho. „Gendry,“ řekla tichým hlasem, „vezmi si meč a zbroj. Tohle nejsou tvoji přátelé. Ani jeden z nich není tvůj přítel.“

„O čem to mluvíš?“ Chlapec přišel a postavil se vedle ní, svoje kladivo v ruce.

Zatímco jezdci sesedali z koní, na jihu šlehl blesk. Na polovinu zabušení srdce se tma proměnila v den. Stříbřitě modře se zaleskla sekera, světlo se odrazilo od kroužkové a plátové zbroje a pod tmavou kápí vedoucího jezdce zahlédla Brienne železný čenich a řady vyceněných ocelových zubů.

Gendry to také uviděl. „On.“

„Ne on. Jeho přilbice.“ Brienne se snažila dostat ze svého hlasu strach, ale ústa měla suchá jako troud. Náhle si uvědomila, že ví, kdo to nosí Ohařovu přilbici. Děti, zhrozila se.

Dveře hostince se otevřely. Vrbka vyšla do deště, kuši v ruce. Vykřikla na jezdce, ale přes dvůr se převalilo zahřmění a pohltilo její slova. Jakmile odeznělo, Brienne uslyšela muže v Ohařově přilbici, jak řekl: „Vystřel po mně a strčím ti tu kuš do kundy a ošoustám tě s ní. Pak ti vymáčknu ty tvoje zasraný oči a přinutím tě je sežrat.“ Zuřivost v mužově hlase přiměla Vrbku o krok couvnout a začít se třást.

Sedm, pomyslela si Brienne zoufale. Věděla, že proti sedmi nemá šanci. Žádná šance, žádná možnost.

Vystoupila do deště, Přísežník v ruce. „Nechejte ji být. Jestli chcete někoho znásilnit, zkuste si vzít mě.“

Psanci se otočili jako jeden muž. Jeden se zasmál a další řekl něco v jazyce, který Brienne neznala. Ten obrovitý s širokým bílým obličejem vydal zlověstné tssssssssss. Muž v Ohařově přilbici se dal do smíchu. „Jsi ještě ošklivější, než si tě pamatuju. To bych radši znásilnil tvýho koně.“

„Koně, právě to potřebujeme,“ řekl jeden ze zraněných mužů. „Čerstvé koně a nějaké jídlo. Jdou po nás psanci. Dejte nám svoje koně a zmizíme. Nechceme vám ublížit.“

„Drž hubu.“ Muž v Ohařově přilbě vytrhl od svého sedla bojovou sekeru. „Já jí chci useknout ty její odporný hnáty. Nechám jí jen pahýly, aby se mohla dívat, jak šukám tu malou s kuší.“

„Čím?“ dobírala si ho Brienne. „Střapáč říkal, že ti usekli úd, když ti odřezávali nos.“

Měla v úmyslu ho vyprovokovat – a dařilo se jí to. S hlasitým klením vyrazil proti ní, od jeho chodidel vystříkly cákance černé vody, když zaútočil. Ostatní zůstali stát vzadu, aby se na to představení podívali, jak si ostatně přála. Stála tam nehybná jako kámen, vyčkávala. Dvůr byl temný, bláto pod nohama kluzké. Nejlepší bude nechat ho přijít ke mně. Jestli jsou bohové dobří, uklouzne a upadne.

Bohové tak dobří nebyli, ale její meč ano. Pět kroků, čtyři kroky, teď, počítala Brienne a Přísežník vylétl vzhůru, aby odrazil jeho výpad. Ocel zařinčela proti oceli, její Čepel prokousla jeho hadry a rozsekla jeho kroužkovou zbroj, a to všechno ve chvíli, kdy se na ni seshora řítila jeho sekera. Stočila se stranou a znovu sekla po jeho hrudi.

Následoval ji, vrávoral a krvácel, řval vzteky. „Ty čubko! zařval. „Zrůdo! Svině! Hodím tě mýmu psovi, aby tě vošoustal, ty zasraná kurvo! Jeho sekera vířila ve vražedných obloucích, obludný černý stín, který se změnil ve stříbřitý při každém zablesknutí. Brienne neměla žádný štít, kterým by mohla jeho výpady odrážet. Jediné, co mohla dělat, bylo klouzat před ním dozadu, prudce vyrážet jedním směrem a druhým, zatímco se hlavice sekery míhala kolem ní. Jednou povolilo bláto pod její patou a Brienne málem upadla, ale nějak se jí podařilo znovu získat rovnováhu, třebaže tentokrát jí sekera přejela po levém rameni a zanechala ve své brázdě plamen bolesti. „Dostal jsi tu děvku!“ zavolal jeden z ostatních a další řekl: „Uvidíme, jak teď bude tančit.“

Tančila dál, ráda, že se jen dívají. Lepší, než kdyby zasahovali. Nemohla by bojovat proti sedmi, ne sama, dokonce i když byl jeden či dva zranění. Starý rytíř Goodwin byl již dlouho v hrobě a ona měla přesto pocit, jako by jí šeptal do ucha. Muži tě budou vždycky podceňovat, řekl, a jejich pýcha je bude nutit chtít to s tebou rychle skoncovat, aby se neříkalo, že si neuměli poradit se ženou. Nechej je vyčerpat jejich sílu v zuřivých útocích, zatímco si budeš šetřit svoji. Vyčkávej a pozoruj, děvče, vyčkávej a pozoruj. Čekala, pozorovala, uskakovala do strany, pak dozadu, pak znovu do strany, sekla tu po jeho obličeji, tam po jeho nohou, tu po jeho paži. Jeho výpady byly stále pomalejší, jak mu sekera těžkla v rukou. Brienne ho otočila tak, aby mu déšť šlehal do očí, a udělala dva rychlé kroky dozadu. Znovu zvedl s klením svoji sekeru a vrhl se po ní. Chodidlo mu uklouzlo v blátě…

…a Brienne skočila, aby odrazila jeho výpad, obě ruce na jílci svého meče. Jeho střemhlavý útok jej navedl rovnou na jeho hrot a Přísežník projel látkou, kroužkovou košilí a kůží a další látkou hluboko do jeho útrob a ven jeho zády, a když projížděl kolem jeho páteře, hlasitě skřípal. Sekera mu vypadla z ochablých prstů a oba se srazili dohromady, Briennin obličej se namáčkl proti jeho přilbici ve tvaru psí hlavy. Cítila na líci studený vlhký kov. Po oceli stékal ve stružkách déšť, a když se znovu zablesklo, viděla skrze oční průzory bolest a strach a jedovatou nenávist. „Safíry“ pošeptala mu, když prudce otočila čepelí svého meče a jeho tělo se zachvělo. Pak se jí zhroutilo do náruče a najednou objímala v černém dešti mrtvolu. Ustoupila dozadu a nechala ji spadnout na zem…

…a tehdy se na ni s řevem vrhl Kousač.

Přiřítil se k ní jako lavina mokré vlny a mléčně bílého masa, zvedl ji nad zem a mrštil jí do bláta. S hlasitým šplouchnutím přistála v louži, voda jí stříkla do nosu a do očí. Náraz jí vyrazil dech a její hlava s prasknutím dopadla na kámen napůl skrytý v zemi. „Ne,“ bylo jediné, co měla čas říct, než na ni skočil a jeho váha ji zabořila ještě hlouběji do bláta. Jednou rukou ji držel za vlasy, vyvracel jí hlavu dozadu. Tou druhou se sápal po jejím krku. Přísežník byl pryč, vyrván z jejího stisku. Měla jen svoje ruce, kterými proti němu mohla bojovat, ale když jej uhodila pěstí do obličeje, bylo to jako bušit do koule mokrého bílého těsta. Zasyčel na ni.

Uhodila jej znovu, znovu, znovu, bouchala ho hranou dlaně do oka, ale on jako by její údery necítil. Drápala po jeho zápěstích, ale jeho stisk stále sílil, třebaže z drápanců, které mu zanechala na tváři, stékala krev. Mačkal ji pod sebou, dusil ji. Prudce vrazila do jeho ramenou, aby ho ze sebe shodila, ale byl těžký jako kůň, nebylo možné s ním pohnout. Když se pokusila uhodit jej kolenem do slabin, podařilo se jí pouze zarazit mu koleno do břicha. S mručením jí vyškubl plnou hrst vlasů.

Moje dýka. Brienne se k té myšlence zoufale upnula. Začala sunout ruku dolů mezi jejich těly, její prsty se kroutily pod jeho nakyslou, dusivou tíhou, pátraly, dokud konečně nenašly jílec. Kousač jí sevřel krk oběma rukama a začal jí bušit hlavou o zem. Znovu se zablesklo, tentokrát uvnitř její lebky, a přesto se jí podařilo uchopit dýku do prstů a vytáhnout ji z pochvy. Protože na ní ležel, nemohla zvednout čepel, aby ho bodla, a tak jí vší silou přejela po jeho břichu. Prsty jí zalilo cosi teplého a mokrého. Kousač znovu zasyčel, hlasitěji než předtím, a pustil její hrdlo na tak dlouho, aby ji mohl uhodit do tváře. Když se pokusila znovu ho říznout, vykroutil jí dýku z prstů, praštil jí kolenem do předloktí a zlomil je. Pak ji znovu popadl za hlavu a začal jí kroutit, jako by jí ji chtěl urvat z krku.

Brienne slyšela štěkat Psa a všude kolem křičeli muži, a mezi hromobitím slyšela třeskot oceli o ocel. Rytíř Hyle, pomyslela si, rytíř Hyle se připojil k boji, ale všechno jí připadalo tak vzdálené a bezvýznamné. Její svět nebyl větší než ruce na jejím hrdle a obličej, který se skláněl nad ní. Déšť mu stékal po kápi, když se k ní naklonil blíž. Jeho dech byl smrdutý jako shnilý sýr.

Její hruď hořela a za jejíma očima byla bouře, oslepovala ji, kosti v jejím těle jako by mlely o sebe navzájem. Kousač otevřel ústa, neuvěřitelně široká. Viděla jeho zuby, žluté a křivé, obroušené do špiček. Když se sevřely kolem měkkého masa na jejím krku, sotva to cítila. Měla pocit, jako by se ve spirále řítila někam do tmy. Já ještě nemohu umřít, říkala si, ještě musím něco udělat.

Kousač odtrhl ústa plná krve a masa. Odplivl si, ušklíbl se a znovu zabořil svoje zuby do jejího masa. Tentokrát chvíli přežvykoval, pak polkl. On mě jí, uvědomila si. Už ale neměla sílu proti němu bojovat. Měla pocit, jako by se vznášela sama nad sebou, a dívala se na tu hrůzu, jako by se to dělo nějaké jiné ženě, nějaké hloupé holce, která si o sobě myslela, že je rytíř. Brzy bude konec, pomyslela si. Pak už mi nebude záležet na tom, jestli mě sní. Kousač škubl hlavou dozadu a znovu otevřel ústa, zavyl a vyplázl na ni jazyk. Byl ostře zahrocený, odkapávala z něj krev a byl delší, než by měl být jakýkoli jazyk. Klouzal z jeho úst, dál a dál a dál, rudý, vlhký a lesklý. Byl to strašlivý pohled, obscénní. Jeho jazyk je stopu dlouhý, pomyslela si Brienne těsně předtím, než se kolem ní sevřela tma. Vždyť vypadá jako meč.

JAIME

Brož, kterou byl sepnutý plášť sera Bryndena, měla tvar černé ryby vyrobené ze zlata a gagátu. Jeho kroužková zbroj byla chmurná a šedivá. Na ní měl holenice, límec, rukavice, nárameníky a náloketnice z černé oceli; nic z toho nebylo ani z poloviny tak temné jako jeho tvář, když na konci padacího mostu, sám na kaštanově zbarveném oři vystrojeném rudě a modře, očekával Jaimeho Lannistera.

Nemá mne v lásce. Tully měl pod kšticí tuhých šedivých vlasů drsný obličej zbrázděný hlubokými vráskami a ošlehaný větrem. Jaime v něm však stále viděl velkého rytíře, jenž kdysi očarovával panoše příběhy o Devítigrošových králích. Kopyta Cti klapotala po prknech padacího mostu. Jaime dlouho a usilovně přemýšlel, jestli si na toto setkání obléci svoji zlatou zbroj, nebo bílou; nakonec se rozhodl pro kožený oděv a rudý plášť.

Zastavil svého koně yard před sérem Bryndenem a sklonil před starším mužem hlavu. „Králokate,“ řekl Tully.

Skutečnost, že jej oslovil tímto jménem, vypovídala o mnohém, ale Jaime byl rozhodnutý nenechat se vyprovokovat. „Černá rybo,“ odpověděl. „Děkuji, že jsi přijel.“

„Soudím, že ses vrátil, abys splnil slib, který jsi dal mé neteři,“ pokračoval ser Brynden. „Pokud si vzpomínám, slíbil jsi Catelyn – výměnou za svoji – svobodu její dcery.“ Jeho ústa ztvrdla. „Přesto zde dívky nevidím. Kde jsou?“

Proč mne nutí, abych to řekl? „Já je nemám.“

„Škoda. Přeješ si vrátit se do zajetí? Tvoje stará cela je stále volná. Položili jsme na podlahu čerstvé rohože.“

A nepochybuji o tom, že jste tam dali i pěkné nové vědro, do kterého bych mohl kálet. „To je od tebe pozorné, sere, ale obávám se, že musím odmítnout. Upřednostňuji pohodlí svého altánu.“

„Zatímco Catelyn upřednostňuje pohodlí hrobu.“

Já se na smrti lady Catelyn nijak nepodílel, mohl by říct, a její dcery byly pryč, než jsem se vrátil do Králova přístaviště. Už chtěl začít mluvit o Brienne a o meči, který jí dal, ale Černá ryba se na něj díval stejným způsobem, jako se na něj díval Eddard Stark, když jej našel sedícího na Železném trůnu s krví Šíleného krále na jeho meči. „Přišel jsem si promluvit o živých, ne o mrtvých. O těch, kteří nemusí zemřít, ale zemřou…“

„…pokud ti nevydám Řekotočí. Přišel jsi vyhrožovat, že pověsíš Edmura?“ Tullyho oči pod huňatým obočím byly jako kámen. „Můj synovec je tak či tak odsouzen k smrti, bez ohledu na to, co udělám. Tak ho pověste a skoncujte s tím. Předpokládám, že Edmure už je unavený, jak věčně stojí pod šibenicí, stejně jako já, když ho tam každý den vidím.“

Ryman Frey je proklatý blázen. Bylo zřejmé, že jeho fraška s Edmurem a šibenicí učinila Černou rybu o to zatvrzelejší. „Držíš zde lady Sybell Westerling a její tři děti. Vrátím ti tvého synovce výměnou za ně.“

„Tak jako jsi vrátil dcery lady Catelyn?“

Jaime si nemohl dovolit nechat se vyprovokovat. „Starou ženu a tři děti za tvého lenního pána. To je lepší obchod, než v jaký jsi mohl doufat.“

Ser Brynden se usmál tvrdým úsměvem. „Nestoudnosti nemáš zrovna málo, Králokate. Jenže vyjednávat s křivopřísežníkem je jako stavět hrad z písku. Cat měla vědět, že takovým jako ty není radno důvěřovat.“

Já jsem důvěřoval Tyrionovi, vyhrkl Jaime málem. Skřet nás také podvedl. „Sliby, které jsem dal lady Catelyn, ze mne byly vynuceny pod hrotem meče.“

„A přísaha, kterou jsi dal Aerysovi?“

Cítil, jak mu škube ve fantomových prstech. „Aerys s tímhle nemá nic společného. Vyměníš Westerlingy za Edmura?“

„Ne. Můj král mi svěřil svou královnu do opatrování a já přísahal, že ji udržím v bezpečí. Nevydám ji Freyům do oprátky.“

„Ta dívka byla omilostněna. Nic se jí nestane. Dávám ti na to své slovo.“

„Tvé čestné slovo?“ Ser Brynden zvedl obočí. „Víš ty vůbec, co je to čest?“

Můj kůň. „Odpřisáhnu cokoli, co bys po mně mohl chtít.“

„Ušetři mně, Králokate.“

„Chtěl bych. Spusť ty praporce a otevři bránu a všem tvým mužům zaručuji bezpečí. Ti, kdož si budou přát zůstat v Řekotočí a sloužit lordu Emmonovi, tak mohou učinit. Ostatní budou moci svobodně odejít, kam si budou přát, třebaže po nich budu požadovat, aby odevzdali své zbraně a zbroj.“

„Říkám si, jak daleko by se asi dostali neozbrojení, než by se stali kořistí ‚psanců‘? Nemůžeš dovolit, aby se připojili k lordu Berikovi, to oba víme. A co bude se mnou? Potáhneš mně za sebou celou cestu do Králova přístaviště, aby mně tam popravili jako Eddarda Starka?“

„Tobě umožním dát se k černým. Lordem velitelem na Zdi je teď Starkův nemanželský syn.“

Černá ryba přimhouřil oči. „Tenhle plán vymýšlel spolu s tebou i tvůj otec? Pokud si vzpomínám, Catelyn tomu hochovi nikdy nedůvěřovala o nic víc, než kdy věřila Theonovi. Já si myslím, že to děvče mělo ohledně obou pravdu. Ne, sere, to opravdu ne. Raději zemřu v boji, s mečem v ruce potřísněným rudou lví krví.“

„Tullyjská krev je stejně rudá,“ připomněl mu Jaime. „Jestli hrad nevydáš, budu jej muset vzít útokem. Zemřou stovky lidí.“

„Stovky mých. Tisíce tvých.“

„Tvoje posádka zahyne do posledního muže.“

„Tuhle píseň znám. Zpíváš ji na melodii ‚Dešťů Kastameru‘? Moji muži by raději zemřeli ve stoje, v boji než na kolenou pod katovou sekerou.“

Tohle neprobíhá dobře. „Tvoje vzdorovitost k ničemu nepovede, pane. Válka skončila a Mladý vlk je mrtvý.“

„Zavražděný navzdory všem posvátným zákonům pohostinnosti.“

„Freyovo dílo, ne moje.“

„Říkej si tomu, jak chceš. Páchne to Tywinem Lannisterem.“

Tohle nemohl Jaime popřít. „Můj otec je také mrtvý.“

„Otec soudí hříchy spravedlivě.“

„Já bych byl zabil Robba Starka v Šeptajícím lese, kdybych se k němu dostal. Ale do cesty se mi připletli nějací blázni. Záleží na tom, jak ten chlapec zahynul? Není o nic méně mrtvý a jeho království zemřelo s ním.“

„Ty jsi zřejmě nejenom zmrzačený, ale také slepý, sere. Pozvedni zrak a uvidíš, že nad našimi hradbami stále plápolá zlovlk.“

„Viděl jsem ho, vypadá osamoceně. Harrenov padl, Mořská stráž rovněž a taky Panenské jezírko. Brackenové ohnuli koleno a drží Blackwoody v šachu u Havranostromu. Piper, Vance, Mooton, všichni vaši vazalové se vzdali. Zůstává jen Řekotočí. Jsme ve dvacetinásobné přesile.“

„Dvacetinásobná přesila vyžaduje dvacetkrát tolik jídla. Jak dobře jste zásobeni, můj pane?“

„Budeme tady sedět až do konce dnů, budeli to zapotřebí, zatímco vy umírat hlady za svými zdmi.“ Vyslovil tu lež tak troufale, jak jen mohl, a doufal, že jej jeho obličej nezradil.

Černá ryba se ale oklamat nedal. „Možná do konce vašich dnů. Sami tu máme hojnost zásob, třebaže se obávám, že na polích jsme toho pro návštěvníky moc nenechali.“

„Můžeme si sem nechat přivézt jídlo z Dvojčat,“ řekl Jaime, „nebo přes kopce ze západu, když na to přijde.“

„Když to říkáš. Nepřísluší mi pochybovat o slovu tak slavného rytíře.“

Jaime se při pohrdavém tónu jeho hlasu naježil. „Existuje i rychlejší způsob, jak celou záležitost vyřešit. Boj muže proti muži. Můj šampión proti tvému.“

„Říkal jsem si, kdy to navrhneš.“ Ser Brynden se zasmál. „Kdo to bude? Silnokanec? Addam Marbrand? Černý Walter?“ Naklonil se dopředu. „A proč ne ty a já, sere?“

To by byl zase jednou krásný boj, pomyslel si Jaime, skvělý námět pro zpěváky. „Když mne lady Catelyn propouštěla, přiměla mne odpřísáhnout, že nikdy nepozvednu ruku proti Starkům nebo Tullyům.“

„Což se ti teď jen hodí, sere, že ano?“

Jeho obličej potemněl. „Nazýváš mne snad zbabělcem?“

„Ne. Nazývám tě mrzákem.“ Černá ryba pokývl k Jaimeho zlaté ruce. „Oba víme, že s tímhle bojovat nemůžeš.“

„Stále mám druhou rukou.“ Zahodil bys svůj život pro pýchu? zašeptal hlásek v jeho nitru. „Někteří by mohli říct, že mrzák a stařec jsou si co do poměru sil vyrovnaní. Zprosti mně přísahy, kterou jsem dal lady Catelyn, a utkám se s tebou s mečem proti meči. Když zvítězím, Řekotočí bude naše. Když zabiješ ty mne, ukončíme obléhání.“

Ser Brynden se zasmál nahlas. „Přestože bych uvítal šanci sebrat ti tvůj zlatý meč a vyříznout ti s ním to tvoje černé srdce, tvé sliby jsou bezcenné. Nezískal bych tvou smrtí nic kromě potěšení z tvého zabití – a kvůli tomu nic riskovat nebudu … ať už je riziko jakkoli malé.“

Ještě že u sebe Jaime v tu chvíli neměl svůj meč; jinak by vytrhl čepel z pochvy, a kdyby ho nezabil ser Brynden, zajisté by tak učinili lučištníci na hradbách. „Existují vůbec nějaké podmínky, které bys přijal?“

„Od tebe?“ Ser Brynden pokrčil rameny. „Ne.“

„Proč jsi se mnou v tom případě přišel vyjednávat?“

„Obléhání je smrtonosně nudné. Chtěl jsem vidět ten tvůj pahýl a slyšet jakékoli výmluvy, které sis vymyslel, abys ospravedlnil svoje nejnovější odporné zločiny. Byly chabější, než jsem čekal. Vždycky mne zklameš, Králokate.“ Černá ryba otočil svého koně a rozjel se zpátky k bráně. Padací mříž se za ním spěšně zavřela, její železné bodce se zakously hluboko do blátivé půdy.

Jaime otočil hlavu Cti na dlouhou jízdu směrem k lannisterským obléhacím liniím. Cítil na sobě pohledy tullyjských mužů na cimbuří a Freyů za řekou. Pokud nejsou slepí, tak všichni vědí, že mi mrštil mou nabídku mezi zuby. Bude muset vzít hrad útokem. Nu, co je pro Králokata jedna porušená přísaha? Jen další lejno ve vědru. Jaime se rozhodl, že bude prvním mužem na hradbách. A s tou svojí zlatou rukou pravděpodobně prvním, kdo padne.

Po návratu do tábora mu Malý Lew podržel uzdu, zatímco Pecka mu pomohl ze sedla. Myslí si o mně, že jsem takový mrzák, že ani nedokážu sám sesednout? „Jak jsi pořídil, můj pane?“ zeptal se jeho bratranec ser Daven.

„Nikdo nestřelil šíp mému koni do zadku. Jinak se stalo málo, co by mne odlišilo od sera Rymana.“ Zamračil se. „Takže nyní budu muset proměnit Červený bodec v ještě červenější.“ Dávej za to vinu sám sobě, Černá rybo. Jinou možnost jsi mi neponechal „Svolej válečnou poradu. Sera Addama, Silnokance, Forleyho Swyfta, naše říční pány… a naše přátele z Freyů. Sera Rymana, lorda Emmona, kohokoli dalšího, kdo bude chtít přijít.“

Sešli se rychle. Lord Piper a oba lordi Vancové přišli, aby promluvili za pány od Trojzubce, jejichž loajalita bude zakrátko vystavena zkoušce. Západní lordy zastupovali ser Daven, Silnokanec, ser Addam a Forley Prester. Připojil se k nim lord Emmon se svou manželkou. Lady Genna si zabrala stoličku s výrazem, který nedovoloval žádnému z mužů pochybovat o vhodnosti její přítomnosti. Nikdo se toho neodvážil. Freyové poslali sera Waldera Řeku zvaného „Bastard Walder“ a prvorozeného syna sera Rymana, Edwyna, bledého štíhlého muže se špičatým nosem a zplihlými tmavými vlasy. Pod modrým pláštěm z jehněčí vlny na sobě měl Edwyn kabátec z jemně vyčiněné šedé teletiny s důmyslnými ozdobami vpracovanými do kůže. „Hovořím za rod Freyů,“ oznámil. „Můj otec je dnes ráno indisponován.“

Ser Daven si odfrkl. „Je opilý, nebo je mu jen špatně z vína, co vypil včera v noci?“

Edwyn měl tenká tvrdá ústa skrblíka. „Lorde Jaime,“ řekl, „musím zde trpět tak nezdvořilé chování?“

„Je to pravda?“ zeptal se jej Jaime. „Je tvůj otec opilý?“

Frey stiskl rty k sobě a podíval se na sera Ilyna Paynea, který stál ve zrezivělé zbroji vedle plenty vchodu s velkým mečem vyčnívajícím mu zpoza ramene. „On… můj otec trpí špatným zažíváním, můj pane. Červené víno mu vždycky pomůže.“

„Tak to asi zažívá nějakého mamuta,“ poznamenal ser Daven. Silnokanec se zasmál a lady Genna se tiše zahihňala.

„Stačí,“ řekl Jaime. „Máme tu hrad, který musíme dobýt.“ Když předsedal válečným poradám jeho otec, nechával svoje kapitány mluvit jako první. Jaime se rozhodl, že na to půjde stejně. „Jak budeme postupovat?“

„Pro začátek bych pověsil Edmura Tullyho,“ naléhal lord Emmon. „Tak aby ser Brynden pochopil, že myslíme vážně to, co říkáme. Když pošleme hlavu sera Edmura jeho strýci, možná jej to přiměje vzdát se.“

„Černá ryba se nedá obměkčit tak snadno.“ Karyl Vance, pán Poutníkova odpočinku, se tvářil melancholicky. Polovinu jeho krku a jednu stranu obličeje pokrývalo mateřské znaménko vínové barvy. „Jeho vlastnímu bratrovi se nepodařilo dostat jej do manželské postele.“

Ser Daven zavrtěl svojí střapatou hlavou. „Já po celou dobu říkám, že musíme vzít hrad útokem. Obléhací věže, žebříky, beranidlo k rozbití brány, to je vše, co potřebujeme.“

„Já povedu útok,“ nabídl se Silnokanec. „Dejme rybě okusit chuť oceli a ohně.“

„Jsou to moje hradby,“ protestoval lord Emmon, „a moje brána, kterou chcete rozbít.“ Znovu vytáhl z rukávu svůj srolovaný pergamen. „Král Tommen osobně mi zaručil, že –“

„Ten tvůj papír jsme už všichni viděli, strýčku,“ vyštěkl Edwyn Frey. „Proč pro změnu nejdeš a neukážeš ho Černé rybě?“

„Vzít hradby útokem bude krvavá práce,“ řekl ser Addam Marbrand. „Navrhuji, abychom počkali na bezměsíčnou noc a poslali tucet vybraných mužů přes řeku ve člunu s utlumenými vesly. Mohli by zdolat zdi s lany a háky a otevřít bránu zevnitř. Povedu je, budeli si to rada přát.“

„Šílenství,“ prohlásil Walder Řeka. „Ser Brynden není muž, který by se dal oklamat takovými triky.“

„Černá ryba představuje velkou překážku,“ souhlasil Edwyn Frey. „Nosí přilbici, která má na hřebeni černého pstruha, podle něhož jej lze snadno rozpoznat už zdálky. Navrhuji, abychom přesunuli naše obléhací věže blíž, zaplnili je střelci a předstírali útok na bránu. To přiláká sera Bryndena na cimbuří, i v té jeho přilbici. Ať si každý lučištník pomaže svoje šípy uleželými výkaly a pálí na ten hřeben. Jakmile ser Brynden zemře, Řekotočí je naše.“

„Moje,“ vypískl lord Emmon. „Řekotočí je moje.“

Mateřské znaménko lorda Karyla potemnělo. „Budou ty výkaly tvoje vlastní, Edwyne? Smrtelný jed, o tom nepochybuju.“

„Černá ryba si zasluhuje vznešenější smrt a já jsem člověk, který mu ji poskytne.“ Silnokanec uhodil pěstí do stolu. „Vyzvu ho na souboj muže proti muži. Palcát, sekera nebo meč, na tom nesejde. Ten staroch bude můj.“

„Proč by měl přijímat tvoji výzvu?“ zeptal se ser Forley Prester. „Co by mohl z takového souboje získat? Ukončíme obléhání, kdyby vyhrál? Tomu nevěřím. A nevěřil by tomu ani on. Souboj muže proti muži by nebyl k ničemu.“

„Já znám Bryndena Tullyho od doby, co jsme spolu dělali panoše ve službách lorda Darryho,“ řekl Norbert Vance, slepý pán Atranty. „Jestli chcete, moji páni, půjdu si s ním promluvit a pokusím se ho přesvědčit, aby pochopil beznadějnost své situace.“

„On ji chápe dost dobře,“ opáčil lord Piper. Byl to malý, tlustý muž s nohama do O a čupřinou divokých rezavých vlasů, otec jednoho z Jaimeho panošů; podobnost s chlapcem byla nepopiratelná. „Zatraceně, ten muž přece není tak hloupý, Norberte. Má oči… a příliš mnoho rozumu, než aby se vzdal takovým jako tihle.“ Neurčitě mávl rukou ve směru Edwyna Freye a Waldera Řeky.

Edwyn se naježil. „Pokud má lord Piper v úmyslu naznačovat, že…“

„Já nic nenaznačuji, Freyi. Co chci říct, říkám otevřeně, jako čestný člověk. Ale co bys ty mohl vědět o čestných lidech? Jsi zrádná a prolhaná lasice, stejně jako všichni z tvého rodu. Raději bych vypil máz moči, než bych dal na slovo kteréhokoli Freye.“ Naklonil se přes stůl. „Kde je Marq, pověz? Co jste udělali s mým synem? Byl hostem na té vaší krvavé svatbě?“

„A naším váženým hostem zůstane,“ řekl Edwyn, „dokud neprokážeš svou loajalitu Jeho Veličenstvu králi Tommenovi.“

„Do Dvojčat jelo s Marqem pět rytířů a dvacet zbrojnošů,“ řekl lord Piper. „Jsou i oni vašimi hosty, Freyi?“

„Někteří z rytířů možná. Ostatním se nestalo nic horšího, než co si zasluhovali. Raději by sis měl dávat pozor na svůj zrádcovský jazyk, Pipere Pištče, pokud nechceš, aby se ti tvůj dědic vrátil po kouscích.“

Porady mého otce takto nikdy neprobíhaly, pomyslel si Jaime, když Piper prudce vstal. „Řekni to ještě jednou s mečem v ruce, Freyi,“ zavrčel malý muž. „Nebo umíš bojovat jen s uleželými výkaly?“

Freyův lasiččí obličej zbledl. Walder Řeka vedle něj vstal. „Edwyn to s mečem moc neumí… ale já ano, Pipere. Jestli hodláš pronášet další urážky, pojď ven a řekni je tam.“

„Tohle je válečná porada, ne válka,“ připomněl jim Jaime. „Posaďte se, oba.“ Žádný z mužů se nepohnul. „Okamžitě!“

Walder Řeka se posadil. Lord Piper se nedal zastrašit tak snadno. Tiše zaklel a vyrazil ze stanu. „Mám za ním poslat muže, aby ho přivlekli zpátky, můj pane?“ zeptal se ser Daven Jaimeho.

„Pošli sera Ilyna,“ naléhal na něj Edwyn Frey. „Potřebujeme jen jeho hlavu.“

Karyl Vance se otočil k Jaimemu. „Lord Piper mluvil ze žalu. Marq je jeho prvorozený syn. Ti rytíři, co ho provázeli do Dvojčat, byli jeho synovci a bratranci.“

„Zrádci a rebelové, chtěl jsi říct,“ neodpustil si Edwyn.

Jaime si ho změřil chladným pohledem. „Dvojčata se ve válce přidala na stranu Mladého vlka,“ připomněl Freyům. „Pak jste ho zradili. To vás činí dvakrát tak zrádnými, jako je Piper.“ Potěšilo ho, když viděl, jak se Edwynův tenký úsměv zkřivil a pohasl. Na jeden den už jsem těch rad slyšel až dost, usoudil. „Skončili jsme. Dohlédněte na přípravy, moji páni. Zaútočíme za prvního světla.“

Když lordi vycházeli ze stanu, vítr foukal od severu. Jaime cítil pach freyovského tábora za Rejdivým proudem. Za vodou stál Edmure Tully na lešení velké šedivé šibenice. Osamělý, s oprátkou kolem krku.

Jeho teta odešla jako poslední, její manžel jí v patách. „Lorde synovče,“ protestoval Emmon, „ten útok na moje sídlo… to nesmíš dopustit.“ Polkl a ohryzek na jeho krku poskočil nahoru a dolů, „nesmíš. Já… já to zakazuji.“ Zřejmě předtím znovu žvýkal kyselolist; na rtech se mu leskla narůžovělá pěna. „Hrad je můj, mám na to glejt. Podepsaný králem, malým Tommenem. Jsem právoplatný pán Řekotočí a…“

„Ne, dokud bude Edmure Tully žít,“ řekla lady Genna. „Je měkkého srdce a měkké hlavy, to vím, ale pokud je ten muž naživu, stále představuje nebezpečí. Co s tím hodláš udělat, Jaime?“

To Černá ryba tady představuje nebezpečí, ne Edmure. „Edmura nechte mně. Sere Lyle, sere Alyne, pojďte prosím se mnou. Je načase, abych zavítal k šibenici.“

Rejdivý proud byl hlubší a rychlejší než Červený bodec a nejbližší brod byl celé lígy proti proudu. Přívoz právě odplul s Walderem Řekou a Edwynem Freyem, když Jaime a jeho muži dorazili k řece. Zatímco čekali na jeho návrat, Jaime jim řekl, co chce udělat. Ser Ilyn si odplivl do řeky.

Když všichni tři vystoupili z přívozu na severním břehu, jakási opilá táborová ženština se nabídla, že Silnokance uspokojí ústy. „Tady, potěš mého přítele,“ řekl ser Lyle a ukázal na sera Ilyna. Žena se smíchem přešla k Payneovi, aby ho políbila na rty, pak ale uviděla jeho oči a ucouvla před ním.

Stezku mezi varnými ohni tvořilo surové hnědé bláto smíšené s koňským trusem a rozdupané kopyty a vysokými botami. Všude byly vidět dvě věže rodu Freyů vystavené na štítech a praporcích, modré na šedivém poli, společně se znaky menších pánů, jež odpřisáhli věrnost Přechodu: volavka Tudybrodských, vidle Haighů, tři větvičky jmelí lorda Karlovského. Příchod Králokata neproběhl bez povšimnutí. Jakási stařena prodávající tam selata z nůše otevřela ústa a zírala na něj, rytíř s napůl známým obličejem klesl na koleno a dva zbrojnoši močící do příkopu se otočili a potřísnili se navzájem. „Sere Jaime,“ zavolal za ním kdosi, ale on kráčel bez ohlédnutí dál. Kolem sebe zahlédl tváře mužů, u kterých by udělal nejlépe, kdyby je byl zabil v Šeptajícím lese, kde Freyové bojovali pod praporci se zlovlkem Robba Starka. Zlatá ruka mu ztěžka visela podél těla.

Velký čtvercovitý altán Rymana Freye byl tím největším v táboře; jeho šedé plátěné stěny byly vyrobené ze sešitých čtverců, aby připomínaly kameny, a jeho dvě špičky evokovaly Dvojčata. Dalek od toho, aby byl indisponován, se ser Ryman skvěle bavil. Ze stanu vylétl zvuk opilého ženského smíchu mísící se s tóny loutny a hlasem zpěváka. S tebou si to vyřídím později, sere, pomyslel si Jaime. Walder Řeka stál před svým vlastním skromným stanem, hovořil se dvěma zbrojnoši. Na jeho štítu byl znak rodu Freyů, jen s obrácenými barvami a rudým obloukem přes věže. Když bastard uviděl Jaimeho, zamračil se. Tak tohle je skutečně chladný podezřívavý pohled, pokud jsem kdy nějaký viděl. Tenhleten je nebezpečnější než kterýkoli z jeho manželských bratrů.

Šibenice byla postavená deset stop nad zemí. U úpatí schodiště stáli na stráži dva zbrojnoši. „Nahoru nemůžete jít bez svolení sera Rymana,“ řekl jeden z nich Jaimemu.

„Tenhleten říká, že mohu.“ Jaime poklepal prstem na jílec meče. „Otázka zní – budu muset překračovat tvoji mrtvolu?“

Kopiník ustoupil stranou.

Na šibenici stál pán Řekotočí, hleděl na padací dvířka pod sebou. Chodidla měl černá a pokrytá blátem, nohy holé. Na sobě měl špinavou hedvábnou halenu s červenými a modrými tullyjskými pruhy, na krku oprátku z konopného provazu. Při zvuku Jaimeho kroků zvedl hlavu a oblízl si rty. „Králokat?“ Při pohledu na sera Ilyna vytřeštil oči. „Raději meč než provaz. Udělej to, Payne.“

„Sere Ilyne,“ řekl Jaime. „Slyšel jsi lorda Tullyho. Udělej to.“

Tichý rytíř popadl oběma rukama svůj velký meč. Byl dlouhý a těžký, ostrý tak, jak jen může být obyčejná ocel. Edmurovy popraskané rty se bezhlesně pohnuly. Jakmile ser Ilyn máchl čepelí dozadu, zavřel oči. Výpad v sobě nesl všechnu Payneovu váhu.

„Ne! Přestaňte. NE!“ S oddychováním k nim přiběhl Edwyn Frey. „Přichází můj otec. Tak rychle, jak jen to je možné. Jaime, musíš…“

„Můj pane by se mi zamlouvalo lépe, Freyi,“ řekl Jaime. „A také bys udělal lépe, kdybys v jakékoli řeči směrované k mé osobě vynechal slovo musíš.“

Ser Ryman přifuněl ke schodům šibenice ve společnosti děvky se slámově žlutými vlasy, stejně opilé, jako byl sám. Její šaty měly vpředu šněrování, ale někdo jí rozvázal tkanice až po pupek, takže jí vypadla ňadra. Byla obrovská a těžká, s velkými hnědými bradavkami. Na hlavě jí nakřivo seděl kruh z tepaného bronzu s vyrytými runami a malými černými meči po obvodu. Když uviděla Jaimeho, zasmála se. „Kdo je u sedmi pekel tenhleten?“

„Lord velitel Královské gardy,“ odpověděl Jaime s chladnou zdvořilostí. „Totéž bych se mohl zeptat tebe, moje paní.“

„Paní? Já nejsem žádná paní. Jsem královna.“

„Mou sestru by jistě překvapilo, kdyby to slyšela.“

„Korunoval mě ser Ryman osobně.“ Zavrtěla svými rozložitými boky. „Jsem královnou všech kurev.“

Ne, pomyslel si Jaime, i tento titul náleží mé drahé sestře.

Ser Ryman konečně nalezl řeč. „Zavři hubu, couro, lord Jaime nechce slyšet žádné tvoje kurevské nesmysly.“ Tento Frey byl podsaditý muž se širokým obličejem, malýma očima a řadou měkkých tlustých brad. Jeho dech páchl vínem a cibulí.

„Tak ty korunuješ královny, sere Rymane?“ zeptal se Jaime tiše. „Hloupé. Stejně hloupé jako tato záležitost s lordem Edmurem.“

„Poslal jsem Černé rybě varování. Řekl jsem mu, že Edmure zemře, jestli hrad nevydá. Nechal jsem postavit tuto šibenici, abych jim ukázal, že ser Ryman nedělá plané hrozby. V Mořské stráži udělal můj syn Walder to samé s Patrekem Mallister a lord Jason ohnul koleno, ale… Černá ryba je chladný muž. Odmítl, takže…“

„…jsi lorda Edmura pověsil?“

Muž zrudl. „Můj děd říkal, že kdybychom toho muže pověsili, neměli bychom žádné rukojmí, pane. Zvážil jsi to?“

„Jen blázen činí hrozby, které není připraven uskutečnit. Když ti řeknu, že tě praštím, pokud nezavřeš svá ústa, a ty se přesto odvážíš promluvit, co myslíš, že se stane?“

„Sere, ty necháp –“

Jaime jej uhodil. Byl to úder hřbetem jeho zlaté ruky, ale jeho síla srazila sera Rymana pozadu do náruče jeho děvky. „Máš tupou hlavu, sere Rymane, a stejně silný krk. Sere Ilyne, kolikrát bys potřeboval seknout, abys ten krk přesekl?“

Ser Ilyn přiložil k nosu jeden prst.

Jaime se zasmál. „Plané vychloubání. Já říkám, že třikrát.“

Ryman Frey klesl na kolena. „Nic jsem neudělal…“

„…jen pil a děvkařil. Já vím.“

„Jsem dědic Přechodu. Nemůžeš…“

„Varoval jsem tě, že nemáš mluvit.“ Jaime se díval, jak muž zbledl. Opilec, blázen a zbabělec. Lord Walder by udělal nejlépe, kdyby ho přežil, jinak jsou Freyové vyřízení. „Jsi propuštěn, pane.“

„Propuštěn?“

„Slyšel jsi. Odejdi.“

„Ale… kam mám jít?“

„Do pekla nebo domů, kam chceš. Postarej se, abys do východu slunce nebyl v táboře. Svou královnu všech kurev si můžeš vzít s sebou, ale tu korunu ne.“ Jaime se otočil od sera Rymana k jeho synovi. „Edwyne, předávám ti velení. Snaž se nechovat tak hloupě, jako tvůj předek.“

„To by neměl být až takový problém, můj pane.“

„Pošli vzkaz lordu Walderovi. Koruna požaduje všechny jeho vězně.“ Jaime mávl svojí zlatou rukou. „Sere Ilyne, odsekni ho.“

Meč sera Ilyna přesekl provaz vedví a Edmure Tully se zhroutil tváří dolů na popraviště. Stopa konopného provazu se mu stále houpala z oprátky kolem krku. Silnokanec popadl provaz a vytáhl Tullyho na nohy. „Ryba na vodítku,“ zachechtal se. „Tak to jsem ještě neviděl.“

Freyové ustoupili, aby je nechali projít. Pod šibenicí se shromáždil dav, včetně tuctu rozcuchaných táborových ženštin. Jaime si všiml muže třímajícího loutnu. „Ty. Zpěváku. Pojď se mnou.“

Muž si strhl klobouk z hlavy. „Jak můj pán poroučí.“

Když kráčeli zpátky k přívozu, se zpěvákem sera Rymana loudajícím se za nimi, nikdo neřekl ani slovo. Ale když se odstrčili od břehu a zamířili na jižní stranu Rejdivého proudu, Edmure popadl Jaimeho za paži. „Proč?“

Lannister vždy splácí své dluhy, pomyslel si, a ty jsi jediná mince, která mi zbyla. „Považuj to za svatební dar.“

Edmure na něj hleděl ostražitýma očima. „Svatební… dar?“

„Bylo mi řečeno, že tvoje manželka je půvabná. Určitě je, když ses s ní stihl vyspat, zatímco tvou sestru a tvého krále vraždili.“

„Nevěděl jsem o tom.“ Edmure si oblízl popraskané rty. „Před ložnicí byli hudebníci…“

„A lady Roslin tě sváděla.“

„Ona… přinutili ji k tomu, lord Walder a ostatní. Roslin nechtěla… plakala, ale já si myslel, že to je kvůli…“

„Kvůli pohledu na tvé vztyčené mužství? Ano, při takovém pohledu by plakala každá žena, tím jsem si jistý.“

„Nosí v sobě moje dítě.“

Ne, pomyslel si Jaime, to tvoji smrt nosí ve svém břiše. Po návratu do svého altánu propustil Silnokance a sera Ilyna, ale ne zpěváka. „Možná budu zakrátko potřebovat píseň,“ řekl mu. „Lewe, ohřej vodu ke koupání pro mého hosta. Pio, ty mu najdi nějaké čisté oblečení. Pokud možno nic se lvy, prosím. Máš hlad, můj pane?“

Edmure přikývl, ale jeho oči byly stále plné podezření.

Jaime se posadil na stoličku, zatímco se Tully koupal. Špína se z něj smývala ve velkých šedých chuchvalcích. „Jakmile se najíš, moji muži tě doprovodí do Řekotočí. Co se stane pak, záleží jen na tobě.“

„Co tím chceš říct?“

„Tvůj strýc je starý muž. Statečný, to ano, ale nejlepší léta svého života již má za sebou. Nemá žádnou nevěstu, která by pro něj truchlila, ani děti, které by musel bránit. Dobrá smrt je jediné, v co může Černá ryba doufat… ale tobě ještě zbývají léta, Edmure. A ty jsi právoplatným pánem rodu Tullyů, ne on. Tvůj strýc udělá, co mu řekneš. Osud Řekotočí je ve tvých rukou.“

Edmure na něj hleděl. „Osud Řekotočí…“

„Dej nám hrad a nikdo nezemře. Tvoji lidé mohou v pokoji odejít nebo mohou zůstat a sloužit lordu Emmonovi. Ser Brynden se bude moci dát k černým, společně s tolika muži posádky, kolik se jich rozhodne se k němu připojit. Ty rovněž, pokud tě láká Zeď. Nebo můžeš odejít na Casterlyovu skálu jako můj zajatec a těšit se veškerému pohodlí a zdvořilosti, která přísluší rukojmímu tvého postavení. Jestli chceš, pošlu za tebou i tvou ženu. Pokud se jí narodí chlapec, bude sloužit rodu Lannisterů jako páže a panoš, a až si vyslouží rytířské ostruhy, budou mu uděleny nějaké ty pozemky. Kdyby ti měla Roslin porodit dceru, postarám se o to, aby měla věno, jakmile dosáhne věku na vdávání. Ty sám můžeš být propuštěn na čestné slovo, jakmile válka skončí. Jediné, co musíš udělat, je vzdát se hradu.“

Edmure zvedl ruku z kádě a pozoroval vodu stékající mu mezi prsty. „A co když se ho nevzdám?“

Proč mne nutíš říkat ta slova? Pia stála u plenty stanu s náručí plnou šatů. Jeho panoši také poslouchali, i zpěvák. Ať to slyší, pomyslel si Jaime. Ať to slyší celý svět. Na tom nezáleží. Přinutil se usmát. „Viděl jsi, kolik nás je, Edmure. Viděl jsi žebříky, věže, katapulty, beranidla. Když vydám rozkaz, můj bratranec přemostí váš příkop a rozbije vaši bránu. Zemřou stovky lidí a většina z nich budou vaši vlastní. V první vlně útoku budou vaši bývalí vazalové, takže den začnete zabíjením otců a bratrů mužů, kteří pro vás zemřeli u Dvojčat. Druhou vlnu budou tvořit Freyové, těch nemám nedostatek. Moji zápaďané přijdou na řadu, až když vašim lučištníkům dojdou šípy a vaši rytíři budou tak znavení, že sotva pozvednou meče. Jakmile hrad padne, ti uvnitř budou pozabíjeni. Vaše stáda budou vybita, váš boží háj vykácen, vaše pevnosti a věže vypáleny. Strhnu vaše zdi i hradby a změním tok Rejdivého proudu tak, aby se přeléval přes ruiny. Než budu hotov, nikdo nikdy nepozná, že tu stával hrad.“ Jaime vstal. „Tvá žena předtím možná porodí. Předpokládám, že budeš chtít své dítě vidět. Pošlu ho za tebou, katapultem.“

Edmure Tully konečně nalezl hlas. „Měl bych vylézt z téhle kádě a zabít tě na místě, kde stojíš, Králokate.“

„Mohl bys to zkusit.“ Jaime čekal. Když Edmure neučinil žádný pokus vstát, řekl: „Odejdu, aby ses mohl v klidu najíst. Zpěváku, hraj pro našeho hosta, zatímco bude jíst. Věřím, že tu píseň znáš.“

„Tu o dešti? Ano, můj pane, znám ji.“

Edmure jako by si zpěváka všiml až teď. „Ne. Už ne. Odveďte ho pryč.“

„Proč, vždyť je to jenom píseň,“ řekl Jaime. „Snad nemá až tak špatný hlas.“

CERSEI

Velmistr Pycelle byl stár tak dlouho, kam až její paměť sahala, ale během posledních tří nocí jako by zestárl o další stovku let. Trvalo mu celou věčnost, než před ní ohnul svoje rozvrzané koleno, a jakmile to udělal, nedokázal znovu vstát, dokud jej ser Osmund se škubnutím nezvedl na nohy.

Cersei jej pozorovala s nelibostí. „Lord Qyburn mne informoval, že lord Gyles zakašlal naposledy.“

„Ano, Výsosti. Udělal jsem, co jsem mohl, abych mu jeho odchod ulehčil.“

„Opravdu?“ Královna se obrátila k lady Merryweather. „Já jsem říkala, že chci Gylese naživu, není to tak?“

„Říkala, Výsosti.“

„Sere Osmunde, ty si pamatuješ, jak ten rozhovor probíhal?“

„Nařídila jste velmistru Pycellemu, aby toho muže zachránil, Výsosti. Všichni jsme to slyšeli.“

Pycelle otevřel a zavřel ústa. „Její Výsost musí vědět, že jsem pro toho ubožáka udělal všechno, co se dalo.“

„Tak jako jsi to udělal pro Joffreyho? A pro jeho otce, mého milovaného manžela? Robert byl nejsilnějším mužem v Sedmi královstvích a ty jsi ho přesto nechal umřít na následky zranění kancem. Och, a nezapomeňme na Jona Arryna. Nepochybuji o tom, že bys zabil také Neda Starka, kdybych ti ho nechala déle. Pověz mi, mistře, to vás učili v Citadele, mnout si ruce a vymýšlet si výmluvy?“

Stařec se pod bičem jejího hlasu ještě víc schoulil. „Nikdo by pro něj nemohl udělat víc, Výsosti. Já… vždycky jsem sloužil věrně.“

„To, jak jsi tehdy poradil králi Aerysovi, aby otevřel svoje brány, když se přiblížila armáda mého otce, tak to byla tvoje představa věrné služby?“

„To… špatně jsem to odhadl…“

„Byla to dobrá rada?“

„Její Výsost určitě ví…“

„Já vím to, že když mého syna otrávili, projevil ses jako méně užitečný než Měsíční chlapec. Vím to, že koruna zoufale potřebuje zlato, a náš pokladník je mrtvý.“

Ten starý blázen na to skočil. „Já… napíšu seznam mužů schopných nahradit lorda Gylese v radě.“

„Seznam.“ Cersei jeho návrh pobavil. „Dokážu si docela dobře představit seznam, který bys mi předložil. Starci, chamtivci a Garth Hrubián.“ Sevřela rty a pak dodala: „Poslední dobou pobýváš příliš často ve společnosti lady Margaery.“

„Ano. Ano, já… královna Margaery je velmi rozrušená kvůli seru Lorasovi. Míchám Její Výsosti nápoje na spaní a… jiné druhy lektvarů.“

„O tom nepochybuji. Pověz mi, byla to naše malá královna, kdo ti poručil, abys zabil lorda Gylese?“

„Zzabil?“ Oči velmistra Pycelleho narostly do velikosti vařených vajec. „Její Výsost by přece nevěřila, že… byl to jeho kašel, u všech bohů, já… Její Výsost nikdy… nechovala vůči lordu Gylesovi žádnou zášť, proč by jej chtěla mít královna Margaery…“

„Mrtvého? Nu, přece proto, aby zasadila další růži do Tommenovy rady. Jsi slepý, nebo podplacený? Pán z Růženína jí stál v cestě, tak ho poslala do hrobu. S tvou pomocí.“

„Výsosti, já přísahám, že lord Gyles zemřel na svůj kašel.“ Ústa se mu chvěla. „Vždycky jsem byl věrný koruně, říši… rrodu Lannisterů.“

V tomto pořadí? Pycelleho strach byl hmatatelný. Už je dost zralý. Čas zmáčknout ovoce a okusit šťávu. „Pokud jsi tak loajální, jak tvrdíš, proč mi tedy lžeš? Nepokoušej se to popírat. Začal jsi věnovat přílišnou pozornost panně Margaery ještě předtím, než ser Loras odplul k Dračímu kameni, tak mne ušetři dalších povídaček o tom, jak naši ubohou snachu pouze uklidňuješ v jejím žalu. Co tě tak často přivádí do Panenských komnat? Zajisté ne Margaeřina duchaprázdná konverzace? Nebo se dvoříš té její od neštovic podobané septě? Šoustáš s některou z jejích sestřenic? Hraješ pro ni roli špeha, donášíš jí o mně informace, které by jí posloužily v jejích úkladech?“

„Já… poslouchám. Mistr skládá přísahu, že bude sloužit.“

„Velmistr přísahá, že bude sloužit říši.“

„Výsosti, ona… ona je královna…“

„Já jsem královna.“

„Chtěl jsem říct… je manželkou krále, a…“

„Já vím, co je. Chci vědět, proč potřebuje tebe. Je snad mé snaše špatně?“

„Špatně?“ Stařec se popotahoval za věc, kterou zval vousem, nerovnoměrný porost tenkých bílých chlupů rašících z volných růžových laloků pod jeho bradou. „Nne špatně, Výsosti, to zrovna ne. Moje přísaha mi zakazuje prozradit…“

„Tvoje přísaha ti bude v černých celách malou útěchou,“ varovala ho. „Buď uslyším pravdu, nebo dostaneš okovy.“

Pycelle padl na kolena. „Prosím vás… Byl jsem člověk vašeho pana otce a vaším přítelem v záležitosti Jona Arryna. Další pobyt v žaláři bych nepřežil…“

„Proč pro tebe Margaery posílá?“

„Přeje si… ona… ona…“

Řekni to!

Schoulil se. „Měsíční čaj,“ zašeptal. „Měsíční čaj, který…“

„Já vím, na co je měsíční čaj.“ A je to tady. „Velmi dobře. Vstaň z těch svých vyboulených kolenou a pokus se vzpomenout si, jaké to je být mužem.“ Pycelle se snažil vstát, ale trvalo to tak dlouho, že musela znovu říct Osmundu Černokotlému, aby jej zvedl. „Co se týče lorda Gylese, nepochybuji o tom, že náš Otec na nebesích jej bude soudit spravedlivě. Nezanechal po sobě žádné děti?“

„Žádné děti ze svého těla, ale je zde svěřenec…“

„…který není z jeho krve.“ Cersei nad touto nepříjemností mávla rukou. „Gyles věděl o naší potřebě zlata. Nepochybně ti pověděl o svém přání zanechat všechny svoje statky a bohatství Tommenovi.“ Zlato z Růženína by pomohlo naplnit královské truhlice a pozemky s Růženínskou tvrzí by mohl dostat některý z jejích vlastních lidí jako odměnu za své věrné služby. Možná lord Vodský. Aurane již zmínil potřebu svého vlastního sídla; jeho lordství bylo bez hradu jen prázdným titulem. Cersei věděla, že si dělá zálusk na Dračí kámen, ale to již mířil příliš vysoko. Růženín bude vzhledem k jeho původu a postavení dostačující.

„Lord Gyles miloval Jeho Veličenstvo celým svým srdcem,“ řekl Pycelle, „ale… jeho svěřenec…“

„…to určitě pochopí, jakmile tě uslyší mluvit o posledním přání lorda Gylese. Jdi a postarej se o to.“

„Když to potěší Její Výsost.“ Velmistr Pycelle málem zakopl o svoje vlastní roucho, jak pospíchal, aby už byl pryč.

Lady Merryweather za ním zavřela dveře. „Měsíční čaj,“ řekla, když se otočila zpátky ke královně. „Jak je to od ní pošetilé. Proč by dělala takovou věc, brala na sebe takové riziko?“

„Malá královna má choutky, na které je Tommen ještě příliš mladý, než aby je mohl uspokojit.“ Takové nebezpečí hrozilo vždycky, když se dospělá žena provdala za dítě. A ještě větší u vdovy. Může sice tvrdit, že se jí Renly nikdy nedotkl, ale já jí to nikdy neuvěřím. Ženy pijí měsíční čaj z jediného důvodu; a panny ho nepotřebují vůbec. „Můj syn byl zrazen. Margaery má milence. To je ta nejvyšší zrada, která se trestá smrtí.“ Mohla jen doufat, že ta zapšklá čarodějnice, matka Maceho Tyrella, bude žít dost dlouho na to, aby mohla sledovat proces a popravu. Tím, že trvala na tom, aby se Tommen a Margaery okamžitě vzali, odsoudila lady Olenna svoji drahocennou růžičku pod katův meč. „Jaime odjel se serym Ilynem. Předpokládám, že budeme muset najít nového vykonavatele královské spravedlnosti, aby jí uťal hlavu.“

„Já to udělám,“ nabídl se Osmund Černokotlý s nenuceným úsměvem. „Margaery má pěkný tenký krček. Dobrý ostrý meč jej přesekne raz dva.“

„To ano,“ přitakala Taena, „jenže je tu tyrellská armáda v Bouřlivém konci a další u Panenského jezírka. Ti také mají ostré meče.“

Jsem zaplavená růžemi. Bylo to k vzteku. Maceho Tyrella stále potřebovala, i když jeho dceru ne. Alespoň do té doby, než bude Stannis poražen. Pak už nebudu potřebovat žádného z nich. Jenže jak by se mohla zbavit dcery, aniž by přišla o otce? „Zrada je zrada,“ řekla, „ale musíme mít důkaz, něco hmatatelnějšího než měsíční čaj. Pokud se prokáže, že je nevěrná, tak ji musí odsoudit dokonce i její vlastní otec, jinak její hanba přeroste v jeho vlastní.“

Černokotlý si žvýkal koneček svého kníru. „Potřebujeme je chytit při činu.“

„Jak? Qyburn ji nechává sledovat ve dne v noci. Její sluhové jsou podplacení, ale přinášejí nám jen samé bezvýznamné věci. A přesto jejího milence nikdy nikdo neviděl. Uši za dveřmi slyší zpěv, smích, plané řeči, ale nic užitečného.“

„Margaery je příliš chytrá, než aby se nechala přistihnout tak snadno,“ řekla lady Merryweather. „Její ženy jsou jejími hradními zdmi. Spí s ní, oblékají ji, modlí se s ní, čtou si s ní, vyšívají s ní. Když zrovna nesokolničí nebo není na vyjížďce, hraje Pojď do mého hradu s malou Alysanne. Kdykoli jsou kolem nějací muži, je tam s ní její septa nebo její sestřenice.“

Nějak se těch svých slepiček musí zbavovat,“ nedala se odbýt královna. „Pokud ovšem její dámy nejsou součástí toho všeho… tedy ne všechny, ale třeba alespoň některá.“

„Sestřenice?“ Dokonce i Taena se tvářila pochybovačně. „Všechny tři jsou mladší než malá královna a ještě nevinnější.“

„Děvky navlečené v panenské běli. To jen činí jejich hříchy tím víc šokující. Jejich jména budou zostuzena. Taeno, tvůj pan manžel je mým justiciárem. Vy dva se mnou musíte povečeřet, hned dnes večer.“ Chtěla, aby se to odbylo rychle, než si Margaery vezme do té své hlavinky, že se vrátí do Vysoké zahrady nebo odpluje na Dračí kámen, aby byla nablízku svému zraněnému bratrovi na prahu smrti. „Nařídím kuchařům, aby pro nás upekli kance. A samozřejmě musíme mít nějakou hudbu, aby nám pomohla se zažíváním.“

Taena to pochopila rychle. „Hudba. Přesně tak.“

„Jdi a pověz to svému panu manželovi, a také zařiď vše potřebné ohledně zpěváka,“ pobídla ji Cersei. „Sere Osmunde, ty zde můžeš zůstat. Máme toho hodně a ještě víc k prodiskutování. Také budu potřebovat Qyburna.“

Ukázalo se, že v kuchyni bohužel žádného kance nemají, a již nebyl čas poslat ven lovce. Kuchaři místo toho zabili jednu z hradních prasnic a předložili jim šunku prošpikovanou hřebíčkem a podlévanou medem a sušenými třešněmi. Nebylo to přesně to, co Cersei chtěla, ale muselo to stačit. Poté měli pečená jablka a pikantní vinný sýr. Lady Taena si vychutnávala každé sousto. Nikoli však Orton Merryweather, jehož kulatý obličej zůstal skvrnitý a bledý od masové polévky až po sýr. Hodně pil a neustále vrhal kradmé pohledy na zpěváka.

„Velká škoda, že náš lord Gyles zemřel,“ řekla Cersei nakonec. „Ačkoli se odvažuji říci, že nikomu z nás nebude scházet to jeho věčné kašlání.“

„Ne. Myslím, že ne.“

„Budeme potřebovat nového lorda pokladníka. Kdyby v Údolí nevládl takový neklid, zavolala bych zpátky Petyra Baeliše, ale… mám v úmyslu prověřit v tomto úřadu sera Haryse. Určitě si nepovede hůř než Gyles a aspoň nekašle.“

„Ser Harys je královský pobočník,“ namítla Taena.

Ser Harys je rukojmí, a ještě k tomu bezcenné. „Je načase, aby měl Tommen mocnějšího pobočníka.“

Lord Orton zvedl pohled od svého vinného poháru. „Mocnějšího. To jistě.“ Zaváhal. „Koho…?“

„Tebe, můj pane. Máš to v krvi. Tvůj praotec zaujal místo mého vlastního otce jako pobočník krále Aeryse.“ Jistě, jak se ukázalo nahradit Tywina Lannistera Owenem Merryweatherem je totéž jako vyměnit závodního plnokrevníka za osla, ale Owen byl již starý vyřízený muž, když jej Aerys povýšil, přátelský, ale neschopný. Jeho vnuk byl mladší a… Nu, má silnou ženu. Škoda, že nemohla jako pobočník sloužit Taena. Byla třikrát schopnější než její manžel a mnohem zábavnější. Také však byla myrského původu a navíc žena, takže Orton bude muset stačit. „Nepochybuji o tom, že jsi schopnější než ser Harys.“ I obsah mého nočníku je schopnější než ser Harys. „Přijmeš mou nabídku?“

„Já… ano, samozřejmě. Její Výsost mi prokazuje velkou čest.“

Větší, než si zasluhuješ. „Sloužil jsi mi dobře jako justiciár, můj pane. A budeš v tom pokračovat i nadále v těch… obtížných časech, které nás čekají.“ Když viděla, že Merryweather pochopil, co tím myslí, královna se otočila a usmála se na zpěváka. „A ty musíš být také odměněn. Za všechny ty krásné písně, co jsi nám hrál, zatímco jsme jedli. Bohové ti dali dar.“

Zpěvák se uklonil. „Její Výsost je laskavá, že to říká.“

„Ne laskavá,“ řekla Cersei, „pouze pravdomluvná. Taena mi řekla, že tě nazývají Modrý bard.“

„Ano, Výsosti.“ Zpěvákovy boty byly z vláčné modré teletiny, jeho kalhoty z jemné modré vlny. Tunika, kterou měl na sobě, byla ze světlomodrého hedvábí s průramky z lesklého modrého saténu. Dokonce zašel až tak daleko, že si obarvil namodro i vlasy, po tyrském způsobu. Dlouhé a vlnité mu spadaly na ramena a voněly, jako by si je myl v růžové vodě. Ovšem ne z modrých růží. Alespoň že jeho zuby jsou bílé. Byly to dobré zuby, ani trochu křivé.

„Jiné jméno nemáš?“

Do tváří se mu vkradl náznak nachu. „Jako chlapci mi říkali Wat. Pěkné jméno pro oráče, méně příhodné pro zpěváka.“

Oči Modrého barda měly stejnou barvu jako Robertovy. Už jen pro tohle jej nenáviděla. „Je snadné pochopit, proč ses stal oblíbencem lady Margaery.“

„Její Výsost je laskavá. Říká, že jí poskytuji příjemné obveselení.“

„Och, tím jsem si jistá. Mohla bych se podívat na tvou loutnu?“

„Jestli to Její Výsost potěší.“ Pod jeho zdvořilostí byl slyšet mírný náznak nelibosti, ale přesto jí loutnu podal. Člověk jen tak neodmítne, když jej o něco požádá královna.

Cersei brnkla na strunu a usmála se při tom zvuku. „Sladké a smutné jako láska. Pověz mi, Wate… když jsi šel poprvé s Margaery do postele, bylo to předtím, než si vzala mého syna, nebo až potom?“

Na okamžik se zdálo, že její otázku nepochopil. Když se tak stalo, vytřeštil oči. „Její Výsost byla mylně informována. Přísahám vám, že bych nikdy…“

„Lháři!“ Cersei uhodila zpěváka loutnou do obličeje, tak prudce, až se malované dřevo rozletělo do štěpin a třísek. „Lorde Ortone, zavolej moje stráže a nechej tohoto tvora odvést do žaláře.“

Obličej Ortona Merryweatherského byl zpocený strachy. „Toto… ach, ohavnost… on se odvážil svést královnu.“

„Obávám se, že to bylo naopak, ale i tak je to zrádce. Ať zpívá pro lorda Qyburna.“

Modrý bard zbělel. „Ne.“ Ze rtu, kam jej uhodila loutna, mu odkapávala krev. „Já jsem nikdy…“ Když jej Merryweather popadl za paži, vykřikl: „Matko, měj se mnou slitování, ne!“

„Já nejsem tvoje matka,“ řekla mu Cersei.

Dokonce ani v černých celách z něj nedostali nic jiného než popírání, modlitby a prosby o milost. Netrvalo dlouho a krev mu stékala po bradě ze všech jeho vyražených zubů a svoje modré kalhoty si pokálel třikrát po sobě, nicméně nadále trval na svých lžích. „Je možné, že bychom měli špatného zpěváka?“ zeptala se Cersei.

„Všechno je možné, Výsosti. Nemějte strach. Ten muž se přizná, než noc skončí.“ Dole v žalářích nosil Qyburn oděv z hrubého plátna a koženou kovářskou zástěru. Modrému bardovi řekl: „Je mi líto, že se k tobě strážní chovali hrubě. Žalostně postrádají jakoukoli zdvořilost.“ Jeho hlas byl laskavý, ustaraný. „Jediné, co od tebe chceme, je pravda.“

„Já jsem řekl pravdu,“ vzlykal zpěvák. Železné okovy jej poutaly ke studené kamenné zdi.

„My ale víme něco jiného.“ Qyburn držel v ruce břitvu, jejíž ostří se slabě lesklo ve světle pochodní. Rozřízl Modrému bardovi oblečení, dokud nebyl muž nahý, až na svoje vysoké modré boty. Cersei si s pobavením všimla, že ochlupení mezi jeho nohama je hnědé. „Pověz nám, jak jsi obveseloval malou královnu,“ nařídila mu.

„Já jsem nikdy… zpíval jsem, to bylo všechno, zpíval jsem a hrál. Její dámy vám to dosvědčí. Vždycky tam byly s námi. Její sestřenice.“

„Kolik z nich jsi jich poznal tělesně?“

„Žádnou. Jsem jen zpěvák. Prosím.“

„Výsosti, možná tento ubohý muž opravdu jenom hrál pro Margaery, zatímco obšťastňovala jiné milence,“ řekl Qyburn.

„Ne. Prosím. Ona nikdy… já jsem zpíval, jenom jsem zpíval…“

Lord Qyburn přejel rukou po zpěvákově hrudníku. „Bere při vaší milostné hře do úst tvoje bradavky?“ Vzal jednu mezi palec a ukazovák a zakroutil ji. „Některým mužům se to líbí. Jejich bradavky jsou stejně citlivé jako u žen.“ Zableskla se břitva a zpěvák vykřikl. Jeho hruď plakala vlhkou rudou krev. Cersei se udělalo špatně. Část z ní chtěla zavřít oči, odvrátit se, zastavit to. Jenže byla královna a tohle byla zrada. Lord Tywin by se neodvrátil.

Nakonec jim Modrý bard vypověděl celý svůj život. Jeho otec byl hokynář a Wat byl vyučen tomuto řemeslu také, ale již jako chlapec měl větší nadání pro výrobu louten než soudků. Když mu bylo dvanáct, utekl z domova a připojil se ke skupině hudebníků, které slyšel hrát na tržišti. Procestoval s nimi polovinu Roviny, než přišel do Králova přístaviště, v naději, že najde přízeň u dvora.

„Přízeň?“ Qyburn se zachechtal. „Takhle tomu teď ženy říkají? Obávám se, že jsi jí nalezl až příliš, můj příteli… a u nesprávné královny. Ta pravá stojí před tebou.“

Ano. Cersei z toho vinila Margaery Tyrell. Nebýt jí, Wat mohl žít dlouhý a plodný život, mohl zpívat ty svoje písničky a léhat s děvečkami a chalupnickými dcerkami. To díky jejím machinacím teď musím tohle trpět. Pošpinila mne svou zradou.

Do svítání byly zpěvákovy vysoké boty plné krve. Vypověděl, jak Margaery laskala sama sebe, zatímco se dívala, jak ho její sestřenice uspokojují ústy. Jindy pro ni zpíval, zatímco ukájela svůj chtíč s jinými milenci. „Kdo to byl?“ chtěla vědět královna a ubohý Wat jmenoval sera Tallada Vysokého, Lamberta Turnberryho, Jalabhara Xho, Redwynovic dvojčata, Osneyho Černokotlého, Hugha Cliftona a Rytíře květin.

To ji nepotěšilo. Neodvažovala se pošpinit jméno hrdiny z Dračího kamene. Kromě toho, nikdo, kdo znal sera Lorase, by tomu neuvěřil. Redwynovic dvojčata se na tom také nemohla podílet. Bez Stromoviny a její flotily nemohla říše doufat, že se zbaví Eurona Vraního oka a jeho proklatých železných mužů. „Jediné, co děláš, je to, že chrlíš jména mužů, které jsi viděl v jejích komnatách. My chceme pravdu!“

„Pravdu.“ Wat se na ni podíval jedním modrým okem, které mu Qyburn ponechal. Krev vybublávala skrze otvory, kde měl předtím přední zuby. „Řekl jsem to… špatně.“

„Horas a Hober s tím neměli nic společného, že ne?“

„Ne,“ připustil. „Oni ne.“

„Co se týče sera Lorase, jsem si jistá, že se Margaery velmi snažila utajit své konání před svým bratrem.“

„Ano, snažila se. Už si vzpomínám. Jednou jsem se musel schovat pod postel, když ji přišel ser Loras navštívit. Nesmí se to dozvědět, řekla.“

„Tahle písnička se mi líbí víc než ta předtím.“ vynechat z toho velké lordy bude jistější. Ovšem ti druzí… ser Tallad byl potulný rytíř, Jalabhar Xho vyhnanec a žebrák, Clifton jenom jeden ze strážných malé královny. A Osney je švestička na pudinku. „Vím, že se teď cítíš lépe, když jsi řekl pravdu. Určitě si to zapamatuješ a přesně takto to vypovíš, až přijde Margaery před soud. Kdybys opět začal lhát…“

„Nebudu. Povím pravdu. A potom…“

„Potom ti dovolíme dát se k černým. Dávám ti na to svoje slovo.“ Cersei se otočila ke Qyburnovi. „Postarej se o to, aby byly jeho rány vyčištěny a obvázány a dej mu makové mléko proti bolesti.“

„Její Výsost je laskavá.“ Qyburn upustil zakrvácenou břitvu do vědra s octem. „Margaery se bude možná divit, kam se poděl její zpěvák.“

„Zpěváci přicházejí a odcházejí, jsou tím pověstní.“

Vystup po tmavých kamenných schodech z černých cel ji vyčerpal. Musím si odpočinout. Dopídit se pravdy byla únavná práce a ona se děsila toho, co musí následovat. Musím být silná. To, co musím udělat, udělám pro Tommena a pro říši. Škoda, že Maggy Žába už byla mrtvá. Kálím na tvoje proroctví, stařeno. Malá královna je možná mladší než já, ale nikdy nebyla krásnější a navíc bude brzy mrtvá.

Lady Merryweather na ni čekala v její ložnici. Byla temná noc, spíš ke svítání než k soumraku. Jocelyn a Dorcas spaly, ale Taena ne. „Bylo to strašné?“ zeptala se.

„To nemusíš vědět. Potřebuji se vyspat, ale bojím se mít sny.“

Taena ji pohladila po vlasech. „To všechno bylo pro Tommena.“

„Bylo. Já vím, že bylo.“ Cersei se otřásla. „Mám sucho v krku. Buď tak hodná a nalej mi víno.“

„Když vás to potěší. To je jediné, po čem toužím.“

Lhářko. Věděla, po čem Taena touží. Tak ať. Pokud jí ta žena bude oddaná, tak to jen pomůže zajistit, že jí ona i její manžel zůstanou věrní. Ve světě plném zrádců to za těch pár polibků stálo. Není o nic horší než většina mužů. Alespoň zde nehrozí nebezpečí, že by mne kdy dostala do jiného stavu.

Víno jí pomohlo, ale ne příliš. „Cítím se špinavá,“ postěžovala si královna, když stála vedle svého okna, pohár v ruce.

„Koupel vám pomůže, moje drahá.“ Lady Merryweather probudila Dorcas a Jocelyn a poslala je pro horkou vodu. Zatímco plnily káď, pomohla královně svléknout se, rozšněrovala jí hbitými prsty tkanice a uvolnila šaty z ramen. Pak vyklouzla se svých vlastních šatů a nechala je spadnout do hromádky na podlahu.

Ty dvě se pak koupaly společně, Cersei ležela naznak v Taenině náruči. „Tommen musí být ušetřen toho nejhoršího,“ řekla Myřance. „Margaery ho vodí každý den do septa, aby tam žádali bohy o uzdravení jejího bratra.“ Ser Loras stále nechtěl zemřít, což bylo k vzteku. „Také má rád její sestřenice. Bude pro něj těžké ztratit všechny.“

„Všechny tři se provinit nemohly,“ prohlásila lady Merryweather. „Chci říct, že by vypadalo dobře, kdyby se na tom jedna z nich nepodílela. Kdyby ji ty věci, co tam viděla, zahanbovaly a dělalo se jí z nich zle…“

„…možná by se dala přemluvit, aby svědčila proti ostatním. Ano, velmi dobře, ale která bude ta nevinná?“

„Alla.“

„Ta plachá?“

„Alespoň tak působí, ale je spíš vychytralá než plachá. Ponechte to na mně, drahá.“

„S radostí.“ Samotná výpověď Modrého barda nikdy nepostačí. O zpěvácích bylo koneckonců známo, jak jsou prolhaní. Alla Tyrell by jim mohla hodně pomoci, kdyby ji Taena dokázala zpracovat. „Ser Osney se také přizná. Ostatní musí pochopit, že jenom skrze přiznání si mohou zasloužit královo odpuštění a Zeď.“ Jalabhar Xho shledá pravdu přitažlivou. Ohledně ostatních si byla méně jistá, ale Qyburn uměl být přesvědčivý…

Nad Královým přístavištěm se již rozednívalo, když vylezly z kádě. Královnina kůže byla bílá a svraštělá od dlouhého pobytu ve vodě. „Zůstaň se mnou,“ řekla Taeně. „Nechci spát sama.“ Dokonce odříkala modlitbu, než si vlezla pod pokrývky, poprosila Matku o sladké sny.

Mohla si ušetřit dech; bohové byli jako vždycky hluší. Cersei se zdálo, že je znovu dole v černých celách, jenže tentokrát to byla ona, kdo byl připoutaný ke zdi namísto zpěváka. Byla nahá a krev odkapávala z hrotů jejích prsou, odkud jí Skřet zuby vyrval bradavky. „Prosím,“ naříkala, „prosím, ne moje děti, neubližuj mým dětem.“ Tyrion se na ni jen šklebil. I on byl nahý, porostlý drsnými chlupy, díky kterým vypadal spíš jako opice než jako člověk. „Uvidíš je korunované,“ řekl, „a uvidíš je zemřít.“ Pak vzal její krvácející ňadro do úst a začal sát a bolest jí projížděla jako rozžhavený nůž.

Probudila se celá roztřesená v Taenině náruči. „Zlý sen,“ řekla slabým hlasem. „Křičela jsem? Omlouvám se.“

„Sny se mění ve světle dne v prach. Zase trpaslík? Proč vás tak děsí, ten hloupý mužík?“

„On mne zabije. Bylo mi to předpovězeno, když mi bylo deset. Chtěla jsem vědět, za koho se provdám, ale ona řekla…“

„Ona?“

„Maegi. Slova se z ní řinula proudem. Stále slyšela Melaru, jak na ni naléhá, aby o proroctvích nemluvily, že se nenaplní. V té studni ale tak tichá nebyla. Křičela a řvala. „Tyrion je valonquar,“ řekla. „Používáte to slovo v Myru? Je to ve vznešené valyrijštině a znamená to malý bratr.“ Ptala se na to slovo septy Saranelly, poté, co se Melara utopila.

Taena ji vzala za ruku a pohladila ji. „Byla to nenávistná žena, stará, nemocná a ošklivá. Vy jste byla mladá a krásná, plná života a hrdosti. Ona žila v Lannisportu, jak jste říkala, takže určitě věděla o trpaslíkovi a o tom, jak zabil vaši paní matku. Ta stvůra se neodvážila ublížit vám, protože věděla, kdo jste, a tak se rozhodla zranit vás svým zmijím jazykem.“

Mohlo by to tak být? Cersei tomu chtěla věřit. „Jenže Melara zemřela, přesně jak předpověděla. A já se nikdy neprovdala za prince Rhaegara. A Joffrey… trpaslík zabil mého syna před mýma očima.“

„Jednoho syna,“ řekla lady Merryweather, „ale vy máte ještě druhého, milého a silného, a tomu nikdy nikdo neublíží.“

„Nikdy, dokud budu žít.“ Vyslovit to jí pomohlo uvěřit, že to tak je. Sny se mění ve světle dne v prach, ano. Venku již ranní slunce prosvěcovalo clonu mračen. Cersei vyklouzla zpod pokrývek. „Dnes ráno posnídám s králem. Chci vidět svého syna.“ Všechno, co dělám, dělám pro něho.

Tommen jí pomohl vzpamatovat se. Nikdy jí nebyl milejší než toho rána, když brebentil o svých koťatech, zatímco si kapal med na kus teplého černého chleba, čerstvě vytaženého z pece. „Pan Dráp chytil myš,“ řekl jí, „ale paní Fouska mu ji ukradla.“

Nikdy nebyl tak roztomilý a nevinný, pomyslela si Cersei. Jak může kdy doufat, že by mohl vládnout této kruté říši? Matka v ní nechtěla nic jiného než ho jen ochraňovat; královna v ní věděla, že se musí stát tvrdším, nebo jej Železný trůn pohltí. „Pan Dráp se musí naučit hájit svoje práva,“ řekla mu. „V tomto světě jsou slabí vždycky oběťmi silných.“

Král se na chvíli zamyslel, oblízl si med z prstů. „Až se ser Loras vrátí, naučím se bojovat s kopím, mečem a řemdihem, stejně jako to umí on.“

„Naučíš se bojovat,“ slíbila mu královna, ,;ale ne od sera Lorase. Ten se už nevrátí, Tommene.“

„Margaery říká, že vrátí. Modlíme se za něho. Prosíme o Matčino milosrdenství a taky se modlíme k Válečníkovi, aby mu dal sílu. Elinor říká, že toto je nejtěžší bitva sera Lorase.“

Uhladila mu vlasy, hebké zlaté kadeře, které jí tolik připomínaly Joffa. „Budeš trávit odpoledne se svou manželkou a jejími sestřenicemi?“

„Dnes ne. Říkala, že se musí postit a očišťovat.“ Postit a očišťovat… ach, ano Svátek Panny. Uplynuly již celé roky, co byla Cersei naposledy nucena světit tento svátek. Třikrát provdaná, a pořád chce, abychom věřili, že je panna. Oblečená v prostém bílém šatu povede malá královna svoje slepičky do Baelorova septa, aby tam zapálily vysoké bílé svíce u nohou Panny a pověsily jí papírové girlandy kolem svatého krku. Přinejmenším pár z jejích slepiček. V Pannin svátek byly vdovy, matky a nevěstky bez rozdílu ze sept vykázány, společně s muži, jinak by znesvětily posvátné písně nevinnosti. Jen panny mohly…

„Matko? Řekl jsem něco špatně?“

Cersei políbila svého syna na čelo. „Řekl jsi něco velmi moudrého, drahoušku. Teď si utíkej hrát se svými koťaty.“

Poté nechala do svého soláru zavolat sera Osmunda Černokotlého. Přišel za ní z nádvoří upocený a vrávorající, a když si před ní klekal na koleno, svlékal ji očima, tak jak to dělal vždycky.

„Vstaň, pane, a posaď se ke mně. Jednou jsi mi prokázal hrdinskou službu, ale já teď pro tebe mám obtížnější úkol.“

„Ano, a já pro vás mám něco tvrdého.“

„To musí počkat.“ Zlehka přejela konečky prstů po jeho jizvách. „Vzpomínáš si ještě na děvku, která ti tohle udělala? Dám ti ji, až se vrátíš ze Zdi. Líbilo by se ti to?“

„Já chci vás.“

To byla správná odpověď. „Nejdřív se musíš přiznat ke své zradě. Hříchy muže mohou otrávit jeho duši, pokud se nechají hnisat. Já vím, že pro tebe musí být těžké žít s tím, co jsi udělal. Je nejvyšší čas, aby ses své hanby zbavil.“

„Hanby?“ vyhrkl Osney zmateně. „Už jsem to říkal Osmundovi, Margaery jenom škádlí. Nikdy mi nedovolí víc než…“

„Je od tebe rytířské, že ji chráníš,“ skočila mu Cersei do řeči, „ale jsi příliš čestný rytíř, než abys mohl se svým zločinem nadále žít. Musíš se ještě dnes večer odebrat do Velkého Baelorova septa a promluvit s Nejvyšším septonem. Když jsou hříchy muže tak černé, jenom Jeho Nejvyšší Svatost jej může spasit od muk pekelných. Pověz mu, jak jsi spal s Margaery a jejími sestřenicemi.“

„Osney zamrkal. „Cože, se sestřenicemi taky?“

„S Meggou a Elinor,“ rozhodla, „s Allou nikdy.“ Tento malý detail činil celý příběh věrohodnější. „Alla tam seděla, plakala a prosila ostatní, aby svého hřešení zanechali.“

„Jenom Megga a Elinor? Nebo Margaery taky?“

„Margaery určitě. To ona za tím vším stála.“

Pověděla mu všechno, co má v úmyslu. Zatímco Osney naslouchal, na obličeji se mu rozhostil výraz pochopení. Když skončila, řekl: „Jakmile jí useknete hlavu, chci si vzít to políbení, které mi ona nikdy nedala.“

„Můžeš mít všechny polibky, co budeš chtít.“

„A potom Zeď?“

„Jen na chvíli. Tommen je král, který umí odpouštět.“

Osney se poškrábal po zarostlé tváři. „Obvykle, když lžu o nějaké ženě, tak jsem to já, kdo říká, jak jsem s nimi nikdy nespal, zatímco ony tvrdí, že spal. Tohle… nikdy předtím jsem nelhal Nejvyššímu septonovi. Myslím, že za to půjdeme do pekla. Do jednoho z těch strašných.“

To královnu zarazilo. Poslední věcí, kterou očekávala, byla Černokotlého zbožnost. „Odmítáš mne poslechnout?“

„Ne.“ Osney se dotkl jejích zlatých vlasů. „Ale ty nejlepší lži v sobě musí mít něco pravdy… dávají jim příchuť pravdy. A vy po mně chcete, abych řekl, že jsem šukal královnu…“

Málem jej udeřila do obličeje. Málem. Jenže už zašla příliš daleko a v sázce bylo příliš mnoho. Všechno, co dělám, dělám pro Tommena. Otočila hlavu, vzala ruku sera Osneyho do své a políbila mu prsty. Byly hrubé a tvrdé, plné mozolů od meče. Robert měl taky takové ruce, vzpomněla si.

Cersei mu dala ruce kolem krku. „Nechtěla bych, aby se říkalo, že jsem z tebe udělala lháře,“ pošeptala mu zastřeným hlasem. „Dej mi hodinu a pak přijď za mnou do mé ložnice.“

„Čekali jsme dost dlouho.“ Vrazil jí prsty do živůtku a škubl, a hedvábí se roztrhlo se zvukem tak hlasitým, až se Cersei obávala, že to musela slyšet polovina Rudé bašty. „Strhej ze mne i ten zbytek, než to udělám sama,“ řekla. „Korunu mi nech. Ráda při tom mám korunu na hlavě.“

PRINCEZNA
VE VĚŽI

Její vězení bylo vcelku příjemné.

Arianne to poskytovalo útěchu. Proč by si její otec dal tolik záležet na tom, aby jí v zajetí dopřál takové pohodlí, kdyby ji byl odsoudil k zrádcovské smrti? Ne, určitě nemá v úmyslu zabít mne, říkala si snad již posté. Nemá to v sobě, takovou krutost. Jsem jeho krev a jeho sémě, jeho dědička, jeho jediná dcera. Budeli to zapotřebí, vrhne se před kolečka jeho křesla, přizná svou vinu a bude prosit za odpuštění. A bude plakat. Když otec uvidí slzy stékající po její tváři, odpustí jí.

Méně jistá si byla tím, zda si odpustí ona sama.

„Areo,“ hájila se před svým strážcem během dlouhé vyprahlé jízdy od Zelenokrvavice zpátky do Slunečního oštěpu. „Já jsem nechtěla, aby se té dívce něco stalo. Musíš mi věřit.“

Hotah neodpověděl, jenom cosi zabručel. Arianne cítila jeho hněv. Temnohvězda uprchl, ten nejnebezpečnější z celé její malé skupiny spiklenců. Podařilo se mu ujet všem svým pronásledovatelům a zmizet v hlubokých píscích, s krví na své čepeli.

„Znáš mne, kapitáne,“ pokračovala Arianne, jak lígy ubíhaly. „Znáš mne od té doby, co jsem byla malé děvčátko. Vždycky jsi dbal o moje bezpečí, stejně jako jsi ochraňoval moji matku, když jsi s ní přišel z Velkého Norvosu, abys byl jejím štítem v cizí zemi. Já tě teď potřebuji. Potřebuji tvou pomoc. Nikdy jsem neměla v úmyslu –“

„Nezáleží na tom, co jste neměla v úmyslu, princezničko,“ řekl Areo Hotah. „Jenom na tom, co jste udělala.“ Jeho výraz byl kamenný. „Je mi líto. Mému princi přísluší, aby poroučel, Hotahovi, aby poslouchal.“

Arianne očekávala, že bude odvedena před trůn svého otce pod kupolí z vykládaných sklíček ve Sluneční věži. Hotah ji místo toho odvedl do Kopí, kde ji svěřil do péče senešala jejího otce Ricassa a sera Manfreyho Martella, kastelána. „Princezno,“ řekl Ricasso, „odpustíte slepému starci, když ten výstup nevykoná s vámi? Moje nohy již nestačí na takové množství schodů. Doprovodí vás tam ser Manfrey a nahoře budete čekat na princovo potěšení.“

„Spíš na princovu nelibost, chtěl jsi říci. Budou zde zavřeni i moji přátelé?“ Jakmile Arianne zajali, odloučili ji od Garina, Dreye a ostatních. Hotah jí odmítl říci, co se s nimi má stát. „Je na princi, aby o nich rozhodl.“ To bylo vše, co kapitán na její otázky odpověděl. Ukázalo se, že ser Manfrey je přece jen o něco vstřícnější. „Byli odvedeni do Prkenného města, odkud budou lodí přepraveni na Šedoděs. Tam budou přebývat až do doby, než princ Doran rozhodne o jejich dalším osudu.“

Šedoděs byl rozpadající se starý hrad postavený na skalisku v Dornském moři, pusté a strašlivé vězení, kam byli posíláni hnít a umírat ti nejhorší ze zločinců. „Můj otec je chce nechat zabít!“ Arianne tomu nemohla uvěřit. „Všechno, co udělali, udělali z lásky ke mně. Jestliže musí mít můj otec krev, měla by to být má.“

„Jak pravíte, princezno.“

„Chci s ním mluvit.“

„To záleží na něm.“ Ser Manfrey ji vzal za paži a odvedl ji nahoru po schodech, vzhůru a vzhůru, dokud jí nezačal docházet dech. Věž zvaná Kopí se tyčila do výše stovky a půl stopy a její cela byla téměř na vrcholku. Arianne se dívala po každých dveřích, které míjeli, říkala si, jestli jsou uvnitř zamčeni někteří z Písečných hadů.

Když byly její vlastní dveře zamčeny a zavřeny na závoru, začala prozkoumávat svůj nový domov. Její cela byla rozměrná a vzdušná, a rozhodně se o ní nedalo říci, že by nebyla pohodlná. Na podlaze ležely myrské koberce, bylo tam červené víno k pití, knihy ke čtení. V jednom rohu stál zdobený stoleček na cyvasse s figurkami vyřezanými ze slonoviny a onyxu, třebaže tam neměla nikoho, s kým by mohla hrát, i kdyby chtěla. Měla tam péřovou postel, latrínu s mramorovým sedátkem, provoněnou košíkem bylin. Z takové výše byl úchvatný výhled. Jedno okno se otvíralo na moře, takže mohla pozorovat slunce vycházející na obzoru. Z ostatních měla výhled na Sluneční věž, na Křivolaké hradby a na Trojitou bránu za nimi.

Prohlídka zabrala méně času, než by jí trvalo zašněrovat si sandály, ale posloužila aspoň tomu, že na nějakou dobu udržela slzy. Našla umývadlo a džbán studené vody a umyla si ruce i obličej, ale ať se drhla sebevíc, nedokázala smýt svůj žal. Arys, pomyslela si, můj bílý rytíř. Oči se jí zaplnily slzami a najednou se rozplakala, celé její tělo se začalo zmítat křečovitými vzlyky. Vzpomněla si, jak Hotahova těžká sekera proťala jeho maso a kost, jak jeho hlava odlétla s otáčením vzduchem. Proč jsi to udělal? Proč jsi takto zahodil svůj život? Já ti to nikdy neříkala, nikdy jsem to po tobě nechtěla, chtěla jsem jen… chtěla jsem… chtěla jsem…

Té noci plakala, dokud neusnula, ale dokonce ani ve snech nenašla klid. Zdálo se jí o rytíři Arysovi, jak ji hladí, jak se na ni usmívá, jak jí říká, že ji miluje… ale po celou tu dobu v sobě měl zabodané šípy a jeho rány krvácely, měnily jeho bílý šat v rudý. Část z ní věděla, že je to noční můra dokonce i ve chvíli, kdy se jí to zdálo. Přijde ráno a tohle všechno zmizí, říkala si princezna, jenže když přišlo ráno, byla stále zamčená ve své cele, ser Arys byl stále mrtvý a Myrcella… Tohle jsem nechtěla. Neměla jsem v úmyslu té dívce ublížit. Chtěla jsem jen, aby se stala královnou. Kdybychom nebyli zrazeni…

„Někdo to řekl,“ pověděl jí Hotah. Ta vzpomínka jí stále naplňovala hněvem. Arianne se k ní upnula, k tomu plameni ve svém srdci. Hněv byl lepší než slzy, lepší než žal, lepší než pocit viny. Někdo to řekl, někdo, komu důvěřovala. Ser Arys kvůli tomu zemřel, zabitý šepoty zrádce stejně jako kapitánovou sekerou. Krev, která stékala po Myrcellině tváři, byla také dílem zrádce. Někdo to řekl, někdo, koho milovala. To pro ni byla nejkrutější rána ze všech.

U nohou své postele našla truhlici z cedrového dřeva plnou svého oblečení, a tak se svlékla z oděvu znečištěného cestováním, ve kterém spala, a oblékla si ty nejprůsvitnější šaty, jaké jen dokázala najít, kousky hedvábí, které ji halilo, ale neskrývalo vůbec nic. Princ Doran se k ní možná chová jako k dítěti, ale Arianne se podle toho odmítala oblékat. Věděla, že takový oděv uvede jejího otce do rozpaků, až ji přijde plísnit, že uprchla s Myrcellou. Spoléhala na to. Když už se před ním musím plazit a plakat, tak ať se také cítí nepříjemně.

Očekávala, že přijde toho dne, ale když se dveře konečně otevřely, byli to jen sluhové s poledním jídlem. „Kdy budu moci hovořit se svým otcem?“ zeptala se, ale žádný jí neodpověděl. Přinesli kůzle pečené s citrony a medem. K němu dostala vinné listy plněné směsí z rozinek, cibulek, hub a ohnivých dračích papriček. „Nemám hlad,“ řekla Arianne. Její přátelé budou jíst cestou na Šedoděs lodní suchary a nasolené hovězí. „Odneste to pryč a přiveďte mi prince Dorana.“ Jenže oni tam jídlo nechali a její otec nepřišel. Po chvíli hlad oslabil její rozhodnutí, a tak si sedla a jedla.

Jakmile bylo jídlo snědeno, neměla co dělat. Chodila po své věži, dvakrát a třikrát a třikráte třikrát. Posadila se ke stolku s cyvasse a bezmyšlenkovitě pohybovala figurkou slona. Schoulila se v okenním sedátku a pokoušela se číst si knihu, dokud se jí slova nerozmazala před očima a ona si uvědomila, že zase pláče. Arysi, můj drahý, můj bílý rytíři, proč jsi to udělal? Měl ses vzdát. Snažila jsem se ti to říct, ale slova mi uvízla v hrdle. Ty statečný blázne, nechtěla jsem, abys zemřel, pro mne nebo pro Myrcellu… ach, bohové, to děvčátko…

Nakonec si vlezla do péřové postele. Svět potemněl a bylo toho málo, co mohla dělat, kromě spaní. Někdo to řekl, pomyslela si. Někdo to řekl. Garin, Drey a Flekatá Sylva byli její přátelé z dětství, kteří jí byli stejně drazí jako její sestřenice Tyene. Nevěřila, že by ji kterýkoli z nich zradil… jenže to zůstával už jen Temnohvězda, a pokud byl ten muž zrádce, proč obrátil svůj meč proti ubohé Myrcelle? Chtěl ji zabít, místo aby ji korunoval, říkal to už předtím. Řekl, že takto dostanu válku, po které toužím. Jenže nedávalo smysl, aby byl Dayne zrádce. Pokud byl ser Gerold tím červem v jablku, proč by obracel svůj meč proti Myrcelle?

Někdo to řekl. Mohl to být ser Arys? Vyhrál u bílého rytíře přece jen pocit viny nad vášní? Miloval Myrcellu víc než ji a zradil svoji novou princeznu, aby odčinil svou zradu té staré? Styděl se tolik za to, co udělal, že na Zelenokrvavici raději zahodil svůj život, než by dál žil v hanbě?

Někdo to řekl. Až ji přijde navštívit její otec, tak se dozví, kdo to byl. Princ Doran však nepřišel ani příštího dne. Ani den poté. Princezna zůstala o samotě, chodila sem a tam, plakala a hýčkala si svůj ublížený pocit. Během hodin denního světla se pokoušela číst, ale knihy, které jí tam nechali, byly neuvěřitelně nudné; těžkopádné staré dějiny a zeměpisné svazky, mapy opatřené poznámkami a jako prach suché zákony Dorne, Sedmicípá hvězda a Životy Nejvyšších septonů, objemný svazek o dracích, ve kterém se autorovi kupodivu podařilo udělat je stejně zajímavými jako mloky. Arianne by dala hodně a ještě víc za kopii Deseti tisíc lodí nebo Lásek královny Nymerie, za cokoli, co by jí pomohlo zaměstnat myšlenky a dovolit jí uniknout na hodinu či dvě z reality, jenže toto potěšení jí bylo odepřeno.

Stačilo, když vyhlédla ze svého okenního sedátka a viděla velkou kupoli ze zlata a barevných skel pod sebou, kde v současné době přebýval její otec. Již brzy mne předvolá, říkala si.

Nesměli k ní chodit žádní návštěvníci, s výjimkou služebnictva. Bors s tupou bradou, vysoký Timoth, z něhož přímo odkapávala vznešenost. Sestry Morra a Mellei, malá pěkná Cedra, stará Belandra, která byla komornou její matky. Nosili jí jídlo, převlékali povlečení a vynášeli vědro zpod latríny, ale nikdo s ní nepromluvil. Když požádala o víc vína, Timoth je přinesl. Když zatoužila po oblíbeném pokrmu, fících či olivách nebo papričkách plněných sýrem, stačilo si říct Belandře a objevily se. Morra a Melllei odnášely její špinavé oblečení a vracely je čisté a navoněné. Každý druhý den jí přinesli vodu ke koupání a plachá malá Cedra jí namydlila záda a pomohla jí vykartáčovat vlasy.

A přesto pro ni žádný z nich neměl jediné slovo, ani se neuráčili říct jí, co se děje ve světě mimo její pískovcové vězení. „Chytili Temnohvězdu?“ zeptala se jednoho dne Borse. „Stále ho pronásledují?“ Muž se k ní jen otočil zády a odešel. „Ohluchl jsi snad?“ vykřikla na něj Arianne. „Vrať se a odpověz mi. Poroučím ti to.“ Jedinou odpovědí jí byl zvuk zavírajících se dveří.

„Timothe,“ zkoušela to jiného dne, „co se stalo s princeznou Myrcellou? Nechtěla jsem jí ublížit.“ Naposledy druhou princeznu viděla během jejich zpáteční jízdy do Slunečního oštěpu. Příliš slabá, než aby mohla sedět na koni, cestovala Myrcella v nosítkách, hlavu ovinutou hedvábným obvazem, tam, kde po ní Temnohvězda sekl, a zelené oči se jí leskly horečkou. „Řekni mi, že nezemřela, prosím. Komu uškodí, když mi to řekneš? Pověz mi, jak se jí daří.“ Timoth jí to neřekl.

„Belandro,“ začala Arianne o pár dní později, „pokud jsi kdy milovala moji paní matku, slituj se nad její ubohou dcerou a pověz mi, kdy má můj otec v úmyslu přijít mne navštívit. Prosím. Prosím.“ Jenže Belandra také jako by přišla o jazyk.

Je tohle otcova představa mučení? Ne žhavé železo nebo lámání v kole, ale mlčení? Tolik se to podobalo Doranu Martellovi, že se Arianne musela dát do smíchu. On si myslí, že je důvtipný, ale ve skutečnosti je jen slabý. Rozhodla se, že si bude to jeho mlčení užívat, že využije čas k tomu, aby uzdravila sama sebe a obrnila se na to, co má přijít.

Věděla, že nemá smysl zabývat se donekonečna sérem Arysem. Místo toho přiměla sama sebe myslet na Písečné hady, především na Tyene. Arianne milovala všechny svoje nemanželské sestřenice, od jedovaté horkokrevné Obary k malé Loreze, té nejmladší, teprve šestileté. Tyene však vždycky měla nejraději ze všech; drahou sestru, kterou nikdy neměla. Princezna nikdy neměla blízký vztah ke svým bratrům; Quentyn žil v Železodřevu a Trystane byl příliš mladý. Ne, vždycky to byla ona a Tyene, s Garinem, Dreyem a Flekatou Sylvou.

Někdy se k nim při jejich zábavách připojila Nym a Sarella se ustavičně cpala, kam nepatřila, ale po většinu času tvořili společnost pěti. Cákali se v jezírcích a fontánkách Vodních zahrad a jezdili do bitvy usazeni jeden na nahých zádech druhého. Spolu s Tyene se učily číst, učily se spolu jezdit, tančit. Když jim bylo deset, Arianne ukradla džbán vína a společně se obě opily. Dělily se o pokrmy, o postel a o šperky. Podělily by se také o svého prvního muže, ale Drey byl natolik vzrušený, že postříkal Tyene všechny prsty ve chvíli, kdy mu vytáhla úd z kalhot. Její ruce jsou nebezpečné. Usmála se při té vzpomínce.

Čím víc na své sestřenice myslela, tím víc je postrádala. Podle všeho, co vím, jsou možná hned pode mnou. Té noci se Arianne pokoušela ťukat do podlahy podpatkem svého sandálu. Když se nikdo neozval, vyklonila se z okna a hleděla dolů. Viděla pod sebou další okna, menší než bylo to její, některá ne větší než otvory pro lučištníky. „Tyene!“ zavolala. „Tyene jsi tam? Obaro, Nym? Slyšíte mě? Ellario? Kdokoli? TYENE?“ Polovinu noci strávila vykloněná z okna, volala, dokud ji nebolelo v krku, ale žádná odpověď nepřišla. To ji vyděsilo víc, než by dokázala říct. Pokud by Píseční hadi byli uvězněni v Kopí, určitě by ji slyšeli. Proč neodpovídali? Jestli jim otec ublížil, nikdy mu to neodpustím, nikdy, říkala si.

Uplynuly dva týdny a její trpělivost se ztenčila na tloušťku papíru. „Chci ihned mluvit se svým otcem,“ řekla Borsovi svým nejpánovitějším hlasem. „Odveď mne k němu.“ Neodvedl ji tam. „Jsem připravená mluvit s princem,“ řekla Timothovi, ale ten se jen odvrátil, jako by ji neslyšel. Příštího rána čekala Arianne vedle dveří. Když se otevřely, vystřelila kolem Belandry, vyrazila jí z rukou tác s kořeněnými vejci, který narazil do zdi a rozbil se, ale strážní ji chytili, než stačila uběhnout tři metry. Ty také znala osobně, ale byli k jejím prosbám hluší. Odtáhli ji zpátky do její cely, kopající a svíjející se v jejich sevření.

Usoudila, že na to musí jinak. Její největší nadějí byla Cedra; ta dívka byla mladá, naivní a důvěřivá. Garin se vychloubal, že s ní kdysi spal, jak si princezna vzpomněla. Když se příště koupala a Cedra jí mydlila ramena, začala mluvit o všem možném a o ničem. „Já vím, že ti poručili, že se mnou nesmíš mluvit,“ řekla, „ale nikdo neřekl mně, že nesmím mluvit s tebou.“ Mluvila o horkém dni, o tom, co měla předchozího večera k jídlu, a o tom, jak je ubohá stará Belandra stále pomalejší a ztuhlejší. Princ Oberyn každou ze svých dcer vyzbrojil, takže nikdy nebyly bezbranné, ale Arianne Martell neměla jinou zbraň než svou lstivost. A tak se usmívala a okouzlovala, a nechtěla za to od Cedry vůbec nic, ani slovo, ani pokývnutí.

Příštího dne na dívku opět mluvila, když ji obsluhovala u večeře. Tentokrát se rozhodla zmínit Garina. Cedra při jeho jménu plaše vzhlédla a málem rozlila víno, které nalévala. Takže takhle na tebe musím, viď? pomyslela si Arianne.

Během své příští koupele mluvila o svých uvězněných přátelích, hlavně o Garinovi. „Právě o něho se bojím nejvíc,“ svěřovala se služebné. „Sirotci jsou svobodného ducha, stvoření k tomu, aby se mohli toulat, kam jejich srdce ráčí. Garin potřebuje sluneční svit a čerstvý vzduch. Jestli ho zavřou v nějaké vlhké kamenné cele, jak tam přežije? V Šedoděsu nevydrží ani rok.“ Cedra neodpověděla, ale její obličej byl bledý, a když Arianne vstala z vody, mačkala houbu tak prudce, až mýdlo z ní odkapávalo na myrský koberec.

Přesto si to vyžádalo další čtyři dny a dvě koupele, než byla dívka její. „Prosím,“ zašeptala Cedra nakonec, jakmile jí Arianne vylíčila živý obraz Garina vrhajícího se z okna své cely, aby ještě jednou naposledy okusil svobodu, než zemře. „Musíte mu pomoci. Nenechte ho zemřít. Prosím.“

„Dokud jsem zavřená tady nahoře,“ pošeptala jí v odpověď, „mohu udělat málo a ještě méně. Můj otec sem za mnou nepřijde. Ty jsi jediná, kdo může Garina zachránit. Miluješ ho?“

„Ano,“ zašeptala Cedra a začervenala se. „Ale jak bych mohla já pomoci?“

„Můžeš pro mne propašovat ven dopis,“ odpověděla princezna. „Uděláš to? Podujmeš se toho rizika… pro Garina?“

Cedra vytřeštila oči. Přikývla.

Mám havrana, pomyslela si vítězoslavně, ale za kým ji pošlu? Jediným z jejích spoluspiklenců, který unikl ze sítě jejího otce, byl Temnohvězda. Jenže sera Gerolda už možná také dopadli a zajali; a pokud ne, tak jistě uprchl z Dorne. Její příští myšlenka patřila Garinově matce a sirotkům na Zelenokrvavici. Ne, těm ne. Musí to být někdo, kdo má skutečnou moc, někdo, kdo nemá žádný podíl na našem spiknutí, a přesto by mohl mít důvod soucítit s námi. Zvažovala, že se obrátí na svou vlastní matku, jenže lady Melllario žila daleko odsud, v Norvosu. Kromě toho, princ Doran nenaslouchal svojí paní manželce již mnoho let. Takže jí také ne. Potřebuji nějakého lorda, nějakého natolik velkého, aby vyděsil mého otce tak, že mne propustí.

Nejmocnějším z dornských šlechticů byl Anders Yronwood, potomek z královské krve, pán Železodřeva a Strážce Kamenné cesty, ale Arianne věděla, že by nebylo radno obracet se s prosbou o pomoc na muže, jenž měl v pěstounské péči jejího bratra Quentyna. Ne. Dreyův bratr ser Deziel Dalt si kdysi dělal naděje, že se s ní ožení, ale byl příliš svědomitý, než aby vystoupil proti svému princi. Kromě toho, třebaže by rytíř z Citrolesa možná dokázal zastrašit menšího lorda, neměl dost síly, aby zviklal rozhodnutí prince Dorne. Ne. Totéž platilo o otci Flekaté Sylvy. Ne. Nakonec Arianne dospěla k závěru, že má jen dvě opravdové naděje: Harmena Ullera, pána Peklolesa, a Franklyna Fowlera, pána Mrakověže a Strážce Princova průsmyku.

Polovina z Ullerů je napůl šílená, říkalo se, a ta druhá polovina je ještě horší. Ellaria Písek byla přírodní dcerou lorda Harmena. Ona a její maličké byly někde zavřeny, společně s ostatními Písečnými hady. To by mohlo lorda Harmena rozlítit – a Ullerové byli nebezpeční, když se rozlítili. Možná až příliš nebezpeční. Princezna nechtěla vystavit nebezpečí další životy.

Lord Fowler by byl bezpečnější volbou. Starý ptáčník, tak mu říkali. S Andersem Yronwoodem se nikdy neshodl; mezi jejich rody panovala zlá krev a bylo tomu tak již tisíc let, od doby, kdy Fowlerové dali přednost Martellům před Yronwoody během Nymeriiných válek. Fowlerova dvojčata byla rovněž přáteli lady Nym, ale jakou váhu to bude mít pro Starého ptáčníka?

Arianne celé dny váhala, zatímco skládala svůj tajný dopis. „Člověk, který tento dopis doručí, nechť obdrží stovku stříbrných jelenů,“ začala. To by mělo zajistit, že bude dopis doručen. Napsala, kde se nachází a poprosila o záchranu. „Kdokoli mne dostane z této cely, nezapomenu na něj, až se budu vdávat.“ Tohle by mělo přilákat hrdiny. Pokud ji princ Doran nevydědí, zůstávala právoplatnou dědičkou Slunečního oštěpu a muž, za kterého se provdá, bude jednou vládnout Dorne po jejím boku. Arianne se mohla jen modlit, aby byl její zachránce mladší než starci, které jí za ta léta nabízel její otec. „Chci milence se zuby,“ řekla mu, když odmítla posledního.

Neodvažovala se požádat o pergamen ze strachu, že by vzbudila podezření svých věznitelů, a tak napsala dopis na spodní okraj stránky vytržené ze Sedmícípéhvězdy a během příští koupele jej vtiskla Cedre do ruky. „U Trojité brány je jedno místo, kde karavany nakládají zásoby, než se vydají přes hluboké písky,“ řekla jí Arianne. „Najdi nějakého poutníka, který má namířeno do Princova průsmyku, a slib mu sto stříbrných, pokud dopis doručí do rukou lorda Fowlera.“

„Udělám to.“ Cedra si schovala papír do záňadří. „Než slunce zapadne, někoho najdu, princezno.“

„Dobře,“ řekla. „Zítra mi povíš, jak to dopadlo.“

Dívka však druhého dne nepřišla. Ani den poté. Když nastal čas, aby se Arianne vykoupala, byly to Morra a Mellei, které jí naplnily káď a zůstaly, aby jí umyly záda a vykartáčovaly vlasy. „Onemocněla snad Cedra?“ ptala se jich princezna, ale žádná jí neodpověděla. Přistihli ji, bylo jediné, nač dokázala myslet. Co jiného by to mohlo znamenat? Té noci dokázala stěží usnout ze strachu, co bude dál.

Když jí Timoth přinesl příštího rána snídani, Arianne požádala, zda smí vidět místo svého otce Ricassa. Princi Doranovi nemohla poručit, aby ji přišel navštívit, ale pouhý senešal jistě nebude ignorovat předvolání od právoplatné dědičky Slunečního oštěpu.

Jenže ignoroval, „vyřídil jsi Ricassovi, co jsem říkala?“ ptala se Timotha, když ho příště viděla. „Pověděl jsi mu, že s ním musím mluvit?“ Když jí muž odmítl odpovědět, Arianne popadla džbán červeného vína a zvedla jej nad hlavu. Sluha se vzdálil celý mokrý, jeho obličej byl maskou uražené důstojnosti. Můj otec má v úmyslu nechat mne tu shnít, usoudila princezna. Nebo mne plánuje provdat za nějakého nechutného starého blázna a má v úmyslu držet mne zde až do svatebního dne.

Arianne Martell vyrostla s očekáváním, že se jednoho dne provdá za nějakého velkého pána podle výběru svého otce. K tomu byly princezny určeny, jak ji učili… ačkoli její strýc, princ Oberyn, měl na celou věc zjevně odlišný názor. „Jestli se chcete provdat, provdejte se,“ řekl Rudá zmije svým dcerám. „Pokud ne, hledejte si svoje potěšení, kde chcete. V tomto světě je ho docela málo. Vybírejte ale pečlivě. Jestliže spojíte své životy s blázny nebo surovci, nechtějte po mně pak, abych vás jich zbavoval. Dal jsem vám možnost, abyste si vybrali samy.“

Svobodu, kterou dal princ Oberyn svým nemanželským dcerám, si však nikdy neužívala zákonná dědička prince Dorana. Smířila se s tím, že se musí provdat. Drey ji chtěl, to věděla; stejně tak jeho bratr Deziel, Rytíř z Citrolesa. Daemon Písek zašel až tak daleko, že ji požádal o ruku. Daemon však byl nemanželský a princ Doran neměl v úmyslu provdat ji za Dorna.

S tím se Arianne také smířila. Jednoho roku přijel na návštěvu bratr krále Roberta a ona se snažila, jak nejlépe mohla, aby jej svedla, jenže byla ještě napůl děvčátko a zdálo se, že lord Renly je jejími náznaky svolnosti spíš vyděšen než rozdychtěn. Později, když ji Hoster Tully požádal, aby přijela do Řekotočí a seznámila se s jeho dědicem, zapálila svíce na poděkování Panně, ale princ Doran to pozvání odmítl. Princezna by možná zvážila i Willase Tyrella s jeho zmrzačenou nohou a vším, ale její otec odmítl poslat ji do Vysoké zahrady, aby se s ním mohla setkat. Snažila se jet i proti jeho vůli, s Tyeninou pomocí… ale princ Oberyn je cestou chytil a přivedl zpátky. Téhož roku se ji princ Doran snažil zasnoubit s Benem Beesburem, menším pánem, již osmdesátiletým a stejně slepým, jako byl bezzubý.

Beesbury zemřel o pár let později. To jí poskytlo alespoň malou útěchu, protože za mrtvého se již provdat nemohla. A pán Přechodu se znovu oženil, takže před ním byla také v bezpečí. Elden Estermont je však stále naživu a bez ženy, také pán z Růženína a lord Grandison. Grandisonovi říkali Šedovous, ale do té doby, než se s ním setkala, jeho vous již zbělel jako padlý sníh. Na uvítací hostině usnul mezi rybím chodem a masem. Drey to nazval příhodným, protože v jeho znaku byl spící lev. Garin ji ponoukal, aby mu zkusila ten jeho dlouhý bílý vous zauzlovat, aniž by jej probudila, ale Arianne to neudělala. Grandison jí připadal jako příjemný člověk, ne tak hašteřivý jako Estermont a statnější než Rosbijský. Avšak ani za něj by se nikdy neprovdala. I kdyby za mnou stál Hotah s tou svojí sekerou.

Nikdo se s ní nepřišel oženit ani příštího dne, ani toho dalšího. A nevrátila se ani Cedra. Arianne se pokoušela získat stejným způsobem Morru a Mellei, ale nebylo to k ničemu. Kdyby se jí podařilo získat kteroukoli z nich samotnou, mohla by mít aspoň nějakou naději, ale společně byly sestry jako neproniknutelná zeď. Tou dobou by princezna již uvítala i dotek žhavého železa či dokonce lámání v kole. Měla pocit, že samota ji brzy dožene k šílenství. Za to, co jsem udělala, si zasluhuji popravčí sekeru, ale on mi nedopřeje ani tu. Raději mne zavře a zapomene, že jsem kdy existovala. Říkala si, zda mistr Calleote již píše prohlášení, které jmenuje jejího bratra Quentyna dědicem Dorne.

Dny přicházely a odcházely, jeden za druhým, a bylo jich tolik, že Arianne již ztratila přehled, jak dlouho je ve věži zavřená. Zjistila, že tráví stále víc a víc času v posteli, dokud nedospěla do stadia, když již vůbec nevstávala, kromě chvil, kdy potřebovala vykonat tělesnou potřebu. Jídla, která jí sluhové přinášeli, netknutá chladla. Arianne spala a probudila se a znovu spala, dokud se necítila příliš slabá, než aby mohla vstát. Modlila se k Matce o milosrdenství a k Válečníkovi o odvahu, pak znovu spala. Jednou, když si připadala výjimečně silná, odnesla všechno jídlo k oknu a hodila je ven, aby ji nepokoušelo. Tento prostý úkon ji vyčerpal natolik, že se pak odplížila zpátky do postele a prospala půl dne.

Pak přišel den, kdy ji probudila drsná ruka, zatřásla jí ramenem. „Princezničko,“ řekl hlas, který znala od dětství. „Vstaňte a oblékněte se. Zavolal si vás princ.“ Stál nad ní Areo Hotah, její dávný přítel a ochránce. Mluvil na ni. Arianne se ospale usmála. Bylo tak milé vidět tu zjizvenou, větrem ošlehanou tvář a slyšet jeho hluboký drsný hlas s norvošským přízvukem. „Co jste udělali s Cedrou?“

„Princ ji poslal do Vodních zahrad,“ odpověděl Hotah. „Sám vám to poví. Nejdřív se musíte umýt a něco pojíst.“

Říkala si, že musí vypadat hrozně. Mátožně slezla z postele, slabá jako kotě. „Ať mi Morra a Mellei připraví koupel,“ řekla mu, „a pověz Timothovi, ať mi sem přinese nějaké jídlo. Nic těžkého. Studený vývar a kousek chleba a ovoce.“

„Ano,“ řekl Hotah. Nikdy neslyšela příjemnější zvuk.

Kapitán čekal, zatímco se princezna koupala a kartáčovala si vlasy a sem tam si něco málo uzobla ze sýra a ovoce, které jí přinesli. Vypila trochu vína, aby si uklidnila žaludek. Mám strach, uvědomila si, poprvé v životě mám strach z otce. To ji přimělo dát se do smíchu, až jí víno vyprsklo nosem. Když bylo načase obléknout se, vybrala si prostý šat ze slonovinového lnu, s výšivkou ve tvaru vinných listů a fialových hroznů na rukávech a živůtku. Nevzala si žádné šperky. Musím být prostá a skromná a kajícná. Musím se mu vrhnout k nohám a prosit o odpuštění, nebo už nikdy v životě neuslyším lidský hlas.

Než se připravila, snesl se soumrak. Arianne si myslela, že ji Hotah doprovodí do Sluneční věže, aby si tam vyslechla rozsudek svého otce. Místo toho ji odvedl do princova soláru, kde našli Dorana Martella sedícího za hracím stolečkem s cyvasse. Svoje dnou stižené nohy měl podepřené vypolštářovanou podnožkou. Pohrával si s onyxovým slonem, obracel jej ve svých zarudlých, napuchlých rukou. Princ vypadal hůř, než jak jej viděla kdy předtím. Obličej měl bledý a oteklý, klouby tak zanícené, že bolelo jen se na ně dívat. Když jej takto viděla, Arianne pro něj krvácelo srdce… a přesto se nějak nedokázala přimět, aby před ním poklekla a začala prosit, tak jak si to plánovala. „Otče,“ řekla místo toho.

Když zvedl hlavu a podíval se na ni, jeho tmavé oči byly zakalené bolestí. Je tohle dna? podivila se Arianne. Nebo je to kvůli mně?

„Zvláštní a důvtipní lidé, ti Volantésané,“ řekl princ tiše, když položil slona stranou. „Volantis jsem viděl jednou, cestou do Norvosu, kde jsem poprvé potkal Mellario. Zvonily zvony a na schodech tam tančili medvědi. Areo si ten den jistě pamatuje.“

„Pamatuji,“ přitakal Areo Hotah hlubokým hlasem. „Medvědi tančili a zvony zvonily a princ na sobě měl rudou, zlatou a oranžovou. Moje paní se mne zeptala, kdo to je, že tak jasně září.“

Princ Doran se pousmál. „Nechej nás, kapitáne.“

Hotah udeřil topůrkem své dlouhé sekery o podlahu, otočil se na patě a odešel.

„Nařídil jsem jim, aby dali do tvého pokoje stoleček na cyvasse,“ řekl její otec, když se ocitli o samotě.

„S kým jsem tam měla hrát?“ Proč se mnou mluví o nějaké hře? Okradla jej dna i o rozum?

„Sama se sebou. Někdy je lepší prostudovat si předem hru, kterou se pokoušíš hrát. Jak dobře znáš tu hru, Arianne?“

„Dost dobře, abych mohla hrát.“

„Ale ne vyhrát. Můj bratr miloval boj jen pro boj sám, ale já hraji pouze takové hry, které mohu vyhrát. Cyvasse pro mne není.“ Dlouho pozoroval její obličej, než řekl: „Proč? Pověz mi to, Arianne. Pověz mi proč.“

„Pro čest našeho rodu.“ Hlas jejího otce ji rozzuřil. Zněl tak smutně, vyčerpaně a slabě. Jsi princ! Chtěla na něj vykřiknout. Měl bys soptit vzteky! „Tvoje mírnost zahanbuje celé Dorne, otče. Tvůj bratr se vydal místo tebe do Králova přístaviště, a oni ho tamzabili.“

„Myslíš si snad, že to nevím? Oberyn je se mnou pokaždé, když zavřu oči.“

„Nepochybně ti říká, abys je otevřel.“ Posadila se ke stolečku proti svému otci.

„Nedal jsem ti svolení posadit se.“

„Tak zavolej zpátky Hotaha a nechej mne zbít za moji drzost. Jsi princ Dorne. Můžeš to udělat.“ Dotkla se jedné z hracích figurek, těžkého koně. „Chytili jste rytíře Gerolda?“

Zavrtěl hlavou. „Kéž bychom ho byli chytili. Byla jsi blázen, že jsi jej do toho zatáhla. Temnohvězda je nejnebezpečnější muž v Dorne. Ty a on jste nám způsobili velkou újmu.“

Arianne se málem bála zeptat: „Myrcella. Je…?“

„…mrtvá? Ne, třebaže se Temnohvězda snažil. Všechny oči byly na tvém bílém rytíři, takže si nikdo není zcela jistý, co se vlastně stalo, ale zdá se, že její kůň uskočil od jeho v posledním okamžiku, jinak by usekl temeno dívčiny lebky. Takto jí jeho výpad jen rozsekl tvář až k čelisti a usekl jí pravé ucho. Mistr Caleotte jí byl schopen zachránit život, ale žádné masti ani lektvary jí nenapraví obličej. Byla mým svěřencem, Arianne. Zasnoubená za tvého vlastního bratra a pod mojí ochranou. Pošpinila jsi čest nás všech.“

„Nikdy jsem neměla v úmyslu ublížit jí,“ trvala na svém Arianne. „Kdyby Hotah nebyl zasáhl…“

„…korunovala bys Myrcellu královnou, abys podnítila povstání proti jejímu bratrovi. Místo ucha by přišla o život.“

„Jen pokud bychom prohráli.“

„Pokud? Správné slovo je až. Dorne je nejméně zalidněné v Sedmi královstvích. Mladého draka těšilo zveličovat, když psal o našich armádách v té své knize, tak aby jeho dobytí působilo mnohem okázaleji a úchvatněji. A nás těšilo zalévat sémě, které tím zasadil, a nechávat naše nepřátele žít ve víře, že jsme o hodně mocnější než ve skutečnosti. Jenže princezna by měla znát pravdu. Neohroženost je chabou náhradou za počty. Dorne nemůže doufat, že by kdy vyhrálo válku proti Železnému trůnu, ne samo. A přesto je tohle možná právě to, co jsi nám dala. Jsi na to hrdá?“ Princ jí nedal čas, aby mohla odpovědět. „Co s tebou mám dělat, Arianne?“

Odpusť mi, chtěla část z ní říct, ale jeho slova ťala příliš hluboko. „Nu, udělej to, co děláš vždycky. Neudělej nic.“

„Ztěžuješ mi to. Jak potom mohu spolknout svůj hněv?“

„Tak ho nepolykej, nebo se jím zadusíš.“

Princ neodpověděl.

„Pověz mi, jak je možné, že jsi znal mé plány.“

„Jsem princ Dorne. Lidé vyhledávají mou přízeň.“

Někdo to řekl „Ty jsi to věděl, a přesto jsi nám dovolil odjet s Myrcellou. Proč?“

„Byla to chyba, a jak se ukázalo, žalostná. Jsi moje dcera, Arianne. Ta malá holčička, co za mnou běhávala, když si odřela kolínko. Považoval jsem za neuvěřitelné, že bys mohla kout úklady proti mně. Musel jsem se dozvědět pravdu.“

„Teď ji znáš. Chci vědět, kdo to na nás prozradil.“

„Já bych to chtěl na tvém místě také vědět.“

„Povíš mi to?“

„Nevidím jediný důvod, proč bych měl.“

„Myslíš, že na to nedokážu přijít sama?“

„Můžeš to zkusit. Než se ti to podaří, nemůžeš důvěřovat nikomu… a trocha té nedůvěry je u princezny dobrá.“ Princ Doran si povzdechl. „Zklamala jsi mne, Arianne.“

„Jak řekla vrána havranovi. Ty mne zklamáváš již celé roky, otče.“ Neměla v úmyslu být na něj hrubá, ale ta slova z ní vyšla sama. Tak, a už jsem to řekla.

„Já vím. Jsem příliš měkký a slabý a opatrný, příliš shovívavý vůči našim nepřátelům. Ty ale právě teď potřebuješ trochu té shovívavosti, jak se mi zdá. Měla bys prosit o odpuštění, místo aby ses mne snažila ještě víc provokovat.“

„Žádám o shovívavost pouze pro svoje přátele.“

„Jak šlechetné od tebe.“

„Všechno udělali jen z lásky ke mně. Nezasluhují si zemřít v Šedoděsu.“

„V tomto ohledu s tebou souhlasím. Kromě Temnohvězdy nebyli tvoji spiklenci nic víc než poblázněné děti. Jenže tohle nebyla neškodná hra qyvasse. Ty a tvoji přátelé jste si hráli na zradu. Mohl jsem je za to nechat zkrátit o hlavu.“

„Mohl jsi, ale neudělal jsi to. Dayne, Dalt, Santagar… ne, nikdy by sis nenadělal nepřátele z takových rodů.“

„Odvažuji se víc, než by se ti mohlo zdát… ale to zatím nechejme být. Ser Andrey byl poslán do Norvosu, aby tři roky sloužil tvé paní matce. Garin stráví svoje příští dvě léta v Tyroši. Od jeho příbuzných mezi sirotky jsem si vzal peníze a rukojmí. Lady Sylvu jsem nepotrestal, ale poněvadž již byla ve věku na vdávání, její otec ji poslal na Zelenokámen, aby se provdala za lorda Estermonta. Co se týče Aryse Oakheartského, ten si vybral svůj osud sám a přijal jej statečně. Rytíř Královské gardy… co jsi to s ním provedla!“

„Spala jsem s ním, otče. Poručil jsi mi, abych naše vážené návštěvníky zabavovala, pokud si vzpomínám.“

Jeho obličej zrudl. „A to bylo vše, co k tomu stačilo?“

„Řekla jsem mu, že jakmile se Myrcella stane královnou, dá nám svolení vzít se. Chtěl mne za manželku.“

„Je vidět, že jsi udělala všechno, co jsi mohla, abys mu zabránila zneuctít jeho přísahu,“ řekl její otec.

Nyní byla řada na ní, aby se začervenala. Její svádění sera Aryse trvalo půl roku. Třebaže tvrdil, že měl i jiné ženy, než se dal k bílým, nikdy by to podle způsobu, jakým se choval, neřekla. Jeho laskání bylo neobratné, jeho polibky nervózní, a když spolu byli poprvé v posteli, vystříkal semeno na její stehna, zatímco se snažila navést jej dovnitř. Ba co hůř, byl stravován pocitem hanby. Kdyby dostala zlaťák pokaždé, když zašeptal: „Tohle bychom dělat neměli,“ byla by teď bohatší než Lannisferové. Zaútočil na Areo Hotaha v naději, že mne zachrání? říkala si Arianne. Nebo to udělal proto, aby mi unikl, aby smyl hanbu svou krví? „Miloval mne,“ slyšela sama sebe říkat. „Zemřel pro mne.“

„Pokud ano, tak byl možná prvním z mnoha. Ty a tvoje sestřenice jste chtěly válku. Tvé přání se možná vyplní. Na cestě do Slunečního oštěpu je další rytíř Královské gardy. Ser Balon mi přináší Horovu hlavu. Moji vazalové se snaží pozdržet jej, poskytnout mi nějaký čas; Wůlovští jej zdrželi osm dnů lovem a sokolničením na Kostěné cestě a lord Yronwood jej hostil celých čtrnáct dní, když vyjel z hor. V současné době je ve Skalisku, kde lady Jordayne uspořádala hry na jeho počest. Jakmile se dostane k Bráně duchů, najde tam lady Toland, která se rovněž bude snažit překonat sama sebe. Dříve či později však musí ser Balon dorazit do Slunečního oštěpu a až se tak stane, rozhodně bude chtít vidět princeznu Myrcellu… a sera Aryse, svého bratra v přísaze. Co mu řekneme, Arianne? Povíme mu, že ser Arys zemřel při nehodě na lovu nebo spadl někde na kluzkých schodech? Nebo že se Arys odebral do Vodních zahrad, tam uklouzl na mramoru, uhodil se do hlavy a utopil se?“

„Ne, řekla Arianne. „Pověz mu, že zemřel při obraně své malé princezny. Pověz seru Balonovi, že se ji Temnohvězda pokoušel zabít a ser Arys vkročil mezi ně a zachránil jí život.“ Právě takto měli rytíři Bílé gardy umírat, dávat své vlastní životy za životy těch, jež měli podle své přísahy ochraňovat. „Ser Balon možná bude mít podezření, stejně jako jsi je měl ty, když zabili Lannisterové tvoji sestru a její děti, ale nebude mít jediný důkaz…“

„…dokud si nepromluví s Myrcellou. Nebo musí to statečné dítě taky utrpět nehodu? Pokud ano, bude to znamenat válku. Žádná lež nespasí Dorne před královniným hněvem, pokud by měla její dcera zahynout, když je v mé péči.“

On mne potřebuje, uvědomila si Arianne. Proto pro mne poslal.

„Já bych mohla vysvětlit Myrcelle, co má povědět, ale proč bych měla?“

Přes tvář jejího otce přelétla křeč hněvu. „Varuji tě, Arianne. Došla mi trpělivost.“

„Se mnou?“ To se mu podobá. „Pro lorda Tywina a Lannistery jsi vždycky měl shovívavosti jako sám Baelor Požehnaný, ale pro svou vlastní krev žádnou.“

„Pleteš si shovívavost s trpělivostí. Na pádu Tywina Lannistera pracuji ode dne, kdy mi řekli o Elie a jejích dětech. Dělal jsem si naděje, že mu vezmu všechno, co je mu na tomto světě nejdražší, než ho zabiji, ale zdá se, že jeho zakrslý syn mne o toto potěšení okradl. Určitou útěchu čerpám alespoň z vědomí, že zemřel krutou smrtí rukou zrůdy, kterou sám zplodil. Ať je to jak chce, lord Tywin skučí v pekle… kde se k němu brzy připojí tisíce dalších, pokud se ta tvoje šílenost zvrhne ve válku.“ Její otec zkřivil tvář, jako by pro něj samo to slovo bylo bolestné. „Tohle chceš?“

Princezna odmítala nechat se zastrašit. „Chci svobodu pro moje sestřenice. Chci pomstu za svého strýce. Chci svoje práva.“

„Tvoje práva?“

„Dorne.“

„Dorne budeš mít, až já zemřu. To tolik dychtíš po tom, aby ses mne zbavila?“

„Měla bych tu otázku obrátit zpátky k tobě, otče. Ty se mne snažíš zbavit už celé roky.“

„To není pravda.“

„Ne? Zeptáme se na to mého bratra?“

„Trystana?“

„Quentyna.“

„Co s ním?“

„Kde je?“

„Je s armádou lorda Yronwooda na Kostěné cestě.“

„Umíš dobře lhát, otče, to tedy ano. Skoro přitom nemrkáš. „Quentyn odešel do Lys.“

„Odkud máš ten nesmysl?“

„Řekl mi to přítel.“ I ona mohla mít svá tajemství.

„Tvůj přítel lhal. Máš moje slovo, tvůj bratr neodešel do Lys. Přísahám to při slunci a kopí a při Sedmi.“

Arianne se tak snadno ošálit nenechala. „Tak tedy do Myru? Do Tyroše? Vím, že je někde za Úzkým mořem, najímá žoldáky, aby mne mohl okrást o moje prvorozenecké právo.“

Obličej jejího otce potemněl. „Tahle nedůvěra tě nectí, Arianne. To Quentyn by měl být tím, kdo bude proti mně kout pikle. Poslal jsem ho pryč, když byl ještě dítě, příliš mladý, než aby chápal potřeby Dorne. Anders Yronwood pro něj byl vždycky víc otcem než já, a přesto tvůj bratr zůstává věrný a poslušný.“

„Proč ne? Je to tvůj oblíbenec a vždycky bude. Vypadá jako ty, myslí jako ty a ty máš v úmyslu dát mu Dorne – a nesnaž se to popírat. Četla jsem tvůj dopis.“ Ta slova ji stále pálila v paměti jako oheň. „‚Jednoho dne budeš sedět tam, kde sedím já, a budeš vládnout celému Dorne,‘“ napsal jsi mu. Pověz mi, otče, kdy ses rozhodl, že mne vydědíš? Bylo to v den, kdy se narodil Quentyn, nebo v den, kdy jsem přišla na svět já? Čeho jsem se kdy dopustila, že mne kvůli tomu tak nenávidíš?“

„Vždycky jsem tě měl rád.“ Hlas prince Dorana byl tenký jako pergamen a plný smutku. „Arianne, ty to nechápeš.“

„Chceš snad popřít, že jsi napsal tato slova?“

„Ne. To bylo tehdy, když Quentyn odjel k Yronwoodovi. Měl jsem v úmyslu, aby byl mým následníkem, ano. S tebou jsem měl jiné plány.“

„Ach ano,“ řekla opovržlivě, „ty tvoje úchvatné plány. Růženínský poklad. Slepý Ben Beesbury. Šedovous Grandison. To byly tvoje plány.“

Nedala mu šanci odpovědět. „Já vím, že je mou povinností poskytnout Dorne dědice, na to jsem nikdy nezapomněla. Provdala bych se, a ráda, jenže ty svazky, které jsi mi nabízel, pro mne byly urážkou. S každou novou nabídkou jako bys na mne plivl. Pokud jsi ke mně kdy pociťoval vůbec nějakou lásku, proč jsi mne nabídl Walderu Freyovi?

„Protože jsem věděl, že ho odmítneš. Museli vidět, že se snažím najít pro tebe ženicha, jakmile jsi dosáhla určitého věku, jinak by to vzbudilo podezření, ale neodvažoval jsem se ti přivést žádného muže, jehož bys mohla přijmout. Byla jsi zaslíbena, Arianne.“

Zaslíbena? Arianne na něj hleděla plna nevíry. „Co to říkáš? Je to jen další lež? Nikdy ses nezmínil…“

„Minulost byla zapečetěná tajemstvím. Měl jsem v úmyslu ti to říct, až na to budeš dost stará… až dospěješ do určitého věku, ale…“

„Je mi dvacet tři let, již sedm let jsem žena.“

„Já vím. Pokud jsem tě udržoval v nevědomosti příliš dlouho, bylo to jen proto, abych tě ochraňoval. Arianne. Tvoje povaha… pro tebe je tajemství jen pikantní příběh, který v noci pošeptáš Garinovi a Tyene ve tvé posteli. Garin je tak upovídaný, jak jen umí sirotkové být a Tyene neutají nic před Obarou a lady Nym. A kdyby to věděly… Obara má příliš ráda víno a Nym má příliš blízko k Fowlerovým dvojčatům. A komu by to mohli naopak svěřit Fowlerové? Nemohl jsem se odvážit takto riskovat.“

Byla v koncích, zmatená. Zaslíbená. Byla jsem zaslíbená. „Kdo je to? Komu jsem byla zaslíbená, po všechny ty roky?“

„Na tom už nezáleží. Je mrtvý.“

To ji uvrhlo do ještě většího zmatku. „Všichni ti starci, které si mi nutil, tak většinou skončili. Byl to zlomený kyčel, zimnice nebo pakostnice?“

„Byl to kotel roztaveného zlata. My princové si děláme své pečlivé plány a bohové je rozbíjejí na padrť.“ Princ Doran udělal znavené gesto opuchlou rudou rukou. „Dorne bude tvoje. Máš na to moje slovo, pokud pro tebe má moje slovo stále ještě nějakou cenu. Tvůj bratr Quentyn musí kráčet po obtížnější cestě.“

„Jaké cestě?“ Arianne jej pozorovala s podezřením v očích. „Co přede mnou tajíš? Sedm, ochraňte mne, ale mně už je z tajemství nanic. Dopověz mi zbytek, otče… nebo jmenuj Quentyna svým dědicem a pošli pro Hotaha a jeho sekeru a nechej mne zemřít vedle mých sestřenic.“

„Ty si opravdu myslíš, že bych ublížil dětem svého bratra?“ Její otec se zamračil. „Obara, Nym a Tyene nestrádají ničím kromě svobody a Ellaria a její dcery se šťastně zabydlely ve Vodních zahradách. Dorea sráží pomeranče ze stromů svým řemdihem a Elia a Obella se staly postrachem jezírek.“ Povzdechl si. „Není to tak dávno, co sis v těch jezírkách hrávala ty. Sedávala jsi na ramenou jedné starší dívky… vysoké dívky s chumáčkovitými žlutými vlasy…“

„Jeyne z Fowlerů nebo její sestra Jennelyn.“ Byly to již roky, co na to Arianne naposledy myslela. „Och, a Frynne, její otec, byl kovář. Ta měla hnědé vlasy. Mým oblíbencem ale byl Garin. Když jsem seděla na Garinovi, nikdo nás neporazil, dokonce ani Nym a to zelenovlasé děvče z Tyroše.“

„To zelenovlasé děvče bylo dcerou Archona. Měl jsem tě poslat do Tyroše místo ní. Sloužila bys Archonovi jako šenk a v tajnosti by ses setkala se svým snoubencem, ale tvoje matka vyhrožovala, že si ublíží, když jí ukradnu další z jejích dětí, a já… nedokázal jsem jí do udělat.“

Ten příběh je stále podivnější. „Kam tedy Quentyn odešel? Do Tyroše, aby se dvořil Archonově zelenovlasé dceři?“

Její otec zvedl jednu figurku cyvasse. „Musím vědět, jak ses dozvěděla, že Quentyn odešel do ciziny. Tvůj bratr šel s Cletusem Yronwoodem, mistrem Kedrym a třemi z nejlepších mladých rytířů lorda Yronwooda na dlouhou a nebezpečnou výpravu s velmi nejistým přijetím na jejím konci. Odešel, aby nám přivedl zpátky touhu našeho srdce.“

Přimhouřila oči. „Co je touha našeho srdce?“

„Pomsta.“ Jeho hlas byl tichý, jako by měl strach, že by mohl někdo poslouchat. „Spravedlnost.“ Princ Doran jí vtiskl svými napuchlými, dnou zničenými prsty do dlaně onyxového draka a zašeptal: „Oheň a krev.“

ALAYNE

Otočila železným kruhem a zatlačila do dveří, aby je otevřela, jen na štěrbinku. „Broučku?“ zavolala. „Mohu dál?“ „Hlavně dávejte pozor, milostpaní,“ varovala ji stará Gretchel, lomící rukama. „Jeho lordstvo právě hodilo po mistrovi svůj nočník.“

„Pak už tedy nemá co hodit po mně. Nemáš nic na práci? A ty, Maddy… jsou všude pozavírané okenice? Přikryli jste všechen nábytek?“

„Všechen, milostpaní,“ odpověděla Maddy.

„Raději se o tom ještě ujistěte.“ Alayne vklouzla do tmavé ložnice. „To jsem jenom já, Broučku.“

Někdo popotáhl ve tmě. „Jsi sama?“

„Jsem, můj pane.“

„Tak pojď blíž. Jenom ty a nikdo jiný.“

Alayne za sebou pevně zavřela dveře. Byly z tvrdého dubu, čtyři palce silné. Maddy a Gretchel si mohou naslouchat, jak chtějí, ale neuslyší nic. To bylo jen dobře. Gretchel dokázala držet jazyk za zuby, ale Maddy klevetila beze studu.

„Poslal tě mistr Colemon?“ zeptal se chlapec.

„Ne,“ zalhala. „Slyšela jsem, že můj Brouček má trápení.“ Po svém střetu s nočníkem odběhl mistr za sérem Lothorem a Brune přišel za ní. „Když se mojí paní podaří dostat ho z postele,“ řekl rytíř, „nebudu jej z ní muset tahat násilím.“

To nemůžeme dopustit, pomyslela si. Když se s Robertem zacházelo hrubě, měl sklony upadat do svých záchvatů třesavky. „Máš hlad, můj pane?“ zeptala se malého lorda. „Mám poslat Maddy dolů pro ovoce se smetanou nebo teplý chléb a máslo?“ Příliš pozdě si vzpomněla, že žádný teplý chléb nemají; kuchyně byla zavřená, pece vychladlé. Pokud to dostane Roberta z postele, stálo by za to rozdělat oheň, řekla si v duchu.

„Já nechci jídlo,“ řekl malý lord zlostným hlasem. „Dnes zůstanu v posteli. Mohla bys mi číst, jestli chceš.“

„Na čtení je tu moc tma.“ Díky těžkým závěsům zataženým přes okna byla v ložnici tma jako v hrobě. „Zapomněl můj pán, co je dnes za den?“

„Ne,“ odpověděl, „jenže nikam nejdu. Chci zůstat v posteli. Mohla bys mi číst o Okřídleném rytíři.“

Okřídlený rytíř byl ser Artys Arryn. Podle legendy vyhnal První lidi z Údolí a odletěl na velkém orlu na vrcholek Obrova kopí, aby zabil krále Noha. Existovala stovka příběhů o jeho dobrodružstvích. Malý Robert je znal všechny tak dobře, že by je dokázal odříkat zpaměti, a přesto byl rád, když mu je někdo četl. „Zlatíčko, musíme jít,“ řekla chlapci, „ale slibuji, že ti přečtu dva příběhy o Okřídleném rytíři, jakmile sestoupíme k Měsíční bráně.“

„Tři,“ řekl nakonec. Bez ohledu na to, co mu nabídla, Robert vždycky vyžadoval víc.

„Tři,“ souhlasila. „Mohla bych vpustit dovnitř slunce?“

„Ne. Světlo mě bodá do očí. Pojď ke mně do postele, Alayne.“

Přesto šla k oknu, vyhýbajíc se rozbitému nočníku. Spíš jej jen cítila, než viděla. „Neotevřu je dokořán. Jen tak, abych viděla tvářičku mého Broučka.“

Popotáhl. „Když musíš.“

Závěsy byly z přepychového modrého sametu. Odrhnula jeden na délku prstu a přivázala jej. V pásu bledého slunečního světla tančily tečky prachu. Malé, diamantově tvarované okenní tabulky byly pokryté ledovými květy. Alayne začala jednu třít bříškem dlaně, natolik, aby uviděla zářivě jasnou oblohu a záblesk běli z úbočí hory. Orlí hnízdo bylo zahalené v ledovém hávu, Obrovo kopí pohřbené po pás hluboko ve sněhu.

Když se otočila zpátky, Robert Arryn se opíral loktem o polštář a díval se na ni. Pán Orlího hnízda a Obránce Údolí. Od pasu dolů jej zakrývala vlněná pokrývka. Nad ní byl nahý, těstovitý chlapeček s vlásky dlouhými, jako by byl děvčátko. Měl hubené paže a nohy, měkký vydutý hrudníček, male bříško a oči stále zarudlé a uslzené. On za to nemůže, jaký je. Narodil se slabý a nemocný. „Dnes ráno vypadáš velmi silný, můj pane.“ Líbilo se mu, když mu to říkali. „Mám říct Maddy a Gretchel, aby ti nanosily horkou vodu do koupele? Maddy ti vydrhne záda a umyje ti vlasy, abys byl na cestu hezky čistý. Nebylo by to hezké?“

„Ne. Já Maddy nenávidím. Má na oku bradavici a drhne mě tak silně, že to až bolí. Moje maminka mi nikdy neubližovala, když mě umývala.“

„Povím Maddy, aby na kartáč tolik netlačila, až tě bude umývat. Budeš se cítit lépe, když budeš svěží a umytý.“

„Nechci se koupat, už jsem ti to říkal, strašně mě bolí hlava.“

„Mám ti přinést teplý obklad na čelo? Nebo šálek snového vína? Ale jen maličký. Mya Kámen nás čeká dole na Obloze a byla by smutná, kdybys nepřišel. Víš přece, jak tě má ráda.“

„Já nemám rád ji. Je to trucovitá holka.“ Robert popotáhl. „Mistr Colemon mi včera večer dal do mléka cosi odporného, cítil jsem to v něm. Řekl jsem mu, že chci makové mléko, ale on mi žádné nepřinesl. I když jsem mu to poručil. Jsem lord, tak by měl dělat, co mu řeknu. Nikdo tady nedělá, co já říkám.“

„Promluvím si s ním,“ slíbila Alayne, „ale jen když vstaneš z postele. Venku je tak krásně, Broučku. Slunce jasně svítí, dokonalý den na sestup z hory. Dole u Oblohy čekají mezkové s Myou…“

Jeho ústa se zachvěla. „Já ty smradlavé mezky nesnáším. Jeden se mě jednou pokusil kousnout! Pověz Mye, že zůstanu tady.“ Mluvil, jako by se měl každou chvíli rozplakat. „Dokud zůstanu tady, nemůže mi nikdo ublížit. Orlí hnízdo je nedobytné.“

„A kdo by ti chtěl ubližovat, můj Broučku? Tvoji lordi a rytíři tě uctívají a prostý lid provolává slávu tvému jménu.“ On se bojí, pomyslela si, a má k tomu dobrý důvod. Od té doby, co jeho matka spadla, nevyšel chlapec ani na balkon a cesta z Orlího hnízda k Měsíční bráně byla natolik nebezpečná, že vylekala každého. Alayne měla srdce až v krku, když sama vystupovala s lady Lysou a lordem Petyrem, a všichni se shodli v tom, že sestup je ještě obtížnější, protože člověk se po celou dobu dívá dolů. Mya by mohla vyprávět o velkých pánech a chrabrých rytířích, kteří na hoře zbledlí jako stěna a pomočili si spodní prádlo. A přitom žádný z nich netrpěl třesavou nemocí.

Přesto dolů musí. Na dně údolí stále trval podzim, teplý a zlatý, ale horské vrcholky již sevřela ve svém objetí zima. Přežili tři sněhové bouře a ledovou vichřici, která na čtrnáct dní proměnila Orlí hnízdo v hrad z křišťálu. Možná bylo nedobytné, ale brzy bude také nedostupné. Cesta dolů byla každým dnem nebezpečnější. Většina z hradních sluhů a vojáků již sestup vykonala, jen tucet jich stále setrvával nahoře, aby posluhovali lordu Robertovi.

„Broučku,“ řekla něžně, „sestup bude moc veselý, však sám uvidíš. Půjde s námi ser Lothar a Mya. Její mezkové už vyšli nahoru a dolů po téhle staré hoře snad tisíckrát.“

„Já mezky nesnáším,“ opakoval. „Jsou hnusní. Už jsem ti říkal, že mě jeden zkusil kousnout, když jsem byl malý.“

Věděla, že Robert se nikdy nenaučil pořádně jezdit. Mezkové, koně, osli, na tom nezáleželo; všechno to pro něj byla děsivá zvířata, stejně hrozná jako draci nebo harpyje. Do Údolí ho přivedli v šesti letech. Jel tehdy s hlavou mezi mlékem nalitými prsy své matky, a od té doby Orlí hnízdo neopustil.

Přesto museli jít, než led uzavře hrad nadobro. Nikdo nemohl říci, jak dlouho počasí vydrží. „Mya se postará, aby tě nepokousali,“ řekla Alayne, „a já pojedu hned za tebou. Jsem jenom děvče, nejsem tak statečná ani silná jako ty. Když to dokážu já, tak ty určitě taky, Broučku.“

„Já bych to dokázal,“ řekl lord Robert, „ale nechci.“ Otřel si hřbetem ruky mokrý nos. „Pověz Mye, že zůstanu v posteli. Možná půjdu dolů zítra, až se budu cítit lépe. Dnes je venku moc zima a bolí mě hlava. Taky můžeme dostat sladké mléko a povím Gretchel, aby nám sem přinesla medové plástve k snědku. Budeme spát a pusinkovat se, a ty mně můžeš číst o Okřídleném rytíři.“

„Budu. Tři příběhy, jak jsem slíbila… až sejdeme k Měsíční bráně.“ Alayne docházela trpělivost. Musíme jít, připomněla si v duchu, nebo budeme po západu slunce stále ještě nad linií sněhu. „Lord Nestor pro nás připravil uvítací hostinu, houbovou polévku, zvěřinu a zákusky. Přece ho nechceš zklamat, že ne?“

„Budou tam citrónové zákusky?“ Lord Robert miloval citrónové zákusky, možná proto, že je měla ráda Alayne.

„Citrónové zákusky, přesně tak,“ ujistila ho, „a můžeš jich sníst, kolik jen budeš chtít.“

„Stovku?“ chtěl vědět. „Mohl bych jich dostat sto?“

„Když ti to udělá radost.“ Posadila se na postel a uhladila mu dlouhé, jemné vlásky. Má opravdu pěkné vlasy. Lady Lysa mu je kartáčovala každý večer a taky je sama stříhala, když to potřebovaly. Od té doby, co spadla, míval Robert strašlivé záchvaty třesu, kdykoli se k němu někdo přiblížil s břitvou, a tak Petyr nařídil, aby mu dovolili nechat si vlasy růst. Alayne si namotala pramen na prst a řekla: „A teď, vstaneš hezky z postele a necháš se obléknout?“

„Chci stovku citrónových zákusků a pět příběhů!“

Já bych ti nejraději dala sto výprasků a pět pohlavků. Takhle by ses chovat neodvážil, kdyby tady byl Petyr. Malý lord měl ze svého nevlastního otce zdravý strach. „Jak můj pán chce. Ale nic, dokud nebudeš vykoupaný, oblečený a na cestě. Pojď, musíme si pospíšit.“ Vzala ho pevně za ruku a vytáhla ho z postele.

Než však stačila zavolat služebnictvo, Brouček kolem ní rozhodil svoje hubené paže a políbil ji. Byl to dětský polibek, neobratný. Všechno, co Robert Arryn dělal, bylo neobratné. Když zavřu oči, mohu si představovat, že je to Rytíř květin. Ser Loras dal Sanse jednou rudou růži, ale nikdy ji nepolíbil, a žádný Tyrell nikdy nepolíbí Alayne Kámen. Přestože byla pěkná, narodila se na špatné straně pokrývky.

Když se chlapcovy rty dotkly jejích, zjistila, že vzpomíná na jiný polibek. Stále si pamatovala, jak to bylo cítit, když se jeho kruté rty přitiskly na její. Přišel k Sanse uprostřed noci, zatímco oblohu plnil zelený oheň. Vzal si píseň a polibek, a nenechal mi nic než jen zakrvácený plást.

Na tom nezáleželo. Ten den byl pryč a Sansa taky.

Alayne malého lorda odstrčila. „To stačí. Můžeš mě zase pusinkovat, až se dostaneme do Brány, když dodržíš své slovo.“

Maddy a Gretchel seděly venku s mistrem Colemonem. Mistr si vymyl noční výkaly z vlasů a převlékl si hábit. Přišli také Robertovi panoši. Terrance a Gyles jako by téměř dokázali vycítit problém.

„Lord Robert se již cítí silnější,“ řekla Alayne služkám. „Přineste mu horkou vodu do koupele, ale pozor, ať ho neopaříte. A netahejte ho za vlasy, když mu je češete, nesnáší to.“ Jeden z panošů se tiše uchechtl, dokud mu neřekla: „Terranci, připrav Jeho lordstvu jezdecké šaty a nejteplejší plášť. Gylesi, ty zatím můžeš uklidit rozbitý nočník.“

Gyles Grafton protáhl tvář. „Nejsem žádná uklízečka.“

„Udělej, co lady Alayne poroučí, nebo se o tom dozví Lothor Brune,“ řekl mistr Colemon. Následoval ji chodbou a dolů po točitých schodech. „Jsem vděčný za tvůj zásah, moje paní. Máš na něho dobrý vliv.“ Zaváhal. „Všimla sis nějakého třesení, zatímco jsi byla s ním?“.

„Trochu se mu chvěly prsty, když jsem ho držela za ruku, to je všechno. Říká, že jsi mu dal něco odporného do mléka.“

„Odporného?“ Mistr Colemon na ni zamrkal a ohryzek na jeho krku poskočil nahoru a dolů. „Já jenom… krvácí z nosu?“

„Ne.“

„To je dobře.“ Jeho řetěz tiše zacinkal, když pohodil hlavou na podivně dlouhém a vyzáblém krku. „Dnešní sestup… moje paní, možná by bylo bezpečnější, kdybych jeho lordstvu namíchal makové mléko. Mya Kámen by jej mohla uvázat na hřbet svého nejspolehlivějšího mezka, zatímco by dřímal.“

„Pán Orlího hnízda nemůže sestupovat ze své hory přivázaný na mezka jako pytel ovsa.“ Tím si byla Alayne jistá. Její otec ji varoval, že nesmí dopustit, aby vešel ve všeobecnou známost plný rozsah Robertova chatrného zdraví a zbabělosti. Kéž by tady tak byl. Ten by věděl, co dělat.

Lord Petyr byl však mimo Údolí, na svatbě lorda Lyonela Corbraye. Jako vdovec přes čtyřicet a bezdětný se měl lord Lyonel oženit s urostlou šestnáctiletou dcerou bohatého obchodníka z Města racků. Petyr sám ten sňatek dojednal. Říkalo se, že nevěstino věno je závratné; muselo být, protože byla prostého původu. Budou tam vazalové Corbrayů s lordy Waxleyem, Graftonem, Lynderlym, nějací menší lordi a rytíři s pozemky… a lord Belmore, který se nedávno smířil s jejím otcem. O ostatních lordech deklarantech se přepokládalo, že se svatby nezúčastní, takže Petyrova přítomnost byla neodmyslitelná.

Alayne to docela dobře chápala, ovšem znamenalo to, že břímě dostat lorda Roberta bezpečně dolů z hory padlo na ni. „Ano, dej jeho lordstvu pohár sladkého mléka,“ řekla mistrovi. „To cestou dolů zabrání jeho třesu.“

„Měl šálek před necelými třemi dny,“ namítl Colemon.

„A další chtěl včera večer, což jsi mu odmítl.“

„Bylo ještě příliš brzy. Moje paní, ty to nechápeš, vysvětlil jsem lordu protektorovi, že špetička sladkospánku zabrání třesu, jenže tělo ho nevylučuje a po čase…“

„Na čase nebude záležet, pokud jeho lordstvo dostane záchvat třesavky a spadne z hory. Kdyby tady byl můj otec, řekl by ti, abys udržel lorda Roberta v klidu za každou cenu.“

„Zkouším to, moje paní, jenže jeho záchvaty jsou stále prudší a jeho krev tak řídká, že se už neodvažuji přikládat mu pijavice. Sladkospánek… jsi si jistá, že nekrvácel z nosu?“

„Popotahoval,“ připustila Alane, „ale žádnou krev jsem neviděla.“

„Musím si promluvit s lordem protektorem. Ta hostina… je to moudré, říkám si, po všem tom vypětí ze sestupu?“

„Nebude to velká hostina,“ ujistila ho. „Ne víc než čtyřicet hostů. Lord Nestor a jeho domácnost, Rytíř Brány, pár menších lordů a jejich družiníků…“

„Lord Robert nemá cizí lidi rád, to přece víš, paní, a tam se bude pít a bude tam hluk… hudba. Hudba ho děsí.“

„Hudba ho uklidňuje,“ opravila ho, „především pak hra na harfu. To zpěv nesnáší, od té doby, co Marillion zabil jeho matku.“ Alayne říkala tuto lež tak často, že už jí málem začala sama věřit; a pravda jí nepřipadala o ni víc než jen sen, který ji někdy pronásledoval za nocí. „Lord Nestor žádné zpěváky na hostině mít nebude, jen flétny a housle k tanci.“ Co by udělala, kdyby začala hrát hudba? Byla to obtížná otázka, na kterou dávaly její srdce a hlava odlišné odpovědi. Sansa tančila velmi ráda, avšak Alayne… „Prostě mu dej šálek sladkého mléka, než vyrazíme, a další pak před hostinou, a neměly by nastat žádné problémy.“

„Dobře, paní.“ Zastavili se u úpatí schodiště. „Ovšem musí to být naposledy. Na půl roku nebo i déle.“

„Tohle bys měl raději probrat s lordem protektorem.“ Protlačila se dveřmi a přešla nádvoří. Alayne věděla, že Colemon chce pro svého svěřence jen to nejlepší, ovšem co bylo nejlepší pro chlapce Roberta a co pro lorda Arryna se nemuselo vždy shodovat. Říkal to i Petyr a byla to pravda. Mistru Colemonovi záleží jen na chlapci, zatímco otec a já máme větší starosti.

Nádvoří pokrýval starý sníh a z teras a věží visely jako křišťálová kopí dlouhé rampouchy. Orlí hnízdo bylo postaveno z jemného bílého kamene a zimní háv je činil ještě bělejší. Tak krásné, pomyslela si Alayne, tak chladné. Nemohla to místo milovat, bez ohledu na to, jak hodně se snažila. Už před odchodem strážných a služebnictva jí hrad připadal prázdný jako hrobka a od Petyrova odjezdu ještě víc. Nikdo tam nezpíval, ne od Marilliona. Nikdo se nahlas nezasmál. Dokonce i bohové mlčeli. Orlí hnízdo se mohlo pochlubit septem, ale nemělo septona; i božím hájem, ale nemělo strom srdce. Tady nikdo neodpovídá na žádné modlitby, říkala si často, třebaže v některé dny si připadala tak osamělá, že se o to musela pokusit. Odpovídal jí jen vítr, bez umdlení zpívající kolem sedmi štíhlých bílých věží a rachotící Měsíčními dveřmi pokaždé, když zavanul v silnějším poryvu. V zimě to bude ještě horší. V zimě to bude studené bílé vězení.

A přesto ji myšlenka na odchod děsila skoro stejně jako malého Roberta. Jen to uměla lépe skrývat. Její otec říkal, že není hanba, když se člověk bojí, ale jen když svůj strach dává najevo. „Všichni lidé žijí s nějakým strachem,“ říkal. Alayne si nebyla jistá, zda tomu věří. Petyra Baeliše neděsilo vůbec nic. Říká to jen proto, aby mi dodal odvahu. Tam dole, kde bude šance odhalení mnohem větší než tady, bude muset být hodně statečná. Petyrovi přátelé u dvora mu poslali vzkaz, že královnini muži hledají Skřeta a lady Sansu. Přijdu o hlavu, pokud mne najdou, připomněla si, když sestupovala po řadě studených kamenných schodů. Musím být po celou dobu Alayne, uvnitř i navenek.

Lothor Brune byl v místnosti s rumpálem, pomáhal žalářníku Mordovi a dvěma sluhům nakládat truhlice s šaty a balíky látek do šesti rozměrných dubových věder, každého tak velkého, že by se do něj vešli tři lidé. Velké řetězové rumpály byly tím nejsnadnějším způsobem, jak dosáhnout hrádku Obloha, šest stovek stop pod nimi; jinak musel člověk sestupovat přírodním kamenným komínem ze sklepení pod hradem. Nebo tak, jak odsud odešel Marillion a před ním lady Lysa.

„Chlapec už vstal?“ zeptal se ser Lothor.

„Koupe se. Do hodiny bude připravený.“

„To doufejme. Mya nebude čekat déle než do poledne.“ V místnosti se netopilo, a tak mu z úst s každým slovem vyrážel bílý obláček.

„Mya počká,“ řekla. „Musí počkat.“

„Já bych si tím tak jistý nebyl, moje paní. Sama je napůl mezek, holka jedna. Myslím si, že by nás tu raději nechala vyhladovět, než by vystavila riziku svoje zvířata.“ Když to řekl, usmál se. Vždycky se usmívá, když mluví o Mye Kámen. Mya byla o hodně mladší než ser Lothor, ale když její otec vyjednával sňatek mezi lordem Corbraym a tou jeho kupeckou dcerou, prohlásil, že mladší dívky jsou vždycky šťastnější se staršími muži. „Nevinnost a zkušenost tvoří dokonalé manželství,“ řekl tehdy.

Alayne si říkala, co si asi Mya o seru Lothorovi myslí. S jeho rozpláclým nosem, hranatou čelistí a čupřinou jakoby vlněných šedých vlasů jej nemohl nikdo nazvat pohledným, nebyl však ani ošklivý. Měl obyčejnou tvář, ale upřímnou. Třebaže byl povýšen do rytířského stavu, byl původ sera Lothora velmi nízký. Jednou večer jí vyprávěl, že je příbuzný Bruneů z Hnědodíry, starého rytířského rodu z Prasklepeta. „Vydal jsem se tam, když můj otec zemřel,“ přiznal se, „ale vysmáli se mi a řekli, že nejsem z jejich krve.“ Nemluvil o tom, co se stalo pak, řekl jen, že všemu, co ví o boji a zbraních, se naučil drsným způsobem. Byl to rozvážlivý a klidný muž, ale silný. A Petyr říká, že je věrný. Věří mu. Brune by byl dobrým mužem pro nemanželskou dívku jako Mya Kámen, pomyslela si. Možná by to bylo jiné, kdyby ji její otec byl uznal za svou, jenže to nikdy neudělal. A Maddy říká, že už taky není panna.

Mord vzal svůj bič a zapráskal jím. První pár volů se začal potácet do kruhu a otáčet rumpálem. Řetěz se odvíjel, rachotil, když škrábal o kámen. Dubové vědro se zahoupalo, započalo dlouhý sestup k Obloze. Ubozí volové, pomyslela si Alayne. Mord jim podřízne krky a rozseká je na kusy, než odejde, a nechá je tam pro sokoly. Jakákoli část z nich zůstane, až bude Orlí hnízdo znovu otevřeno, bude upečena na jarní hostinu, pokud se do té doby nezkazí. Dobrá zásoba na kost zmrzlého masa věštila hojnou letní úrodu, jak tvrdila stará Gretchel.

„Milostpaní,“ řekl ser Lothor, „měla byste vědět, že Mya nepřišla nahoru sama. Je s ní lady Myranda.“

„Och.“ Proč by vystupovala celou cestu nahoru, aby pak zase jen sestoupila dolů? Myranda z rodu Royců byla dcerou lorda Nestora. Když Sansa dosud jedinkrát v životě navštívila Měsíční bránu cestou vzhůru na Orlí hnízdo s lady Lysou a lordem Petyrem, byla zrovna pryč, avšak Alayne o ní hodně slyšela od strážných a služek na Orlím hnízdě. Její matka byla již dlouho mrtvá, a tak se lady Myranda starala o chod hradu svého otce; byl to mnohem živější dvůr, když byla doma, než když byla pryč, aspoň podle řečí, co o ní kolovaly. „Dříve nebo později se s Myrandou setkáš,“ varoval ji Petyr. „Až se tak stane, buď opatrná. Ráda si hraje na veselého blázínka, ale pod touhle slupičkou je mnohem prohnanější než její otec. Dávej si v její přítomnosti pozor na jazyk.“

Budu, pomyslela si, ale nevěděla jsem, že budu muset začít tak brzy. „Robert bude potěšen.“ Měl Myrandu Royce rád. „Musíš mne omluvit, pane. Potřebuji dokončit balení.“ Samotná vystoupila po schodech zpátky do svého pokoje, naposledy. Okenice byly zavřené, nábytek přikrytý. Pár z jejích věcí již bylo odneseno, zbytek uskladněn jinde. Všechno z hedvábí a aksamitu lady Lysy mělo zůstat v hradu. Její šaty z nejčistšího lnu a nejluxusnějšího sametu, bohaté výšivky a jemné myrské krajky, to všechno zde zůstane. Dole se musí Alayne oblékat skromně, jak přísluší dívce prostého původu. Na tom nezáleží, říkala si. Ty šaty jsem se stejně neodvažovala nosit ani tady.

Gretchel svlékla povlečení a vyskládala zbytek jejího šatstva. Alayne již měla pod sukněmi oblečené silné vlněné punčochy, a to ještě nad dvojí vrstvou spodního prádla. Nyní si oblékla svrchní tuniku a kožešinový plášť s kápí a zapnula jej lakovanou sponou ve tvaru drozda, dar od Petyra. Měla tam přichystaný také šátek a pár kožených rukavic lemovaných kožešinou a ladících s jejími jezdeckými botami. Když si to všechno oblékla, připadala si tlustá a chlupatá jako medvědí mládě. Na hoře za to budu vděčná, musela si v duchu připomenout. Ještě jednou se rozhlédla po svém pokoji, než odešla. Tady jsem byla v bezpečí, pomyslela si, ale tam dole…

Když se vrátila do rumpálové místnosti, našla tam Myu Kámen netrpělivě čekající s Lothorem Brunem a Mordem. Musela se nechat vytáhnout nahoru ve vědru, aby se podívala, proč nám to tak trvá. Štíhlá a šlachovitá vypadala Mya stejně tuhá jako staré jezdecké kůže, které nosila pod stříbřitou kroužkovou košilí. Vlasy měla černé jako havraní křídlo, tak krátké a střapaté, až měla Alayne podezření, že si je osekala nožem. Nejhezčí na ní byly oči, velké a modré. Byla by docela hezká, kdyby se oblékala jako děvče. Alayne si často říkala, zda se seru Lothorovi líbí víc v oceli a kůži, nebo zda o ní sní oblečené v krajkách a hedvábí. Mya ráda říkala, že její otec byl koza a její matka sova, avšak Alayne se od Maddy dozvěděla, jak to bylo doopravdy. Ano, pomyslela si, když se na ni teď dívala Jsou to jeho oči a má také jeho vlasy, husté černé vlasy, jako měl i Renly.

„Kde je?“ zeptala se dívka.

„Jeho lordstvo se koupe a obléká.“

„Měl by si pospíšit. Ochlazuje se, copak to necítíte? Potřebujeme se dostat pod Sníh, než zapadne slunce.“

„Jak hodně fouká vítr?“ zeptala se jí Alayne.

„Mohlo by to být horší… a bude, po setmění.“ Mya si odhrnula z očí pramen vlasů. „Jestli se bude koupat ještě dlouho, zůstaneme tady uvěznění celou zimu a nebudeme mít k jídlu nic kromě sebe navzájem.“

Alayne nevěděla, co na to říct. Naštěstí ji spasil příchod lorda Roberta. Malý lord na sobě měl nebesky modrý samet, řetěz ze zlata a safírů a plášť z bílé medvědí kožešiny. Jeho panoši drželi každý jeden konec, aby plášť netahal po zemi. Doprovázel je mistr Colemon v obnošeném šedém plášti lemovaném veverčí kožešinou. O kousek za nimi následovaly Gretchel a Maddy.

Když Robert ucítil chladný vítr na tváři, vyděšeně couvl, ale Terrance a Gyles byli hned za ním, takže neměl kam utéct. „Můj pane,“ řekla Mya, „pojedete dolů se mnou?“

Moc příkré, pomyslela si Alayne. Měla jej pozdravit s úsměvem, povědět mu, jak je silný a statečný.

„Já chci Alayne,“ řekl lord Robert. „Půjdu jenom s ní.“

„Do vědra se vejdeme všichni tři.“

„Já chci jenom Alayne. Ty strašně smrdíš, jako mezek.“

„Jak si přejete.“ Na Myině tváři se nezračily žádné emoce.

Některé z rumpálových řetězů byly připevněné k proutěným košům, jiné k masivním dubovým vědrům. To největší z nich bylo vyšší než Alayne, s ocelovými obručemi obepínajícími jeho tmavohnědé dřevo. Přesto měla srdce až v krku, když vzala Roberta za ruku a pomáhala mu dovnitř. Jakmile za nimi zavřeli dvířka, obklopilo je dřevo ze všech stran. Vršek vědra byl otevřený. Tohle je ten nejlepší způsob, říkala si, takto neuvidíme dolů. Pod nimi byla jenom Obloha a obloha. Šest stovek stop oblohy. Na okamžik si říkala, jak dlouho asi trvalo její tetě, než při pádu urazila tu vzdálenost, a jaká asi byla její poslední myšlenka, když se jí hora řítila vstříc. Ne, na tohle nesmím myslet. Nesmím!

„JEDEME!“ ozval se výkřik sera Lothora. Někdo do sudu prudce strčil. Zahoupal se a naklonil, zaškrábal o podlahu, pak se zhoupl do volného prostoru. Uslyšela prásknutí Mordova biče a rachot řetězu. Začali klesat, nejdříve v sérii nadhozů a záškubů, pak plynuleji. Robertův obličej byl bledý jako křída a oči měl vytřeštěné, ale ruce klidné. Orlí hnízdo se nad nimi scvrkávalo. Nebeské cely na nižších úrovních dodávaly hradu zespodu vzhled podivné medové plástve. Medové plástve z ledu, pomyslela si Alayne, a hrad ze sněhu. Slyšela vítr skučící kolem vědra.

O sto stop níž se jich zmocnil náhlý poryv větru. Vědro se zhouplo stranou, zatočilo se ve vzduchu, pak tvrdě udeřilo o skalní stěnu za nimi. Pršely na ně kusy ledu a sněhu a dubové dřevo praskalo a napínalo se. Robert jen zalapal po dechu a přitiskl se k ní, zabořil tvář do její hrudi.

„Můj pán je statečný,“ řekla Alanye, když ucítila, jak se třese. „Já jsem tak vystrašená, že mohu stěží mluvit, ale můj pán není.“

Cítila, jak přikývl. „Okřídlený rytíř byl statečný, a já jsem taky,“ mumlal do jejího živůtku. „Jsem Arryn.“

„Budeš mě pevně držet, Broučku?“ zeptala se, třebaže ji objímal už tak těsně, že mohla stěží dýchat.

„Když chceš,“ zašeptal. A tak se pevně přitiskli k sobě a takto pokračovali v cestě dolů k Obloze.

Nazývat tohle hradem je jako zvát loužičku na podlaze latríny jezerem, pomyslela si Alayne, když bylo vědro otevřeno a oni mohli vystoupit uvnitř přestupního hrádku. Obloha nebyla víc než půlměsícovitě tvarovaná zeď ze starého neomítnutého kamene, obhánějící kamennou římsu a ústí jeskyně. Uvnitř byla skladiště a stáje, dlouhá přírodní síň a ve skále vytesané úchytky, které vedly na Orlí hnízdo. Země venku byla poseta rozbitými kameny a balvany. Hliněné rampy umožňovaly přístup ke zdi. Orlí hnízdo ve vzdálenosti šest stovek stop nad nimi bylo tak malé, že je zakryla dlaní, ale hluboko pod nimi se prostíralo údolí, zelenavé a zlaté.

V přestupním hrádku je očekávalo dvacet mezků, společně se dvěma vodiči a lady Myrandou Royce. Ukázalo se, že dcera lorda Nestora je malá kyprá ženuška stejného věku jako Mya Kámen, ale tam, kde byla Mya štíhlá a šlachovitá, byla Myranda měkká a sladce vonící, s rozložitými boky, silným pasem a mimořádně vyvinutým poprsím. Její husté, kaštanově hnědé kadeře rámovaly kulaté rudé líce, malá ústa a živé hnědé oči. Když Robert opatrně vylezl z vědra, klekla si do sněhu, aby mu políbila ruku a tváře. „Můj pane,“ řekla, „jak jsi jen vyrostl“

„Opravdu?“ řekl Robert potěšeně.

„Brzy budeš větší než já,“ zalhala dívka. Vstala a oprášila si ze sukní sníh. „A ty budeš určitě dcera lorda protektora,“ dodala, zatímco vědro s rachotem stoupalo zpátky k Orlímu hnízdu. „Slyšela jsem, že jsi krásná. Vidím, že je to pravda.“

Alayne se uklonila. „Moje paní je laskavá, že to říká.“

„Laskavá?“ Starší dívka se zasmála. „Jak nudné by to bylo. Snažím se být spíš darebná. Musíš mi cestou dolů svěřit všechna svá tajemství. Mohu ti říkat Alayne?“

„Jak si přeješ, moje paní.“ Ale žádná tajemství ze mne nedostaneš.

„Já jsem ‚moje paní‘ v Bráně, ale tady na hoře mi můžeš říkat Randa. Kolik je ti let, Alayne?“

„Čtrnáct, moje paní.“ Usoudila, že Alayne Kámen by měla být starší než Sansa Stark.

„Rando. Já mám pocit, jako by od té doby, co bylo čtrnáct mně, uplynula již stovka let. Jak nevinná jsem tehdy byla. Ty jsi pořád ještě nevinná, Alayne?“

Začervenala se. „Neměla bys… ano, samozřejmě.“

„Uchováváš se pro lorda Roberta?“ zaškádlila ji lady Myranda. „Nebo někde existuje rozdychtěný mladý panoš snící o tvé přízni?“

„Ne,“ odpověděla, ale to již Robert říkal: „Ona je moje přítelkyně. Terrance a Gyles ji mít nebudou.“

To už přijelo druhé vědro, tiše žuchlo do hromady umrzlého sněhu, vynořil se z něj mistr Colemon s panoši Terrancem a Gylesem. Jako další sestoupily Maddy a Gretchel, které jely s Myou Kámen. Dívka nemeškala a ihned se ujala velení. „Nechceme zůstat uvízlí tady, na hoře,“ řekla ostatním vodičům. „Já vezmu lorda Roberta a jeho společníky. Hubeňoure, ty svez dolů sera Lothora a ostatní, ale dej mi hodinu náskok. Mrkvoši, ty budeš mít na starosti jejich zavazadla a bedny.“ Otočila se k Robertu Arrynovi, černé vlasy jí zavlály ve větru. „Na kterém mezkovi pojedete dnes, můj pane?“

„Všichni smrdí stejně. Vezmu si toho šedého, co má ožvýkané ucho. Chci, aby se mnou jela Alayne. A taky Myranda.“

„Tam, kde bude cesta dostatečně široká. Pojďte, můj pane, nasedněte na svého mezka. Ve vzduchu je cítit sníh.“

Uplynula další půlhodina, než byli připraveni na cestu. Když se všichni usadili na mezky, Mya Kámen vydala břitký příkaz a dva ze zbrojnošů sloužících v Obloze otevřeli bránu. Mya je vyvedla ven, s lordem Robertem zabaleným ve svém medvědím plášti těsně za ní. Následovaly Alayne a lady Myranda, pak Gretchel a Maddy, po nich panoši Terrance a Gyles. Mistr Colemon průvod uzavíral, vedl druhého mezka obtíženého jeho truhlicemi s bylinami a lektvary.

Za hradbami se vítr prudce zvedl. Byli nad hranicí stromů, vystaveni živlům. Alayne byla ráda, že se tak teple oblékla. Její plášť hlasitě pleskal kolem ní a náhlý poryv větru jí sfoukl z hlavy kapuci. Zasmála se, ale lord Robert pár yardů před ní se zakroutil a řekl: „Je tady moc zima. Měli bychom se vrátit a počkat, až bude tepleji.“

„Tepleji bude na dně údolí, můj pane,“ řekla Mya. „Uvidíte, až se tam dostaneme.“

„Já to nechci vidět,“ řekl Robert, ale Mya mu nevěnovala pozornost.

Cesta byla křivolakými řadami kamenných schodů vytesaných do úbočí hory, ale mezkové znali každou její píď. Alayne za to byla vděčná. Tu a tam byl kámen rozdrolený v důsledku pnutí během nesčetných ročních dob se všemi jejich oblevami a mrazy. Po obou stranách cesty lnuly ke skále kusy sněhu, oslepovaly je svou bělostí. Slunce jasně zářilo, obloha byla modrá a nad hlavami jim kroužili sokoli plachtící ve větru.

Tady nahoře, kde byl svah nejprudší, se schody vinuly sem a tam, místo aby vedly rovnou dolů. Nahoru vystoupila Sansa Stark, ale dolů sestupuje Alayne Kámen. Bylo to zvláštní pomyšlení. Pamatovala si, jak ji Mya při výstupu upozorňovala, aby se dívala na stezku před sebou. „Dívejte se nahoru, ne dolů,“ říkala… ovšem při sestupu to nebylo možné. Mohla bych zavřít oči. Mezek cestu zná, nepotřebuje mě. Jenže tohle znělo jako něco, co by udělala Sansa, to vystrašené děvče. Alayne byla starší dívka, nemanželská a statečná.

Zpočátku jeli v řadě za sebou, ale o něco níž se cesta rozšiřovala, takže mohli jet po dvou vedle sebe, a lady Myranda přijela za ní. „Dostali jsme dopis od tvého otce,“ řekla tak nenuceně, jako by seděly se svou septou a vyšívaly. „Píše, že je na cestě domů, a doufá, že se brzy shledá se svou drahou dcerou. Také píše, že Lyonel Corbray je svou nevěstou zjevně velmi potěšen, a ještě víc pak jejím věnem. Já doufám, že si lord Lyonel pamatuje, co z toho si vzít do postele. Lady Waynwood se na svatbě objevila s rytířem Devítihvězdou, píše lord Petyr, k údivu všech přítomných.“

„Anya Waynwood? Skutečně?“ V den, kdy sešli z hory, byl Petyr Baeliš přesvědčen, že si na svou stranu získá Symonda Templetona, ovšem ne lady Waynwood. „Ještě nějaké novinky?“ zeptala se. Orlí hnízdo bylo tak osamělé místo, že dychtila po jakémkoli kousku informací z vnějšího světa, jakkoli triviálním či bezvýznamném.

„Ne od tvého otce, ale přiletěli k nám i jiní ptáci. Válka pokračuje, všude kromě Údolí. Řekotočí se vzdalo, ale Dračí kámen a Bouřlivý konec stále patří lordu Stannisovi.“

„Lady Lysa byla moudrá, že nás držela stranou.“

Myranda ji obdařila prohnaným úsměvem. „Ano, byla to velmi moudrá duše, naše dobrá paní.“ Posunula se ve svém sedle. „Proč jsou ti mezkové tak kostnatí a mrzutí? Mya je určitě špatně krmí. Na pěkném vypaseném mezkovi by se sedělo mnohem pohodlněji. Víš, že máme nového Nejvyššího septona? Och, a Noční hlídka má chlapeckého velitele, nějakého nemanželského syna Eddarda Starka.“

„Jona Sněna?“ vyhrkla překvapeně.

„Sněha? Ano, předpokládám, že se jmenuje Sníh, když je nemanželský.“

Nevzpomněla si na Jona celé věky. Byl to jen její nevlastní bratr, a přesto… Robb, Bran a Rickon již zemřeli, a tak byl Jon Sníh jediným bratrem, který jí ještě zůstal. Já jsem teď taky bastard, stejně jako on. Och, jak by bylo milé vidět ho znovu. Ale k tomu samozřejmě nikdy nedojde. Alayne Kámen neměla bratry, prostého původu ani jiné.

„Náš bratranec Bronzový Yohn uspořádal pranici v Runokameni,“ pokračovala lady Myranda lhostejně, „malou, jen pro panoše. Byla určena k tomu, aby v ní zvítězil Harry Dědic, a taky se tak stalo.“

„Harry Dědic?“

„Svěřenec lady Waynwood. Harrold Hardyng. Předpokládám, že teď mu musíme říkat ser Harry. Bronzový Yohn jej pasoval na rytíře.“

„Och.“ Alayne byla zmatená. Proč by měl být svěřenec lady Waynwood jejím dědicem? Měla přece syny ze své vlastní krve. Jedním byl Rytíř Krvavé brány, ser Donnel. Nechtěla ale vypadat hloupě, a tak řekla jen: „Modlím se, aby se ukázalo, že je to dobrý rytíř.“

Lady Myranda si odfrkla. „Já se modlím, aby dostal neštovice. Představ si, že má nemanželskou dceru s nějakou obyčejnou holkou. Můj pan otec doufal, že mne za Harryho provdá, ale lady Waynwood o tom nechtěla ani slyšet. Nejsem si jistá, zda jsem pro ni byla nepřijatelná já, nebo jen moje věno.“ Povzdechla si. „Potřebovala bych nového manžela. Jednoho už jsem měla, ale toho jsem zabila.“

„Cože?“ vydechla Alayne šokovaně.

„Ach ano. Umřel na mně. Ve mně, abych pravdu řekla. Víš, doufám, co se odehrává v manželském loži?“

Pomyslela na Tyriona a na Ohaře, jak ji políbil, a přikývla. „To muselo být strašné, moje paní. To, jak zemřel. Tam, chci říct… zatímco…“

„…mě šoustal?“ Pokrčila rameny. „V každém případě to bylo znepokojující. Taky nezdvořilé. Neměl ani tu slušnost, aby mi udělal dítě. Staří muži mívají slabé sémě. A tak jsem tu zůstala, vdova, ale stěží opotřebovaná. Harry by mohl dopadnout mnohem hůř. Odvažuji se říci, že taky dopadne. Lady Waynwood jej se vší pravděpodobností ožení s jednou ze svých vnuček nebo s některou od Bronzového Yohna.“

„Jak pravíš, moje paní.“ Alayne si vzpomněla na Petyrovo varování.

„Rando. Tak už to řekni. Ran. Do.“

„Rando.“

„To je mnohem lepší. Obávám se, že se ti musím omluvit. Budeš si o mně určitě myslet, že jsem hrozná coura, ale vyspala jsem se s tím krásným chlapcem Marillionem. Nevěděla jsem, jaká je to zrůda. Zpíval tak krásně a uměl dělat ty nejsladší věci svými prsty. Nikdy bych si ho do postele nevzala, kdybych věděla, že vyhodí lady Lysu Měsíčními dveřmi. S takovými zrůdami zásadně nespím.“ Prohlížela si Alayninu tvář a hrudník. „Jsi pěknější než já, ale já mám větší prsa. Mistři říkají, že větší prsa nedávají víc mléka než malá, ale já tomu nevěřím. Už jsi někdy viděla kojnou s malými prsy? Ta tvoje jsou na dívku tvého věku dostačující, ale protože to jsou prsa nemanželské dívky, nebudu se o ně zajímat.“ Myranda popojela se svým mezkem blíž k jejímu. „Doufám, že víš, že Mya už není panna?“

Věděla to. Pošeptala jí to tlustá Maddy, když jim jednou Mya přinesla nahoru zásoby. „Maddy mi to řekla.“

„Samozřejmě že řekla. Ta má hubu stejně velkou jako stehna, a ta její stehniska jsou obrovská. Připravil ji o to Mychel Redfort. Byl to panoš Lyna Corbraye. Opravdový panoš, ne jako ten neurvalý kluk, který dělá panoše rytíři Lynovi teď. Přijal ho jen kvůli penězům, jak říkají. Mychel byl ten nejlepší mladý šermíř v Údolí a galantní… nebo si to aspoň ubohá Mya myslela, dokud se neoženil s jednou z dcer Bronzového Yohna. Jsem si jistá, že lord Horton mu v té záležitosti nedal na vybranou, ale přesto se k Mye zachoval krutě.“

„Ser Lothor ji má rád.“ Alayne se podívala na Myu Kámen, která jela dvacet kroků pod nimi. „Víc než rád.“

„Lothor Brune!“ Myranda zvedla obočí. „A ona o tom ví?“ Nečekala na odpověď. „Nemá žádnou naději, chudák. Můj otec se už pokoušel dohodnout Mye sňatek, ale ona o žádný nestála. Sama je napůl mezek, holka jedna.“

Alayne proti své vůli zjistila, že se jí starší dívka začíná líbit. Od nebohé Jeyne Jezerské neměla kamarádku, se kterou by si mohla popovídat. „Myslíš si, že se rytíři Lothorovi líbí taková, jaká je, ve zbroji a kůži?“ zeptala se starší dívky. „Nebo o ní sní zahalené v hedvábí a sametu?“

„Je to muž. Představuje si ji nahou.“

Znovu se mne snaží přimět, abych se začervenala.

Lady Myranda jako by jí četla myšlenky. „Ty se umíš tak krásně rdít. To já když se červenám, vypadám jako jablko. Už jsem se ale beztak nečervenala celé roky.“ Naklonila se k ní blíž. „Má tvůj otec v úmyslu znovu se oženit?“

„Můj otec?“ O tomhle Alayne nikdy nepřemýšlela. Ta představa ji nějak přiměla ošít se. Zjistila, že vzpomíná na výraz ve tváři Lysy Arryn, když padala Měsíčními dveřmi.

„Nu, všichni víme, jak oddaný byl lady Lyse,“ pokračovala Myranda, „ale nemůže ji přece oplakávat navěky. Potřebuje pěknou mladou ženu, aby s její pomocí spláchl svůj žal. Myslím, že by si mohl vybrat z poloviny urozených panen v Údolí. Kdo by mohl být lepší ženich než náš vlastní statečný lord protektor? Třebaže bych si přála, aby měl lepší jméno než Malíček. Jak malý je, víš to?“

„Jeho prst?“ Znovu se začervenala. „Já nevím… nikdy jsem…“

Lady Myranda se zasmála tak hlasitě, že se na ně Mya Kámen otočila. „Nevadí, Alayne. Jsem si jistá, že je dost velký.“

Projeli pod větrem vytesaným obloukem, kde k bledému kameni lnuly dlouhé rampouchy, z nichž na ně odkapávala voda. Od jeho vzdálené strany se stezka zužovala a po dalších sto nebo i víc stop vedla prudce dolů. Myranda byla nucena zařadit se za ni. Alayne popohnala svého mezka. Prudkost této části sestupu ji přiměla přitisknout se pevně k sedlu. Schody tady byly ošlapané do hladka železem okutými kopýtky mezků, kteří tudy již prošli, dokud nepřipomínaly řadu mělkých kamenných misek. Na dně těch misek se držela voda, zlatě se leskla v odpoledním slunci. Teď je to voda, pomyslela si Alayne, ale přijde tma a změní se v led. Uvědomila si, že tají dech a vypustila jej ze sebe. Mya Kámen a lord Robert již téměř dojeli k věžovité skále, kde se spád opět vyrovnával. Snažila se na ně dívat, a jenom na ně. Nespadnu, říkala si. Myin mezek mne bezpečně převeze. Vítr hvízdal kolem ní, zatímco nadskakovala na jeho hřbetě a počítala jeho kroky. Měla pocit, že to trvá věčnost.

A pak byla najednou dole, s Myou a svým malým svěřencem, choulícími se pod křivou skalnatou vížkou. Před nimi se prostíralo vysoké kamenné sedlo, úzké a pokryté ledem. Alayne slyšela skučení větru a cítila, jak tahá za její plášť. Pamatovala si toto místo ze svého výstupu. Tehdy ji děsilo a teď jí připadalo ještě mnohem horší. „Je to širší, než se zdá,“ říkala Mya lordu Robertovi veselým hlasem. „Yard napříč a ne víc než osm yardů dlouhé. To nic není.“

„Nic,“ opakoval Robert. Třásly se mu ruce.

Ach ne, pomyslela si Alayne. Prosím. Ne tady. Ne teď.

„Nejlepší bude převést nejdřív mezky,“ řekla Mya. „Když pán dovolí, převedu nejprve svého a pak se vrátím pro vašeho.“ Lord Robert neodpověděl. Zarudlýma očima pozoroval úzké sedlo. „Nebudu pryč dlouho, můj pane,“ slíbila Mya, ale Alayne pochybovala, že ji chlapec vůbec slyšel.

Když dívka vyvedla svého mezka zpod úkrytu věže, vítr ji udeřil do zubů. Nadzvedl její plášť, kroutil jím a pleskal ve vzduchu. Mya se zapotácela a na okamžik se zdálo, jako by ji to mělo sfouknout přes strmou stěnu, ale nějak se jí podařilo udržet rovnováhu a pokračovat dál.

Alayne vzala Robertovu ruku v rukavici do své, aby zabránila jeho třesení. „Broučku,“ řekla. „Já mám strach. Drž mě za ruku a pomoz mi dostat se na druhou stranu. Já vím, že ty se nebojíš.“

Podíval se na ni, zřítelnice měl jako malé tmavé špendlíkové hlavičky v očích velkých a bílých jako vejce. „Nebojím?“

„Ne, ty se nebojíš. Jsi můj Okřídlený rytíř.“

„Okřídlený rytíř uměl létat,“ zašeptal Robert.

„Vysoko nad horami.“ Stiskla mu ruku.

Lady Myranda se k nim připojila u vížky. „To uměl,“ řekla v ozvěně, když viděla, co se děje.

„Jsem tvůj Okřídlený rytíř,“ řekl lord Robert a Alayne věděla, že se neodváží čekat, než se Mya vrátí. Pomohla chlapci sesednout a ruku v ruce vykročili na holé kamenné sedlo, s plášti práskajícími a pleskajícími ve větru za nimi. Kolem byl jen prázdný vzduch a obloha a z obou stran prudce ustupující země. Pod nohama měli led a rozbité kameny čekající jen na to, až si o ně vymknou kotník, a vítr divoce skučel. Zní to jako vytí vlka, pomyslela si Sansa. Přízračného vlka, velkého jako hory.

A pak už byli na druhé straně a Mya Kámen se smála a zvedla Roberta, aby jej objala. „Opatrně,“ řekla Alayne. „Mohl by ti ublížit, když sebou bude mrskat. Člověk by to do něj neřekl, ale je to tak.“ Našly pro něj místo, rozsedlinu ve skále, aby jej ochránily před studeným větrem. Alayne ho tam hlídala, dokud chvění nepřešlo, zatímco Mya šla zpátky, aby pomohla přejít ostatním.

Ve Sněhu na ně čekali čerství mezkové a teplé jídlo z dušené koziny a cibule. Najedla se s Myou a Myrandou. „Jsi stejně statečná, jako jsi krásná,“ řekla jí Myranda.

„To ne.“ Ten kompliment ji přiměl začervenat se. „Nejsem. Měla jsem takový strach. Myslím, že bez lorda Roberta bych to přejít nedokázala.“ Otočila se k Mye Kámen. „Málem jsi spadla.“

„Mýlíte se. Já nikdy nepadám.“ Vítr jí nafoukal vlasy do tváře, zakryl jí jedno oko.

„Já jsem řekla málem. Viděla jsem tě. Ty ses nebála?“

Mya zavrtěla hlavou. „Pamatuji si muže, jak mě vyhazoval do vzduchu, když jsem byla ještě maličká. Byl vysoký jako hora a vyhazoval mě tak vysoko, až jsem měla pocit, že létám. Oba jsme se smáli, smáli jsme se tak hodně, že jsem stěží mohla popadnout dech, a nakonec jsem se smála tak, až jsem se z toho počurala, ale to ho rozesmálo tím víc. Nikdy jsem se nebála, když mě takto vyhazoval.“ Odhrnula si vlasy dozadu. „Pak, jednoho dne, tam najednou nebyl. Muži přicházejí a odcházejí. Lžou nebo umírají nebo vás opouštějí. Hora ale není člověk a kámen je dcera hory. Věřím svému otci a věřím svým mezkům. Nespadnu.“ Položila ruku na rozeklaný skalní výběžek a zvedla se. „Musíme jít dál. Máme před sebou ještě dlouhou cestu a ve vzduchu cítím bouři.“

Když vyjížděli z Kamene, největšího a nejnižšího ze tří přestupních hrádků, které střežily přístup na Orlí hnízdo, začal padat sníh. Venku se již smrákalo. Lady Myranda navrhla, že by se snad mohli otočit, strávit noc na Kameni a opětovně započít sestup po východu slunce, ale Mya nechtěla o něčem takovém ani slyšet. „Do té doby by mohlo napadnout šest stop sněhu a schody by byly pro mezky zrádné,“ namítla. „Nejlépe uděláme, když půjdeme hned dál. Budeme postupovat pomalu.“

A tak i udělali. Pod Kamenem byly schody širší a méně příkré, stáčely se mezi vysoké borovice a šedozelené strážní stromy, kterými byly obrostlé níže položené svahy Obrova kopí, a ven z nich. Myini mezkové znali na cestě každý kořen a kámen, a pokud i na nějaké zapomněli, Mya jim to připomněla. Uplynula polovina noci, než skrze padající sníh spatřili světla Měsíční brány. Poslední část cesty byla nejpokojnější. Bez přestání padal sníh, halil svět do bílého hávu. Lord Robert odplul v sedle do spánku, kolébaje se dozadu a dopředu v rytmu kroků svého mezka. Dokonce i lady Myranda začala zívat a stěžovat si, že je unavená. „Máme pro vás připravené pokoje,“ řekla k Alayne, „ale jestli chceš, můžeš dnes v noci spát v posteli se mnou. Je dost velká pro čtyři.“

„Byla bych tím poctěna, moje paní.“

„Rando. Považuj se za šťastnou, že jsem tak unavená. Jediné, po čem toužím, je svinout se do klubíčka a usnout. Obvykle, když se se mnou dámy dělí o postel, musejí platit polštářovou daň a vyprávět mi o všech zkaženostech, které kdy provedly.“

„A co když žádné zkaženosti neprovedly?“

„Nu, tak se musí přiznat ke všem zkaženostem, které by chtěly dělat. Ty samozřejmě ne. Stačí se podívat na ty tvoje uzardělé tvářičky a velké modré oči a člověk vidí, jak jsi nevinná.“ Znovu zívla. „Doufám, že máš teplá chodidla. Nesnáším v posteli společnice se studenýma nohama.“

Než konečně přijeli k hradu jejího otce, lady Myranda také dřímala a Alayne snila o její posteli. Bude to péřová postel, říkala si v duchu, měkká, teplá a hluboká, vysoko nastlaná kožešinami. Bude se mi zdát sladký sen a až se probudím, budou tam štěkat psi, u studny si budou povídat ženy, na nádvoří budou řinčet meče. A později se bude konat hostina s hudbou a tancem. Po vraženém tichu Orlího hnízda toužila po křiku a smíchu.

Jenže zatímco jezdci sesedali ze svých mezků, z bašty se vynořil jeden z Petyrových strážných. „Lady Alayne,“ řekl, „lord protektor tě očekává.“

„On už se vrátil?“ vyhrkla nevěřícně.

„Za soumraku. Najdete ho v západní věži.“

Hodina byla blíže ke svítání než k soumraku a většina z hradu spala, ovšem nikoli Petyr Baeliš. Alayne jej našla usazeného vedle praskajícího ohně v krbu, popíjejícího horké svařené víno se třemi muži, které neznala. Všichni vstali, když vstoupila, a Petyr se vřele usmál. „Alayne. Pojď sem, dej svému otci políbení.“

Poslušně jej objala a políbila na tvář. „Omlouvám se, že vyrušuji, otče. Nikdo mi neřekl, že máš společnost.“

„Ty nevyrušuješ nikdy, drahá. Právě jsem těmto dobrým rytířům říkal, jakou mám poslušnou dceru.“

„Poslušnou a krásnou,“ řekl elegantní mladý rytíř, jemuž spadala hodně pod ramena hustá hříva světlých vlasů.

„Ano,“ přitakal druhý rytíř, statný chlapík s vousem v barvě soli a pepře, baňatým červeným nosem protkaným rudými žilkami a sukovitýma rukama velkýma jako kýty. „Tuto skutečnost jsi nám zamlčel, můj pane.“

„Já bych udělal totéž, kdyby to byla moje dcera,“ řekl poslední rytíř, nevysoký šlachovitý muž s křivým úsměvem, špičatým nosem a rozježenými oranžovými vlasy. „Především před takovými hulváty, jako jsme my.“

Alayne se zasmála. „Vy že jste hulváti?“ řekla škádlivým tónem. „Já vás považovala za statečné rytíře.“

„Rytíři to jsou,“ přitakal Petyr. „Svou statečnost sice ještě neprokázali, ale můžeme v ni doufat. Dovol mi představit ti sera Byrona, sera Morgartha a sera Shadricha. Pánové, lady Alayne, moje nemanželská a velmi šikovná dcera… s níž nyní potřebuji hovořit, pokud budete tak laskavi a omluvíte nás.“

Tři rytíři se uklonili a vzdálili se, ale ten vysoký se světlými vlasy jí ještě políbil ruku, než odešel.

„Potulní rytíři?“ řekla Alayne, když se dveře zavřely.

„Hladoví rytíři. Myslel jsem si, že by bylo dobré mít kolem sebe pár mečů navíc. Časy jsou stále zajímavější, moje drahá, a když jsou zajímavé časy, člověk kolem sebe nikdy nemá dost mečů. Do Rackoměsta se vrátil Mořský král a starý Oswell nám přinesl pár příběhů.“

Raději se ani neptala, jaké jsou to příběhy. Kdyby Petyr chtěl, aby to věděla, sám by jí to řekl. „Neočekávala jsem tě nazpět tak brzy,“ řekla. „Jsem ráda, že jsi přijel.“

„To bych nikdy nepoznal z polibku, který jsi mi dala.“ Přitáhl ji k sobě blíž, vzal její tvář do dlaní a dlouze ji políbil na rty. „Tak tohle je podle mne polibek, který říká vítej domů. Ať je to příště lepší.“

„Ano, otče.“ Cítila, jak se červená.

Petyr ji pustil. „Nevěřila bys, co se děje v Králově přístavišti, drahá. Cersei se potácí od jedné hlouposti ke druhé a napomáhá jí k tomu její rada hluchých, hloupých a slepých. Vždycky jsem předpokládal, že ožebračí říši a zničí sama sebe, ovšem neočekával jsem, že to dokáže až tak rychle. Docela mne to znervózňuje. Doufal jsem, že budeme mít čtyři nebo pět pokojných let, abych mohl zasadit nějaká ta semínka a nechat dozrát plody, ale teď… je dobře, že prosperuji z chaosu. Obávám se, že to málo klidu a řádu, co nám tady pět králů zanechalo, nepřežije tři královny dlouho.“

„Tři královny?“ Nechápala to.

A Petyr se ani nerozhodl vysvětlovat jí to. Místo toho se usmál a řekl: „Přivezl jsem své sladké holčičce dárek.“

Alayne byla stejně potěšená, jako byla překvapená, „jsou to šaty?“ Slyšela, že v Rackoměstě jsou skvělé švadleny, a už ji unavovalo oblékat se tak bezvýrazně.

„Něco lepšího. Zkus znovu hádat.“

„Šperky?“

„Žádné šperky by se nemohly krásou vyrovnat očím mé dcery.“

„Citrony? Sehnal jsi citrony?“ Slíbila lordu Robertovi citrónové zákusky, a na citrónové zákusky potřebuje člověk citrony.

Lord Petyr ji vzal za ruku a stáhl ji k sobě na klín. „Dojednal jsem pro tebe sňatek.“

„Sňatek?“ Hrdlo se jí stáhlo. Nechtěla se znovu vdávat, ne teď, možná už nikdy. „Já se… já se nemohu provdat, otče. Já…“ Alayne se podívala ke dveřím, aby se ujistila, že jsou zavřené. „já jsem vdaná,“ zašeptala. „To přece víš.“

Petyr jí položil prst na ústa, aby ji umlčel. „Trpaslík se oženil s dcerou Neda Starka, ne s mou. Ať si je to, jak chce. Tohle je pouze zasnoubení. Sňatek musí počkat, dokud nebude Cersei u konce s dechem a Sansa šťastně ovdovělá. Musíš se s tím chlapcem setkat a získat si jeho sympatie. Lady Waynwood jej neožení proti jeho vůli, na tom zásadně trvala.“

„Lady Waynwood?“ Alayne nevěřila svým uším. „Proč by měla provdat jednoho ze svých synů za… za…“

„…bastarda? Tak především jsi bastardem lorda protektora, na to nezapomínej. Waynwoodové jsou velmi starý a velmi hrdý rod, ale ne tak bohatý, jak by si mohl člověk myslet, což jsem zjistil, když jsem začal skupovat jejich dluhy. Ne že by lady Anya někdy prodala syna za zlato. Svěřence však… mladý Harry je jenom bratranec a věno, které jsem lady Anye nabídl, bylo ještě větší než to, jaké právě získal Lyonel Corbray. Musí takové být, aby se odvážila riskovat hněv Bronzového Yohna. Tohle zhatí všechny jeho plány. Jsi zaslíbená Harroldu Hardyngovi, drahá, za přepokladu, že si dokážeš získat jeho chlapecké srdce… což by pro tebe nemělo být těžké.“

„Harry Dědic?“ Alayne se pokoušela vzpomenout si, co jí o něm Myranda vyprávěla na hoře. „Byl právě pasován na rytíře. A má nemanželskou dceru s nějakou prostou dívkou.“

„A na cestě je další od nějaké jiné holky. Harry dokáže být okouzlující, o tom není pochyb. Hebké pískově světlé vlasy, tmavomodré oči a dolíčky, když se usměje. A je velmi galantní, jak mi bylo řečeno.“ Poškádlil ji úsměvem. „Bastard či ne, drahá, až bude tento sňatek oznámen, bude ti závidět každá urozená panna v Údolí a další z říčních krajin i z Roviny.“

„Proč?“ Alayne byla v koncích. „Je ser Harrold… jak by mohl být dědicem lady Waynwood? Copak ona nemá syny ze své vlastní krve?“

„Tři,“ připustil Petyr. Cítila z jeho dechu víno, hřebíček a muškátový oříšek. „Také dcery a pár vnuků.“

„Proč nejsou před Harrym? Já tomu nerozumím.“

„Porozumíš. Poslouchej.“ Petyr vzal její ruku do své a zlehka jí přejel prsty po dlani. „Začneme od lorda Jaspera Arryna. Otce Jona Arryna. Zplodil tři děti, dva syny a dceru. Jon byl nejstarší, a tak Orlí hnízdo a titul lorda připadly jemu. Jeho sestra Alys se provdala ze lorda Elyse Waynwooda, strýce současné lady Waynwood Protáhl obličej. „Elys a Alys, není to krásné? Mladší syn lorda Jaspera, ser Rondel Arryn, se oženil s dívkou z rodu Belmorů, ale zazvonil si jen jednou či dvakrát, než zemřel na bolavé břicho. Jejich syn Elbert přicházel na svět v jedné posteli, zatímco ve druhé dole v síni umíral ubohý Rondel. Dáváš pozor, co říkám, drahá?“

„Ano. Byli tam Jon a Alys a Rondel, ale Rondel zemřel.“

„Výborně. A teď, Jon Arryn se oženil třikrát, ale jeho první dvě ženy mu nedaly žádné děti, a tak byl dlouho dědicem jeho synovec Elbert. Mezitím Elys svědomitě obdělával Alys, která rodila dítě každý rok. Dala mu devět dětí, osm dcer a jednoho vzácného chlapečka, dalšího Jaspera, načež zemřela vyčerpáním. Chlapec Jasper, nevědomý si heroického úsilí, které stálo u jeho početí, se nechal ve věku tří let kopnout koněm do hlavy. Brzy nato schvátily neštovice dvě z jeho sester, takže jich zbylo šest. Ta nejstarší se provdala za sera Denise Arryna, vzdáleného příbuzného pánů Orlího hnízda. Existuje několik větví rodu Arrynů rozptýlených po Údolí, stejně hrdých, jako jsou nuzní, vyjma Arrynů z Rackoměsta, u kterých se projevil vzácný zdravý rozum provdat své dcery za kupce. Jsou bohatí, ale ne zrovna dobře vychovaní, takže o nich nikdo nemluví. Ser Denys pocházel z jedné z chudobných, hrdých větví… ale byl také věhlasný šprýmař, pohledný, statečný a přetékající zdvořilostí. A měl ono kouzelné jméno Arryn, což jej činilo ideálním ženichem pro nejstarší dceru Waynwooda. Jejich děti budou Arrynové a příští dědicové Údolí, kdyby se mělo Elbertovi přihodit něco zlého. Nu, stalo se, že se Elbertovi přihodil šílený král Aerys. Znáš ten příběh?“

Znala ho. „Šílený král ho zavraždil.“

„Přesně tak. A brzy poté ser Denys opustil svoji těhotnou manželku a odjel do války. Zemřel během Bitvy Zvonů, na přemíru statečnosti a na ránu sekerou. Když přinesli jeho paní zprávu o jeho smrti, zahynula žalem a brzy následoval její novorozený synáček. Na tom nesejde. Jon Arryn sám se během války oženil s mladou manželkou, o které měl důvod předpokládat, že je plodná. Vkládal do svazku velké naděje, tím jsem si jistý, ale ty i já víme, že jediné, co od Lysy kdy dostal, byly potraty, mrtvá novorozeňata a náš ubohý lord Robert.

Což nás přivádí zpátky k pěti zbývajícím dcerám Elyse a Alys. Ta nejstarší byla strašlivě zjizvena neštovicemi, co zabily její sestry, a stala se z ní septa. Další svedl nějaký žoldnéř. Ser Elys ji vyhnal z domu, a tak se připojila k tichým sestrám, když její nemanželské dítě v útlém věku zemřelo. Třetí se provdala za pána Kašovského, ale ukázalo se, že je neplodná. Čtvrtá byla na cestě do říčních krajin, aby se provdala za nějakého Brackena, když ji unesli Spálení muži. Zbyla nejmladší, která se provdala za rytíře s pozemky, jenž odpřísáhl věrnost Waynwoodům, dala mu syna, kterého pojmenovala Harrold, a zemřela.“ Otočil její ruku a zlehka ji políbil na zápěstí. „Tak a teď mi pověz, moje milá – proč se Harrymu říká Dědic?“

Vytřeštila oči. „On není dědic lady Waynwood. Je to Robertův dědic. Kdyby Robert zemřel…“

Petyr zvedl obočí, „Až Robert zemře. Náš ubohý statečný Brouček je strašně nemocný chlapec, je to jen otázka času. Až Robert zemře, Harry Dědic se stane lordem Harroldem, Obráncem Údolí a pánem Orlího hnízda. Mne nebudou mít vazalové Jona Arryna nikdy rádi, ani našeho hloupoučkého roztřeseného Roberta, ale Mladého sokola budou milovat… a až se sejdou na jeho svatbě a ty vyjdeš se svými dlouhými hnědými vlasy, oděná v panenském plášti bílé a šedé barvy se zlovlkem na zádech… nu, každý rytíř v Údolí zaslíbí svůj meč, aby ti získal nazpět tvoje prvorozenecké právo. Tak tohle jsou tvoje dary ode mne, moje drahá Sanso… Harry, Orlí hnízdo a Zimohrad. To by stálo za další políbení, nemyslíš?“

BRIENNE

Tohle je zlý sen, pomyslela si. Ale pokud jen snila, proč to tak strašně bolelo?

Přestalo pršet, ale celý svět byl mokrý. Její plášť jí připadal stejně těžký jako zbroj. Provazy, které poutaly její zápěstí, byly prosáklé skrz a to je činilo tím těsnější. Bez ohledu na to, jak natáčela ruce, nemohla z provazů vyklouznout. Nechápala, kdo ji takto spoutal, a proč. Pokoušela se ptát stínů, ale neodpovídaly jí. Možná ji neslyšely. Snad ani nebyly skutečné. Pod vrstvami mokré vlny a rezivějící kroužkové zbroje byla její kůže zrudlá a horká. Říkala si, zda tohle všechno není jen horečnatý sen.

Měla pod sebou koně, ačkoli si nemohla vzpomenout, že by na něj vysedala. Ležela tváří dolů přes jeho zadek, jako pytel ovsa. Zápěstí a kotníky měla spoutané k sobě. Vzduch byl vlhký, země zahalená v mlze. V hlavě jí při každém kroku zadunělo. Slyšela hlasy, ale jediné, co viděla, byla země pod koňskými kopyty. Uvnitř v sobě měla cosi zlámaného. Obličej měla napuchlý, její tvář byla lepkavá krví. A při každém zakodrcání a nadskočení jí projel ramenem osten bolesti. Slyšela Podricka, jak ji volá, jakoby z velké dálky: „Pane?“ říkal pořád. „Pane? Moje paní? Pane? Moje paní?“ Jeho hlas byl slabý a stěží ho slyšela. Nakonec zbylo zase jen ticho.

Zdálo se jí, že je na Harrenově, opět dole v medvědí jámě. Tentokrát proti ní stál Kousač, obrovský, holohlavý a bílý jako larva, s mokvajícími boláky na tvářích. Přišel nahý, hrál si se svým přirozením, cvakal zuby o sebe. Brienne před ním prchala. „Můj meč,“ volala. „Přísežník. Prosím.“ Přihlížející neodpověděli. Byl tam Renly, Mrštný Dick a Catelyn Stark. Přišli taky Štrapác, Vepř a Timeon a mrtvoly ze stromů, s propadlými tvářemi, napuchlými jazyky a prázdnými očními důlky. Brienne při pohledu na ně zakvílela hrůzou a Kousač ji popadl za paži, škubnutím si ji přitáhl k sobě a vyrval jí kus masa z tváře. „Jaime,“ slyšela sama sebe vykřiknout. „Jaime“

Dokonce i v hlubinách jejího snu byla přítomná bolest. V obličeji jí palčivě škubalo. Rameno jí krvácelo. I dýchat bolelo. Paží jí projížděla bolest ostrá jako nůž. Vykřikla, že chce mistra.

„My mistra nemáme,“ řekl dívčí hlas. „Jsem tu jenom já.“

Hledám dívku, vzpomněla si Brienne. Urozenou pannu, třináctiletou, s modrýma očima a kaštanovými vlasy. „Moje paní?“ hlesla. „Lady Sanso?“

Nějaký muž se zasmál. „Ona si myslí, že jsi Sansa Stark.“

„Už moc dlouho nevydrží. Zemře.“

„O jednoho lva méně. Já pro ni plakat nebudu.“

Brienne slyšela někoho, jak se modlí. Vzpomněla si na septona Meribalda, jenže tento člověk říkal úplně jiná slova. Noc je temná a plná hrůz, a takové jsou i sny.

Projížděli chmurným lesem, zatuchlým, temným a tichým místem, kde se blízko k sobě tiskly borovice. Země pod kopyty jejich koní byla měkká a stopy, které nechávali za sebou, byly naplněné krví. Vedle ní jel lord Renly, Mrštný Dick a Vargo Hoat. Renlymu stékala od hrdla krev. Z Kozová utrženého ucha vytékal hnis. „Kam jedeme?“ zeptala se Brienne. „Kam mě odvážíte?“ Nikdo jí neodpověděl. Jak by mi mohli odpovědět? Všichni jsou mrtví. Znamenalo to, že je taky mrtvá?

Lord Renly jel hned před ní, její nádherný usměvavý král. Vedl jejího koně mezi stromy. Brienne na něj volala, aby mu řekla, jak jej miluje, ale když se otočil a zamračil se na ni, viděla, že to vůbec není Renly. Renly se nikdy nemračil. Vždycky pro mne měl úsměv, pomyslela si… kromě…

„Led,“ řekl její král zmateně a tehdy se pohnul stín bez člověka, který by jej vrhal, a skrze zelenou ocel límce jejího pána se vyřinula krev a smáčela jí ruce. Byl to horkokrevný muž, ale jeho krev byla studená jako led. Tohle není skutečné, řekla si. Je to jen další zlý sen, ze kterého se brzy probudím.

Její kůň náhle zastavil. Popadly ji čísi hrubé ruce. Viděla pásy rudého odpoledního světla šikmo dopadající mezi větvemi kaštanu. Nějaký kůň hrabal kopytem v mrtvém listí a hledal kaštany a opodál se pohybovali muži, hovořili tichými hlasy. Deset, dvanáct, možná víc. Brienne je neznala. Byla natažená na zemi, záda měla opřená o kmen stromu, „vypijte si tohle, paní,“ řekl dívčí hlásek. Zvedla pohár k Brienniným rtům. Chuť byla silná a kyselá. Brienne tekutinu vyplivla. „Vodu,“ zalapala po dechu. „Vodu, prosím.“

„Voda vám proti bolesti nepomůže. Tohle ano. Aspoň trošku.“ Dívenka znovu přiložila pohár Brienne ke rtům.

Bolelo ji dokonce jen pít. Víno jí stékalo po bradě a odkapávalo jí na hrudník. Když byl pohár prázdný, dívka jej z měchu dolila. Brienne jej s nechutí zhltla. „Stačí.“

„Ještě. Máte zlomenou ruku a několik prasklých žeber. Dvě, možná tři.“

„To Kousač,“ řekla Brienne, které se znovu vybavila strašlivá tíha jeho těla, koleno, kterým ji vší silou uhodil do hrudníku.

„Ano. Opravdová zrůda, ten chlap.“

Náhle si na všechno vzpomněla; blesky nad sebou, bláto pod sebou, déšť vyťukávající tichý rytmus do temné oceli Ohařovy přilbice, strašlivá síla Kousačových rukou. Najednou nemohla snést, že je svázaná. Pokoušela se vykroutit se ze svých pout, ale dosáhla tím jen toho, že se utáhla tím těsněji. Na konopném provazu byla krev. „Je mrtvý?“ zachvěla se. „Kousač. Je mrtvý!“ Pamatovala si jeho zuby trhající maso z její tváře. Z pomyšlení, že tam možná stále ještě někde je, že dýchá, by se nejraději dala do křiku.

„Je mrtvý. Gendry mu prohnal zezadu meč krkem. Pijte, milostpaní, nebo vám to naleju do hrdla.“

Pila. „Hledám děvče,“ šeptala mezi doušky. Málem řekla svoji sestru. „Urozenou pannu, třináctiletou. Má modré oči a kaštanové vlasy.“

„Já to nejsem.“

Ne. To Brienne viděla. Dívenka byla tak hubená, že vypadala až podvyživeně. Měla hnědé vlasy zapletené do copu a její oči vypadaly, jako by ve skutečnosti byla mnohem starší. Hnědé vlasy, hnědé oči, prostého původu. Jako Vrbka, jen o šest let starší. „Ty jsi sestra. Hostinská.“

„Mohla bych být.“ Dívka na ni přimhouřila oči. „A co když jsem?“

„Máš nějaké jméno?“ zeptala se Brienne. Žaludek se jí obrátil. Měla obavy, že by mohla začít dávit.

„Nitěnka. Stejné jako Vrbka. Jeyne Nitěnka.“

„Jeyne. Rozvaž mi ruce. Prosím. Slituj se nade mnou. Provazy mi rozdírají zápěstí. Krvácím.“

„Zakázali mi to. Musíte zůstat svázaná, dokud…“

„…dokud nestanete před mou paní.“ Renly stál za dívkou, odhrnoval si černé vlasy z očí. Ne Renly. Gendry. „Naše paní chce, abyste se zodpovídala za svoje zločiny.“

„Naše paní.“ Cítila, jak se jí z vína točí hlava. Bylo tak těžké přemýšlet. „Kamenosrdce. Tu máš na mysli?“ Lord Randyll o ní mluvil v Panenském jezírku. „Lady Kamenosrdce?“

„Někteří jí tak říkají. Někteří ji zvou jinak. Tichá sestra. Matka Nemilosrdná. Katyně.“

Katyně. Když Brienne zavřela oči, viděla mrtvoly houpající se z holých hnědých větví, napuchlé černé obličeje. Najednou dostala zoufalý strach. „Podrick. Můj panoš. Kde je Podrick? A ostatní… ser Hyle, septon Meribald. Pes. Co jste udělali se Psem?“

Gendry a dívka si vyměnili pohledy. Brienne se snažila vstát a podařilo se jí strčit pod sebe jedno koleno, ale pak se svět začal otáčet. „To ty jsi zabila Psa, paní,“ slyšela Gendryho říct těsně předtím, než ji opět pohltila tma.

Pak se ocitla zpátky v Šepotech, stála obklopena ruinami tváří v tvář Clarenci Krabbovi. Byl obrovský a divoký, seděl na praturovi, který byl chlupatější než on sám. Zvíře zuřivě hrabalo kopytem do země, rozdíralo v hlíně hluboké brázdy. Krabb měl zuby obroušené do špiček. Když chtěla Brienne tasit svůj meč, zjistila, že pochva je prázdná. „Ne,“ vykřikla, když se ser Clarence rozjel proti ní. Nebylo to spravedlivé. Bez svého kouzelného meče nemohla bojovat. Dal jí ho ser Jaime. Z pomyšlení na to, že ho zklamala, stejně jako zklamala Renlyho, by se dala nejraději do pláče. „Můj meč. Prosím. Musím najít svůj meč.“

„To děvče chce zpátky svůj meč,“ zvolal čísi hlas.

„No a co? Já bych chtěl, aby mi Cersei Lannister vykouřila ptáka.“

„Jaime mu říkal Přísežník. Prosím.“ Ale hlasy ji neposlouchaly a Clarence Krabb se přiřítil až k ní a usekl jí hlavu. Brienne klesla ještě hlouběji do tmy.

Zdálo se jí, že leží na člunu, hlavu položenou na něčím klíně. Všude kolem byly stíny, muži v kápích odění ve zbroji a kůži, pádlovali s nimi s vesly obalenými v hadrech přes zamlženou řeku. Byla zalitá potem, hořela, a přesto se chvěla zimou. Mlha byla plná tváří. „Krásko“ šeptaly vrby na břehu, ale rákosí říkalo jen: „Zrůdo. Zrůdo.“ Brienne se zachvěla. „Přestaňte,“ prosila. „Řekněte jim někdo, ať přestanou.“

Když se příště probudila, Jeyne jí přidržovala u rtů misku horké polévky. Cibulová polévka, pomyslela si Brienne. Vypila jí tolik, kolik jen mohla, dokud jí neuvízl v krku kousek mrkve, kterým se začala dusit. Kašlání pro ni bylo utrpením. „Hezky v klidu,“ řekla dívka.

„Gendry,“ zasípala. „Musím mluvit s Gendrym.“

„Odjel zpátky k řece, milostpaní. Do své kovárny, k Vrbce a maličkým, aby je ochraňoval.“

Nikdo je nedokáže ochránit. Začala znovu kašlat. „Ech, nechte ji zadusit. Aspoň ušetříme provaz.“ Jeden ze stínových mužů odstrčil děvče stranou. Byl oděný ve zrezivělé kroužkové zbroji a pásu pobitém cvočky. Od boku mu visel dlouhý meč a dýka. Přes ramena měl přehozený velký žlutý plášť. Nasáklý vodou a špinavý. A z ramen mu vyrůstala ocelová psí hlava s vyceněnými zuby.

„Pse“ zasténala Brienne. „Ne, ty jsi přece mrtvý. Zabila jsem tě.“

Ohař se dal do smíchu. „Máš to nějaké převrácené. To já zabiju tebe. Udělal bych to hned teď, ale naše paní tě chce vidět viset.“

Viset. Při tom slově jí opět projel záchvěv strachu. Podívala se na dívku, Jeyne. Je příliš mladá, než aby byla tak krutá. „Chléb a sůl,“ zalapala Brienne po dechu. „Hostinec… septon Meribald krmil děti… lámali jsme chléb s tvojí sestrou…“

„Právo hosta teď už neznamená tolik jako kdysi,“ namítla dívka. „Ne od té doby, co se naše paní vrátila ze svatby. Někteří z těch, co teď visí z větví u řeky, si taky mysleli, že jsou hosti.“

„My si ale mysleli něco jiného,“ řekl Ohař. „Oni chtěli postele. My jim dali stromy.“

„A máme ještě další stromy,“ vložil se do hovoru jiný stín, jednooký, pod zrezivělou hrncovou přílbou. „Stromů máme vždycky dost.“

Když byl čas opět vysednout na koně, stáhli jí přes tvář koženou kápi, ve které nebyly otvory pro oči. Kůže tlumila okolní zvuky. Na jazyku jí přetrvávala chuť cibule, palčivá jako vědomí o jejím selhání. Chtějí mne pověsit. Pomyslela na Jaimeho, na Sansu, na svého otce na Tarthu – a byla za tu kápi ráda. Pomáhala zakrýt slzy, které jí vstupovaly do očí. Čas od času slyšela psance mluvit mezi sebou, ale slova nerozlišila. Po chvíli se poddala únavě a pomalému, pravidelnému pohybu svého koně.

Tentokrát se jí zdálo, že je zpátky doma, na Večeropadu. Z vysokých lomených oken v síni svého otce viděla zapadající slunce. Tam jsem byla v bezpečí. Byla jsem v bezpečí.

Byla oblečená v jemném brokátu, v šatech modrorudé barvy ozdobených zlatými slunci a stříbrnými srpky měsíce. Na jiné dívce by to možná byly hezké šaty, ale ne na ní. Bylo jí dvanáct, byla nevzhledná a cítila se nepříjemně, jak tak čekala na setkání s mladým rytířem, s nímž jí otec dohodl sňatek, s chlapcem o šest let starším, než byla ona, který se jednoho dne jistě stane slavným šampiónem. Obávala se jeho příchodu. Hruď měla příliš plochou, ruce a nohy moc velké. Vlasy jí trčely do všech stran a v nosní rýze se jí udělal uher. „Přinese ti růži,“ slíbil jí její otec, ale růže nebyla k ničemu, růže ji nemohla udržet v bezpečí, potřebovala meč. Přísežník. Musím najít to děvče. Nesmím zklamat jeho důvěru.

Konečně se otevřely dveře a do síně vkročil snoubenec, kterého pro ni vybral její otec. Chtěla jej přivítat, tak jak ji poučili, ale stalo se jen to, že se jí z úst vyřinula krev. Zatímco čekala, kousla se nervozitou do jazyka. Vyplivla mladému rytíři krev k nohám a spatřila zhnusení na jeho tváři. „Brienne Kráska,“ řekl urážlivým hlasem. „Viděl jsem prasnice hezčí než ty.“ Mrštil jí růži do obličeje. Zatímco šel pryč, ptáci Nohové na jeho plášti se vlnili a rozmazávali, měnili se ve lvy. Jaime! chtěla vykřiknout. Jaime, vrať se pro mne! Její jazyk však ležel na podlaze vedle růže, zalitý krví.

Náhle se probudila, lapajíc po dechu.

Nevěděla, kde je. Vzduch byl studený a těžký a byl cítit prstí, červy a plísní. Ležela na slamníku pod hromadou ovčích kůží, se skálou nad hlavou a kořínky prorůstajícími skrze zdi. Jediné světlo vycházelo z lojové svíce, knot čadil v jezírku rozpuštěného vosku.

Odstrčila ovčí kůže stranou. Tehdy si uvědomila, že jí někdo vzal šaty a zbroj. Byla oblečená v hrubé hnědé haleně, tenké, ale čerstvě vyprané. Předloktí měla v dlahách a obvázaná, plátnem. Na jedné straně obličeje cítila podivné vlhko a strnulost. Když se tam sama sebe dotkla, zjistila, že jí tvář, čelist a ucho pokrývá obklad. Kousač…

Vstala. Nohy měla slabé jako voda, hlavu lehkou jako vzduch. „Je tu někdo?“

Něco se pohnulo v jednom z tmavých výklenků za svící; starý šedivý muž oblečený v cárech. Pokrývky, kterými byl přikrytý, se svezly na zem. Posadil se a promnul si oči. „Lady Brienne? Polekala jsi mě. Zdál se mi sen.“

Ne, pomyslela si, to mně se zdál. „Co je tohle za místo? Jsem ve vězení?“

„V jeskyni. Stejně jako krysy musíme utíkat zpátky do děr, kdykoli za námi běží čenichající psi, a těch psů každým dnem přibývá.“ Byl oděný v otrhaných zbytcích starého roucha, růžového a bílého. Vlasy měl dlouhé, šedivé a zacuchané, volnou kůži na jeho tvářích a bradě pokrývalo hrubé strniště. „Máš hlad? Dokázala bys pozřít šálek mléka? Možná kousek chleba s medem?“

„Chci svoje šaty. Svůj meč.“ Cítila se bez zbroje nahá a chtěla mít po boku Přísežník. „Cestu ven. Ukaž mi cestu ven.“ Podlahu jeskyně tvořily hlína a kámen, drsné pod jejími chodidly. Dokonce i teď cítila, jak má lehkou hlavu, jako by se vznášela. Mihotavé světlo vrhalo roztodivné stíny. Duchové zabitých, pomyslela si, tančí všude kolem mne, schovávají se, když se otočím, abych se na nepodívala. Všude viděla díry, pukliny a štěrbiny, ale nedalo se poznat, který z těch otvorů vede ven, který by ji zavedl hlouběji do jeskyně a který nevede nikam. Všechno bylo černé jako smůla.

„Mohl bych ti sáhnout na čelo, paní?“ Ruka jejího žalářníka byla zjizvená a tvrdá mozoly, a přesto podivně něžná. „Horečka už ustupuje,“ řekl jí hlasem okořeněným přízvuky Svobodných měst. „To je dobře. Ještě včera byla tvoje kůže cítit, jako by byla v jednom ohni. Jeyne měla strach, že nám tu umřeš.“

„Jeyne? To vysoké děvče?“

„Přesně ta. Třebaže není tak vysoká jako ty, paní. Dlouhá Jeyne, tak jí lidé říkají. To ona ti napravila ruku a dala ji do dlah, stejně dobře jako jakýkoli mistr. Také udělala, co bylo v jejích silách, pro tvůj obličej, vymyla ti rány svařeným pivem, aby zabránila odumírání tkáně. Přesto… lidské kousnutí je ošklivá věc. Jsem si jistý, že právě to bylo příčinou horkosti.“ Šedivý muž se dotkl jejího obvázaného obličeje. „Museli jsme něco z masa odříznout. Obávám se, že tvůj obličej nebude moc hezký.“

Nikdy nebyl hezký. „Chceš říct, že na něm zůstanou jizvy?“

„Moje paní, ta zrůda ti uhryzala polovinu tváře.“

Brienne si nemohla pomoci, ale musela sebou škubnout. Každý rytíř má jizvy z bitev, varoval ji ser Goodwin, když jej požádala, aby ji vyučoval v šermu. Stojíš o to, dítě? Její starý zbrojmistr však hovořil o seknutí mečem, nemohl předvídat Kousačovy ostré zuby. „Proč mi napravujete kosti a omýváte rány, když mne stejně máte v úmyslu pověsit?“ zeptala se.

„Ano, proč vlastně?“ Podíval se na svíci, jako by již déle nedokázal snášet pohled na její tvář. „Pověděli mi, jak statečně jsi bojovala v hostinci. Citroš neměl z rozcestí vůbec odjíždět. Dostal příkaz, aby zůstal ukrytý poblíž a přijel okamžitě, jakmile uvidí stoupat kouř z komína… jenže když se k němu dostala zvěst, že viděli Šíleného psa ze Solnopánví jet na sever podél Zeleného bodce, skočil na vějičku. Honili jsme se za ním už tak dlouho… přesto mělo Citroše napadnout, že jde o léčku. Takhle pak trvalo půl dne, než si uvědomil, že drancíři jeli nějaký čas po proudu, aby zamaskovali svoje stopy, a pak se vrátili nazpět, zatímco on ztratil další čas objížděním kolony freyovských rytířů. Nebýt tebe, zůstaly by v hostinci jen mrtvoly, než by se Citroš a jeho muži dostali zpátky. Možná proto ti Jeyne obvázala rány. Cokoli jiného jsi možná udělala, získala jsi svá zranění čestně, pro ten nejlepší z důvodů.“

Cokoli jiného jsi možná udělala. „Co myslíš tím, co jsem udělala?“ řekla. „Kdo jsi?“

„Když jsme začínali, byli jsme královi muži,“ odpověděl muž, „jenže královi muži musí mít krále, a my žádného neměli. Byli jsme také bratři, ale nyní je naše bratrstvo rozehnané. Abych pravdu řekl, tak nevím, kdo jsme, ani kam kráčíme. Vím jenom, že cesta je temná a plná hrůz, a ohně mi nevyjevily, co leží na jejím konci.“

Já vím, kde skončí. Viděla jsem mrtvoly na stromech. „Ohně,“ opakovala Brienne. Najednou to pochopila. „Ty jsi ten myrský kněz. Rudý čaroděj.“

Podíval se na svoje otrhané roucho a smutně se usmál. „Spíš růžový. Jsem Thoros, původem z Myru… špatný kněz a ještě horší čaroděj.“

„Jezdíš s Dondarrionem. Pánem blesků.“

„Blesk přichází a odchází a pak už ho nikdo nikdy nevidí. Tak je to i s muži. Obávám se, že oheň lorda Berika na tomto světě již dohořel. Místo něho nás vedou ponuřejší stíny.“

„Ohař?“

„Ohař je mrtvý a pohřbený.“

„Viděla jsem ho. V lese.“

„Horečnatý sen, moje paní.“

„Řekl, že mě pověsí.“

„I sny mohou lhát. Moje paní, jak je to již dlouho, co jsi naposledy jedla? Jistě máš hlad?“

Uvědomila si, že má. V žaludku jí kručelo. „Jídlo… jídlo by bylo vítáno, děkuji ti.“

„Tak tedy jídlo. Posaď se. Ještě si spolu promluvíme, ale nejdřív jídlo. Počkej tady.“ Thoros si připálil od lojové svíce voskovou a zmizel v černé díře pod skalní římsou. Brienne zjistila, že je v malé jeskyni sama. Jenže na jak dlouho? Prohlížela si skalní síň, pátrala po zbrani, jakékoli zbrani, klacku, kyji, dýce. Našla jen kameny. Jeden jí padl pěkně do ruky… ale vzpomněla si na Šepoty a na to, co se stalo, když se Střapáč snažil bojovat kamenem proti noži. Když uslyšela knězovy kroky, upustila kámen na zem a znovu se posadila.

Thoros přinesl chléb, sýr a misku vývaru. „Omlouvám se,“ řekl. „Poslední mléko zkyslo a med došel. Jídlo je pořád vzácnější. Tohle by přesto mělo stačit.“

Vyvař byl studený a mastný, chléb okoralý a sýr ještě tvrdší. Brienne nikdy nejedla nic ani z poloviny tak dobrého. „Jsou tady moji společníci?“ zeptala se kněze, když vytírala chlebem poslední zbytky.

„Septona jsme pustili, aby si šel svou cestou. Nic se mu nestalo. Ostatní jsou tady, čekají na rozsudek.“

„Rozsudek?“ zamračila se. „Podrick Payne je ještě chlapec.“

„Říká, že je panoš.“

„Víš, jak se chlapci rádi chlubí.“

„Skřetův panoš. Podle svého vlastního přiznání bojoval v bitvách. Dokonce zabíjel, sám o tom vyprávěl.“

„Chlapec,“ řekla znovu. „Mějte slitování.“

„Moje paní,“ řekl Thoros, „nepochybuji o tom, že se někde v Sedmi královstvích stále ještě dá najít laskavost, milosrdenství a odpuštění, ale tady je nehledej. Toto je jeskyně, ne chrám. Když musí lidé žít jako krysy ve tmě pod zemí, brzy jim veškeré slitování dojde, stejně jako mléko a med.“

„A spravedlnost? Ta se v jeskyních dá najít?“

„Spravedlnost.“ Thoros se pousmál. „Pamatuji si spravedlnost. Měla příjemnou chuť. Spravedlnost jsme konali tehdy, když nás vedl Berik, nebo jsme si to aspoň mysleli. Byli jsme královi muži, rytíři a hrdinové… ale někteří rytíři jsou temní a plní hrůz, moje paní. Válka z nás všech činí zrůdy.“

„Chceš říct, že teď jste všichni zrůdy?“

„Chci říct, že jsme lidé. Nejsi sama, kdo je tady zraněný, lady Brienne. Někteří z mých bratří byli dobří lidé, když tohle začalo. Někteří byli… méně dobří? Třebaže jsou i tací, kteří říkají, že nezáleží na tom, jaký muž začíná, ale jenom na tom, jaký skončí. Předpokládám, že totéž platí o ženách.“ Kněz vstal. „Obávám se, že náš společný čas se nachýlil ke konci. Slyším přicházet své bratry. Naše paní pro tebe poslala.“

Brienne slyšela jejich kroky a viděla světlo pochodně mihotající se v chodbě. „Říkal jsi, že odešla do Krásnotrhu.“

„Taky že odešla. Vrátila se, zatímco jsme spali. Sama nikdy nespí.“

Nebudu se bát, řekla si v duchu, ale na to již bylo příliš pozdě. Nedovolím jim vidět svůj strach, slíbila si místo toho. Byli čtyři, tvrdí muži s divokými tvářemi, odění v kroužkové zbroji, šupinách a kůži. Jednoho z nich poznala ze svých snů.

Největší z těch čtyř měl na sobě špinavý otrhaný žlutý plášť. „Chutnalo ti jídlo?“ zeptal se. „Doufám, že ano. Je to poslední jídlo, které jsi kdy jedla.“ Byl hnědovlasý, vousatý, statný, se zlomeným nosem, který mu špatně srostl. Já toho muže znám, pomyslela si. „Ty jsi Ohař.“

Zašklebil se. Jeho zuby byly hrozné; křivé a hnědé hnilobou. Otočil hlavu a odplivl si.

Vzpomněla si na zablesknutí, na bláto pod svýma nohama. „To byl Rorge, koho jsem zabila. Vzal si přilbici z Cleganova hrobu, a ty jsi ji ukradl z jeho mrtvoly.“

„Neslyšel jsem, že by měl námitky.“

Thoros zalapal po dechu. „Je to pravda? Přilbici mrtvého muže? To už jsme klesli tak hluboko?“

Velký muž se na něj zamračil. „Je to dobrá ocel.“

„Na té přilbici není nic dobrého, ani na mužích, co ji nosili,“ řekl rudý kněz. „Sandor Clegane byl trpící člověk a Rorge zvíře v lidské kůži.“

„Já nejsem jako oni.“

„Proč tedy ukazovat světu jejich tvář? Krutou, vyceněnou, pokřivenou… takový chceš být, Citroši?“

„Pohled na ni probudí strach v mých nepřátelích.“

„Mne ten pohled děsí.“

„Pak tedy zavři oči.“ Muž ve žlutém plášti prudce mávl rukou. „Předveďte tu děvku.“

Brienne se nevzpírala. Byli čtyři a ona byla slabá a zraněná, pod hrubou halenou nahá. Musela ohnout krk, aby se neuhodila do hlavy, když ji vedli křivolakou chodbou. Cesta se před nimi prudce zvedala, dvakrát se stočila a vyústila do mnohem větší jeskyně plné psanců.

Uprostřed byla vykopaná jáma pro ohniště a vzduch tam byl modrý kouřem. Blízko plamenů se tísnili muži, ohřívali se, aby od sebe odehnali chlad, panující v jeskyni. Ostatní stáli podél stěn nebo seděli se zkříženýma nohama na slamnících. Byly tam také ženy, a dokonce i pár dětí vykukovalo zpoza sukní svých matek. Jediný obličej, který Brienne znala, patřil Dlouhé Jeyne Nitěnce.

Ve skalní rozsedlině na konci síně byl postavený stůl na kozách. Za ním seděla žena celá v šedém, zahalená v plášti s kápí. V rukou držela korunu, bronzový kruh se železnými meči po obvodu. Prohlížela si ji, její prsty hladily čepele, jako by zkoušely, jak jsou ostré. Pod kápí se jí leskly oči.

Šedá byla barva tichých sester, služebnic Cizince. Brienne cítila, jak jí běhá mráz po zádech. Kamenosrdce.

„Moje paní,“ řekl velký muž. „Tady je.“

„Ano,“ dodal jednooký muž. „Králokatova děvka.“

Škubla sebou. „Proč mi takto říkáte?“

„Kdybych dostal stříbrňák pokaždé, když jsi vyslovila jeho jméno, byl bych bohatý jako tvoji přátelé z Lannisterů.“

„To bylo jen… vy to nechápete…“

„Opravdu?“ Velký muž se zasmál. „Já myslím, že to chápeme až moc dobře. Je z tebe cítit lev, paní.“

„Tak to není.“

Kupředu popošel další z psanců, mladší muž v umaštěném kabátci z ovčí kůže. V ruce měl Přísežník. „Tohle říká, že je.“ Jeho hlas byl promrzlý severským přízvukem. Tasil meč z pochvy a položil jej před lady Kamenosrdce. Rudé a černé vlnky v oceli jako by v záři linoucí se z ohniště ožívaly, ale žena v šedém měla oči jen pro hrušku; zlatou lví hlavu s rubínovýma očima, které zářily jako dvě rudé hvězdy.

„Ještě je tu tohle.“ Thoros z Myru vytáhl z rukávu pergamen a položil jej vedle meče. „Nese královskou pečeť a praví se v něm, že jeho nositel vykonává královu vůli.“

Lady Kamenosrdce položila meč stranou a přečetla si list.

„Ten meč mi byl dán za dobrým účelem,“ řekla Brienne. „Ser Jaime složil přísahu Catelyn Stark…“

„…předtím než jí jeho přátelé podřízli hrdlo,“ řekl velký muž ve žlutém plášti. „Všichni známe Králokata a jeho přísahy.“

Och, to nevypadá dobře, uvědomila si Brienne. Žádná moje slova je neobměkčí. Přesto pokračovala. „Slíbil lady Catelyn její dcery, ale než jsme se dostali do Králova přístaviště, byly pryč. Jaime mne poslal, abych našla lady Sansu…“

„…a kdybys tu dívku našla,“ zeptal se mladý seveřan, „co jsi s ní měla udělat?“

„Ochraňovat ji. Odvést ji někam do bezpečí.“

Velký muž se zasmál. „To je kde? V Cerseiných žalářích?“

„Ne.“

„Zapírej si, jak chceš. Ten meč říká, že jsi lhářka. To jako máme věřit, že Lannisterové dávají meče ze zlata a rubínů na pomoc nepřátelům? Že Králokat chtěl, abys chránila tu dívku před jeho vlastním dvojčetem? Myslím, že ten papír s pečetí chlapeckého krále jsi dostala jen pro případ, že by sis potřebovala utřít zadnici. A pak je tady společnost, ve které jsi jela…“ Velký muž se otočil a pokynul, řady psanců se rozdělily a kupředu byli předvedeni další dva zajatci. „Ten hoch byl Skřetův vlastní panoš, moje paní,“ řekl Kamenosrdci. „Ten druhý je z proklatých domácích rytířů proklatého Randylla Tarlyho.“

Rytíř Hyle byl tak domlácený, že měl obličej napuchlý téměř k nepoznání. Zapotácel se, když ho postrčili dopředu, a málem upadl. Podrick jej chytil za paži. „Pane,“ řekl chlapec žalostně, když spatřil Brienne. „Chci říct, moje paní. Omlouvám se.“

„Nemáš se mi za co omlouvat.“ Brienne se otočila k lady Kamenosrdci. „Jakékoli zrady jsem se podle tebe možná dopustila, Podrick a rytíř Hyle se na tom nijak nepodíleli.“

„Jsou to lvi,“ namítl jednooký muž. „To stačí. Já říkám, pověsme je. Tarly pověsil dvacet našich, je načase, abychom pověsili některé z jeho.“

Rytíř Hyle se na Brienne chabě usmál. „Moje paní,“ řekl, „měla ses za mne provdat, když jsem ti to nabídl. Teď jsi odsouzená zemřít jako panna a já jako chuďas.“

„Nechte je jít,“ prosila Brienne.

Žena v šedém neodpověděla. Prohlížela si meč, pergamen, korunu z bronzu a železa. Nakonec si sáhla pod bradu a popadla se za krk, jako by měla v úmyslu zaškrtit sama sebe. Místo toho promluvila… Její hlas byl přerývaný, zlomený, utrápený. Jako by vycházel z hlubin jejího hrdla, částečně chroptění, částečně sípot, částečně chřestění smrti. Jazyk proklatých, pomyslela si Brienne. „Já jí nerozumím. Co říkala?“

„Ptala se na jméno toho tvého meče,“ odpověděl mladý seveřan v ovčím kabátci.

„Přísežník,“ odpověděla Brienne.

Žena v šedém zasyčela skrze prsty. Její oči byly dvě rudé jámy žhnoucí ve stínech. Znovu promluvila.

„Ne. Říká, že se jmenuje Křivopřísežník. Byl ukut pro zradu a vraždu. Říká, že je to Falešný přítel. Stejně jako ty.“

„Vůči komu jsem se zachovala falešně?“

„Vůči ní,“ odpověděl seveřan. „Paní zřejmě zapomněla, jak kdysi přísahala, že jí bude sloužit?“

Existovala jen jedna žena, do jejíchž služeb kdy Panna z Tarthu vstoupila. „To není možné,“ řekla, „je mrtvá.“

„Smrt a právo hosta,“ zamumlala Dlouhá Jeyne Nitěnka, „už neznamenají tolik jako kdysi, ani jedno.“

Lady Kamenosrdce si sundala kápi a odmotala si z obličeje šedý vlněný šátek. Její vlasy byly suché a křehké, bílé jako kost. Čelo bylo samá zelená a šedá skvrna, potečkované hnědými květy rozpadu. Maso obličeje, od očí až k čelisti, lnulo k lebce v rozedraných cárech. Některé z těch cárů byly pokryté zaschlou krví, ale jiné se rozevíraly a odhalovaly kost pod nimi.

Její tvář, pomyslela si Brienne. Její tvář byla tak silná a krásná, její pleť tak hladká a hebká. „Lady Catelyn?“ Oči se jí zalily slzami. „Říkali… říkali, že jsi mrtvá.“

„Je mrtvá,“ řekl Thoros z Myru. „Freyové jí podřízli hrdlo od ucha k uchu. Když jsme ji našli u řeky, byla tři dny po smrti. Harwin mne prosil, abych jí dal polibek života, ale bylo to již příliš dlouho. Neudělal bych to, ale lord Berik přitiskl svoje rty k jejím místo mne a plamen života přešel z něho na ni. A… ona vstala. Ať nás Pán světla ochraňuje. Ona vstala.“

Je to pořád jenom sen? podivila se Brienne. Je to další noční můra zrozená z Kousačových zubů? „Nikdy jsem ji nezradila. Povězte jí to. Přísahám při Sedmi. Přísahám to na svůj meč.“

Věc, která bývala Catelyn Stark, se znovu popadla za hrdlo, prsty sevřely strašlivou dlouhou sečnou ránu na jejím krku a vydusily z něj další zvuky. „Slova jsou vítr, praví,“ řekl seveřan Brienne. „Paní říká, že musíš svou víru prokázat.“

„Jak?“ zeptala se Brienne.

„Svým mečem. Přísežník mu říkáš? Pak tedy dostůj přísaze, kterou jsi jí dala, říká paní.“

„Co ode mě chce?“

„Chce svého syna živého, nebo muže, kteří ho zabili,“ řekl velký muž. „Chce nakrmit vrány, tak jak to udělali oni na Rudé svatbě. Freye a Boltony, ano. Ty jí dáme my, kolik jen bude chtít. Po tobě žádá jediné. Jaimeho Lannistera.“

Jaime. To jméno bylo jako nůž otáčející se jí v břiše. „Lady Catelyn, já… ty to nechápeš, Jaime… zachránil mne před znásilněním, když nás zajali Krvaví drancíři, a později pro mne přišel do medvědí jámy, skočil tam s holýma rukama… přísahám ti, že to není muž, jaký býval. Poslal mne za Sansou, abych ji ochránila a udržela v bezpečí, nemohl mít žádný podíl na Krvavé svatbě.“

Prsty lady Catelyn se zaťaly hluboko do jejího hrdla a vychrčela z ní slova, přidušená a trhaná, proud chladný jako led. „Paní praví, že si musíš vybrat,“ řekl jí seveřan. „Buď vezmeš meč a zabiješ Králokata, nebo budeš viset za zradu. Meč nebo nic, říká. Vyber si, říká. Vyber si.“

Brienne si vzpomněla na svůj sen, jak čeká v síni svého otce na chlapce, za kterého se měla provdat. V tom snu si ukousla jazyk. Měla jsem ústa plná krve. Přerývaně se nadechla a řekla: „Neučiním tu volbu.“

Následovalo dlouhé ticho. Pak lady Kamenosrdce znovu promluvila. Tentokrát Brienne jejím slovům rozuměla. Byla jen dvě. „Pověste je,“ zachroptěla.

„Jak poroučíš, moje paní,“ řekl velký muž.

Znovu Brienne svázali zápěstí provazem a vyvedli ji z jeskyně, vzhůru po točité kamenné stezce na povrch. Venku bylo ráno, jak si s překvapením uvědomila. Mezi stromy šikmo pronikaly pásy bledého světla úsvitu. Tolik stromů, ze kterých si mohou vybrat, pomyslela si. Nemusí nás vodit daleko.

Taky že neodvedli. Pod pokřivenou vrbou jí psanci přehodili oprátku kolem krku, pevně ji utáhli a přehodili druhý konec provazu přes větev. Rytíř Hyle a Podrick dostali jilmy. Hunter křičel, že sera Jaimeho zabije sám, ale Ohař jej uhodil do obličeje a umlčel jej. Znovu si nasadil přilbici. „Jestli máte zločiny, ze kterých se chcete vyznat našim bohům, teď je na to čas.“

„Podrick vám nikdy neublížil. Můj otec ho vykoupí. Tarthu se říká Safírový ostrov. Pošlete Podricka s mými kostmi na Večeropad a dostanete safíry, stříbro, cokoli budete chtít.“

„Já chci zpátky svoji ženu a dceru,“ řekl Ohař. „Může mi dát tvůj otec tohle? Pokud ne, tak ať se jde vycpat. Ten kluk bude hnít vedle tebe. Vaše kosti budou hryzat vlci.“

„Máš ji v úmyslu pověsit, Citroši? Nebo chceš tu děvku ukecat k smrti?“

Ohař popadl konec provazu, který muž držel. „Tak se podíváme, jestli umí tančit,“ řekl a škubl.

Brienne cítila, jak se konopí stahuje, jak se jí zarývá do kůže, jak jí škube bradou vzhůru. Rytíř Hyle jim strašně nadával, ale chlapec byl zticha. Podrick ani nezvedl oči, dokonce ani ve chvíli, kdy byla jeho chodidla trhnutím zvednuta ze země. Jestlije tohle další sen, tak je načase, abych se probudila. Jestli je to skutečné, tak je čas umřít. Jediné, co viděla, byl Podrick, oprátka kolem jeho hubeného krku, jeho křečovitě se zmítající nohy. Otevřela ústa. Podrick kopal, dusil se, umíral. Brienne do sebe navzdory stahujícímu se provazu zoufale nasála vzduch. Nikdy ji nic tolik nebolelo.

Vykřikla.

CERSEI

Septa Moelle byla bělovlasá babizna s obličejem ostrým jako sekera a rty našpulenými v ustavičném nesouhlasu. Vsadila bych se, že tahleta si i na stará kolena uchovala svoje panenství, pomyslela si Cersei, třebaže teď už je tvrdé a tuhé jako vařená kůže. Doprovázelo ji šest rytířů Nejvyššího vrabčáka, s duhovými meči jejich obnoveného řádu vyobrazenými na štítech.

„Septo.“ Cersei seděla pod Železným trůnem, oděná v zeleném hedvábí a zlaté krajce. „Pověz jeho Nejvyšší Svatosti, co nás znepokojuje. Panuje příliš mnoho falešných dohadů.“ Na jejích prstech a ve zlatých vlasech se leskly zelené smaragdy. Upíraly se na ni oči celého dvora a ona chtěla, aby viděly dceru lorda Tywina. Než tahle fraška skončí, budou všichni vědět, že mají jen jednu právoplatnou královnu. Ale nejdříve musím tančit tento tanec a nepokazit ani krok. „Lady Margaery je opravdová a laskavá družka mého syna, jeho pomocnice a manželka. Jeho Nejvyšší Svatost neměla sebemenší důvod vztáhnout ruce na její osobu nebo uvěznit ji či její mladé sestřenice, které jsou nám všem drahé. Požaduji, aby je propustil.“

Přísný výraz septy Moelle se ani na okamžik nezměnil. „Sdělím slova Jejího Veličenstva Jeho Nejvyšší Svatosti, ale rmoutí mne, když musím říci, že mladou královnu a její dámy nelze propustit, dokud nebude prokázána jejich nevinnost.“

„Nevinnost? Vždyť přece stačí pohlédnout na jejich půvabné milé obličeje a každý hned vidí, jak jsou nevinné.“

„Půvabný obličej často skrývá hříšné srdce.“

Od poradního stolu se ozval lord Merryweather. „Z jakého zločinu byly tyto mladé dámy obviněny, a kým?“

„Megga Tyrell a Elinor Tyrell jsou obviněny z obscénnosti, nemravnosti a navádění k velezradě,“ odpověděla septa Moelle. „Alla Tyrell byla obviněna z toho, že byla svědkem jejich hanebného chování a pomohla jim je tajit. A královna Margaery byla obviněna rovněž z cizoložství a velezrady.“

Cersei si položila ruku na prsa. „Pověz mi, kdo šíří tak odporné pomluvy o mé snaše. Nevěřím z toho ani slovu. Můj drahý syn miluje lady Margaery celým svým srdcem, nemohla by přece být tak krutá a hrát s ním falešnou hru.“

„Obvinění vzešlo od jednoho rytíře z vaší domácnosti. Sera Osneyho Černokotlého, který se před Otcovým oltářem přiznal k tělesnému obcování s královnou samotnému Nejvyššímu septonovi.“

Ser Harys u poradního stolu zalapal po dechu a velmistr Pycelle se odvrátil. Vzduch zaplnil hukot, jako by v trůnní síni bylo vypuštěno na tisíc vos. Některé z dam na galerii se začaly vytrácet, následovány zástupem menších lordů a rytířů ze zadní části síně. Zlaté pláště je nechaly jít, ale královna nařídila rytíři Osfreymu, aby si poznamenal všechny, kteří utekli. Najednou jim už tyrellská růže tolik nevoní.

„Ser Osney je mladý a silný, to ano,“ řekla královna, „ale kromě toho rovněž věrný rytíř. Pokud říká, že byl součástí tohoto… ne, to nemůže být pravda. Margaery je panna!“

„Není. Sama jsem ji prohlížela, na rozkaz Jeho Nejvyšší Svatosti. Její panenství není nedotčené. Septa Aglantine a septa Melicent vypovědí to samé, stejně jako královnina vlastní septa, Nysterica, která byla zavřena v cele kajícníků za svou spoluúčast na královnině zločinu. Dámy Megga a Elinor byly rovněž prohlédnuty. U obou bylo zjištěno, že jsou narušené.“

Vosy bzučely tak hlasitě, že královna mohla stěží přemýšlet. Doufám, že malá královna a její sestřenice si ta svoje povyražení užily.

Lord Merryweather udeřil pěstí do stolu. „Lady Margaery odpřísáhla slavnostní slib stvrzující její panenství Její Výsosti královně a jejímu zesnulému otci. Mnozí ze zde přítomných toho byli svědky. Lord Tyrell rovněž dosvědčil její neposkvrněnost, stejně jako lady Olenna. Chceš snad, abychom uvěřili, že nám všichni tito vznešení lidé lhali!“

„Možná byli také podvedeni, můj pane,“ odpověděla septa Moelle. „K tomu se nemohu vyjádřit. Mohu odpřísáhnout jen to, co jsem sama zjistila, když jsem královnu prohlížela.“

Představa této zapšklé staré čarodějnice strkající svoje vrásčité prsty do Margaeřiny růžové mušličky byla tak komická, že se Cersei málem dala do smíchu. „Trváme na tom, aby Jeho Nejvyšší Svatost umožnila mým vlastním mistrům prohlédnout moji snachu, abychom se přesvědčili, zda je na těchto pomluvách aspoň vlákénko pravdy. Velmistře Pycelle, doprovodíš septu Moelle zpátky do Baelorova septa a vrátíš se k nám s pravdou o panenství naší Margaery.“

Pycelle zbledl do barvy sraženého mléka. Na sezeních rady tenhle proklatý starý blázen ústa nezavře, ale když od něj teď potřebuji pár slov, jako by ztratil řeč, pomyslela si královna, než se stařec konečně vzpamatoval: „Není potřeba, abych prohlížel její… intimní části.“ Hlas se mu chvěl. „S politováním musím říci, že… královna Margaery není panna. Žádala po mně, abych jí připravoval měsíční čaj, ne jednou, ale mnohokrát.“

Pozdvižení, které následovalo, bylo vším, v co mohla Cersei Lannister kdy doufat.

Dokonce ani královský herold bušící do podlahy svou holí nemohl nastalý hluk utišit. Královna jej nechala ještě chvíli přelévat se přes sebe, vychutnávala si zvuky hanobení malé královny. Když už to trvalo příliš dlouho, s kamennou tváří vstala a poručila zlatým plášťům, aby vyklidily sál. Margaery Tyrell je odepsaná, pomyslela si vítězoslavně. Její bílí rytíři se seřadili kolem ní a doprovodili ji z králových dveří za železným trůnem; ser Boros, ser Meryn a ser Osmund, poslední z Královské gardy, kteří ještě zbyli ve městě.

Vedle dveří stál Měsíční chlapec, třímal v ruce svoje chřestítko a hleděl na nastalý zmatek velkýma kulatýma očima. Je to možná blázen, ale nese svoje bláznovství upřímně. Maggy Žába také měla být oblečená v šaškovském, pro všechno to, co mi napovídala o zítřku. Cersei se modlila, aby ta stará podvodnice naříkala dole v pekle. Mladší královna, jejíž příchod předpověděla, byla vyřízená, a pokud se nemohla naplnit tato část proroctví, stejné to bude i se zbytkem. Žádné zlaté rubáše, žádný valonquar, konečné mám od tvé chroptivé zášti pokoj.

Ze síně za ní vyšel i zbytek její malé rady. Ser Harys vypadal jako omámený. Zakopl u dveří a snad by i upadl, kdyby jej Aurane Vodský nechytil za paži. Dokonce i lord Orton se tvářil podivně zaraženě. „Prostý lid má malou královnu v lásce,“ řekl. „Tohle nepřijmou dobře. Mám obavy z toho, co by mohlo následovat, Výsosti.“

„Lord Merryweather má pravdu,“ přitakal lord Vodský. „Jestli to potěší Její Výsost, vypustím na vodu zbytek našich nových válečných korábů. Pohled na ně na Černovodě s vlajkou krále Tommena plápolající z jejich stěžňů připomene městu, kdo tady vládne, a zajistí bezpečnost, pokud by se davy rozhodly, že se začnou znovu srocovat.“

Zbytek nechal nevyslovený; jakmile budou na Černovodě, mohou její koráby zabránit Maceovi Tyrellovi, aby přivedl svoji armádu přes řeku, stejně jako jednou Tyrion zastavil Stannise. Vysoká zahrada na této straně Západozemí neměla na moři žádnou sílu. Spoléhali na Redwynskou flotilu, která byla v současné sobě na cestě zpátky do Stromoviny.

„Moudré opatření,“ prohlásila královna. „Dokud tato bouře nepřejde, chci aby byly tvoje lodě spuštěny na vodu a obsluhované posádkou.“

Ser Harys byl tak bledý a zpocený, že vypadal na omdlení. „Jakmile se tohle doslechne lord Tyrell, jeho zuřivost nebude znát mezí. V ulicích poteče krev…“

Rytíř žlutého kuřete, přemítala královna. Měl sis dát do svého znaku červa, pane. Kuře je na tebe příliš statečné. Jestliže Mace Tyrell vůbec nezaútočil na Bouřlivý konec, jak si představuješ, že se kdy odváží zakročit proti bohům? Když se svým blábolením skončil, řekla: „Nesmí to zajít až k prolévání krve, a já mám v úmyslu postarat se, aby k tomu nedošlo. Sama se vydám do Baelorova septa a promluvím s královnou Margaery a Nejvyšším septonem. Vím, že je Tommen oba miluje a bude chtít, abych mezi nimi sjednala mír.“

„Mír?“ Ser Harys si otřel čelo sametovým rukávem. „Pokud je mír možný… bylo by to od vás velmi statečné.“

„V každém případě bude nezbytný soudní proces,“ pokračovala královna, „aby tyto sprosté pomluvy a lži vyvrátil a ukázal světu, že naše drahá Margaery je nevinná, jak všichni víme.“

„Ano,“ přitakal Merryweather, „jenže Nejvyšší septon možná bude chtít vyslechnout královnu sám, tak jako církev vyšetřovala obviněné za starých časů.“

V to doufám, pomyslela si Cersei. Takový soudní dvůr by rozhodně nepatřil mezi ty, jež pohlížejí s přízní na zrádné královny, které roztahují nohy zpěvákům a znesvěcují svaté obřady Panny, aby skryly svou hanbu. „Důležité je zjistit pravdu, v tom se jistě všichni shodneme,“ řekla. „A nyní mne, moji páni, musíte omluvit. Potřebuji mluvit s králem. Neměl by být v tak těžkou dobu sám.“

Tommen si hrál se svými kočkami, když se k němu jeho matka vrátila. Dorcas mu vyrobila z kousků kožešiny myš a připevnila ji na dlouhý vlasec visící z konce starého rybářského prutu. Koťata se za ní ráda honila a chlapci se nic nelíbilo víc než škubat s myší nad podlahou, zatímco koťata po ní skákala. Vypadal překvapeně, když ho Cersei vzala do náruče a políbila na čelo. „Co se děje, matko? Proč pláčeš?“

Protože jsi v bezpečí, chtěla mu říct. Protože se ti nestane nic zlého. „Mýlíš se. Lev nikdy nepláče.“ Později bude čas říci mu o Margaery a jejích sestřenicích. „Potřebuji podepsat nějaké zatykače.“

V králově zájmu vynechala na příkazech k zatčení jména. Tommen je podepsal naslepo, šťastně otiskl svoji pečeť do vosku, tak jak to dělával vždycky. Pak ho poslala pryč s Jocelyn.

Zatímco zasychal inkoust, přispěchal ser Osfryd Černokotlý. Cersei zapsala ta jména sama: ser Tallad Vysoký, Jalabhar Xho, Hemiš Harfeník, Hugh Clifton, Mark Mullendor, Bayard Norcross, Lambert Turnberry, Horas Redwyn, Hober Redwyn a jistý venkovský balík jménem Wat, který si říká Modrý bard.

„Tolik?“ Ser Osfryd se probíral zatykači, hleděl na slova, jako by to byli švábi lezoucí po pergamenu. Žádný z Černokotlých neuměl číst.

„Deset. Máš šest tisíc zlatých plášťů. Dostatečné množství na deset, řekla bych. Někteří z těch chytřejších možná utekli, pokud ty řeči pronikly k jejich sluchu včas. Jestliže ano, tak ať, jejich nepřítomnost je učiní o to provinilejšími. Ser Tallad je kus osla a možná se ti bude snažit vzpírat. Postarej se, aby nezemřel dřív, než se přizná, a snaž se neublížit ostatním. Pár jich možná bude nevinných.“ Bylo důležité, aby vyšlo najevo, že Redwynovic dvojčata byla obviněna falešně. To potvrdí spravedlivost rozsudků vůči ostatním.

„Budeme je mít všechny, než vyjde slunce, Výsosti.“ Ser Osfryd zaváhal. „Před Baelorovým septem se shromažďuje dav.“

„Jaký dav?“ Cokoli neočekávaného ji činilo obezřetnou. Vzpomněla si, co říkal o sroceních lord Vodský. Nikdy jsem se nezamýšlela nad tím, jak tohle všechno přijme lid. Margaery byla jejich miláček. „Kolik jich je?“

„Kolem stovky. Pokřikují na Nejvyššího septona, aby propustil malou královnu. Jestli chcete, rozprášíme je.“

„Ne. Ať si křičí, dokud z toho neochraptí, Vrabčáka to neobměkčí. Ten naslouchá jen bohům.“ V tom, že měla Jeho Nejvyšší Svatost rozhněvaný dav utábořený na svém prahu, byla určitá ironie, protože právě takový dav jej pozvedl ke křišťálové koruně. Kterou ihned prodal. „Církev má nyní svoje vlastní rytíře. Ať brání septum oni. Och, a taky zavřete městské brány. Nikdo nevejde do Králova přístaviště, ani je neopustí bez mého svolení, dokud tahle záležitost nebude vyřízena.“

„Jak poroučíte, Výsosti.“ Ser Osfryd se uklonil a odešel najít někoho, kdo by mu zatykače přečetl.

Než toho dne zapadlo slunce, byli všichni obvinění zrádci pozatýkáni. Hemiš Harfeník se zhroutil, když pro něj přišli, a ser Tallad Vysoký zranil tři zlaté pláště, než jej ostatní přemohli. Cersei nařídila, aby Redwynovic dvojčata dostala pohodlnou komnatu ve věži. Zbytek jich šel dolů do žalářů.

„Hemiš má potíže s dýcháním,“ oznámil jí Qyburn, když ji přišel toho večera navštívit. „Chce mistra.“

„Řekni mu, že ho dostane, až se přizná.“ Na okamžik se zamyslela. „Je příliš starý, než aby byl mezi milenci, ale nepochybně byl přinucen, aby Margaery hrál a zpíval, zatímco smilnila s jinými muži. Budeme potřebovat detaily.“

„Pomohu mu vzpomenout si na ně, Výsosti.“

Příštího dne lady Merryweather pomáhala Cersei obléknout se na návštěvu malé královny. „Nic příliš okázalého nebo barevného,“ řekla. „Něco vhodně zbožného a jednoduchého, aby se to líbilo Nejvyššímu septonovi. Pravděpodobně mne donutí modlit se s ním.“

Nakonec si vybrala měkké vlněné šaty, které ji zakrývaly od krku ke kotníkům, jen s několika šlahouny vinné révy vyšitými zlatou nití na živůtku a rukávech, aby změkčily strohost jejich linií. Pomyslela si, že hnědá aspoň pomůže zamaskovat špínu, kdyby byla nucena pokleknout. „Zatímco budu utěšovat svoji snachu, ty si promluvíš se třemi sestřenicemi,“ řekla Taeně. „Získej Allu, jestli budeš moci, ale dávej si pozor na to, co říkáš. Bohové nemusí být jediní, kdo tam bude naslouchat.“

Jaime vždycky říkal, že nejtěžší část bitvy je ta těsně před ní, když všichni čekají, až začne krveprolití. Cersei vyšla ven a viděla, že obloha je šedá a ponurá. Nemohla riskovat, že ji cestou zastihne liják a že přijde do Baelorova septa mokrá a urousaná. To znamenalo použít nosítka. Jako doprovod si vzala lannisterské domácí stráže a sera Borose z Královské gardy. „Margaeřin dav možná nebude mít tolik rozumu, aby rozpoznal jednoho Černokotlého od druhého,“ řekla seru Osmundovi, „a já nemohu dopustit, aby ses mezi nimi musel prosekávat. Nejlepší bude, když jim tě na čas uklidíme z očí.“

Jak postupovali skrze Královo přístaviště, Taenu přepadly náhlé pochybnosti. „Ten proces,“ řekla tichým hlasem, „co když bude Margaery požadovat, aby byla její vina či nevinnost stvrzena božím soudem?“

Přes Cerseiny rty přelétl úsměv. „Protože je královna, musí její čest bránit nějaký rytíř z Královské gardy. Nu, každé dítě v Západozemí ví, jak princ Aemon Drakorytír bojoval za svou sestru královnu Naerys proti obviněním sera Morghila. Ovšem ser Loras je vážně zraněn, tudíž se obávám, že musí role prince Aemona připadnout jednomu z bratrů v přísaze.“ Pokrčila rameny. „Jenže komu? Ser Arys a ser Balon jsou v Dorne, Jaime je v Řekotočí a ser Osmund je bratr muže, jenž ji obviňuje, takže zůstává jen… ach, ne…“

„Ser Boros a ser Meryn.“ Lady Taena se dala do smíchu.

„Ano, a ser Meryn se poslední dobou necítí dobře. Připomeň mi, abych se ho na to zeptala, až se vrátíme do hradu.“

„Připomenu, drahá.“ Taena ji vzala za ruku a políbila ji. Modlím se, abych vás nikdy neurazila. Jste strašlivá, když se hněváte.“

„Kterákoli matka by udělala to samé, aby ochránila svoje děti,“ řekla Cersei. „Kdy máš v úmyslu přivést svého hocha ke dvoru? Russell, tak se jmenoval? Mohl by cvičit s Tommenem.“

„Ano, to by mého chlapce nadchlo… ale situace je nyní nejistá, myslela jsem, že bude lepší počkat, dokud nebezpečí nepomine.“

„Už brzy,“ ujistila ji Cersei. „Pošli vzkaz na Dlouholukov, ať Russellovi sbalí jeho nejlepší kabátec a dřevěný meč. Nový mladý přítel bude přesně to, co Tommenovi pomůže zapomenout na jeho ztrátu, až se Margaery skutálí ta její hlavička z ramen.“

Vystoupily z nosítek pod sochou Baelora Požehnaného a královna si s potěšením všimla, že kosti a nepořádek byly odklizeny. Ser Osfryd měl pravdu; shromážděný dav nebyl ani tak početný, ani tak neukázněný, jako byli předtím vrabčáci. Postávali kolem v malých hloučcích, zasmušile hleděli na dveře Velkého septa, kam vcházela řada noviců s holemi v rukou. Žádná ocel, všimla si Cersei. To bylo buď velmi moudré nebo velmi hloupé, nebyla si jistá, které.

Nikdo neučinil sebemenší pokus bránit jí ve cestě. Prostý lid i novicové se rozdělovali, když mezi nimi procházela. Jakmile se ocitla za dveřmi, v Lampové síni se s ní setkali tři rytíři, každý oděný v duhově pruhovaném rouchu Válečníkových synů. „Přišla jsem navštívit svoji snachu,“ řekla jim Cersei.

„Jeho Nejvyšší Svatost vás očekává. Já jsem ser Theodan Pravdivý, dříve ser Theodan Pramenec. Kdyby byla Její Výsost tak laskavá a šla se mnou…“

Nejvyšší vrabčák byl jako vždycky na kolenou. Tentokrát se modlil před Otcovým oltářem. Když přišla královna, nepřestal se modlit, ale nechal ji netrpělivou čekat, dokud neskončil. Teprve potom vstal a uklonil se jí. „Veličenstvo. Dnes je smutný den.“

„Velmi smutný. Máme svolení promluvit si s Margaery a jejími sestřenicemi?“ Rozhodla se pro pokorný a mírný přístup; u tohoto člověka by s ním měla pochodit nejlépe.

„Pokud je to vaše přání. Přijďte pak za mnou, dítě. Musíme se spolu pomodlit, vy a já.“

Malá královna byla uvězněna na vrcholu jedné ze štíhlých věží Velkého septa. Její cela byla osm stop dlouhá a šest stop široká, s žádným nábytkem kromě slamníku, klekátka, džberu s vodou, nočníku, výtisku Sedmicípé hvězdy a svíce na čtení. Jediné okno bylo stěží širší než štěrbina pro lučištníka.

Cersei tam našla Margaery bosou a chvějící se zimou, oděnou v hrubě tkaném hábitu sestry novicky. Vlasy měla zacuchané a chodidla špinavá. „Vzaly mi moje šaty,“ postěžovala si malá královna, jakmile se ocitly o samotě. „Měla jsem na sobě slonovinovou krajku s říčními perlami na živůtku, ale septy na mě vztáhly ruce a strhaly to ze mě až na kůži. Moje sestřenice taky svlékly. Megga odmrštila jednu septu zády napřed mezi svíce, až jí začal hořet hábit. Mám ale strach o Allu. Zbledla jako mléko, příliš vyděšená, než aby mohla dokonce jen plakat.“

„Ubohé dítě.“ Uvnitř nebyla žádná židle, a tak se Cersei posadila vedle malé královny na slamník. „Lady Taena si s ní šla promluvit, aby Alla věděla, že jsme na ni nezapomněli.“

„Dokonce mi ani nechtějí dovolit, abych je šla navštívit,“ zuřila Margaery. „Drží nás každou zvlášť. Dokud jste nepřišla, nesměli sem žádní návštěvníci kromě sept. Jedna přichází každou hodinu a ptá se, jestli se chci přiznat ke svému smilnění. Ani spát mi nedovolí. Budí mne a požadují po mně přiznání. Minulou noc jsem se přiznala septě Unelle, že bych jí nejraději vyškrábala oči.“

Škoda, že jsi to neudělala, pomyslela si Cersei. Oslepení ubohé staré septy by zajisté přesvědčilo Nejvyššího vrabčáka o tvé vině. „Tvoje sestřenice vyslýchají stejným způsobem.“

„Budiž prokláti,“ řekla Margaery. „Budiž všichni prokláti do sedmi pekel. Alla je něžná a plachá, jak jí to mohou dělat? A Megga… já vím, směje se nahlas jako děvka z doků, ale uvnitř je to pořád malá holčička. Mám je všechny moc ráda a ony milují mne. Jestli si ten vrabčák myslí, že je přiměje lhát o mně…“

„Obávám se, že jsou taky obviněné. Všechny tři.“

„Moje sestřenice!“ Margaery zbledla. „Alla a Megga jsou sotva víc než děti. Výsosti… tohle je obscénní. Vysvobodíte nás odsud?“

„Udělala bych to, kdybych mohla.“ Její hlas byl plný smutku. „Jeho Nejvyšší Svatost má svoje nové rytíře, co vás zde stráží. Abych tě osvobodila, musela bych sem poslat zlaté pláště a znesvětit toto svaté místo krveprolitím.“ Vzala Margaeřinu ruku do své. „Nezahálela jsem však. Shromáždila jsem všechny, které ser Osney uvedl jako tvé milence. Povědí Jeho Nejvyšší Svatosti, že ses ničím neprovinila, tím jsem si jistá, a odpřísáhnou to před soudem.“

„Před soudem?“ Nyní zazníval z dívčina hlasu opravdový strach. „Musí se konat soud?“

„Jak jinak chceš dokázat svou nevinu?“ Cersei stiskla Margaery ruku, aby jí dodala odvahu. „Jako královna máš právo rozhodnout o způsobu soudu. Rytíři Královské gardy přísahali, že tě budou ochraňovat.“

Margaery to pochopila okamžitě. „Boží soud? Loras je ale zraněný, jinak by…“

„Má šest bratrů.“

Margarey na ni chvíli hleděla, pak ruku vytáhla. „To má být žert? Boros je zbabělec, Meryn je starý a pomalý, váš bratr je zmrzačený, ostatní dva jsou v Dorne. A Osmund je zatracený Černokotlý. Loras má dva bratry, ne šest. Jestli se má konat boží soud, chci za svého šampióna Garlana.“

„Ser Garlan není příslušník Královské gardy,“ řekla královna. „Jeli v sázce královnina čest, zákon a zvyk velí, aby byl jejím šampiónem jeden ze sedmi, kteří přísahali věrnost králi. Obávám se, že Nejvyšší septon na tom bude trvat.“ O to se postarám.

Margaery neodpověděla okamžitě, ale její hnědé oči se zúžily podezřením. „Blount nebo Trant,“ řekla nakonec. „Musel by to být jeden z nich. To by se vám líbilo, že ano? Osney Černokotlý by rozsekal každého z nich na kusy.“

U sedmi pekel Cersei nasadila ublížený výraz. „Mýlíš se ve mně, dcero. Jediné, co chci –“

„– je mít svého syna jen pro sebe. Nikdy nebude mít ženu, vůči které byste necítila nenávist. A nejsem vaše dcera, díky bohům. Odejděte.“

„Jsi pošetilá. Přišla jsem, abych ti pomohla.“

„Abyste mi pomohla do hrobu. Žádala jsem vás, abyste odešla. Nebo mám zavolat svoje žalářníky a nechat vás vyhodit, vy odporná, pletichářská, zlá čubko?“

Cersei posbírala svoje sukně i důstojnost. „Tohle je pro tebe strašlivá zkušenost. Odpustím ti tvá slova.“ Tady, stejně jako u dvora, člověk nikdy nevěděl, kdo by mohl naslouchat. „Na tvém místě bych také měla strach. Velmistr Pycelle přiznal, že ti připravoval měsíční čaj, a ten tvůj Modrý bard… na tvém místě, moje paní, bych se modlila ke Stařeně o moudrost a k Matce o milosrdenství. Obávám se, že brzy budeš potřebovat obojí.“

Čtyři scvrklé septy doprovodily královnu dolů po věžních schodech. Každá z těch čarodějnic vypadala seschleji než druhá. Když se dostaly na úroveň země, pokračovaly dolů do srdce Visenyina kopce. Schody končily hodně hluboko pod zemí, kde dlouhý sál osvětlovala řada blikajících pochodní.

Nejvyšší septon na ni čekal v malé sedmistranné přijímací síni. Místnost byla skoro prázdná a velmi prostá, s holými kamennými zdmi, nahrubo otesaným stolem, třemi židlemi a modlitební lavicí. Do stěn byly vytesány tváře Sedmi. Cersei si říkala, že jsou hrubé a ošklivé, ale vyzařovala z nich jistá síla, především z jejich očí, jež byly z onyxu, malachitu a žlutého měsíčního kamene, a obličeje jako by s nimi ožívaly.

„Mluvila jste s královnou,“ řekl Nejvyšší septon.

Odolala nutkání říci já jsem královna. „Mluvila.“

„Všichni lidé hřeší, i králové a královny. Sám jsem hřešil a bylo mi odpuštěno. Ovšem bez přiznání nemůže být odpuštění. Královna se nepřizná.“

„Možná je nevinná.“

„Není. Svaté septy ji prohlédly a dosvědčily, že její panenství je narušené. Pije měsíční čaj, aby zahubila ovoce svého smilnění ve svém lůně. Pomazaný rytíř přísahal na svůj meč, že tělesně obcoval s ní a se dvěma z jejích sestřenic. Podle jeho slov s ní léhali i jiní a uvedl mnoho jmen mužů jak prostého, tak urozeného původu.“

„Moje zlaté pláště je všechny odvedly do žalářů,“ ujistila ho Cersei. „Zatím byl vyslechnut jen jeden, zpěvák zvaný Modrý bard. Jeho výpověď je velmi znepokojivá. Přesto se modlím, aby byla u mé snachy prokázána její nevina, až bude předvedena před soud.“ Zaváhala. „Tommen svoji malou královnu tolik miluje, Vaše Svatosti, obávám se, že by pro něj a jeho lordy mohlo být obtížné soudit ji spravedlivě. Snad by soudní proces mohla řídit církev?“

Nejvyšší septon sepjal ruce. „Napadla mne tatáž myšlenka, Výsosti. Tak jako Maegor Krutý kdysi vzal církvi meče, tak nás Jaehaerys Smírce zbavil soudnických vah. Jenže kdo je skutečně vhodný k tomu, aby soudil královnu, kromě Sedmi nad námi a jejich služebníků v přísaze zde na zemi? V tomto případě bude zasedat svatý dvůr sedmi soudců. Tři budou ženského pohlaví. Panna, matka a stařena. Kdo by mohl být lépe uzpůsoben soudit ženskou špatnost?“

„To by bylo nejlepší. Ještě bych chtěla podotknout, že Margaery má rovněž právo požadovat, aby byla její vina či nevina prokázána v souboji božím soudem. Pokud ano, její vyzyvatel musí být jeden z Tommenových Sedmi.“

„Rytíři Královské gardy slouží jako právoplatní bojovníci králů a královen ode dnů Aegona Dobyvatele. V tomto jsou koruna a církev zajedno.“

Cersei si přikryla tvář dlaněmi, jakoby plna žalu. Když znovu zvedla hlavu, v oku se jí leskla slza. „Toto je opravdu smutný čas,“ řekla, „ale těší mne, že se v této záležitosti shodneme. Pokud by tady byl Tommen, vím, že by vám poděkoval. Vy a já se společně musíme dobrat pravdy.“

„Dobereme se jí.“

„Musím se vrátit do hradu. S vaším svolením s sebou vezmu sera Osneyho Černokotlého. Malá rada jej chce vyslechnout. A na vlastní uši si vyslechnout jeho obvinění.“

„Ne,“ řekl Nejvyšší septon.

Bylo to jen slovo, jedno krátké slovo, ale Cersei měla pocit, jako by jí šplíchli do obličeje vědro ledové vody. Zamrkala a její sebejistota mírně zakolísala. „Ujišťuji vás, že ser Osney bude bedlivě střežen.“

„Je bedlivě střežen zde. Pojďte se podívat.“ Cersei na sobě cítila oči Sedmi, jak ji sledují, oči z nefritu, malachitu a onyxu, a proběhlo jí náhlé zachvění chladné jako led. Jsem královna, řekla si v duchu. Dcera lorda Tywina. Neochotně jej následovala.

Ser Osney nebyl daleko. Místnost byla temná a opatřená těžkými železnými dveřmi. Nejvyšší septon vytáhl klíč, aby ji odemkl, a sundal ze zdi pochodeň, aby osvětlil místnost uvnitř. „Až po vás, Veličenstvo.“

Uvnitř visel ze stropu nahý Osney Černokotlý, houpal se v těžkých železných řezech. Bylo vidět, že ho bičovali. Záda a ramena měl samou krev a rány a šrámy křižovaly také jeho nohy a pozadí.

Královna se na něj stěží vydržela dívat. Otočila se zpátky k Nejvyššímu septonovi. „Co jste to udělali!“

„Hledali jsme pravdu, a to velmi horlivě.“

„On vám řekl pravdu. Přišel za vámi o svobodné vůli a přiznal se ke svým hříchům.“

„Ano, to udělal. Slyšel jsem přiznat se hodně lidí, Veličenstvo, ale zřídkakdy jsem zažil, že by se člověk přiznával ke svému provinění tak dychtivě.“

„Vy jste ho bičovali!“

„Neexistuje pokání bez bolesti. Žádný člověk by se neměl vyhýbat bičování, jak jsem řekl také rytíři Osneymu. Sám se zřídkakdy cítím tak blízko k Bohu, jako když jsem bičován za svoji vlastní zkaženost, třebaže moje nejtemnější hříchy nejsou ani zdaleka tak černé jako ty jeho.“

„Aale,“ vyprskla, „kážete přece o Matčinu milosrdenství!“

„Ser Osney pozná chuť tohoto sladkého mléka po smrti. V Sedmicípé hvězdě je psáno, že všechny hříchy lze odpustit, ale zločiny musí být potrestány. Osney Černokotlý je vinen ze zrady a vraždy a trestem za zradu je smrt.“

Je to jenom kněz, tohle udělat nemůže. „Církvi nepřísluší, aby odsoudila člověka k smrti, bez ohledu na to, čím se provinil.“

„Čím se provinil.“ Nejvyšší septon ta slova pomalu opakoval, zvažoval je. „Je zvláštní, že to musím říci, Výsosti, ale čím přičinlivěji jsme bičovali, tím víc se výpověď sera Osneyho měnila. Nakonec nás přiměl uvěřit, že se Margaery Tyrell nikdy nedotkl. Není to tak, sere Osney?“

Osney Černokotlý otevřel oči. Když uviděl královnu stojící před ním, oblízl si jazykem napuchlé rty a řekl: „Zeď. Slíbila jste mi Zeď.“

„Je šílený,“ řekla Cersei. „Dohnalo jej to k šílenství.“

„Sere Osney,“ řekl nejvyšší septon pevným, jasným hlasem, „obcoval jsi s královnou?“

„Ano.“ Řetězy tiše zachrastily, jak se Osney zakroutil ve svých okovech. „S touhle tady. Tohle je královna, kterou jsem šoustal, tohle je ta, která mne poslala zabít starého Nejvyššího septona. Vůbec u sebe neměl stráže. Prostě jsem jenom přišel, když spal, a přitiskl jsem mu polštář na tvář.“

Cersei se otočila a utekla.

Nejvyšší septon se ji pokusil chytit, ale byl to jen starý vrabčák a ona byla lvice ze Skály. Odstrčila ho stranou a proběhla dveřmi, zabouchla je za sebou. Černokotlí, potřebuji Černokotlé, pošlu sem Osfryda se zlatými plášti a Osmunda s Královskou gardou, Osney to popře a oni ho osvobodí, a já se pak zbavím tohoto Nejvyššího septona, přesně jako jsem se zbavila toho druhého. Čtyři staré septy jí zablokovaly cestu a sápaly se po ní vrásčitýma rukama. Srazila jednu na podlahu, další hrábla po obličeji a rozběhla se po schodech. Napůl cesty vzhůru si vzpomněla na lady Taenu. Klopýtla, ztěžka oddychujíc. Sedm, zachraňte mne, modlila se. Taena ví o všem. Jestli ji taky zajmou a zbičují…

Utekla do septa, ale ne dál. Tam na ni čekaly ženy, další septy a také tiché sestry, mladší než čtyři staré babizny v podzemí. „Jsem královna,“ křičela na ně, couvajíc před nimi. „Za tohle vám nechám setnout hlavy. Všechny vás nechám zkrátit o hlavu. Nechtě mne projít.“ Místo toho na ni vztahovaly ruce. Cersei se rozběhla k Matčinu oltáři, ale chytily ji tam, bylo jich snad dvacet. Pak ji kopající a zmítající se odtáhly vzhůru po věžních schodech. Uvnitř cely ji tři tiché sestry podržely, zatímco septa jménem Scolera ji svlékla donaha. Vzala jí dokonce spodní prádlo. Další septa po ní hodila hábit z hrubého plátna. „Tohle nemůžete,“ křičela na ně královna. „Jsem Lannisterka, pusťte mne, můj bratr vás zabije, Jaime vás všechny rozřízne od krku až ke spodku, pusťte mně! Jsem královna!“

„Královna by se měla modlit,“ řekla septa Scolera, než ji nechali nahou ve studené prázdné cele.

Nebyla pokorná Margaery Tyrell, aby si oblékla prostý šat a podřídila se takovému zajetí. Já je naučím, co to znamená dát lva do klece, pomyslela si. Roztrhala hábit na sto kousků, vzala vědro vody a roztřískala je o zeď, pak udělala to samé s nočníkem. Když nikdo nepřišel, začala bušit do dveří pěstmi. Její doprovod byl dole, na náměstí: deset lannisterských strážných a ser Boros Blount. Jakmile se to doslechnou, přijdou pro mne, a odtáhneme toho proklatého Nejvyššího vrabčáka do Rudé bašty v řetězech.

Křičela a kopala a skučela do dveří i okna, dokud neměla ochraptělé hrdlo. Nikdo nezavolal v odpověď, nikdo ji nepřišel zachránit. V cele se začalo stmívat. Také tam byla stále větší zima. Cersei se začala třást. Jak mne tady mohou takto nechat, bez ohně? Jsem jejich královna. Začala litovat, že roztrhala roucho, které jí dali. Na slamníku v rohu byla pokrývka, prodřená věc z tenké hnědé vlny. Byla drsná a škrábavá, ale bylo to jediné, co měla. Cersei se pod ni schoulila, aby se tolik netřásla. Netrvalo dlouho a vyčerpaná upadla do spánku.

Další, co věděla, bylo, že ji třesením budila těžká ruka. V cele byla tma jako v hrobě a nad ní klečela obrovitá ošklivá ženská se svící v ruce. „Kdo jsi?“ zeptala se královna. „Přišla jsi mne osvobodit?“

„Jsem septa Unella. Přišla jsem si poslechnout, jak se mi vyznáváte ze svých vražd a smilnění.“

Cersei srazila její ruku stranou. „Dostanu tvoji hlavu. Neodvažuj se mne dotknout. Jdi pryč.“

Žena vstala. „Výsosti. Za hodinu se vrátím. Možná do té doby budete připravená přiznat se.“

Za hodinu a za hodinu a za hodinu. Tak uplynula ta nejdelší noc, jakou kdy Cersei Lannister prožila. Kromě noci Joffovy svatby. Její hrdlo bylo tak rozedřené od křiku, že mohla stěží polknout. V cele panoval mrazivý chlad. Rozbila svůj nočník a tak si musela dřepnout do kouta a vymočit se tam a pak se dívat, jak se její moč rozlévá po podlaze. Pokaždé, když zavřela oči, znovu se nad ní skláněla Unella, třásla jí a ptala se jí, jestli se chce přiznat ke svým hříchům.

Den nepřinesl žádnou úlevu. Septa Moelle jí při východu slunce přinesla misku vodnaté šedivé kaše. Cersei jí mrštila misku na hlavu. Když jí však přinesli čerstvé vědro s vodou, měla takovou žízeň, že neměla jinou možnost než pít. Když přinesli další oděv, šedý, tenký a páchnoucí plísní, přikryla jím svou nahotu. A toho večera, když se opět objevila septa Moelle, snědla chléb a rybu a požadovala víno na zapití. Žádné víno se neobjevilo, jen septa Unella na své pravidelné návštěvě každou hodinu, aby se královny zeptala, zda je připravená se přiznat.

Co se to jenom děje? divila se Cersei, když tenký výřez oblohy venku za jejím oknem začal opět tmavnout. Jak to, že ještě nikdo nepřišel a neodvedl mne odsud? Nemohla uvěřit, že by Černokotlí opustili svého bratra. Co dělá její rada? Zbabělci a zrádci. Až se odsud dostanu, nechám tu jejich chásku zkrátit o hlavy a najdu si na jejich místa lepší muže.

Třikrát toho dne slyšela vzdálený křik zalétající k ní z náměstí, jenže dav provolával Margaeřino jméno, ne její.

Bylo to blízko k svítání druhého dne a Cersei zrovna vylizovala ze dna misky poslední zbytky ovesné kaše, když se dveře její cely neočekávaně otevřely a dovnitř vešel lord Qyburn. Měla co dělat, aby mu nepadla kolem krku. „Qyburne,“ zašeptala, „och, bohové. Tak ráda vidím tvou tvář. Odveď mne odsud.“

„To mi nikdo nedovolí. Stanete před svatým soudem sedmi, za zradu, vraždu a smilnění.“

Cersei byla tak vyčerpaná, že jí jeho slova zpočátku nedávala smysl. „Tommen. Pověz mi, co můj syn? Je stále králem?“

„Je, Výsosti. Je v bezpečí a v pořádku za hradbami Maegorovy pevnosti, chráněný Královskou gardou. Je však osamělý. Nepokojný. Ptá se po vás a po své malé královně. A zatím mu nikdo neřekl o vašich… vašich.

„…potížích?“ navrhla. „Co je s Margaery?“

„Také bude souzena, stejným soudem, který povede váš proces. Nechal jsem Modrého barda vydat Nejvyššímu septonovi, jak její Výsost poručila. Je teď tady, někde dole pod námi. Moji našeptávači mi říkají, že ho bičují, ale pořád zpívá stejnou sladkou píseň, jakou jsme ho naučili.“

Stejnou sladkou píseň. Její rozum byl otupělý z nevyspání. Wat, ve skutečnosti se jmenuje Wat. Kdyby byli bohové dobří, Wat by mohl zemřít pod posledním šlehem biče, ponechat Margaery bez jakékoli možnosti vyvrátit jeho výpověď. „Kde jsou moji rytíři? Ser Osfryd… Nejvyšší septon má v úmyslu zabít jeho bratra Osneyho, jeho zlaté pláště musí…“

„Osfryd Černokotlý již Městské hlídce nevelí. Král jej propustil z úřadu a dosadil na jeho místo kapitána Dračí brány, jistého Humfreye Vodského.“

Cersei byla tak unavená, že nic z toho nechápala. „Proč by to Tommen dělal?“

„Chlapce nelze z ničeho vinit. Když před něj rada položí nějaké usnesení, podepíše ho a dá na ně svoji pečeť.“

„Moje rada? Kdo to udělal? Ty ne?“

„Běda, byl jsem z rady propuštěn, třebaže mi prozatím umožňují pokračovat v mé práci s eunuchovými našeptávači. Říši nyní vládnou ser Harys a velmistr Pycelle. Poslali havrana do Casterlyovy skály, pozvali vašeho strýce, aby se vrátil ke dvoru a převzal vládu. Pokud to má v úmyslu přijmout, měl by si pospíšit. Mace Tyrell ukončil své obléhání Bouřlivého konce a pochoduje zpátky na město se svojí armádou. A také je hlášeno, že Randyll Tarly sem táhne z Panenského jezírka.“

„Lord Merryweather s tím souhlasil?“

„Merryweather rezignoval na své místo v radě a odjel zpátky na Dlouhostůl se svojí ženou, která nám jako první přinesla zvěst o… obviněních… vůči Její Výsosti.“

„Oni nechali Taenu jít.“ To byla ta nejlepší věc, kterou slyšela od té doby, co řekl Nejvyšší septon ne. Taena mohla znamenat její zkázu. „Co lord Vodský? Jeho lodě… kdyby přivedl jejich posádku na břeh, měl by dost mužů k tomu, aby…“

„Jakmile zvěst o současných potížích Jejího Veličenstva pronikla k řece, lord Vodský zvedl plachty, odstranil vesla a odvelel svoji flotilu na moře. Ser Harys se obává, že má v úmyslu připojit se k lordu Stannisovi, Pycelle zase věří, že se plaví na Kamenoschody, aby se stal pirátem.“

„Moje nádherné válečné koráby.“ Cersei se málem dala do smíchu. „Můj pan otec říkával, že bastardi mají zrádnou povahu. Kéž bych mu jen byla naslouchala.“ Zachvěla se. „Jsem ztracena, Qyburne.“

„Ne. Vzal ji za ruku. „Naděje zůstává. Její Výsost má právo prokázat svou nevinu v božím soudu. Moje královno, váš šampion je připraven. V celých Sedmi královstvích není muže, který by mohl doufat, že se mu může postavit. Stačí, když vydáte příkaz…“

Tentokrát se dala do smíchu. Bylo to směšné, strašlivě směšné, odporně směšné. „Bohové si dělají žerty ze všech našich nadějí a plánů. Mám šampiona, kterého by žádný muž neporazil, ale mám zakázáno použít ho. Jsem královna, Qyburne. Moji čest může bránit pouze přísahající bratr Královské gardy.“

„Chápu.“ Úsměv na Qyburnově obličeji pohasl. „Vaše Veličenstvo, jsem v koncích. Nevím, jakou vám poskytnout útěchu…“

Dokonce i ve svém vyčerpaném, vyděšeném stavu královna věděla, že se neodváží svěřit svůj osud soudnímu dvoru sestávajícímu z vrabčáků. Nemohla spoléhat ani na to, že zasáhne ser Kevan – po tom, co si řekli při jejich posledním setkání. Bude to muset být rozsouzení v božím soudu. Jiný způsob neexistuje. „Qyburne, pro lásku, kterou ke mně chováš, tě prosím, abys za mne poslal vzkaz. Havrana, jestli můžeš. Pokud ne, tak jezdce. Musíš ho poslat do Řekotočí, za mým bratrem. Napiš mu, co se stalo, a pověz mu… pověz mu…“

„Ano, Veličenstvo?“

Rozechvěle si oblízla rty. „Okamžitě přijeď. Pomoz mi. Zachraň mne. Nyní tě potřebuji tak, jako jsem tě nepotřebovala nikdy předtím. Miluji tě. Miluji tě. Miluji tě. Okamžitě přijeď.“

„Jak poroučíte. ‚Miluji tě‘ třikrát?“

„Třikrát.“ Musela ho přesvědčit. „On přijede. Vím, že přijede. Musí. Jaime je moje jediná naděje.“

„Má královno,“ řekl Qyburn, „zapomněla jste? Ser Jaime je bez ruky. Kdyby za vás měl bojovat a prohrál.“

Odejdeme z tohoto světa společně, tak jako jsme na něj přišli. „On neprohraje. Jaime ne. Ne, když je v sázce můj život.“

JAIME

Nový pán Řekotočí byl tak vzteklý, až se celý třásl. „Byli jsme podvedeni,“ řekl. „Tento muž s námi hrál falešnou hru!“ Bodl prstem do Edmura Tullyho a od úst mu odlétla růžová slina. „Za to dostanu jeho hlavu! Já vládnu v Řekotočí, dle králova výnosu, já…“

„Emmone,“ řekla jeho žena, „lord velitel o králově výnosu ví. Ser Edmure o králově výnosu ví. I štolbové o něm vědí.“

„Já jsem tady pánem, já dostanu jeho hlavu!“

„Za jaký zločin?“ Třebaže byl hubený a přepadlý, Edmure v sobě měl ze šlechtice stále víc než Emmon Frey. Byl oděn v prošívaném kabátci z červené vlny s vymrštěným pstruhem vyšitým na hrudi. Na nohou měl modré kamaše a vysoké černé boty. Jeho kaštanové vlasy byly umyté a učesané, rezavý vous úhledně zastřižený. „Udělal jsem všechno, co jste po mně žádali.“

„Tak?“ Jaime Lannister nespal od doby, co Řekotočí otevřelo svoji bránu, a v hlavě mu bušilo. „Nevzpomínám si, že bych tě žádal, abys nechal utéct sera Bryndena.“

„Chtěl jsi po mně, abych se vzdal svého hradu, ne svého strýce. Mohu snad já za to, že jej tvoji muži nechali proklouznout přes svoje obléhací linie?“

Jaimeho to nepobavilo. „Kde je?“ zeptal se podrážděně. Jeho muži prohledali Řekotočí již třikrát, ale po Bryndenovi Tullym jako by se země slehla.

„Neřekl mi, kam má v úmyslu jít.“

„A ty ses ho na to neptal. Jak se dostal z hradu?“

„Ryby umí plavat. Dokonce i černé.“ Edmure se usmál.

Jaime odolával bolestnému pokušení uhodit jej svojí zlatou rukou přes ústa. Pár chybějících zubů by těm jeho úsměvům učinilo přítrž. Na muže, který měl strávit zbytek života ve vězení, byl Edmure navýsost spokojen sám se sebou. „V Casterlyově skále máme tak těsné podzemní kobky, že člověku padnou jako brnění. Nemůžeš se v nich otočit ani si sednout, ani si sáhnout na chodidla, když ti krysy začnou ožírat prsty. Mohl by sis svoji odpověď znovu promyslet?“

Úsměv lorda Edmura se vytratil. „Dal jsi mi své slovo, že se mnou bude zacházeno, jak přísluší mému postavení.“

„Taky že bude,“ řekl jaime. „V těch kobkách s křikem zemřeli vznešenější rytíři než ty a také mnoho urozených pánů. Dokonce jeden král či dva, pokud si dobře vybavuji historii. Tvoje manželka může tu kobku sdílet s tebou, když budeš chtít. Nerad bych vás dva rozděloval.“

„Uplaval,“ řekl Edmure zasmušile. Měl stejně modré oči jako jeho sestra Catelyn a Jaime v nich viděl stejnou zášť, jakou kdysi spatřil v jejích. „Zvedli jsme mříž na Vodní bráně. Ne úplně, jen asi tři stopy. Dost na to, aby se pod vodou vytvořila mezera, i když to pořád vypadalo, že je brána zavřená. Můj strýc je dobrý plavec. Po setmění se vrhl pod hroty.“

A stejným způsobem nepochybně proklouzl pod naším trámem. Bezměsíčná noc, znuděné stráže, černá ryba v černé řece plovoucí tiše po proudu. I kdyby strážní slyšeli šplouchání, přičítali by to želvě či pstruhovi. Edmure čekal po většinu dne, než na znamení kapitulace stáhl zlovlka Starků. Ve zmatku hradu měnícího pány trvalo až do příštího rána, než byl Jaime informován, že Černá ryba mezi zajatci chybí.

Přešel k oknu a zahleděl se na řeku. Byl jasný podzimní den a slunce se odráželo od hladiny vod. Teď už může být Černá ryba deset líg dolů po proudu.

„Musíš ho najít,“ naléhal Emmon Frey.

„Bude nalezen,“ prohlásil Jaime s předstíranou jistotou. „Dokonce i nyní, když spolu mluvíme, po něm pátrají lovci se psy.“ Ser Addam vedl pátrání na jižní straně od řeky, ser Dermot z Dešťolesa na severním. Zvažoval, že do pátrací akce zapojí rovněž říční lordy, ale u Vance, Pipera a jim podobných bylo pravděpodobnější, že Černé rybě spíš pomohou, než aby ho zaklapli do okovů; velké naděje si nedělal. „Možná se dokáže nějaký čas skrývat,“ řekl, „ale nakonec se musí někde objevit.“

„Co když se zase pokusí zabrat si můj hrad?“

„Máš tady posádku dvou set mužů.“ Příliš velkou posádku, popravdě řečeno, ale lord Emmon si zkrátka dělal starosti. Nicméně aspoň nebude mít problémy s přísunem jídla; Černá ryba zanechal Řekotočí plně zásobené. Přesně jak tvrdil. „Nemyslím, že by se po té námaze, jakou vynaložil ser Brynden k tomu, aby se odsud dostal, vracel nazpět.“ Pokud nebude v čele tlupy psanců. Nepochyboval o tom, že Černá ryba má v úmyslu pokračovat v odboji.

„Je to tvoje sídlo,“ řekla lady Genna svému manželovi. „A je na tobě, aby sis ho udržel. Jestli to nedokážeš, tak ho rovnou zapal a uteč zpátky na Skálu.“

Lord Emmmon si promnul ústa. Když ruku odtáhl od rtů, měl ji červenou a slizkou od kyselolistu. „Jistě. Řekotočí je moje a nikdo mi je nevezme.“ A zatímco jej lady Genna táhla ze soláru, obdařil Edmura posledním podezřívavým pohledem.

„Je tu ještě něco, co bys mi rád řekl?“ zeptal se Jaime Edmura, když se ocitli o samotě.

„Tohle byl solár mého otce,“ řekl Tully. „Vládl odsud říčním krajinám, moudře a spravedlivě. Rád sedával u tamtoho okna. Bylo tady dobré světlo, a kdykoli vzhlédl od práce, viděl na řeku. Když měl unavené oči, Cat mu tady čítávala. Malíček a já jsme si tu jednou postavili hrad z dřevěných kostek, hned u dveří. Nikdy nepochopíš, jak se mi dělá zle, když v této místnosti vidím tebe, Králokate. Nikdy nebudeš vědět, jak hodně tebou opovrhuji.“

V tom se mýlil. „Už mnou opovrhovali lepší muži než ty, Edmure.“ Jaime zavolal stráže. „Odveďte jeho lordstvo zpátky do jeho věže a postarejte se, aby dostal najíst.“

Pán Řekotočí odešel mlčky. Nazítří se vydá na cestu na západ. Jeho doprovodu sestávajícímu ze stovky mužů včetně dvaceti rytířů bude velet ser Forley Prester. Nejlepší bude jejich počet zdvojnásobit. Lord Berik by se mohl pokusit Edmura osvobodit, než se dostanou ke Zlatému zubu. Jaime by Tullyho nerad zatýkal potřetí.

Vrátil se do křesla Hostera Tullyho, vytáhl mapu Trojzubce a uhladil ji svojí zlatou rukou. Kam bych šel, kdybych byl Černá ryba?

„Pane veliteli?“ V otevřených dveřích stál strážný. „Je zde lady Westerling a její dcery, jak jste poručil.“

Jaime odstrčil mapu stranou. „Přiveď je dovnitř.“ Alespoň že to děvče nezmizelo taky. Jeyne byla královnou Robba Starka, dívkou, která jej stála všechno. S vlkem v břiše by mohla být nebezpečnější než Černá ryba.

Nevypadala nebezpečně. Byla to štíhlá dívka, ne víc než patnácti či šestnáctiletá, spíš nešikovná než půvabná. Měla úzké boky, ňadra velikosti jablek, hřívu kaštanových vlnitých vlasů a něžné hnědé oči srny. Na dítě docela hezká, usoudil Jaime, ale ne na dívku, kvůli které by měl člověk přijít o království. Obličej měla opuchlý a na čele modřinu, napůl skrytou pod kadeří hnědých vlasů. „Co se ti stalo?“ zeptal se jí.

Dívka odvrátila hlavu. „To nic není,“ řekla její matka, žena s přísnou tváří v šatech z tmavozeleného sametu. Kolem dlouhého hubeného krku jí visel náhrdelník z mušliček. „Nechtěla se vzdát té malé korunky, co jí dal rebel, a když jsem se snažila sundat jí to z hlavy, to umíněné dítě se mi vzpíralo.“

„Byla moje,“ vzlykla Jeyne. „Neměla jsi na to právo. Robb ji nechal udělat pro mne. Milovala jsem ho.“

Její matka ji chtěla uhodit, ale Jaime vkročil mezi ně. „Nic takového tady nestrpím,“ varoval lady Sybell. „Posaďte se, obě.“ Dívka se skrčila v křesle jako vystrašené zvířátko, ale její matka seděla strnule, hlavu zdviženou. „Dáte si víno?“ zeptal se jich. Dívka neodpověděla. „Ne, děkuji,“ řekla její matka.

„Jak si přejete.“ Jaime se otočil k dceři. „Je mi líto tvé ztráty. Ten chlapec měl odvahu, o tom nelze pochybovat. Mám jednu otázku, kterou ti musím položit. Nosíš v sobě jeho dítě, má paní?“

Dívka se vymrštila z křesla a byla by utekla z místnosti, kdyby ji strážný u dveří nepopadl za paži. „Nenosí,“ řekla lady Sybell, zatímco se její dcera vzpírala ve stisku strážného. „O to jsem se postarala, jak tvůj pan otec poručil.“

Jaime přikývl. Tywin Lannister nebyl muž, který by cokoli ponechával náhodě. „Pusť tu dívku,“ řekl strážnému, „už jsem s ní skončil.“ Zatímco Jeyne se vzlykáním utíkala po schodech, pohlédl na její matku. „Rod Westerlingů byl omilostněn a tvůj bratr jmenován pánem Kastameru. Co po nás ještě chcete?“

„Tvůj pan otec mi slíbil dobrý sňatek pro Jeyne a její mladší sestru. Lordy nebo jejich dědice, slíbil, žádné mladší syny nebo nemajetné rytíře.“

Lordy nebo jejich dědice. To určitě. Westerlingové byli starý rod, a hrdý, ale lady Sybell se narodila jako dcera z rodu Kořenářů, z linie povýšených kupců. Její babička byla jakási napůl šílená čarodějka z východu, jak si vzpomínal. A Westerlingové byli zchudlý rod. Mladší synové byli tím nejlepším, v co mohly dcery lady Sybell v důsledku současného dění doufat, ovšem pěkný vypasený hrnec lannisterského zlata by učinil v očích nějakého lorda přitažlivou dokonce i vdovu po mrtvém povstalci. „Sňatky budou,“ řekl Jaime, „ale Jeyne musí počkat dva roky, než se znovu provdá.“ Kdyby si dívka vzala nového manžela příliš brzy a měla s ním dítě, nevyhnutně by se začalo šeptat, že jeho otcem je Mladý vlk.

„Mám také dva syny,“ připomněla mu lady Sybell. „Rollam je zde se mnou, ale Raynald je rytíř a odjel s povstalci ke Dvojčatům. Kdybych byla věděla, co se tam stane, nikdy bych to nedovolila.“ Z jejího hlasu zazníval náznak výtky. „Raynald nevěděl nic o žádné… dohodě s tvým panem otcem. Možná je zajatcem na Dvojčatech.“

Nebo je možná mrtvý. Walder Frey o té dohodě taky nevěděl. „Zeptám se na něho. Pokud je ser Raynald zajatcem, zaplatíme za něj výkupné.“

„Také jsme hovořili o partii pro něho. Nevěsta z Casterlyovy skály. Tvůj pan otec říkal, že by Raynald měl dostat nějakou Joy, pokud všechno dopadne, jak doufal.“

Mrtvé ruce lorda Tywina námi všemi hýbou dokonce i z hrobu. „Joy je nemanželská dcera mého zesnulého strýce Geriona. Zásnuby lze dohodnout, pokud si to přeješ, ale sňatek musí počkat. Joy bylo devět či deset, když jsem ji viděl naposledy.“

„Nemanželská dcera?“ Lady Sybell vypadala, jako by spolkla citron. „Chceš Westerlinga oženit s bastardem?“

„O nic víc, než bych chtěl, aby se Joy provdala za syna nějaké přeběhlické čubky. Zasluhuje si lepšího.“ Jaime by tu ženu nejraději zaškrtil jejím náhrdelníkem z mušliček. Joy byla milé dítě, i když osamělé; její otec byl Jaimeho oblíbený strýc. „Tvoje dcera má desetkrát větší cenu než ty, paní. Zítra ráno odjedeš s Edmurem a rytířem Forleym. Do té doby se mi kliď z očí.“ Vykřikl na strážného a lady Sybell odešla se rty stisknutými pevně k sobě. Jaimeho napadlo, kolik toho o machinacích své ženy ví lord Gawen. Kolik toho my muži kdy víme?

Když Edmure a Westerlingové odjeli, provázely je čtyři stovky mužů; Jaime v posledním okamžiku ještě jednou znásobil jejich počet. Jel s nimi několik mil, aby si promluvil se sérem Forleym. Ačkoli měl na suknici býčí hlavu a na přilbici rohy, měl do býka daleko. Byl to malý, hubený, umíněný muž. Se svým špičatým nosem, holou lebkou a prošedivělým hnědým vousem vypadal spíš jako hostinský než jako rytíř. „Nevíme, kde je Černá ryba,“ připomněl mu Jaime, „ale pokud je v jeho silách Edmura osvobodit, udělá to.“

„To se nestane, můj pane.“ Jako většina hostinských nebyl ser Forley ničí blázen. „Náš postup budou chránit průzkumníci a předsunutí jezdci a na noc budeme tábor opevňovat. Vybral jsem deset mužů, kteří budou zůstávat s Tullym ve dne v noci, svoje nejlepší lučištníky. Kdyby měl sjet jen na stopu z cesty, vypustí do něj tolik šípů, že by jej jeho vlastní matka považovala za ježka.“

„Výborně.“ Jaime by byl rád, kdyby se Edmure dostal bezpečně do Casterlyovy skály, ovšem raději by ho nechal zabít než uprchnout. „A přiděl nějaké lučištníky také k dceři lorda Westerlinga.“

Ser Forley vypadal zaraženě. „Gawenovu děvčeti? Ona je –“

„– vdova po Mladém vlkovi,“ dořekl za něj Jaime, „a dvakrát tak nebezpečná jako Edmure, kdyby nám měla uprchnout.“

„Jak si přeješ, můj pane. Budeme ji hlídat.“

Když Jaime jel podél kolony zpátky do Řekotočí, musel překlusat kolem Westerlingů. Lord Gawen mu vážně pokývl, když jej míjel, ale lady Sybell se dívala jakoby skrze něho, očima jako úlomky ledu. Jeyne jej neviděla vůbec. Vdova jela s pohledem sklopeným k zemi, zahalená v plášti s kápí. Pod jeho těžkými záhyby měla šaty ušité z nádherné látky, ale potrhané. Roztrhala si je sama, na znamení smutku, uvědomil si Jaime. To její matku určitě nepotěšilo. A taky ho napadlo, zda by si Cersei roztrhala šaty, kdyby se někdy dozvěděla, že je mrtvý on.

Nezamířil rovnou zpátky k hradu, ale přejel ještě jednou Rejdivý proud, aby navštívil Edwyna Freye a probral s ním převoz zajatců jeho dědečka.

Freyova armáda se začala rozpadat během několika hodin po kapitulaci Řekotočí; vazalové lorda Waldera a svobodní jezdci se rozjížděli do svých domovů. Freyové, kteří tam ještě zbyli, rozebírali tábor, ale Edwyna našel se svým nemanželským strýcem v altánu toho druhého.

Skláněli se tam nad mapou, zaníceně diskutovali, ovšem jakmile Jaime vstoupil, přestali. „Lorde veliteli,“ řekl Řeka s chladnou zdvořilostí, ale Edwyn vyhrkl: „Na tvých rukou je krev mého otce.“

To Jaimeho zarazilo. „Jak to?“

„To ty jsi ho poslal domů, ne snad?“

Někdo musel. „Přihodilo se seru Rymanovi něco zlého?“

„Byl oběšen i s celou svou družinou,“ řekl Walder Řeka. „Psanci je chytili dvě lígy jižně od Krásnotrhu.“

„Dondarrion?“

„On, nebo Thoros nebo ta žena Kamenosrdce.“

Jaime se zamračil. Ryman Frey byl blázen, zbabělec a ochlasta, člověk, kterého nebude nikdo postrádat, tím méně některý z jeho druhů Freyů. Pokud měly něco značit Edwynovy suché oči – dokonce ani vlastní syn jej neoplakával dlouho. Přesto… ti psanci mají stále větší kuráž, když se odváží pověsit dědice lorda Waldera necelý den jízdy od Dvojčat. „Kolik mužů měl ser Ryman s sebou?“ zeptal se.

„Tři rytíře a tucet zbrojnošů,“ odpověděl Řeka. „Vypadá to, jako by téměř věděli, že se bude vracet do Dvojčat – a s tak malým doprovodem.“

Edwyn zkřivil ústa. „Vsadil bych se, že v tom měl prsty můj bratr. Poté, co zavraždili Meretta a Petyra, nechal psance uniknout. Teď když je náš otec mrtvý, stojím mezi Černým Walderem a Dvojčaty jenom já.“

„Na to nemáš důkaz,“ namítl Walder Řeka.

„Já důkaz nepotřebuju. Znám svého bratra.“

„Tvůj bratr je v Mořské stráži,“ zabručel Řeka. „Jak by mohl vědět, že se ser Ryman vrací do Dvojčat?“

„Někdo mu to řekl,“ odpověděl Edwyn hořce. „Vím, že má u nás v táboře svoje špehy.“

A ty máš svoje v Mořské stráži. Jaime věděl o hluboké nevraživosti panující mezi Edwynem a Černým Walderem, ale nestaral se ani za mák, který z nich bude nástupcem jejich pradědečka jako pán Přechodu.

„Pokud mne omluvíte, že jsem vtrhl do vašeho smutnění,“ řekl suchým tónem, „jsou zde jiné záležitosti, které je třeba probrat. Až se vrátíte do Dvojčat, informujte prosím lorda Waldera, že král Tommen požaduje všechny zajatce, kteří byli uvězněni na Rudé svatbě.“

Ser Walder se zamračil. „Jde o velmi cenné muže, pane.“

„Jeho Veličenstvo by je nechtělo, kdyby byli bezcenní.“

Frey a Řeka si vyměnili pohledy. „Můj pan otec bude za tyto zajatce očekávat odškodné,“ řekl Edwyn nakonec.

A dostane je, až mi naroste nová ruka, pomyslel si Jaime. „Všichni něco očekáváme,“ řekl mírným tónem. „Povězte, je mezi zajatci ser Raynald Westerling?“

„Lasturový rytíř?“ Edwyn se ušklíbl. „Toho bys našel na dně Zeleného bodce, krmí tam ryby.“

„Byl na nádvoří, když naši muži přišli zabít zlovlka,“ řekl Walder Řeka. „Whalen požadoval jeho meč a on jej odevzdal celkem poslušně, ale když začali lučištníci střílet po vlkovi, popadl Whalenovu sekeru a začal tu zrůdu vysekávat ze sítě, kterou na ni hodili. Whalen říká, že utržil zásah šípem do ramene a dalším do břicha, a přesto se mu nějak podařilo dostat se na ochoz na hradbách a skočit do řeky.“

„Na schodech za sebou nechal krvavou stezku,“ řekl Edwyn.

„Našli jste jeho mrtvolu?“ zajímal se Jaime.

„Našli jsme tisíc mrtvol. Po několika dnech strávených v řece vypadají všechny stejně.“

„Totéž jsem slyšel o oběšencích,“ řekl Jaime, než odešel.

Do příštího rána toho zůstalo z táborů armády Freyů jen málo, kromě much, koňského hnoje a šibenice sera Rymana, osaměle stojící vedle Rejdivého proudu. Jeho bratranec chtěl vědět, co s ní má udělat, a také s obléhacími stroji, které nechal postavit, s beranidly, věžemi a trébuchety. Daven navrhl, aby všechno odtáhli k Havranostromu a tam to použili, ale Jaime mu řekl, ať všechno zapálí, šibenicí počínaje. „Chci se s lordem Tytosem vypořádat sám. Nebudu k tomu potřebovat obléhací věž.“

Daven se zasmál skrze svůj rozježený vous. „Souboj muže proti muži, bratránku? Byl by sotva spravedlivý. Tytos je šedivý stařec.“

Šedivý stařec se dvěma rukama.

Té noci spolu on a ser Ilyn bojovali tři hodiny. Byla to jedna z jeho lepších nocí. Kdyby to bylo doopravdy, Payne by ho zabil jen dvakrát. Obvykle to bylo půl tuctu smrtí, a některé noci byly ještě horší. „Když to takto vydržím ještě rok, možná budu tak dobrý jako Pecka,“ prohlásil Jaime a ser Ilyn vydal kdákavý zvuk, který znamenal, že se dobře baví. „Pojď, vypijeme ještě něco z toho dobrého červeného vína lorda Tullyho.“

Víno se stalo součástí jejich večerního rituálu. Ser Ilyn byl dokonalým pijáckým společníkem. Nikdy mu neskákal do řeči, nestalo se, že by s něčím nesouhlasil, nikdy si nestěžoval ani nežádal o laskavosti, nevyprávěl hloupé příběhy. Jenom mlčky pil a naslouchal.

„Měl bych nechat vyříznout jazyk všem svým přátelům,“ řekl Jaime, když jim naléval poháry, „a taky svým příbuzným. Mlčenlivá Cersei by byla milá. Ačkoli bych postrádal její jazyk, když bychom se líbali.“ Napil se. Víno bylo temně rudé, sladké a těžké. Jak jím prostupovalo, zahřívalo jej. „Už si ani nevzpomínám, kdy jsme se líbali poprvé. Zpočátku to bylo nevinné. Až nakonec nebylo.“ Dopil víno a postavil pohár stranou. „Tyrion mi jednou řekl, že děvky tě většinou nelíbají. Ošukají tě naslepo, ale nikdy nepřiloží rty na tvoje. Myslíš si, že moje sestra líbá Černokotlého?“

Ser Ilyn neodpověděl.

„Nemyslím, že by bylo vhodné, abych zabil svého bratra v přísaze. Stačilo by ho vykleštit a poslat na Zeď. Přesně to udělali s Lucamorem Chlípným. Ser Osmund se ovšem zřejmě nebude stavět k vykleštění příznivě. Také musím vzít v úvahu jeho bratry. Mohli by být nebezpeční. Když Aegon Hanebný poslal sera Terrence Toynea na smrt za to, že spal s jeho milenkou, Toyneovi bratři se ho pak snažili ze všech sil zabít. Sice se jim to díky Dračímu rytíři nepodařilo, což ovšem neznamená, že by to nezkoušeli. Všechno je to zapsáno v Bílé knize. Všechno kromě toho, co mám udělat s Cersei.“

Ser Ilyn si přejel prstem přes hrdlo.

„Ne,“ řekl Jaime. „Tommen přišel o bratra a o muže, kterého považoval za svého otce. Kdybych měl zabít jeho matku, nenáviděl by mne za to… a ta jeho roztomilá ženuška by si jistě našla způsob, jak jeho nenávist obrátit ve prospěch Vysoké zahrady.“

Ser Ilyn se usmál způsobem, který se Jaimemu vůbec nelíbil. Ošklivý úsměv. Ošklivá duše. „Moc mluvíš,“ řekl mu.

Příštího dne se do hradu vrátil ser Dermot z Dešťolesa s prázdnýma rukama. Když byl otázán, co našel, odpověděl: „Vlky. Celé stovky zatracených vlků.“ Přišel kvůli nim o dva zbrojnoše na hlídce. Vlci se vynořili ze tmy a sežrali je. „Ozbrojené muže, v brnění a vařené kůži, a přesto z nich ty bestie neměly strach. Než Jaté zemřel, řekl, že tu smečku vedla vlčice obludné velikosti. Podle jeho slov zlovlk. Vlci se dostali také mezi naše koně. Ti proklatí bastardi zabili mého oblíbeného hnědáka.“

„Kruh z ohňů kolem vašeho tábora by je možná odradil,“ řekl Jaime. Nemohl si pomoci, ale musel přemýšlet o tom, zda by zlovlk sera Dermota nemohl být tentýž, který napadl tenkrát blízko rozcestí Joffreyho?

Vlci či ne, ser Dermot si vzal čerstvé koně a další muže a příštího rána znovu vyjel pátrat po Bryndenu Tullym. Téhož odpoledne přišli za Jaimem lordi Trojzubce, aby ho požádali o svolení vrátit se na svá území. Dovolil jim to. Lord Piper chtěl také vědět, co je s jeho synem Marquem. „Všichni zajatci budou vykoupeni,“ ujistil ho Jaime. Říční lordi odcházeli, jen lord Karyl Vance se ještě zdržel a řekl: „Lorde Jaime, musíš se vydat do Havranostromu. Dokud bude Jonos u jeho bran, Tytos se nikdy nevzdá, ale vím, že před tebou koleno ohne.“ Jaime mu za tuto radu poděkoval.

Silnokanec odcházel jako poslední. Chtěl se vrátit do Darry, jak slíbil, a bojovat proti psancům. „Jeli jsme přes polovinu zatracené říše – a kvůli čemu? Abys přiměl Edmura pomočit si kaťata? To je k ničemu. Já potřebuji boj. Já chci Ohaře, Jaime. Ohaře nebo toho psaneckého lorda.“

„Ohařova hlava je tvoje, když mu ji dokážeš vzít,“ řekl Jaime, „ale Berika Dondarriona chci živého, aby mohl být odveden do Králova přístaviště. Tisíce lidí jej musí vidět umírat, jinak mrtvý nezůstane.“ Silnokanec bručel, ale nakonec souhlasil. Příštího dne odjel se svým panošem a zbrojnoši, a také s Bezvousým Jonem Bettleyem, který usoudil, že honit psance bude lepší než se vrátit ke své proslule nehezké manželce. Zřejmě měla vous, který lord Jon postrádal.

V hradu stále zbývala posádka, se kterou se musel Jaime vypořádat. Všichni do jednoho přísahali, že o plánech sera Bryndena ani o tom, kam se mohl vydat, nic nevědí. „Lžou,“ trval na svém Emmon Frey, ale Jaime byl jiného mínění. „Když se o své plány s nikým nepodělíš, nikdo tě nemůže zradit,“ poznamenal. Lady Genna navrhla, že by pár mužů mohli podrobit výslechu. Odmítl to. „Dal jsem Edmurovi svoje slovo, že pokud se vzdá, nikomu z posádky se nic nestane.“

„To od tebe bylo rytířské,“ řekla jeho teta, „jenže tady je zapotřebí síly, ne šlechetnosti.“

Zeptej se Edmura jak jsem šlechetný, pomyslel si Jaime. Zeptej se ho na ten trébuchet. Nemyslel si, že by si ho mohli mistři při psaní dějin plést s princem Aemonom Dračím rytířem. Přesto se cítil podivně spokojený. Válka byla téměř vyhraná. Dračí kámen padl a on nepochyboval, že Bouřlivý konec jej bude brzy následovat. Stannis byl na Zdi. Seveřané ho nebudou mít o nic raději, než měli bouřliví lordi. Pokud jej nezničí Roose Bolton, tak zima určitě.

Sám zde v Řekotočí splnil svou úlohu, aniž by při tom pozvedl zbraně proti Starkům nebo Tullyům. Jakmile najde Černou rybu, bude se moci svobodně vrátit do Králova přístaviště, kam patřil. Moje místo je u krále. U mého syna. Chtěl by to Tommen vědět? Ta pravda by chlapce stála trůn. Měl bys raději otce, nebo křeslo, chlapče? Jaime si přál znát odpověď. Rád značkuje papíry svou pečetí. Ten chlapec by mu možná nevěřil, to je jisté. Cersei by prohlásila, že je to lež. Moje drahá sestra, podvodnice. Musel by najít nějaký způsob, jak vykroutit Tommena z jejích spárů dřív, než se chlapec stane dalším Joffreym. A když už by byl v tom, našel by mu také novou malou radu. Kdyby mohla být Cersei nějak odstavena stranou, ser Kevan by možná souhlasil, že se stane Tommenovým pobočníkem. A pokud ne, nu, Sedm království nedostatkem dobrých mužů netrpělo. Dobrou volbou by byl Forley Prester nebo Roland z Crakehallu. Pokud by to měl být někdo jiný než zápaďan, aby byli spokojeni i Tyrellové, vždycky tu byl Matthis Rowan… nebo lord Petyr. Malíček byl stejně přátelský, jako byl chytrý, ale příliš nízkého původu, než aby mohl ohrožovat některého z velkých lordů, když neměl svoje vojsko. Dokonalý pobočník.

Tullyjská posádka odjela příštího rána, zbavená všech svých zbraní a zbroje. Každý muž dostal svolení odnést si s sebou na hřbetě jídlo na tři dny a oblečení. Také museli složit slavnostní přísahu, že nepozvednou zbraně proti lordu Emmonovi nebo rodu Lannisterů. „Když budeš mít štěstí, tak tu přísahu dodrží jeden z deseti mužů,“ řekla mu lady Genna.

„V pořádku. Raději budu čelit devíti mužům než jednomu. Ten desátý by mohl být tím, který mne zabije.“

„Těch ostatních devět tě zabije stejně rychle.“

„Lepší než zemřít v posteli.“ Nebo na latríně.

Dva muži se rozhodli, že s ostatními neodejdou. Ser Desmond Grell, starý zbrojmistr lorda Hostera dal přednost tomu, připojit se k raději k černým. Totéž učinil ser Robin Ryger, řekotočský kapitán stráží. „Tento hrad mi byl domovem po čtyřicet let,“ řekl ser Desmond. „Říkáš, že mohu svobodně odejít, jenže kam? Na to, abych se mohl živit jako potulný rytíř, jsem příliš starý a příliš otylý. Ale na Zdi jsou muži vždycky vítáni.“

„Jak si přeješ,“ řekl Jaime, třebaže to byla nepříjemná přítěž. Dovolil jim nechat si své zbraně a zbroj a určil tucet mužů Gregora Clegana, aby ty dva doprovodili do Panenského jezírka. Velení svěřil Raffordovi, kterému říkali Sladký Raff. „Dohlédni, aby se zajatci dostali do Panenského jezírka bez újmy na zdraví,“ řekl mu, „jinak ti bude to, co provedl ser Gregor Kozovi, připadat jako veselý žertík ve srovnání s tím, co udělám já tobě.“

Uplynulo několik dalších dní. Lord Emmon shromáždil na nádvoří veškeré Řekotočí, lidi lorda Edmura i svoje vlastní a mluvil k nim bezmála tři hodiny o tom, co se od nich očekává, když je teď jejich pánem. Čas od času mávl svým glejtem, zatímco zasmušilí štolbové, děvečky a kováři mlčky naslouchali a na všechny se snášel lehký déšť.

Naslouchal také zpěvák, ten, kterého vzal Jaime Rymanu Freyovi. Jaime se k němu postavil do otevřených dveří, kde bylo sucho. „Jeho lordstvo mělo být zpěvákem,“ řekl ten muž. „Tahle promluva je delší než pochodová balada a nemyslím si, že by mu už docházel dech.“

Jaime se musel zasmát. „Lord Emmon dýchat nemusí, pokud může přežvykovat. Napíšeš o tom píseň?“

„Nějakou legrační. Nazvu ji ‚Promluva k rybám‘.“

„Hlavně ji nehraj v doslechu mé tety.“ Jaime si toho muže nikdy předtím nevšiml. Byl to malý chlapík v otrhaných zelených kalhotách a rozedřené haleně ve světlejším odstínu zeleni, s hnědými koženými záplatami přes díry. Nos měl dlouhý a špičatý, jeho úsměv byl široký a nenucený. Na límec mu spadaly řídké hnědé vlasy, zacuchané a nemyté. Padesát, hádal Jaime, potulný zpěvák, těžce zkoušený životem. „Nebyl jsi muž sera Rymana, když jsem tě našel?“ zeptal se.

„Jen na čtrnáct dní.“

„Čekal jsem, že odejdeš s Freyi.“

„Tamhleten je taky Frey,“ řekl zpěvák a pokývl na lorda Emmona, „a tenhle hrad mi připadá jako docela útulné místečko k přečkání zimy. Bělozubý Wat odešel se sérem Forleym, tak mě napadlo, že zkusím získat jeho místo. Wat má ten svůj vysoký sladký hlas, člověk nemůže doufat, že by se mu mohl rovnat. Ale znám dvakrát tolik neslušných písniček než on. Prosím pána za prominutí.“

„Snaž se dobře vycházet s mojí tetou,“ poradil mu Jaime. „Pokud doufáš, že tady přečkáš zimu, a starej se o to, aby se tvoje hraní líbilo hlavně lady Genně. To ona zde bude mít hlavní slovo.“

„Ne vy?“

„Moje místo je u krále. Nezůstanu tady dlouho.“

„To mě mrzí, pane. Znám lepší písně než ‚Deště Kastameru‘. Mohl bych vám zahrát… och, všechny možné věci.“

„Někdy jindy,“ řekl Jaime. „Máš nějaké jméno?“

„Tom Sedmistruna, nechať to potěší pána.“ Zpěvák smekl klobouk. „Většinou mi ale říkají Tom Sedma.“

„Zpívej sladce, Tome Sedmo.“

Té noci se mu zdálo, že je zpátky ve Velkém Baelorově septu, stále stojí na stráži nad mrtvolou svého otce. Septum bylo tiché a temné, dokud se ze stínů nevynořila žena a pomalu nezamířila ke katafalku. „Sestro?“ řekl.

Jenže to nebyla Cersei. Byla celá v šedém. Tichá sestra. Kápě a závoj zakrývaly její rysy, ale viděl svíce hořící v zelených jezírcích jejích očí. „Sestro,“ řekl, „co ode mě chceš?“ Jeho poslední slovo se odráželo sem a tam septem, chcešchcešchcešchcešchcešchcešchcešchceš.

„Já nejsem tvoje sestra, Jaime.“ Zvedla bledou měkkou ruku a stáhla si kápi. „Copak jsi na mě zapomněl?“

Mohu zapomenout na někoho, koho vůbec neznám? Ta slova mu uvízla v hrdle. Znal ji, ale bylo to už tak dávno…

„Zapomeneš také na svého vlastního otce? Říkám si, zda jsi ho vůbec kdy opravdu znal.“ Její oči byly zelené, vlasy jako z tepaného zlata. Nedokázal by říct, jak je stará. Patnáct, pomyslel si, nebo padesát, vystoupila po schodech a stanula nad márami. „Nikdy nesnesl, když se mu někdo smál. To byla věc, kterou nenáviděl nejvíc ze všech.“

„Kdo jsi?“

„Otázka je, kdo jsi ty?“

„Tohle je sen.“

„Opravdu?“ Smutně se usmála. „Spočítej si ruce, dítě.“

Jedna. Jedna ruka, těsně sevřená kolem jílce meče. Jen jedna. „Ve svých snech mívám vždycky dvě ruce.“ Zvedl pravou paži a nechápavě hleděl na ošklivý pahýl.

„Všichni sníme o věcech, které nemůžeme mít. Tywin snil o tom, že jeho syn bude jednoho dne slavným rytířem, že jeho dcera bude královnou. Snil o tom, že budou tak silní a stateční a krásní, že se jim nebude nikdo nikdy smát.“

„Já jsem rytíř,“ řekl jí, „a Cersei je královna.“

Po tváři jí stekla slza. Znovu si zvedla kápi a otočila se k němu zády. Jaime za ní volal, ale ona již odcházela, její sukně táhnoucí se po podlaze zpívaly ukolébavky. Neopouštěj mne, chtěl za ní zavolat, ale už byla pryč.

Probudil se ve tmě, rozechvělý. V místnosti panoval chlad. Jaime ze sebe odhodil pahýlem pravé ruky pokrývky. Oheň v krbu odumřel, jak si všiml, a okno se díky větru otevřelo. Přešel hrobově temnou komnatu, aby zavřel okenice, ale když sáhl na okno, jeho bosé chodidlo uklouzlo v něčem vlhkém. Jaime ohromeně ucouvl. První, co ho napadlo, byla krev, ale krev nemohla být tak studená.

Byl to sníh zalétající dovnitř oknem.

Místo aby okenice zavřel, otevřel je dokořán. Nádvoří pod ním pokrývala tenká bílá vrstva, stále narůstající. Chrliče na cimbuří na sobě měly bílé kápě. Vločky padaly tiše, pár jich zalétalo do okna a roztávaly mu na tváři. Jaime viděl svůj vlastní dech.

Sníh v říčních krajinách. Pokud sněžilo tady, brzy přijde sníh také do Lannisportu a pak dál do Králova přístaviště. Zima pochoduje na jih a polovina našich sýpek zeje prázdnotou. Úroda, která ještě zůstávala na polích, byla odsouzena k záhubě. Už nebude žádná další setba, žádná naděje na ještě jednu poslední úrodu. Zjistil, že přemýšlí o tom, jak jeho otec nakrmí říši. Teprve po chvíli si uvědomil, že Tywin Lannister je mrtvý.

Když přišlo ráno, bylo sněhu po kolena a ještě víc v božím háji, kde se pod stromy navršily závěje. Panoši, štolbové a urozená pážata se znovu pod jeho studeným bílým kouzlem proměnili v děti a bojovali na nádvořích a podél cimbuří válku se sněhovými koulemi. Jaime slyšel, jak se smějí. Byl kdysi čas, a nebylo to tak dávno, kdy by také dělal sněhové koule s těmi nejlepšími z nich a házel je po Tyrionovi, když se batolil kolem, nebo strkal sníh Cersei za šaty. Jenže na to, abys udělal slušnou kouli, potřebuješ dvě ruce.

Ozvalo se zaklepání na dveře. „Podívej se, kdo je to, Pecko.“

Byl to řekotočský starý mistr. Ve vrásčité ruce svíral vzkaz. Vymanův obličej byl stejně bílý jako sníh za oknem. „Já vím,“ řekl Jaime, „přiletěl bílý havran z Citadely. Přišla zima.“

„Ne, můj pane. Ten pták přiletěl z Králova přístaviště. Osmělil jsem se… Nevěděl jsem…“ Podal mu dopis.

Jaime si jej přečetl v okenním sedátku, zalitý světlem chladného rána. Qyburnova slova byla strohá a k věci, Cerseina horečnatá a naléhavá. Okamžitě přijeď, psala. Pomoz mi. Zachraň mne. Nyní tě potřebuji tak, jako jsem tě nepotřebovala nikdy předtím. Miluji tě. Miluji tě. Miluji tě. Přijeď okamžitě.

Vyman otálel u dveří, čekal, a Jaime cítil, že i Pecka ho pozoruje. „Přeje si můj pán odpovědět?“ zeptal se mistr po dlouhém mlčení.

Na dopise přistála sněhová vločka. Jak se rozpustila, inkoust se začal rozpíjet. Jaime pergamen sroloval tak těsně, jak mu to jedna ruka dovolovala, a podal jej Peckledonovi. „Ne,“ řekl. „Hoď to do ohně.“

SAMWELL

Nejnebezpečnějším úsekem cesty byl ten poslední. Už v Tyroši je varovali, že se Redwynské úžiny hemží veslicemi. Stromovinská flotila byla na opačném konci Západozemí, a tak železní muži vyplenili Ryamův přístav a Vínoměsto s Hvězdicovým přístavem si zabrali pro sebe, využívajíce je jako základny; odtud přepadali lodě, jež měly namířeno do Starého města.

Ze stožárového koše třikrát spatřili veslice. Po dvakráte byly hodně vzadu a Skořicový vítr jim snadno unikl. Třetí se objevila nedlouho před západem slunce, aby je odřízla od Šeptavice. Když spatřili její rychle se zvedající a klesající vesla bičující měděné vody do běla, poslala Kojja Mo do střílen svoje lučištníky s jejich velkými luky ze dřeva zlatosrdce, které střílely šípy o mnoho dál a přesněji než proslulý dornský tis. Čekala, dokud veslice nepřiplula na dvě stě yardů, pak vydala příkaz ke střelbě. Sam střílel s nimi a tentokrát měl dojem, že jeho šíp zasáhl loď. Stačila jediná salva. Veslice se stočila k jihu, aby si našla snadnější kořist.

Když vplouvali do Šeptavice, již se smrákalo. Fialka stála na přídi s děťátkem, s vyvrácenou hlavou hleděla na hrad vysoko na útesech. „Tři věže,“ řekl jí Sam, „sídlo rodu Costaynů.“ Proti večerním hvězdám s pochodněmi plápolajícími z oken vypadal hrad úchvatně, ale Sam byl smutný, že jej vidí. Jejich cesta byla téměř u konce.

„Je tak vysoký,“ obdivovala ho Fialka.

„Počkej, až uvidíš Vysokou věž.“

Dallino děťátko začalo plakat. Fialka si rozevřela halenu a přiložila chlapce k prsu. Usmála se, když ho kojila, a pohladila ho po hebkých hnědých vláscích. Začala to dítě milovat stejně jako to, které nechala na Zdi, uvědomil si Sam. Doufal, že bohové budou k oběma maličkým laskaví.

Železní muži pronikli dokonce i do chráněných vod Šeptavice. Když přišlo ráno a Skořicový vítr pokračoval v plavbě směrem ke Starému městu, začala loď narážet na mrtvoly unášené do moře. Na některých z těl seděla hejna vran, která se hlučně vznášela do vzduchu, když labutí loď narazila do jejich groteskně napuchlých plavidel. Na březích se objevila sežehnutá pole a vypálené vesnice a mělčiny i pruhy písku byly poseté lodními vraky. Většinou to byly obchodní a rybářské lodě, ale viděli také opuštěné veslice a vraky dvou velkých válečných korábů. Jeden byl až po čáru ponoru spálený, zatímco v boku druhého, tam kde do něj narazili beranidlem, zela obrovská rozježená díra.

„Tady bitva,“ řekl Xhondo. „Ne moc dávno.“

„Kdo by byl takový blázen, aby útočil tak blízko Starého města?“

Xhondo ukázal na napůl potopenou veslici na mělčinách. Z jejího stěžně visely zbytky praporce, očazené a potrhané. Ten znak ale Sam nikdy předtím neviděl: rudé oko s černou zřítelnicí pod černou železnou korunou podpíranou dvěma vránami. „Čí je to znak?“ zeptal se. Xhondo jen pokrčil rameny.

Příští den byl chladný a mlhavý. Jak Skořicový vítr proplouval kolem další vypleněné vesnice, z mlhy vyklouzla válečná galéra a pomalu zamířila jejich směrem. Za galeonovou figurou štíhlé panny oblečené do listí a třímající oštěp byl nápis Lovkyně. O okamžik později se po obou jejích stranách objevily menší galéry, jako pár stejných loveckých psů plížících se svému pánovi v patách. K Samově úlevě z nich plápolal praporec s jelenem a lvem krále Tommena nad stupňovitou bílou věží Starého města s korunou z ohně.

Kapitán Lovkyně byl vysoký muž v kouřově šedém plášti olemovaném rudými saténovými plameny. Navedl svoji galéru podél boku Skořicového větru, nechal zvednout vesla a křikl, že jde na palubu. Zatímco jeho lučištníci a střelci Kojji Mo obezřetně pozorovali jedni druhé přes úzký pás vody, přešel s půl tuctem rytířů na palubu labutí lodi, pokývl Ouhuru Moovi a zeptal se, zda smí vidět jeho palubní prostory. Otec a dcera se krátce poradili, pak souhlasili.

„Omlouvám se,“ řekl kapitán, když byla prohlídka u konce. „Mrzí mne, že musí poctiví lidé trpět tak nezdvořilé zacházení, ale raději tohle než železní muži ve Starém městě. Před pouhými čtrnácti dny ti proklatí bastardi chytili v úžinách tyrošskou obchodní loď. Pozabíjeli její posádku, oblékli si jejich šaty a s pomocí barev, které tam našli, si obarvili vousy do půl stovky odstínů. Měli v úmyslu proniknout takto za hradby, pak zapálit přístav a otevřít bránu zevnitř, zatímco my bychom bojovali s ohněm. Možná by jim to i vyšlo, ale cestou narazili na Věžní paní, jejíž mistr veslařů má tyrošskou manželku. Když spatřil jejich zelené a červené vousy, pozdravil je v jazyce Tyroše, jenže nikdo z nich neznal slova, aby jeho pozdrav opětoval.“

Sam byl zděšený. „Přece nemohou zaútočit na Staré město.“

Kapitán Lovkyně si jej změřil zvídavým pohledem. „Tohle nejsou obyčejní nájezdníci. Železní muži vždycky pořádali nájezdy všude, kde mohli. Bez varování udeřili z moře, ukradli zlato a ženy a odpluli pryč, ale zřídkakdy šlo o víc než jednu či dvě veslice a nikdy jich nebylo víc než půl tuctu. Teď nás obtěžují stovky lodí. Vyplouvají ze Štítových ostrovů a obsadili také některé z menších ostrůvků kolem Stromoviny. Zabrali si Kamenokrabský záliv, Ostrov prasat a Palác Mořské panny a další hnízda mají na Koňskokopytní skále a v Bastardově kolébce. Na to, abychom je mohli vyhnat, nám bez flotily lorda Redwyna chybí lodě.“

„Co na to lord Hightower?“ vyhrkl Sam. „Můj otec vždycky říkal, že je stejně bohatý jako Lannisterové a že může velet třikráte více mečům než kterýkoli jiný vazal Vysoké zahrady.“

„To ano,“ přitakal kapitán, „jenže meče proti železným nic nezmohou, pokud neumí muži, kteří je třímají, chodit po vodě.“

„Vysoká věž musí něco udělat.“

„To jistě. Lord Leyton je zamčený nahoře ve své věži spolu s Šílenou pannou, bádají v kouzelných knihách. Možná se mu podaří vyvolat armádu z hlubin. Nebo taky ne. Baelor staví galéry, Gunthor má na starosti přístav, Garth cvičí nové rekruty a Humfrey odjel do Lysu, aby najal žoldáky. Kdyby se mu podařilo vyžebrat flotilu od manžela té jeho prostopášné sestry, můžeme začít oplácet železným jejich vlastní mincí. Do té doby nám nezbývá než být na stráži a čekat, až ta mrcha královna v Králově přístavišti pustí lorda Paxtera ze svého vodítka.“

Hořkost zaznívající z kapitánových posledních slov Sama šokovala stejně jako to, co řekl. Jestli Královo přístaviště přijde o Staré město a Stromovinu, celá říše se rozpadne na kusy, pomyslel si, když se díval, jak Lovkyně a její sestry odplouvají.

Napadlo ho, zda je v bezpečí Parožnatý vrch. Pozemky Tarlyů se nacházely ve vnitrozemí uprostřed hustě zalesněných kopců, stovku líg severně od Starého města a hodně daleko od jakéhokoli pobřeží. Měli by být daleko mimo dosah železných mužů a veslic, i když jeho otec bojoval v říčních krajinách a hrad měl ve své posádce jen hrstku mužů posádky. Jenže Mladý vlk si nepochybně myslel totéž o Zimohradu – až do té noci, kdy jeho hradby slezl Theon Přeběhlík. Sam nedokázal snést pomyšlení, že Fialku a její dítě celou tu dlouhou cestu možná vezl jen proto, aby je pak zanechal uprostřed válečné vřavy.

Po celý zbytek plavby ho trápily obavy, přemítal, co má dělat. Předpokládal, že by v Fialku mohl nechat ve Starém městě. Městské hradby byly mnohem silnější než zdi hradu jeho otce a bránily je tisícovky mužů, na rozdíl od Parožnatého vrchu, kde lord Randyll nechal jen hrstku ozbrojenců a odpochodoval do Vysoké zahrady, aby vyhověl předvolání svého lenního pána. Kdyby to ale udělal, musel by ji někde ukrýt; Citadela svým novicům nedovolovala mít manželky či milenky, alespoň ne veřejně. Kromě toho, když s Fialkou ještě nějaký čas zůstanu, jak potom kdy naleznu sílu ji opustit? A on ji musel opustit – anebo dezertovat. Odříkal jsem slova, připomněl si v duchu. Jestli dezertuji, bude mě to stát hlavu; a jak by to pomohlo Fialce?

Zvažoval, že poprosí Kojju Mo a jejího otce, aby divokou dívku vzali s sebou na Letní ostrovy. Toto řešení však také mělo svá nebezpečí. Jakmile Skořicový vítr vypluje ze Starého města, bude muset znovu překonat Redwynské úžiny – a tentokrát by Fialka takové štěstí mít nemusela. Co když přestane foukat vítr a loď se ocitne v úplném bezvětří? Pokud byly příběhy, které slýchal, pravdivé, tak by mohla být unesena a stala by se solnou ženou. Děťátko by pak nejspíš hodili do moře jako zbytečnou přítěž.

Musí to být Parožnatý vrch, rozhodl Sam nakonec. Jakmile se dostaneme do Starého města, najmu povoz a nějaké koně a odvezu ji tam sám. Tak se aspoň bude moci přesvědčit o bezpečí hradu a o spolehlivosti jeho posádky, a pokud se mu cokoli z toho, co uvidí či uslyší, nebude zamlouvat, může se prostě otočit a vzít Fialku zpátky do Starého města.

Do Starého města připluli za chladného vlhkého rána. V husté mlze byl vidět jen maják Vysoké věže. Přes přístav se táhl řetěz dvou tuctů shnilých lodních trupů a těsně za ním kotvila vedle tří obrovských bitevních korábů řada válečných lodí a vysoká čtyřpalubová vlajková loď lorda Hightowera, Čest Starého města. Skořicový vítr se musel opět podrobit prohlídce. Tentokrát přišel na palubu syn lorda Leytona Gunthor, oděný v plášti ze stříbrného brokátu a zbroji z šedě lakovaných šupin. Ser Gunthor studoval několik let v Citadele a naučil se něco z jazyka Letních ostrovů, a tak se společně s Ouhuru Mo odebrali do kapitánovy kajuty k soukromému rozhovoru.

Sam využil tento čas k tomu, aby vysvětlil Fialce své plány. „Nejdříve Citadela, kde předložím Jonovy dopisy a povím jim o smrti mistra Aemona. Předpokládám, že arcimistři pošlou pro jeho tělo povoz. Pak seženu koně a vůz, který tě dopraví k mé matce do Parožnatého vrchu. Vrátím se tak brzy, jak jen budu moci, ale možná to bude až zítra.“

„Zítra,“ zopakovala a dala mu políbení pro štěstí.

Konečně se ser Gunthor zase objevil a dal signál, aby byl řetěz lodí otevřen, takže Skořicový vítr mohl proklouznout do přístavu. Mezitím co uvazovali labutí loď, Sam se připojil ke Kojje Mo a třem z jejích lučištníků stojícím nedaleko lodní lávky. Letní ostrované byli oblečení v dech beroucích péřových pláštích, které nosili jenom na pobřeží. Sam se vedle nich cítil ve své pytlovité černi, vybledlém plášti a solí poskvrněných botách jako trhan. „Jak dlouho zůstanete v přístavu?“ zeptal se jich.

„Dva dny, deset dní, kdo ví? Podle toho, jak dlouho potrvá, než vyprázdníme palubní prostory a znovu je naplníme.“ Kojja se usmála. „Můj otec musí také navštívit šedé mistry. Má na prodej knihy.“

„Může Fialka zůstat na palubě, dokud se nevrátím?“

„Fialka tu může zůstat, jak dlouho bude chtít.“ Strčila Sama do břicha prstem. „Nesní toho tolik jako někteří.“

„Už nejsem tak tlustý jako dřív,“ hájil se Sam. Cesta na jih se o to postarala. Věčné hlídky a k jídlu nic než ovoce a ryby. Letní ostrované ovoce a ryby milovali.

Sam následoval lučištníky po lávce, ale jakmile byli na břehu, jejich společnost se rozdělila a šli si každý po svém. Doufal, že si cestu do Citadely stále pamatuje. Staré město bylo změtí ulic a uliček a on neměl čas tam bloudit.

Den byl vlhký, a tak byly dlažební kameny pod jeho nohama mokré a kluzké, uličky zahalené v mlze a tajemnu. Sam se jim vyhýbal, jak jen mohl, a držel se říční cesty, která se vinula podél Medovíny srdcem Starého města. Byl to dobrý pocit, mít pod nohama pevnou půdu místo houpající se paluby, a přesto měl z té procházky nepříjemný pocit. Cítil na sobě oči vyhlížející z balkonů a oken, pozorující ho z temných vchodů. Na Skořicovém větru znal každý obličej. Tady, kamkoli se otočil, viděl jen dalšího cizince. Ještě horší bylo pomyšlení, že by jej mohl vidět někdo, kdo ho zná. Lord Randyll Tarly byl ve Starém městě známý, ale málo oblíbený. Sam nevěděl, co by bylo horší: být poznán jedním z nepřátel jeho otce, nebo jedním z jeho přátel. Přitáhl si plášť těsněji ke krku a zrychlil krok.

Bránu Citadely strážil z obou stran pár vysokých zelených sfing s těly lvů, křídly orlů a ocasy hadů. Jedna měla mužský obličej, druhá ženský. Hned za ní stálo Písařovo ohniště, kam obyvatelé Starého města přicházeli hledat akolyty, aby jim napsali jejich žádosti a přečetli jejich dopisy. V otevřených stáncích tam seděla polovina tuctu znuděných písařů, čekala na zákazníky. V dalších stáncích se nakupovaly a prodávaly knihy. Sam se zastavil u jednoho, v němž nabízeli mapy, a prostudoval si ručně kreslený plánek Citadely, aby zjistil, jak se nejrychleji dostane na Senešalův dvůr.

Cesta se dělila v místech, kde na vysokém kamenném koni obkročmo seděla socha krále Daerona prvního, jehož meč byl zvednutý směrem k Dorne. Na hlavě Mladého draka seděl racek a dva další na čepeli meče. Sam se vydal levou cestou, která vedla podél řeky. V Plačícím doku chvíli pozoroval dva akolyty, jak pomáhají starému muži nasednout do člunu ke krátkému převozu na Krvavý ostrov. Do člunu nastoupila také mladá matka chovající v náručí plačící děťátko, ne o moc starší než Fialčino. Pod přístavištěm se na mělčinách brodili kuchtíci, sbírali žáby. Kolem prošel zástup růžovolících noviců ubírajících se směrem k septu. Měl jsem sem přijít, když jsem byl v jejich věku, pomyslel si Sam. Kdybych byl tehdy utekl a přijal falešné jméno, ztratil bych se mezi ostatními novici. Otec by mohl předstírat, že Dickon je jeho jediný syn. Pochybuji, že by se vůbec namáhal pátrat po mně, pokud bych si ovšem nevzal mezka, na kterém bych mohl jet. V tom případě by mne možná nechal štvát, ale jen kvůli tomu mezkovi.

Před Senešalovým dvorem zamykali rektoři staršího novice do klády. „Kradl jídlo v kuchyni,“ vysvětloval jeden z nich akolytům, kteří tam čekali vedle hromádek hnijící zeleniny, aby ji mohli házet po odsouzenci. Všichni si měřili Sama zvědavými pohledy, když šel kolem ve svém černém plášti nadouvajícím se za ním jako plachta.

Za dveřmi nalezl síň s kamennou podlahou a vysokými lomenými okny. Na vzdáleném konci seděl na vyvýšeném stupínku muž s pobledlým obličejem, cosi škrábal brkem do účetní knihy. Třebaže byl oděný v mistrovském rouchu, neměl kolem krku řetěz. Sam si odkašlal. „Dobrý den.“

Muž vzhlédl a nezdálo se, že by byl návštěvníkem potěšen. „Jsi cítit novicem.“

„Doufám, že se jím brzy stanu.“ Sam vytáhl dopis, který mu dal Jon Sníh. „Připlul jsem od Zdi s mistrem Aemonem, ale ten zemřel během plavby. Kdybych si mohl promluvit se senešalem…“

„Tvé jméno?“

„Samwell. Samwell Tarly.“

Muž zapsal jeho jméno do knihy a mávl brkem k lavici u zdi. „Sedni si. Až tě budou chtít, zavolají tě.“

Sam se posadil na lavici.

Jiní přicházeli a odcházeli. Někteří přinesli vzkaz a odešli. Další promluvili s mužem na stupínku a pak byli posláni do dveří za ním a vzhůru po točitém schodišti. Někteří se posadili k Samovi na lavici a čekali, až budou vyvolána jejich jména. Byl si téměř jistý, že někteří z těch, které zavolali, přišli až po něm. Když se to stalo počtvrté či popáté, vstal a znovu přešel místnost. „Jak dlouho to ještě potrvá?“

„Senešal je zaneprázdněný muž.“

„Připlul jsem až od Zdi.“

„Pak ti určitě nebude vadit, když ještě chvíli počkáš.“ Mávl brkem. „Jdi se posadit na lavici, tamhle pod okno.“

Sam se vrátil na lavici. Uplynula další hodina. Jiní vstupovali, pohovořili s mužem na stupínku, chvíli čekali a pak byli vpuštěni dál. Vrátný se neobtěžoval ani tím, aby se za celou tu dobu na Sama podíval. Jak den pokračoval, mlha venku řídla a lomenými okny pronikalo v šikmých pásech bledé sluneční světlo. Sam pozoroval tečky prachu tančící ve světle. Zívl, pak znovu. Olupoval si prasklý puchýř na dlani, potom zaklonil hlavu a zavřel oči.

Zřejmě usnul. Pak zaslechl, jak muž na stupínku vyvolává jméno. Sam se zbrkle zvedl – a znovu se posadil, protože si uvědomil, že to jméno nebylo jeho.

„Musíš Lorcasovi podstrčit nějaký peníz, jinak tu budeš čekat tři dny,“ řekl hlas vedle něho. „Co přivádí Noční hlídku do Citadely?“

Ten, co promluvil, byl štíhlý, pružný, pohledný mladík, oděný v kamaších ze srnčiny a ocvočkované vestě příjemně zelené barvy. Jeho kůže byla barvy světlehnědého piva a na hlavě měl čupřinu hustých černých kudrn, která vybíhala do špičky nad jeho velkýma černýma očima. „Lord velitel obnovuje opuštěné hrady,“ vysvětloval Sam. „Potřebuje další mistry, kvůli havranům… peníz jsi říkal?“

„Drobná mince postačí. Za stříbrného jelena by tě Lorcas odnesl k senešalovi na vlastním hřbetě. Je už padesát let akolytou. Nesnáší novice, především novice urozeného původu.“

„Jak poznáš, že jsem urozeného původu?“

„Stejně jako ty poznáš, že jsem poloviční Dorn.“ Řekl to s úsměvem a s měkkým dornským přízvukem.

Sam zašmátral po drobných. „Ty jsi novic?“

„Akolyta. Alleras, někteří mi říkají Sfinga.“

Sam sebou při tom jménu škubl. „Sfinga je rébus, ne luštitel,“ vyhrkl. „Víš, co to znamená?“

„Ne. Nějaká hádanka?“

„Kéž bych tak věděl. Já jsem Samwell Tarly. Sam.“

„Rád tě poznávám. A co přivádí Samwella Tarlyho k arcimistru Theobaldovi?“

„On je senešal?“ vyhrkl Sam zmateně. „Mistr Aemon říkal, že senešal se jmenuje Norren.“

„Už dvě období ne. Teď máme každý rok nového. Arcimistrové o ten úřad losují a většina z nich ho považuje za nevděčenou úlohu, která je odvádí od jejich skutečné práce. Tento rok si černý kámen vytáhl arcimistr Walgrave, ale jeho rozum bloudí, a tak se přihlásil Theobald a nabídl se, že jeho rok odslouží. Je to nevrlý muž, ale dobrý. Říkal jsi mistr Aemon?“

„Ano.“

„Aemon Targaryen?“

„Kdysi. Většina ho znala jen jako mistra Aemona. Zemřel během naší cesty na jih. Jak je možné, že ho znáš ty?“

„Jak by ne? Byl víc než jen nejstarším žijícím mistrem. Byl nejstarším mužem v Západozemí a prožil víc historie, než se kdy naučil arcimistr Perestan. Mohl nás toho hodně naučit – a ještě víc o vládě svého otce. Jak starý byl, víš to?“

„Jedno sto a dvě léta.“

„A co dělal na moři, v jeho věku?“

Sam tu otázku chvíli zvažoval, říkal si, jak by na ni měl odpovědět. Sfinga je rébus, ne luštite! Že by myslel mistr Aemon tuto Sfingu? Připadalo mu to nepravděpodobné. „Lord velitel Sníh ho poslal pryč, aby mu zachránil život,“ začal váhavě. S rozpaky mluvil o králi Stannisovi a Melisandře z Ašaje. Tímhle chtěl skončit, ale jedna věc vedla k další a Sam zjistil, že mluví o Manceovi Nájezdníkovi a jeho divokých, o královské krvi a dracích, a než si uvědomil, co se děje, vyřinul se z něj zbytek: živé mrtvoly na Pěsti prvních lidí, Jiný na jeho mrtvém koni, vražda Starého medvěda v Crasterově baště, Fialka a jejich útěk, Bělostrom a Malý Pávka, Studenoruký a havrani, zvolení Jona lordem velitelem, Černý pták, Dareon, Braavos, draci, které Xhondo viděl v Oarthu, Skořicový vítr a všechno, co šeptal mistr Aemon na samém konci. Vynechal jenom tajemství, o kterých přísahal, že je neprozradí, o Branu Starkovi a jeho společnících a o dětech, které Jon Sníh vyměnil. „Daenerys je jediná naděje,“ dokončil. „Aemon řekl, že Citadela jí musí okamžitě poslat mistra, aby ji přivedl domů do Západozemí, než bude příliš pozdě.“

Alleras napjatě naslouchal. Čas od času zamrkal, ale nikdy se nezasmál a ani jednou ho nepřerušil. Když Sam skončil, zlehka se ho dotkl na předloktí štíhlou hnědou rukou a řekl: „Ušetři si svůj peníz, Same. Theobald by ti z toho neuvěřil ani polovinu, ale jsou zde tací, co by mohli. Půjdeš se mnou?“

„Kam?“

„Promluvit si s arcimistrem.“

Musíš jim to říct, Same, řekl mistr Aemon. Musíš to říct arcimistrům. „Dobrá tedy.“ K senešalovi se může vždycky vrátit zítra, s penízem v ruce. „Jak daleko budeme muset jít?“

„Ne příliš. Na Ostrov havranů.“

K tomu, aby se dostali na Ostrov havranů, nepotřebovali člun; zvětralý dřevěný padací most jej spojoval s východním břehem. „Ptačinec je nejstarší budova v Citadele,“ řekl mu Alleras, když přecházeli nad pomalu plynoucími vodami Medovíny. „Ve Věku hrdinů to byla údajně pevnost pirátského lorda, který tam seděl a okrádal lodě vplouvající do řeky.“

Stěny tam byly porostlé mechem a plazivým vínem a po cimbuří si místo lučištníků vykračovali havrani. Padací most nebyl zvednut, co živí pamatovali.

Uvnitř hradních zdí bylo chladno a šero. Nádvoří zaplňoval prastarý čarostrom, tak jako tomu bylo do doby, co byly tyto zdi vztyčeny. Vyřezaná tvář na kmeni byla porostlá stejným rudým mechem, jaký ztěžka visel z bledých větví. Zdálo se, že polovina větví je mrtvá, ale jinde stále ševelilo pár rudých listů; právě tam rádi sedávali havrani. Strom jich byl plný a další byli v lomených oknech nad ním, kolem celého nádvoří. Země byla poseta jejich trusem. Jak přecházeli nádvoří, jeden jim zapleskal křídly nad hlavou a Sam uslyšel ostatní, jak na sebe navzájem krákají. „Arcimistr Walgrave má komnaty v západní věži, pod bílým ptačincem,“ řekl mu Alleras. „Bílí havrani a černí se spolu ustavičně hádají jako Dornové a Bažináři, tak je raději drží od sebe.“

„Bude arcministr Walgrave chápat, co říkám?“ divil se Sam. „Říkal jsi, že jeho rozum už bloudí.“

„Má dobré dny a špatné,“ řekl Alleras, „ale ty nejdeš navštívit Walgravea.“ Otevřel dveře k severní věži a začal vystupovat nahoru. Sam šplhal za ním. Seshora se ozývalo třepetání a mumlání a tu a tam vzteklý výkřik, jak si havrani stěžovali, že je někdo budí.

Na vrcholu schodiště seděl přede dveřmi z dubu a železa bledý světlovlasý mladík zhruba Samova věku, pravým okem upřeně hleděl do plamene svíce, levé měl zakryté vodopádem popelavě světlých vlasů. „Na co se to díváš?“ zeptal se jej Alleras. „Na svůj osud? Svoji smrt?“

Mladík se otočil od svíce, zamrkal. „Na nahé ženy,“ odpověděl. „Kdo je to tentokrát?“

„Samwell. Novic, přišel navštívit Mága.“

„Citadela už není tím, co bývala,“ posteskl si mladík. „Dnes přijmou kohokoli. Snědé psy a Dorny, pasáčky vepřů, mrzáky, kretény – a teď i černě oděnou velrybu. A já si vždycky myslel, že kytovci jsou šediví.“ Na jednom rameni měl nařasený zeleně a zlatě pruhovaný poloplášť. Byl velmi pohledný, třebaže jeho oči byly lstivé a jeho ústa krutá.

Sam ho znal. „Leo Tyrell.“ Pouhé vyslovení toho jména mu navodilo pocit, jako by byl stále sedmiletý chlapec a měl si pomočit spodní prádlo. „Já jsem Sam z Parožnatého vrchu. Syn lorda Randylla Tarlyho.“

„Opravdu?“ Leo se na něj znovu podíval. „Asi to opravdu budeš ty, i když tvůj otec všem řekl, že jsi mrtvý. Nebo si jen přál, abys byl?“ Ušklíbl se. „Pořád ještě jsi zbabělec?“

„Ne,“ zalhal Sam. Jon mu to přikázal. „Vydal jsem se za Zeď a bojoval jsem v bitvách. Říkají mi Sam Zabiják.“ Nevěděl, proč to řekl. Ta slova se z něj vyhrnula sama.

Leo se dal do smíchu, ale než stačil něco říct, dveře za ním se otevřely. „Tak pojď, Zabijáku,“ zavrčel muž ve dveřích. „A ty taky, Sfingo. Hned.“

Marwyn měl kolem býčího krku řetěz z mnoha kovů. A také vypadal spíš jako přístavní lupič než jako mistr. Hlavu měl na své tělo příliš velkou a způsob, jakým mu vyčnívala dopředu z ramen, společně s mohutnou hranatou čelistí navozovaly dojem, jako by chtěl někomu urvat hlavu. Třebaže byl malý a podsaditý, měl silný hrudník a ramena a jako kámen tvrdé pivní břicho napínající tkanice koženého kabátce, který měl namísto roucha. Z uší a nosu mu trčely rozježené bílé chlupy. Měl huňaté obočí, několikrát přeražený nos a zuby zbarvené skvrnitou červení od kyselolistu. A ty největší ruce, jaké kdy Sam viděl.

Když Sam zaváhal, jedna z těch tlap jej popadla za ruku a vtáhla dveřmi dovnitř. Místnost za nimi byla velká a kulatá. Všude byly knihy a svitky poházené po stolech a naskládané na podlaze v hromadách čtyři stopy vysokých. Stěny pokrývaly vybledlé tapiserie a otrhané mapy. V krbu plápolal pod měděným kotlem oheň; cokoli v něm bylo, páchlo to spáleninou. Kromě toho vycházelo jediné světlo z vysoké černé svíce uprostřed místnosti.

To světlo bylo nepříjemně jasné. A bylo na něm cosi divného. Plamen se nemihotal, i když arcimistr Marwyn zavřel dveře tak rázně, že z nejbližšího stolu odletěly papíry. Navíc to světlo dělalo cosi zvláštního s barvami. Bílé byly jasné jako čerstvě padlý sníh, žlutá zářila jako zlato, rudé se proměnily v plamen, ale stíny byly tak černé, že vypadaly jako hrobové jámy. Sam zjistil, že na to zírá s otevřenými ústy. Samotná svíce byla tři stopy vysoká a štíhlá jako meč, hrbolatá a pokroucená, černá a lesklá. „To je…?“

„…obsidián,“ řekl jiný muž v místnosti, bledý otylý mladík s těstovitým obličejem, kulatými rameny, měkkýma rukama, blízko posazenýma očima a skvrnami od jídla na rouchu.

„Říkej tomu dračí sklo.“ Arcimistr Marwyn pohlédl na svíci. „Hoří, ale není stravována.“

„Co živí plamen?“ zajímal se Sam.

„Co živí dračí oheň?“ Marwyn se posadil na stoličku. „Veškerá valyrijská magie vychází z krve nebo ohně. Čarodějové Svobodné državy dokázali s jedinou z těchto skleněných svící vidět přes hory, moře a pouště. Usazeni před svými svícemi mohli vstupovat do snů člověka a dávat mu moudrost, a hovořit k dalšímu, co byl půl světa daleko. Myslíš si, že to mohlo být užitečné, Zabijáku?“

„Už bychom nepotřebovali havrany.“

„Jen po bitvách.“ Arcimistr odloupl z žoku plátek kyselolistu, strčil si jej do úst a začal přežvykovat. „Pověz mi všechno, co jsi řekl dornské sfinze. Vím z toho hodně a ještě víc, ale některé podrobnosti unikly mé pozornosti.“

Byl to muž, kterému se nedalo odmítnout. Sam na okamžik zaváhal, pak svůj příběh vypověděl znovu, zatímco Marwyn, Alleras a další novic naslouchali. „Mistr Aemon věřil, že Daenerys Targaryen je naplněním proroctví… ona, nikoli Stannis ani princ Rhaegar, ani princátko, kterému rozbili hlavu o zeď.“

„Narozená uprostřed soli a kouře, pod krvácející hvězdou. Znám to proroctví.“ Marwyn otočil hlavu a vyplivl na podlahu rudý hlen. „Ne že bych mu důvěřoval. Gorghan ze Starého Ghisu kdysi napsal, že proroctví je jako zrádná žena. Vezme tvůj úd do úst a ty sténáš rozkoší a myslíš si, jak je to milé, jak je to krásné, nádherné… a pak scvakne zuby k sobě a tvé steny rozkoše se promění ve výkřiky bolesti. Taková je povaha proroctví, řekl Gorghan. Proroctví ti pokaždé ukousne úd.“ Chvíli přežvykoval. „Přesto…“

Alleras popošel k Samovi. „Aemon by se za ní vydal sám, kdyby měl dost sil. Chtěl po nás, abychom jí poslali mistra, aby jí radil a ochraňoval ji a přivedl ji bezpečně domů.“

„Opravdu?“ Arcimistr Marwyn pokrčil rameny. „Možná je dobře, že zemřel dřív, než se dostal do Starého města. Jinak by ho šedé ovce zřejmě musely zabít.“

„Zabít ho?“ řekl Sam šokované. „Proč?“

„Kdybych ti to řekl, mohly by zabít i tebe.“ Marwyn se usmál příšerným rudým úsměvem. „Kdo si myslíš, že posledně pozabíjel všechny draky? Stateční drakobijci vyzbrojení meči?“ Odplivl si. „Ve světě, který buduje Citadela, není místo pro magii, proroctví a skleněné svíce, tím méně pak pro draky. Zeptej se sám sebe, proč bylo Aemonu Targaryenovi umožněno promarnit svůj život na Zdi, když měl být podle všech práv povýšen na arcimistra. To jeho krev byla příčinou. Nemohli mu důvěřovat. O nic víc, než mohu já.“

„Co uděláš?“ zeptal se ho Alleras Sfinga.

„Vypravím se do Otrokářského zálivu místo Aemona. Ta labutí loď, která přivezla Zabijáka, by měla být pro moje potřeby vyhovující. Šedé ovce pošlou svého muže na galéře, o tom není pochyb. S dobrým větrem bych se k ní měl dostat jako první.“ Marwyn znovu pohlédl na Sama a zamračil se. „Ty… ty bys měl zůstat zde a kovat svůj řetěz. Na tvém místě bych se snažil stihnout to co nejrychleji. Přijde čas, kdy tě budou na Zdi potřebovat.“ Otočil se k novici s těstovitou tváří. „Najdi Zabijákovi suchou celu. Bude tam spát a pomůže ti krmit havrany.“

„Aaale,“ vyhrkl Sam, „ostatní arcimistři… Senešal… co jim mám říct?“

„Pověz jim, jak jsi chytrý a dobrý. Pověz jim, že ti Aemon nařídil, aby ses vydal do jejich rukou. Pověz jim, že jsi vždycky snil o tom, že ti jednoho dne bude umožněno nosit řetěz a sloužit vyššímu dobru, že služba je ta nejvyšší čest a poslušnost nejvyšší ctnost. Neříkej ale nic o proroctvích nebo dracích, pokud nechceš, aby ti dali do ovesné kaše jed.“ Marwyn popadl z kolíčku vedle dveří špinavý kožený plášť a uvázal si jej pod krkem. „Sfingo, postarej se o něj.“

„Postarám,“ odpověděl mladík, ale arcimistr už byl pryč. Slyšeli jeho boty dupající dolů po schodech.

„Kam odešel?“ zeptal se Sam udiveně.

„Do doků. Mág není člověk, který zbytečně ztrácí čas.“ Alleras se usmál. „Musím se ti k něčemu přiznat. Naše setkání nebylo náhodné, Same. Mág mne poslal, abych tě odchytil dřív, než promluvíš s Theobaldem. Věděl o tvém příchodu.“

„Jak?“

Alleras pokývl směrem ke skleněné svíci.

Sam chvíli hleděl na podivný bledý plamen, pak zamrkal a odvrátil pohled. Venku za oknem se smrákalo.

„V západní věži pod mou spací celou je jedna prázdná, od ní vedou schody přímo do Walgraveových pokojů,“ řekl mladík s těstovitým obličejem. „Pokud ti nebude vadit krákání, je tam dobrý výhled na Medovínu. Bude to stačit?“

„Myslím, že ano.“ Někde spát musel.

„Přinesu ti tam nějaké vlněné pokrývky. Kamenné stěny jsou v noci chladné, dokonce i tady.“

„Děkuji ti.“ Na tom bledém, měkkém mladíkovi bylo něco, co se mu nelíbilo, ale nechtěl vypadat nezdvořile, a tak dodal: „Ve skutečnosti se nejmenuji Zabiják. Jsem Sam. Samwell Tarly.“

„A já jsem Pate,“ řekl ten druhý, „jako ten pasáček vepřů.“

DODATEK

MAPY

KRÁLOVNA REGENTKA

CERSEI LANNISTER, první svého jména, vdova po králi Robertu I. Baratheonovi, královna vdova, ochránkyně říše, paní Casterlyovy skály a královna regentka

– děti královny Cersei:

– {král JOFFREY I. BARATHEON}, otráven na své svatební hostině, dvanáctiletý chlapec

– PRINCEZNA MYRCELLA BARATHEON, devítiletá dívka, svěřenkyně prince Dorana Martella ve Slunečním oštěpu

– KRÁL TOMMEN I. BARATHEON, osmiletý chlapec

– jeho koťata, Pan Dráp, Paní Fouska

– bratři královny Cersei:

– SER JAIME LANNISTER, její dvojče zvané KRÁLOKAT, lord velitel Královské gardy

– TYRION LANNISTER zvaný SKŘET, trpaslík, obviněn a odsouzen za královraždu a zabití příbuzného

– PODRICK PAYNE, Tyrionův panoš, desetiletý chlapec

– strýcové, teta, bratranci a sestřenice královny Cersei:

– SER KEVAN LANNISTER, její strýc

– SER LANCEL, syn sera Kevana, její bratranec, dříve panoš krále Roberta a milenec královny Cersei, nově jmenován pánem hradu Darry

– {WILLEM}, syn sera Kevana, zavražděn v Řekotočí

– MARTIN, Willemovo dvojče, panoš

– JANEI, dcera sera Kevana, tříletá

– LADY GENNA LANNISTER, Cerseina teta provdaná za sera Emmona Freye

– {SER CLEOS FREY}, Gennin syn, zabit psanci

– SER TYWIN FREY zvaný TY, Cleosův syn

– WILLEM FREY, Cleosův syn, panoš

– SER LYONEL FREY, druhý syn lady Genny

– {TION FREY}, Gennin syn, zavražděn v Řekotočí

– WALDER FREY zvaný RUDÝ WALDER, nejmladší syn lady

Genny, páže na Casterlyově skále

– TYREK LANNISTER, Cersein bratranec, syn zesnulého bratra jejího otce Tygetta

– LADY ERMESANDE HAYFORD, Tyrekova dětská manželka

– JOY KOPEC, nemanželská dcera ztraceného strýce královny Cersei Geriona, jedenáctiletá

– CERENNA LANNISTER, Cerseina sestřenice, dcera jejího zesnulého strýce Stafforda, bratra její matky

– MYRIELLE LANNISTER, Cerseina sestřenice a Cerennina sestra, dcera jejího strýce Stafforda

– SER DAVEN LANNISTER, její bratranec, Staffordův syn

– SER DAMION LANNISTER, vzdálenější příbuzný, ženatý s Shierou z Crakehallů

– SER LUCION LANNISTER, jejich syn

– LANNA, jejich dcera, provdaná za lorda Antario Jasta

– LADY MARGOT, ještě vzdálenější příbuzná, provdaná za lorda Tituse Peaka

– Malá rada krále Tommena:

– {LORD TYWIN LANNISTER}, pobočník krále

– SER JAIME LANNISTER, lord velitel Královské gardy

– SER KEVAN LANNISTER, zákonodárce

– VARYS, eunuch, mistr našeptávačů

– VELMISTR PYCELLE, rádce a ranhojič

– LORD MACE TYRELL, LORD MATHIS ROWAN, LORD PAXTER REDWYNE, rádci

– Tomennova Královská garda:

– SER JAIME LANNISTER, lord velitel

– SER MERYN TRANT

– SER BOROS BLOUNT, propuštěn, posléze znovu přijat

– SER BALON SWANN

– SER OSMUND ČERNOKOTLÝ

– SER LORAS TYRELL, Rytíř květin

– SER ARYS OAKHEART, s princeznou Myrcellou v Dorne

– Cerseina domácnost v Králově přístavišti:

– LADY JOCELYN PRESTER, její společnice

– SENELLE a DORCAS, její komorné a služebné

– LUM, RUDÝ LESTER, HOKE zvaný Koňský hnát, KRÁTKOUCH A ČTVEROCH, strážní

– KRÁLOVNA MARGAERY z rodu Tyrellů, šestnáctiletá panna, ovdovělá manželka krále Joffreyho I. Baratheona a lorda Renlyho Baratheona před ním

– Margaeřin dvůr v Králově přístavišti:

– MACE TYRELL, pán Vysoké zahrady, její otec

– LADY ALERIE z rodu Hightowerů, její matka

– LADY OLENNA TYRELL, její babička, stará vdova zvaná KRÁLOVNA TRNŮ

– ARRYK a ERRYK, strážní lady Olenny, sedm stop vysoká

dvojčata zvaná LEVÝ a PRAVÝ

– SER GARLAN TYRELL, Margaeřin bratr zvaný GALANTNÍ

– jeho manželka LADY LEONETTE z rodu Fossowayů

– SER LORAS TYRELL, její nejmladší bratr, Rytíř květin, bratr Královské gardy

– Margaeřiny dámské společnice:

– její sestřenice MEGGA, ALLA a ELINOR TYRELL

– Elinořin snoubenec ALYN AMBROSE, panoš

– LADY ALYSANNE BULWER, osmiletá

– MEREDITH CREANE zvaná VESELKA

– LADY TAENA MERRYWEATHER

– LADY ALYCE GRACEFORD

– SEPTA NYSTERICA, jeptiška

– PAXTER REDWYN, pán Stromoviny

– jeho synové, dvojčata SER HORAS a SER HOBBER

– MISTR BALLABAR, jeho ranhojič a rádce

– MATHIS ROWAN, pán Zlatoháje

– SER WILLAM WYTHERS, Margaeřin kapitán stráží

– HUGH CLIFTON, pohledný mladý strážný

– SER PORTIFER WOODWRIGHT a jeho bratr, SER LUCANTINE

– Cersein dvůr v Králově přístavišti:

– SER OSFRYD ČERNOKOTLÝ a SER OSNEY ČERNOKOTLÝ, mladší bratři sera Osmunda Černokotlého

– SER GREGOR CLEGANE zvaný HORA, KTERÁ JEDE, bolestivě umírající na zranění otráveným kopím

– SER ADDAM MARBRAND, velitel Městské hlídky („zlatých plášťů“)

– JALABHAR XHO, princ Rudokvětého údolí, vyhnanec z Letních ostrovů

– GYLES Z RŮŽENÍNA, pán Růženína sužovaný kašlem

– ORTON MERRYWEATHER, pán Dlouhostolu

– TAENA, jeho manželka, původem z Myru

– LADY TANDA STOKEWORTH

– LADY FALYSE, její starší dcera a dědička

– SER BALMAN BYRCH, manžel lady Falyse

– LADY LOLLYS, její mladší dcera obtěžkaná dítětem, slaboduchá

– SER BRONN Z ČERNOVODY, manžel Lollys, bývalý žoldnéř

– {ŠAE}, táborová poběhlice, Lollysina služebná, zavražděná v loži lorda Tywina jeho synem

– MISTR FRENKEN, ve službách lady Tandy

– SER ILYN PAYNE, vykonavatel královské spravedlnosti, kat

– RENNIFER DLOUHOVODSKÝ, hlavní žalářník v Rudé baště

– RUGEN, žalářník v Rudé baště

– LORD HALLYNE PYROMANCER, představený alchymistického cechu

– NOHO DIMITTIS, vyslanec Železné banky Braavosu

– OYBURN, nekromancer, kdysi mistr v Citadele, kdysi jeden

z Chrabrých kumpánů

– MĚSÍČNÍ CHLAPEC, královský šprýmař a šašek

– PATE, osmiletý chlapec, otloukánek krále Tomenna

– ORMOND ZE STARÉHO MĚSTA, královský harfeník a bard

– SER MARK MULLENDORE, který přišel v bitvě na Černovodě o opičku a půl ruky

– AURANE VODSKÝ, bastard z Driftmarky

– LORD ALESANDRE zvaný PENĚZOMILEC

– SER RONNET CONNINGTON zvaný RUDÝ RONNET, rytíř z Nohova hradu

– SER LAMBERT TURNBERRY, SER DERMOT Z DEŠŤOLESA, SER TALLAD zvaný VYSOKÝ, SER BAYARD NORDCROSS, SER BONIFER HASTY zvaný BONIFER DOBRÝ, SER HUGO VANCE, rytíři přísahající věrnost Železnému trůnu

– SER LYLE z CRAKEHALLU zvaný SILNOKANEC, SER ALYN STACKSPEAR, SER JON BEESBURY zvaný BEZVOUSÝ, SER STEFFON SWYFT, SER HUMFREY SWYFT, rytíři přísahající věrnost Casterlyově skále

– JOSMYN PECKLEDON, panoš a hrdina bitvy na Černovodě

– GARRETT PAEGE a LEW PIPER, panoši a rukojmí

– lidé Králova přístaviště:

– NEJVYŠŠÍ SEPTON, Otec věrných, Hlas Sedmi na zemi, starý,

křehký muž

– SEPTON TORBERT, SEPTON RAYNARD, SEPTON LUCEON,

SEPTON OLLIDOR z Nejjoddanějších, sloužící Sedmi ve Velkém Baelorově septu

– SEPTA MOELLE, SEPTA AGLANTINE, SEPTA HELLICENT,

SEPTA UNELLA z Nejjoddanějších, sloužící Sedmi ve Velkém Baelorově septu

– „vrabčáci,“ nejpokornější z lidí, zanícení ve své zbožnosti

– CHATAYA, majitelka luxusního nevěstince

– ALAYAYA, její dcera

– DANCY, MAREI, dvě z Chatayiných děvčat

– BRELLA, služebná, dříve ve službách lady Sansy Stark

– TOBHO MOTT, mistr zbrojíř

– HEMIŠ HARFENÍK, postarší zpěvák

– ALARIC Z EYSENU, zpěvák, cestovatel

– WAT, zpěvák nazývající sám sebe MODRÝ BARD

– SER THEODAN PRAMENEC, zbožný rytíř, později zvaný THEODAN PRAVDIVÝ

Na praporci krále Tommena je korunovaný jelen Baratehonů, černý na zlatém poli, soupeřící se lvem Lannisterů, zlatým na rudém poli.

KRÁL NA ZDI

STANNIS BARATHEON, první svého jména, druhý syn lorda Steffona Baratheona a lady Cassany z rodu Estermontských, pán Dračího kamene nazývající sám sebe králem Západozemí

– KRÁLOVNA SELYSE z rodu Florentů, jeho manželka, v současné době ve Východní hlídce u moře

– PRINCEZNA SHIREEN, jejich dcera, jedenáctiletá dívka

– STRAKOŠ, její slaboduchý blázen

– EDRIK BOUŘE, nemanželský syn krále Roberta a lady Děleny Florent, dvanáctiletý chlapec plavící se po Úzkém moři na Šíleném Prendosovi

– SER ANDREW ESTERMONT, bratranec krále Stannise, králův muž velící Edrikovu převozu

– SER GERALD GOWER, LEWYS zvaný RYBÁŘ, SER TRISTON Z VRUBOKOPCE, OMER BLACKBERRY, královi muži, Edrikovi strážní a ochránci

– Stannisův dvůr na Černém hradu:

– LADY MELISANDRA Z AŠAJE zvaná RUDÁ ŽENA, kněžka R‘hllora, Pána světla

– MANCE NÁJEZDNÍK, Král za Zdí, zajatec a odsouzenec k smrti

– Nájezdníkův syn od jeho manželky {DALLY}, novorozeně

zatím beze jména, „divoký princ“

– FIALKA, kojná Nájezdníkova syna, dívka z divokých

– její syn, opět nepojmenované novorozeně, zplozené jejím

otcem {KRASTEREM}

– SER RICHARD MORRIGEN, SER JUSTIN MASSEY, SER CLAYTON SUGGS, SER GODRY FARRING zvaný OBROBIJEC, LORD HARWOOD FELL, SER CORLISS PENNY, královnini muži a rytíři

– DEVAN MOŘSKÝ a BRYEN FARRING, královští panoši

– Stannisův dvůr ve Východní hlídce u moře:

– SER DAVOS MOŘSKÝ zvaný Cibulový rytíř, lord Děšťolesa, admirál Úzkého moře a pobočník krále

– SER AXEL FLORENT, strýc královny Selyse, nejpřednější z královniných mužů

– SALLADHAR SAAN z Lys, pirát a žoldnéř, kapitán Valyríjky a velitel flotily galér

– Stannisova posádka v Dračím kameni:

– SER ROLLAND BOUŘE zvaný BASTARD Z NOČNÍ PÍSNÉ, králův muž, kastelán Dračího kamene

– MISTR PYLOS, ranhojič, učitel, rádce

– „OVSOKAŠE“ a „MIHULE“, dva žalářníci

– lordi přísahající věrnost Dračímu kameni:

– MONTERYS VELARYON, pán Přílivů a mistr Náplavomorky,

šestiletý

– DURAM BAR EMMON, lord Ostrého výběžku, patnáctiletý

– Stannisova posádka v Bouřlivém konci:

– SER GILBERT FARRING, kastelán Bouřlivého konce

– LORD ELWOOD MEADOWS, zástupce sera Gilberta

– MISTR JURNE, ranhojič a rádce sera Gilberta

– lordi přísahající věrnost Bouřlivému konci:

– ELDON ESTERMONT, lord Zelenokamene, strýc krále Stannise, prastrýc krále Tommena, opatrný přítel obou

– SER AEMON, syn a dědic lorda Eldona, s králem Tommenem v Králově přístavišti

– SER ALYN, syn sera Aemona, rovněž s králem Tommenem v Králově přístavišti

– SER LOMAS, bratr lorda Eldona, strýc a stoupenec krále Stannise, v Bouřlivém konci

– SER ANDREW, syn sera Lomase ochraňující Edrika Bouři na Úzkém moři

– LESTER MORRIGEN, lord Vranohnízda

– LORD LUCOS CHYTTERING zvaný MALÝ LUCOS, šestnáctiletý,

– DAVOS MOŘSKÝ, pán Dešťolesa

– MARYA, jeho žena, dcera tesaře

– {DÁLE, ALLARD, MATTHOS, MARIC}, jejich čtyři nejstarší

synové ztracení v bitvě na Černovodě

– DEVAN, panoš krále Stannise v Černém hradu

– STANNIS, desetiletý, s lady Maryou na Mysu hněvu

– STEFFON, šestiletý, s lady Maryou na Mysu hněvu

Stannis si vybral pro svou korouhev ohnivé srdce Pána světla: rudé srdce obklopené oranžovými plameny na jasně žlutém poli. Uprostřed srdce je černě zobrazen korunovaný jelen rodu Baratheonů.

KRÁL OSTROVŮ A SEVERU

Greyjoyové ze Štítu tvrdí, že jsou potomky Šedého krále z Věku hrdinů. Legenda praví, že Šedý král vládl samotnému moři a pojal za manželku mořskou pannu. Aegon Drak ukončil linii králů Železných ostrovů, ale dovolil železným vybrat si, podle jejich prastarého zvyku, kdo by měl mezi nimi mít prvenství. Vybrali si lorda Vickona Greyjoye ze Štítu. V jejich znaku je zlatá krakatice na černém poli. Jejich slova zní: My nesejeme.

První rebelie lorda Balona proti Železnému trůnu byla potlačena králem Robertem I. Baratheonem a lordem Eddardem Starkem ze Zimohradu, ale v chaosu následujícím po Robertově smrti jmenoval lord Balon sám sebe opět králem a vyslal svoje lodě, aby zaútočily na sever.

{BALON GREYJOY}, devátý svého jména od dob Šedého krále, král Železných ostrovů a severu, solný a kamenný král, syn Mořského větru, lord žnec Štítu

– vdova po králi Balonovi, KRÁLOVNA ALANNYS z rodu Harlawů

– jejich děti:

– {RODRIK}, zabit během první Balonový rebelie

– {MARON}, zabit během první Balonový rebelie

– AŠA, jejich dcera, kapitánka Černého větru a dobyvatelka

Pahorku v Hlubokolese

– THEON nazývající sám sebe princem ze Zimohradu, seveřany zván THEON PŘEBĚHLÍK

– královi bratři a nevlastni bratři

– {HARLON}, zemřel v mládí na šedý lupus

– {OUENTON}, zemřel v dětství

– {DONEL}, zemřel v dětství

– EURON zvaný Vraní oko, kapitán Tichosti

– VIKTARION, lord velitel Železné flotily, kapitán Železného vítězství

– {URRIGQN}, zemřel na nehojící se zranění

– AERON zvaný MOKROVLAS, kněz Potopeného boha

– RUS a NORJEN, dva z jeho akolytů, „utopení muži“

– {ROBIN}, zemřel v dětství

– domácnost krále Balona na Štítu:

– MISTR WENDAMYR, ranhojič a rádce

– HELYA, správkyně hradu

– válečníci krále Balona a muži v jeho službách:

– DAGMER zvaný ROZSEKLÝ, kapitán Pijáka pěny, velitel železných u Torrhenovy věže

– MODROZUB, kapitán veslice

– ULLER, SKYTE, veslaři a válečníci

– uchazeči o Mořskokamenný trůn při královolbě na Starém Wyku

– GYLBERT FARWYND, pán Osamělého světla

– Gilbertovi podporovatelé: jeho synové GYLES, YGON, YOHN

– ERIK IRONMAKER zvaný ERIK KOVADLINOLAMAČ či ERIK SPRAVEDLIVÝ, stařec, kdysi kapitán a nájezdník

– Erikovi podporovatelé: jeho vnuci UREK, THORMOR, DAGON

– DUNSTAN DRUMM, zvaný Buben, Kostěná ruka, pán Starého Wyku

– Dunstanovi podporovatelé: jeho synové DENYS a DONNEL a obr ANDRIK NEUSMĚVAVÝ

– AŠA GREYJOY, jediná dcera krále Balona, kapitánka Černého větru

– Ašini podporovatelé: OARL PANNA, TRISTIFER BOTLEY a SER HARRAS HARLAW

– Ašini kapitáni a stoupenci: LORD RODRIK HARLAW, LORD BAELOR BLACKTYDE, LORD MELDRED MERLYN, HARMUND OSTRÝ

– VIKTARION GREYJOY, bratr krále Balona, kapitán Železného

vítězství a velitel Železné flotily

– Viktarionovi podporovatelé: RUDÝ RALF STONEHOUSE, RALF KULHAVEC a NUTĚ HOLIČ

– Viktarionovi kapitáni a stoupenci: HOTHO HARLAW, ALVYN OSTRÝ, FRALEGG SILNÝ, ROMNY TKADLEC, WILL POKORNÝ, MALÝ LENWOOD SNĚDÝ, RALF KENNING, MARON VOLMARK, GOROLD GOODBROTHER

– Viktarionova posádka: WULF JEDNOUCH, RAGNOR ŠTÍT

– Viktarionova milenka, jistá snědá žena, němá a bez jazyka, dar od jeho bratra Eurona

– EURON GREYJOY zvaný VRANÍ OKO, bratr krále Balona a kapitán Tichosti

– Euronovi podporovatelé: GERMUND BOTLEY, LORD ORKWOOD z KOSATHOHORY, DONNOR SALTCLIFFE

– Euronovi kapitáni a stoupenci: THORWOLD HNĚDOZUB,

KŘIVOHUBÝ JON MYRE, RODRIK SVOBODNÝ, RUDÝ VESLAŘ, LEVORUKÝ LUKAS TRESSKA, OUELLON POKORNÝ, HARREN POLOŠEDÝ, KEMMET ŠTÍT BASTARD, QARL NEVOLNÍK KAMENORUKÝ, RALF PASTÝŘ, RALF Z PANSKÉHO PŘÍSTAVU

– Euronovi muži: CRAGORN

– Balonovi vazalové, lordi Železných ostrovů: Na Štítu:

– {SAWANE BOTLEY}, pán Panského přístavu, utopen na přaní Eurona Vraního oka

– {HARREN}, jeho nejstarší syn, zabit v Kailinské držbě

– TRISTIFER, jeho druhý syn a právoplatný dědic, vyhnaný

svým strýcem

– SYMOND, HARLON, VICKON a BENNARION, jeho mladší synové, rovněž vyhnáni

– GERMUND, jeho bratr, jmenován lordem Panského přístavu

– Germundovi synové BALON a OUELLON

– SARGON a LUCIMORE, Botleyovi nevlastní bratři

– WEX, němý dvanáctiletý chlapec, syn nemanželského syna Sargona, panoš Theona Greyjoye

– WALDON WYNCH, lord Železného lesíka

Na Drsnořádu:

– RODRIK HARLAW zvaný ČTEC, lord Drsnořádu, pán Deseti věží, starý Harlaw z Drsnořádu

– LADY GWYNESSE, jeho starší sestra

– LADY ALANNYS, jeho mladší sestra, vdova po králi Balonoví

– SIGFRYD HARLAW zvaný SIGFRYD STŘÍBROVLAS, jeho prastrýc, správce Drsnohradu

– HOTHO HARLAW zvaný HOTHO HRBÁČ, bratranec z Blýskavé věže

– SER HARRAS HARLAW zvaný RYTÍŘ, rytíř z Šedivé zahrady, bratranec

– BOREMUND HARLAW zvaný MODRÝ BOREMUND, pán Babiznina kopce, bratranec

– vazalové a muži, kteří přísahali věrnost:

– MARON VOLMARK, pán Křídlomarky

– MYRE, STONETREE a KENNING

– domácnost lorda Rodrika:

– TROJZUBKA, jeho správkyně, stařena

Na Černopřílivu:

– BAELOR BLACKTYDE, pán Černopřílivu, kapitán Nočního letce

– SLEPÝ BEN BLACKTYDE, kněz Potopeného boha

Na Starém Wyku:

– DUNSTAN DRUMM, Buben, kapitán Bouřliváka

– NORNE GOODBROTHER z Lomokamene

– STONEHOUSEŠTÍ

– TARLE zvaný TARLE TŘIKRÁTE UTOPENÝ, kněz Potopeného boha

Na Velkém Wyku:

– GOROLD GOODBROTHER, lord Kladivorohu

– jeho synové GREYDON, GRAN a GORMOND, trojčata

– jeho dcery GYSELLA a GWIN

– MISTR MURENMURE, ranhojič, učitel a rádce

– TRISTON FARWYND, pán Tuleňokožského mysu

– STARÝ SPARR

– jeho syn a dědic STEFFARION

– MELDRED MERLYN, pán Oblázková

Na Kosatkohoře:

– ORKWOOD Z KOSATHOHORY

– LORD SNĚDÝ

Na Solnoútesu:

– LORD DONNOR SALTCLIFFE

– LORD TRHAVEC

Na menších ostrovech a skaliscích:

– GYLBERT FARWYND, pán Osamělého světla

– STARÝ ŠEDIVORACEK, kněz Potopeného boha

KRÁLOVNA ZA VODOU

DAENERYS TARGARYEN, první svého jména, královna Meereenu, královna Andalů, Rhyonů a Prvních lidí, vládkyně Sedmi království zvaná Daenerys za bouře zrozená, Nespálená, Matka draků, jediné přeživší dítě krále Aeryse II. Targaryena, vdova po khalu Drogovi z Dothraků

– její draci DROGON, VISERION, RHAEGAL

– její bratr {RHAEGAR}, princ Dračího kamene, zabit Robertem Baratheonem na Trojzubci

– Rhaegarova dcera {RHAENYS}, zavražděna během plenění Králova přístaviště

– {AEGON}, Rhaegarův syn od Elii z Dorne, zavražděn během plenění Králova přístaviště

– {VISERYS}, její bratr, sám sebe zvoucí králem Viserysem, třetím svého jména, přezdívaný Žebrácký král, korunován roztaveným zlatem

– {DROGO}, její manžel, velký khal Dothraků, zemřel na nehojící se zranění

– {RHAEGO}, její mrtvě narozený syn, zabit v Daenerysině lůně léčitelkou Mirri Maz Duur

– její Královská garda:

– SER BARRISTAN SELMY zvaný BARRISTAN CHRABRÝ, kdysi lord velitel Královské gardy krále Roberta

– JHOGO, ko a krvavý jezdec, bič

– AGGO, ko a krvavý jezdec, luk

– RAKHARO, ko a krvavý jezdec, arakh

– SILNÝ BELWAS, eunuch, bývalý otrok z bojových doupat

– její kapitáni a velitelé:

– DAARIO NAHARIS, barvami hýřící tyrošský žoldnéř, kapitán žoldáckého spolku Bouřovrány

– BEN PLUMMA zvaný HNĚDÝ BEN, obrovský žoldnéř velící žoldáckému spolku Druzí synové

– ŠEDÝ ČERV, eunuch, velitel eunušského vojska zvaného Neposkvrnění

– GROLEO z Pentosu, bývalý kapitán velké kogySaduleon, nyní admirál bez flotily

– její služebné:

– IRRI a JHIQUI, dvě dothracké dívky, šestnáctileté

– MISSANDEI, naatthská písařka a tlumočnice

– její známí i domnělí nepřátelé:

– GRAZDAN MO ERAZ, šlechtic z Yunkai

– KHAL PONO, kdysi ko khala Droga

– KHAL JHAQO, kdysi ko khala Droga

– MAGGO, jeho krvavý jezdec

– NEUMÍRAJÍCÍ OARTHU, skupina čarodějů

– PYAT PREE, qartheenský čaroděj

– LÍTOSTIVÍ MUŽI, cech qartheenských nájemných vrahů

– SER JORAH MORMONT, dříve pán Medvědího ostrova

– {MIRRI MAZ DUUR}, porodní bába a maegi, služebná Velkého pastýře Lhazaru

– její nejistí spojenci, minulí i současní:

– XARO XHOAN DAXOS, kupecký princ z Qarthu

– QUAITHE, maskovaná kouzelnice z Ašaje

– ILLYRIO MOPATIS, magistr ze svobodného města Pentosu, který vyjednal její sňatek s khalem Drogem

– KLEON VELKÝ, řeznický král z Astaporu

– KHAL MORO, kdysi spojenec khala Droga

– RHOGORO, jeho syn a khalakka

– KHAL JOMMO, bývalý spojenec khala Droga

Targaryenové jsou krví draka, potomky urozených lordů z prastaré svobodné državy Valyrie, jejíž dědictví se projevuje fialovýma nebo indigovýma očima a střibrozlatými vlasy. Aby rod Targaryenů zachoval královskou krev a uchoval čistotu rodové linie, často se ženil bratr se sestrou, bratranec se sestřenicí, strýc s neteří. Zakladatel dynastie Aegon Dobyvatel si vzal za manželky obě svoje sestry a s každou zplodil syna. V erbu Targaryenů je tříhlavý drak, rudý na černém poli, přičemž tři hlavy znázorňují Aegona a jeho dvě sestry. Slova Targaryenů zní: Oheň a krev.

ROD ARRYNŮ

Arrynové jsou potomky králů Hory a Údolí. V jejich znaku je měsíc a sokol, oba bílí na nebesky modrém poli. Rod Arrynů se nezúčastnil Války pěti králů. Slova Arrynů zní: Jak vysoko, tak čestně.

ROBERT ARRYN, lord Orlího hnízda a obránce Údolí, jmenovaný svou matkou Pravým strážcem východu, neduživý chlapec ve věku osmi let, někdy zvaný BROUČEK

– jeho matka, {LADY LYSA} z rodu Tullyů, vdova po lordu Jonu Arrynovi, vyhozena Měsíčními dveřmi

– jeho nevlastní otec PETYR BAELIŠ zvaný MALÍČEK, pán Harrenova, svrchovaný pán Trojzubce a obránce Údolí

– ALAYNE KÁMEN, nemanželská dcera lorda Petyra, třináctiletá dívka, ve skutečnosti Sansa Stark

– SER LOTHOR BRUNE, žoldnéř ve službách lorda Petyra, kapitán stráží na Orlím hnízdě

– OSWELL, prošedivělý zbrojnoš ve službách lorda Petyra, někdy zvaný ČERNOKOTLÝ

– domácnost lorda Roberta na Orlím hnízdě:

– MARILLION, pohledný mladý zpěvák, oblíbenec lady Lysý

obviněn z její vraždy

– MISTR COLEMON, rádce, ranhojič a učitel

– MORD, brutální žalářník se zlatými zuby

– GRETCHEL, MADDY A MELA, služebné

– vazalové lorda Roberta, lordi Údolí:

– LORD NESTOR ROYCE, nejvyšší správce Údolí a kastelán Měsíční brány, z mladší větve rodu Royců

– SER ALBAR, syn a dědic lorda Nestora

– MYRANDA zvaná RANDA, dcera lorda Nestora, vdova

– domácnost lorda Nestora:

– SER MARWYN BELLMORE, kapitán stráží

– MYA KAMEN, vodička mezků, nemanželská dcera krále

Roberta I. Baratheona

– OSSY A MRKVOŠ, vodiči mezků

– LORD LYONEL CORBRAY, pán SRDCODOMU

– SER LYN CORBRAY, jeho bratr a dědic, majitel slavného meče Opuštěná paní

– SER LUCAS CORBRAY, jeho mladší bratr

– JON LYNDERLY, pán Hadolesa

– TERRANCE, jeho syn a dědic, mladý panoš

– EDMUND WAXLEY, rytíř Knotová

– GEROLD GRAFTON, pán Rackoměsta

– GYLES, jeho mladší syn a panoš

– TRISTON SUNDERLAND, pán Tří sester

– GODRIC BORRELL, pán Milosestry

– ROLLAND LONGTHORPE, pán Dlouhosestry

– ALESANDR TORRENT, pán Malosestry

– lordi deklaranti, vazalové rodu Arrynů, kteří se spojili na obranu mladého lorda Roberta:

– YOHN ROYCE zvaný BRONZOVÝ YOHN, pán RUNOKAMENE ze starší větve rodu Royců, bratranec lorda Nestora

– SER ANDAR, jediný žijící syn lorda Yohna, dědic Runokamene

– domácnost lorda Yohna:

– MISTR HELLIWEG, učitel, ranhojič a rádce

– SEPTON LUCOS

– SER SAMWELL KÁMEN zvaný SILNÝ SAM, zbrojmistr

– vazalové Bronzového Yohna a rytíři v jeho službách:

– ROYCE STUDENOVODSKÝ, lord Studenovodské spáleniny

– SER DAMON SHETT, rytíř Rackověže

– UTHOR TOLLETT, pán Šedodolu

– ANYA WAYNWOOD, paní Železodubského hradu

– SER MORTON, její nejstarší syn a dědic

– SER DONNEL, její druhý syn, rytíř Brány

– WALLACE, její nejmladší syn

– HARRY HARDYNG, její svěřenec, panoš často zvaný HARRY DĚDIC

– BENEDAR BELMORE, pán Silnopísně

– SER SYMOND TEMPLETON, rytíř z Devítihvězd

– {EON HUNTER}, pán Dlouholukova, nedávno zesnulý

– SER GILWOOD, nejstarší syn lorda Eona, dědic, nyní zvaný MLADÝ LORD HUNTER

– SER EUSTACE, druhý syn lorda Ěona

– SER HARLAN, nejmladší syn lorda Eona – domácnost mladého lorda Huntera:

– MISTR WILLAMEN, rádce, ranhojič, učitel

– HORTON REDFORT, pán Rudotvrze, třikrát ženatý

– SER JASPR, SER CREIGHTON, SER JON, jeho synové

– SER MYCHEL, jeho nejmladší syn, nově jmenovaný rytířem, ženatý s Ysillou Royce z Runokamene

– klanoví náčelníci z Měsíčních hor:

– ŠAGGA, SYN DOLFA, Z KAMENOVRAN, v současné době velitel skupiny v královském lese

– TIMETT, Syn TIMETTŮV, ZE SPÁLENÝCH LIDÍ

– CHELLA, DCERA CHEYKOVA, Z ČERNÝCH UŠÍ

– CRAWN, SYN CALORŮV, Z MĚSÍČNÍCH BRATŘÍ

ROD FLORENTŮ
Florent sigil by Varvara64

Florentové ze Stráže u Jasné vody jsou vazaly Vysoké zahrady. Na počátku Války pěti králů podpořil lord Alester Florent Tyrelly, kteří prohlásili králem Renlyho, zatímco jeho bratr ser Axell se rozhodl pro krále Stannise, manžela své neteře Selyse. Po Renlyho smrti lord Alester přešel s celou svou armádou ke Stannisovi. Stannis jmenoval lorda Alestera svým pobočníkem a velení své flotily svěřil do rukou sera Imryho Florenta, bratra své manželky. Flotila i ser Imry se ztratili během bitvy na Černovodě a úsilí lorda Alestera vyjednat po porážce mír považoval král Stannis za zradu. Dal jej rudým kněžím lady Melisandry, kteří jej upálili jako oběť R‘hllorovi.

Železný trůn rovněž označil Florenty za zrádce kvůli jejich podpoře Stannise a jeho rebelie. Jejich čest byla pošpiněna a Stráž u Jasné vody a její pozemky dostal za odměnu ser Garlan Tyrell.

Ve znaku rodu Florentů je liščí hlava v květinovém věnci.

{ALESTER FLORENT}, lord Stráže u Jasné vody

– jeho manželka LADY MELARA z rodu Rowanů

– jejich děti:

– ALEKYNE, dědic Jasné vody

– MELESSA, provdaná za lorda Randylla Tarlyho

– RHEA, provdaná za lorda Leytona Hightowera

– jeho sourozenci:

– SER AXELL, královnin muž ve službách své neteře královny Selyse ve Východní hlídce u moře

– {SER RYAM}, zemřel při pádu z koně

– SELYSE, jeho dcera, manželka a královna krále Stannise 1. Baratheona

– {SER IMRY}, jeho nejstarší syn, zabit na Černovodě SER ERREN, jeho druhý syn, držen jako zajatec ve Vysoké zahradě

– SER COLIN, kastelán ve Stráži u Jasné vody

– DĚLENA, jeho dcera provdaná za SERA HOSMANA NORCROSSE

– EDRIK BOUŘE, její syn, nemanželský syn krále Roberta I. Baratheona, dvanáctiletý chlapec

– ALESTER NORCROSS, její nejstarší syn, devítiletý chlapec

– RENLY NORCROSS, její druhý syn, tříletý chlapec

– MISTR OMER, starší syn sera Colina, ve službách Starého dubu

– MERRELL, mladší syn sera Colina, panoš ve Stromovině

– RYLENE, jeho sestra, provdaná za sera Rycherda Rowana

ROD FREYŮ

Freyové byli vazaly rodu Tullyů, ale nikdy nebyli příliš horliví v plnění svých povinností. Na počátku Války pěti králů získal Robb Stark spojenectví lorda Waldera slibem, že pojme za manželku jednu z jeho dcer nebo vnuček. Když se místo toho oženil s Jeyne Westerlingskou, Freyové se spikli s Roosem Boltonem a zavraždili Mladého vlka a jeho stoupence při události, jež vešla ve známost jako Krvavá svatba.

WALDER FREY, lord Přechodu

– od jeho první manželky, {LADY PERRY} z rodu Royců:

– {SER STEVRON}, jejich nejstarší syn, zemřel po bitvě u Volského brodu

– poprvé ženatý s {Corennou Swann}, zemřela po dlouhé nemoci

– nejstarší Stevronův syn, SER RYMAN, dědic Dvojčat

– Rymanův syn EDWYN, ženatý s Janyce Hunter

– Edwynova dcera WALDA, devítiletá dívka

– Rymanův syn WALDER zvaný ČERNÝ WALDER

– Rymanův syn {PETYR} zvaný PETYR UHER, oběšen u Starokamenů, ženatý s Mylendou z Karonů

– Petyrova dcera PERRA, pětiletá dívka

– podruhé ženatý s {Jeyne Víkovskou}, zemřela při pádu z koně

– Stevronův syn {AEGON}, slabomyslný, zabit při Krvavé svatbě rukou Catelyn Stark

– Stevronova dcera {MAEGELLE}, zemřela na porodním loži, provdaná za sera Dafyna Vance

– Maegellina dcera MARIANNE

– Maegellin syn WALDER, panoš

– Maegellin syn PATREK

– potřetí ženatý s {Marsellou Waynwood}, zemřela na porodním loži

– Stevronův syn WALTON, ženatý s Deanou Hardyngovou

– Waltonův syn STEFFON zvaný SLADKÝ

– Waltonova dcera WALDA zvaná KRÁSNÁ WALDA

– Waltonův syn BRYAN, panoš

– SER EMMON, ženatý s Gennou z rodu Lannisterů

– Emmonův syn SER CLEOS, ženatý s Jeyne z Darryů

– Cleosův syn TYWIN, dvanáctiletý panoš

– Cleosův syn WILLEM, páže v Jasanobrodu, desetiletý

– Emmonův syn SER LYONEL, ženatý s Melesou z Crakehallů

– Emmonův syn {TION}, panoš, zabit Richardem Karstarkem jako zajatec v Řekotočí

– Emmonův syn WALDER zvaný RUDÝ WALDER, čtrnáctiletý

panoš v Casterlyově skále

– SER AENYS, ženatý s {Tyanou Bouřlivou}, zemřela na porodním loži

– Aenysův syn AEGON ZKRZVEZROZENÝ, psanec

– Aenysův syn RHAEGAR, ženatý s Jeyne Včelovskou

– Rhaegarův syn ROBERT, třináctiletý chlapec

– Rhaegarova dcera WALDA, jedenáctiletá dívka zvaná BÍLÁ WALDA

– Rhaegarův syn JONOS, osmiletý chlapec

– PERRIANE, provdaná za sera Leslyna Haigha

– Perrianin syn SER HARYS HAIGH

– Harysův syn WALDER HAIGH, pětiletý chlapec

– Perrianin syn SER DONNEL HAIGH

– Perrianin syn ALYN HAIGH, panoš

– od jeho druhé manželky {LADY CYRENNY z rodu Swannů}:

– SER JARED, jejich nejstarší syn, ženatý s {Alys Frey}

– Jaredův syn {SER TYTOS}, zabit Sandorem Cleganem během Krvavé svatby, ženatý se Zhoe Holostromskou

– Tytosova dcera ZLA, čtrnáctiletá dívka

– Tytosův syn ZACHERY, dvanáctiletý chlapec zaslíbený církvi, vzděláván v septu ve Starém městě

– Jaredova dcera KYRA, provdaná za {sera Garsea Goodbrooka}, zabit během Krvavé svatby

– Kyřin syn WALDER, devítiletý chlapec

– Kyřina dcera JEYNE, šestiletá dívka

– SEPTON LUCEON, ve službách Velkého Baelorova septa

– od jeho třetí manželky {LADY AMAREI} z rodu Crakehallů:

– SER HOSTEEN, jejich nejstarší syn, ženatý s Bellenou Hlohoknotskou

– Hosteenův syn SER ARWOOD, ženatý s Ryellou z Royců

– Arwoodova dcera RYELLA, pětiletá dívka

– Arwoodovi synové, dvojčata ANDROW a ALYN, čtyřletí

– Arwoodova dcera HOSTELLA, novorozeně

– LADY LYENTHE, dcera lorda Waldera, provdaná za lorda Luciase Vyprena

– Lythenina dcera, ELYANA, provdaná za sera Jona Bouřlivého

– Elyanin syn RICKARD, čtyřletý

– Lythenin syn SER DAMON

– SYMOND, provdaná za Bethariose z Braavosu

– Symondin syn ALESANDER, zpěvák

– Symondina dcera ALYX, sedmnáctiletá panna

– Symondin syn BRADAMAR, desetiletý chlapec vychováván v pěstounské péči v Braavosu jako svěřenec kupce Oro Tendyrise

– SER DANWELL, ženatý s Wynafrei ze Šlovců

– {mnoho potratů a porozených mrtvých dětí}

– MERRETT, ženatý s Mariyou z Darryů

– Merrettova dcera AMEREI zvaná AMI, šestnáctiletá vdova

provdaná za {sera Patea z Modrého bodce}, kterého zabil 1 Gregor Clegane

– Merrettova dcera WALDA zvaná TLUSTÁ WALDA, manželka

lorda Roosea Boltona

– Merrettova dcera MARISSA, třináctiletá panna

– Merrettův syn WALDER zvaný MALÝ WALDER, osmiletý chlapec, panoš ve službách Ramsaye Boltona

– {SER GEREMY}, utonul, ženatý s Carolei Waynwood

– Geremyho syn SANDOR, dvanáctiletý chlapec, panoš

– Geremyho dcera CYNTHEA, devítiletá dívka, svěřenkyně lady Anyy Waynwood

– SER RAYMUND, ženatý s Beony Včelovskou

– Raymundův syn ROBERT, šestnáctiletý, akolyta v Citadele ve Starém městě

– Raymundův syn MALWYN, alchymistický učeň v Lys

– Raymundovy dcery, dvojčata SERRA a SARRA

– Raymundova dcera CERSEI, šestiletá, zvaná VČELIČKA

– Raymundovi synové, dvojčata JAIME a TYWIN, novorozenci

– od jeho čtvrté manželky {LADY ALYSSY} z rodu Blackwoodských:

– LOTHAR, dvanáctý syn lorda Waldera, zvaný Chromý LOTHAR, ženatý s Leonelou Leftford

– Lotharova dcera TYSANE, sedmiletá dívka

– Lotharova dcera WALDA, pětiletá dívka

– Lotharova dcera EMBERLEI, tříletá dívka

– Lotharova dcera LEANA, novorozeně

– SER JAMMOS, třináctý syn lorda Waldera, ženatý se Sallei Paege

– Jammosův syn WALDER, zvaný VELKÝ WALDER, osmiletý chlapec, panoš ve službách Ramsaye Boltona

– jammosovi synové, dvojčata DICKON a MATHIS, pětiletí

– SER WHALEN, čtrnáctý syn lorda Waldera, ženatý se Sylwou Paege

– Whalenův syn HOSTER, dvanáctiletý chlapec, panoš sera Damona Paege

– Whalenova dcera MERIANNE zvaná VESELKA, jedenáctiletá

dívka

– LADY MORYA, dcera lorda Waldera, provdaná za sera Flementa Braxe

– Moryin syn ROBERT, devítiletý, páže v Casterlyově skále

– Moryin syn WALDER, šestiletý chlapec

– Moryin syn JON, tříletý

– TYTA, dcera lorda Waldera zvaná PANNA TYTA

– od jeho páté manželky {LADY SARYY WHENT}:

– bez potomků

– od jeho šesté manželky {LADY BETHANY z rodu Rosby}:

– SER PERWYN, patnáctý syn lorda Waldera

– {SER BENFREY}, šestnáctý syn lorda Waldera, zemřel na zranění, které utržil na Krvavé svatbě, ženatý s Jyannou Frey, sestřenicí

– Benfreyho dcera DELLA zvaná HLUCHÁ DELLA, tříletá

– Benfreyho syn OSMUND, dvouletý chlapec

– MISTR WILLAMEN, sedmnáctý syn lorda Waldera, ve službách

Dlouholukova

– OLYVAR, osmnáctý syn lorda Waldera, dříve panoš Robba Starka

– ROSLIN, šestnáctiletá, provdaná za lorda Edmura Tullyho na Krvavé svatbě

– od jeho sedmé manželky {LADY ANNARY z rodu Dalekozvonských}:

– ARWYN, dcera lorda Waldera, čtrnáctiletá panna

– WENDEL, devatenáctý syn lorda Waldera, třináctiletý, páže v Mořské stráži

– COLMAR, dvacátý syn lorda Waldera, zaslíben církvi, jedenáctiletý

– WALTYR zvaný TYR, dvacátý první syn lorda Waldera, desetiletý

– ELMAR, poslední syn lorda Waldera, krátce zasnouben s Aryou

Stark, devítiletý chlapec

– SHIREI, nejmladší dítě lorda Waldera, sedmiletá dívka

– jeho osmá manželka LADY JOYEUSE z rodu Tudybrodských 1

– v současné době těhotná }

– nemanželské děti lorda Waldera od různých matek:

– WALDER ŘEKA zvaný BASTARD WALDER

– syn Bastarda Waldera, SER AEMON ŘEKA

– dcera Bastarda Waldera WALDA ŘEKA

– MISTR MELWYS, slouží v Růženíně

– JEYNE ŘEKA, MARTYN ŘEKA, RYGER ŘEKA, RONEL ŘEKA, MELLARA ŘEKA a další.

ROD HIGHTOWERŮ
Hightower sigil by Varvara64

Rod Hightowerů ze Starého města patří mezi nejstarší a nejhrdější velké rody Západozemí, jehož původ se datuje od Prvních lidí. Ode Dnů úsvitu to byli králové, kteří vládli Starému městu a jeho okolí, Andaly spíš vítali, než aby se jim vzpírali, a později poklekli před králem Roviny a vzdali se koruny, přičemž si ponechali všechna svá práva a privilegia. Třebaže byli mocní a velmi zámožní, lordi z Vysoké věže tradičně upřednostňovali obchod před bitvami a zřídkakdy hráli významnější roli ve válkách vedených v Západozemí. Hightowerové měli svůj podíl na založení Citadely a podporují ji do dnešních dnů. Mírní a kultivovaní, vždy byli význačnými patrony vzdělávání a církve a říká se, že někteří z nich se prý zabývali také alchymií, nekromancií a jinými tajnými učeními.

Ve znaku rodu Hightowerů je na kouřově šedém poli stupňovitá bílá věž s korunou z ohně. Slova jejich rodu zní: My osvětlujeme cestu.

LEYTON Hightower, Hlas Starého města, Pán Přístavu, Pán Vysoké věže, obránce Citadely, Maják jihu, zvaný STAŘEC ZE STAROMĚSTA

– LADY RHEA z rodu Hightowerů, jeho čtvrtá manželka

– nejstarší syn a dědic lorda Leytona SER BAELOR zvaný BAELOR JASNOÚSMĚV, ženatý s Rhondou Rowan

– dcera lorda Leytona MALORA zvaná ŠÍLENA PANNA

– dcera lorda Leytona ALERIE, provdaná za lorda Maceho Tyrella

– syn lorda Leytona SER GARTH zvaný ŠEDOOCEL

– dcera lorda Leytona DENYSE, provdaná za sera Desmonda Redwyna

– její syn DENYS, panoš

– dcera lorda Leytona LEYLA, provdaná za sera Jona Cuppse

– dcera lorda Leytona ALYSANNE, provdaná za lorda Arthura Ambrose

– dcera lorda Leytona LYNESSE, provdaná za lorda Joraha Mormonta, v současné době hlavní konkubína Tregara Ormollena z Lys

– syn lorda Leytona SER GUNTHOR, ženatý s Jeyne Fossoway ze zeleného jablka Fossowayů

– nejmladší syn lorda Leytona SER HUMFREY

– vazalové lorda Leytona:

– TOMMEN COSTAYNE, pán Tří věží

– ALYSANNE BULWER, paní Černokoruny, osmiletá

– MARTYN MULLENDORE, lord Vysočiny

– WARRYN BEESBURY, pán Včelolesa

– BRANSTON CUY, pán Slunečnicová

– lidé Starého města:

– EMMA, nevěstka u Brku a korbele, kde jsou ženy ochotné a jablečné víno je děsivě silné

– RŮŽIČKA, její patnáctiletá dcera, jejíž panenství bude stát zlaťák

– arcimistři Citadely:

– ARCIMISTR NORREN, senešal končícího roku, jehož prsten, hůlka a maska jsou z elektronu, slitiny zlata a stříbra

– ARCIMISTR THEOBALD, senešal nadcházejícího roku, jehož

prsten, hůlka a maska jsou z olova

– ARCIMISTR EBROSE, léčitel, jehož prsten, hůlka a maska jsou ze stříbra

W – ARCIMISTR MARWYN zvaný MARWYN MÁG, jehož prsten,

I hůlka a maska jsou z valyrijské oceli

f – ARCIMISTR PERESTAN, historik, jehož prsten, hůlka a maska jsou z mědi – ARCIMISTR VAELLYN zvaný OCTOVÝ VAELLYN, hvězdopravec, jehož prsten, hůlka a maska jsou z bronzu

– ARCIMISTR RYAM, jehož prsten, hůlka a maska jsou ze žlutého zlata

– ARCIMISTR WALGRAVE, stařec zmateného rozumu, jehož prsten, hůlka a maska jsou z černého železa

– GALLARD, CASTOS, ZARABELO, BENEDIKT, GARIZON, NYMOS, CETHERES, WILLIFER, MOLLOS, HARODON, GUYNE, AGRIVANE, OCLEY, všechno arcimistři

– mistři, akolyté a novicové Citadely:

– MISTR GORMON, který často slouží místo Walgravea

– ARMÉN, akolyta se čtyřmi články, zvaný AKOLYTA

– ALLERAS zvaný SFINGA, akolyta se třemi články, nadšený lukostřelec

– ROBERT FREY, šestnáctiletý, akolyta se dvěma články

– LORCAS, akolyta s devíti články, ve službách senešala

– LEO TYRELL zvaný LÍNÝ, novic urozeného původu

– MOLLANDER, novic, narozen s koňským hnátem

– PATE, který se stará o havrany árcimistra Walgravea, málo nadějný novic

– ROONE, mladý novic

ROD LANNISTERŮ

Lannisterové z Casterlyovy skály zůstávají hlavní oporou nároku krále Tommena na Železný trůn. V ženské linii rodu se chlubí potomstvem Lanna Chytrého, legendárního šprýmaře z Věku hrdinů. Zlato Casterlyovy skály a Zlatého zubu je učinily nejbohatším z velkých rodů. Jejich erbem je zlatý lev na purpurovém poli. Jejich slova zní: Slyšte mne řvát!

{TYWIN LANNISTER}, pán Casterlyovy skály, Ochránce Lannisportu, Strážce západu a pobočník krále, zavražděn svým zakrslým synem na latríně –

– děti lorda Tywina

– CERSEI, dvojče Jaimeho, nyní paní Casterlyovy skály

– SER JAME, dvojče Cersei zvaný KRÁLOKAT

– TYRION zvaný SKŘET, trpaslík a vrah příbuzného

– sourozenci lorda Tywina a jejich potomci:

– SER KEVAN LANNISTER, ženatý s Dornou z rodu Swyftů

– LADY GENNA, provdaná za sera Emmona Freye

– Gennin nejstarší syn {SER CLEOS FREY}, ženatý s Jeyne z rodu Darryů, zabit psanci

– Cleosův nejstarší syn SER TYWIN FREY zvaný TY, nyní

dědic Řekotočí

– Cleosův druhý syn WILLEM FREY, panoš

– Gennin druhy syn SER LYONEL FREY

– Gennin třetí syn {TION FREY}, panoš, zavražděn jako zajatec v Řekotočí

– Gennin nejmladší syn WALDER zvaný RUDÝ WALDER, páže v Casterlyově skále

– {SER TYGETT LANNISTER}, zemřel na neštovice

– TYREK, Tygettův syn, nezvěstný

– LADY ERMESANDE HAYFORD, Tyrekova dětská manželka

– {GERION}, ztracen na moři

– JOY KOPEC, Gerionova nemanželská dcera, jedenáctiletá

– další blízcí příbuzní lorda Tywina:

– {SER STAFFORD LANNISTER}, bratr zesnulé manželky lorda Tywina, padl u Volského brodu

– CERENNA a MYRIELLE, Staffordovy dcery

– SER DAVEN LANNISTER, Staffordův syn

– SER DAMION LANNISTER, bratranec, ženatý s lady Shierou

z Crakehallů

– jejich syn SER LUCION

– jejich dcera LANNA, provdaná za lorda Antaria Jasta

– LADY MARGOT, provdaná za lorda Tituse Vrchovce

– jeho služebnictvo:

– MISTR CREYLEN, ranhojič, učitel a rádce

– VYLARR, kapitán stráží

– SER BENEDICT BROOM, zbrojmistr

– BĚLOZUBÝ WAT, zpěvák

– jeho vazalové, lordi západu:

– DAMON MARBRAND, lord Jasanohradu

– SER ADDAM MARBRAND, jeho syn a dědic

– ROLAND CRAKEHALL, lord Crakehallu

– Rolandův bratr {SER BURTON}, zabit psanci

– Rolandův syn a dědic SER TYBOLT

– Rolandův syn SER LYLE zvaný SILNOKANEC

– Rolandův syn SER MERLON

– SEBASTON FARMAN, pán Krásného ostrova

– JEYNE, jeho sestra, provdaná za SERA GARETHA CLIFTONA

– TYTOS BRAX pán Trnodolu

– SER FLEMENT BRAX, jeho bratr a dědic

– OUENTEN BANEFORD, pán Zhoubotvrze – SER HARYS SWIFT, kmotr Kevana Lannistera

– syn sera Haryse SER STEFFON

– dcera sera Steffona JOANNA

– dcera sera Haryse SHIERLE, provdaná za sera Melwyna Sarsfielda

– REGENARD ESTREN, pán Větrova

– GAWEN WESTERLING, pán Skaliska

– jeho žena LADY SYBELL z rodu Kořenářů

– její bratr SER ROLF KOŘENÁŘ, nově jmenován pánem

Kastameru

– její bratranec SER SAMWELL KOŘENÁŘ

– jejich děti:

– SER RAYNALD WESTERLING

– JEYNE, ovdovělá manželka Robba Starka

– ELEYNA, dvanáctiletá dívka

– ROLLAM, devítiletý chlapec

– LORD SELMON STACKSPEAR

– jeho syn SER STEFFON

– jeho mladší syn SER ALYN

– TERENCE KENNING, pán Útesu

– SER KENNOS Z ÚTESU, rytíř v jeho službách

– LORD ANTARIO JAST

– LORD ROBIN MORELAND

– LADY ALYSANNE LEFFORD

– LEWYS LYDDEN, pán Hlubokonory

– LORD PHILIP PLUMMA

– jeho synové SER DENNIS, SER PETER a SER HARWYN zvaný TVRDOKÁMEN

– LORD GARISSON PRESTER

– SER FORLEY PRESTER, jeho bratranec

– SER GREGOR CLEGANE zvaný HORA KTERÁ JEDE

– SANDOR CLEGANE, jeho bratr

– SER LORENT LORCH, rytíř s pozemky

– SER GARTH GREENFIELD, rytíř s pozemky

– SER LYMOND VIKARY, rytíř s pozemky

– SER RAYNARD RUTTIGER, rytíř s pozemky

– SER MANFRED YAW, rytíř s pozemky

– SER TYBOLT HETHERSPOON, rytíř s pozemky

– {MELARA}, jeho dcera, utopila se ve studni, zatímco byla svěřenkyní v Casterlyově skále

ROD MARTELLŮ

Dome odpřisáhlo věrnost Železnému trůnu jako poslední ze Sedmi království. Vznešený původ, zvyklosti a historie, to vše staví Dorny stranou od ostatních království. Na počátku Války pěti králů se do ní Dorne nezapojilo, avšak po zasnoubení princezny Myrcelly Baratheon s princem Trystanem vyslovil Sluneční oštěp podporu králi Joffreymu a povolal svoje vazaly. Ve znaku Martellů je rudé slunce probodnuté zlatým kopím. Jejich slova zní: Neskloněni, nezlomeni, neporaženi.

DORAN NYMEROS MARTELL, pán Slunečního oštěpu, princ Dorne

– jeho manželka MELLARIO, ze svobodného města Norvos

– jejich děti:

– PRINCEZNA ARIANNE, dědička Slunečního oštěpu

– GARIN, Ariannin kojný bratr a společník, ze sirotků Zelenokrvavice

– PRINC OUENTYN, nově pasován na rytíře, dlouhodobě v pěstounské péči lorda Yronwooda z Železolesa

– PRINC TRYSTANE, zasnouben s Myrcellou Baratheon

– sourozenci prince Dorana:

– {PRINCEZNA ELIA}, znásilněna a zavražděna během plenění Králova přístaviště

– {RHAENYS TARGARYEN}, její dcera, zavražděna během plenění Králova přístaviště

– {PRINC AEGON}, kojeňátko, zavražděn během plenění Králova přístaviště

– {PRINC OBERYN} zvaný RUDÁ ZMIJE, zabit sérem Gregorem Cleganem během souboje při božím soudu

– ELLARIA PÍSEK, milenka prince Oberyna, nemanželská dcera lorda Harmena Ullera

– PÍSEČNÍ HADI, Oberynovy nemanželské dcery:

– OBARA, osmadvacetiletá, Oberynova dcera od nevěstky

ze Starého města

– NYMERIA zvaná LADY NYM, pětadvacetiletá, jeho nemanželská dcera od urozené ženy z Volantisu

– TYENE, třiadvacetiletá, jeho dcera od septy

– SARELLA, devatenáctiletá, jeho dcera od obchodnice, kapitánky Péřového polibku

– ELIA, čtrnáctiletá, jeho dcera od Ellarii Písek

– OBELLA, dvanáctiletá, jeho dcera od Ellarii Písek

– DOREA, osmiletá, jeho dcera od Ellarii Písek

– LOREZA, šestiletá, jeho dcera od Ellarii Písek

– dvůr prince Dorana ve Vodních zahradách:

– AREO HOTAH z Norvosu, kapitán stráží

– MISTR CALEOTTE, rádce, ranhojič a učitel

– tři desítky dětí urozeného i prostého původu, synové a dcery lordů, rytířů, sirotků, kupců a řemeslníků i rolníků, jeho svěřenci

. – dvůr prince Dorana ve Slunečním oštěpu:

– PRINCEZNA MYRCELLA BARATHEON, jeho svěřenkyně, zasnoubená s princem Trystanem

– SER ARYS OAKHEART, Myrcellin tělesný strážce

– ROSAMUND LANNISTER, Myrcellina komorná a společnice, vzdálená příbuzná

– SEPTA EGLANTINE, Myrcellina učitelka

– MISTR MYLES, rádce, učitel a ranhojič

– RICASSO, senešal ve Slunečním oštěpu

– SER MANFREY MARTELL, kastelán ve Slunečním oštěpu

– LADY ALYSE Ladybright, správce pokladny

– SER GASCOYNE od Zelenokrvavice, tělesný strážce prince Trystana

– BORS a TIMOTH, sluhové ve Slunečním oštěpu

– BELANDRA, CEDRA a sestry MORRA a MELLEI, služebné

– vazalové prince Dorana, lordi Dorne:

– ANDERS YRONWOOD, pán Železolesa, strážce Kamenné cesty, z královské krve

– SER CLETUS, jeho syn známý tím, že je tupozraký

– MISTR KEDRY, rádce, ranhojič a učitel

– HARMEN ULLER, pán Peklolesa

– ELLARIA PÍSEK, jeho nemanželská dcera

– ULWYCK ULLER, jeho bratr

– DELONNE ALLYRION, paní Božího hrobu

– SER RYON, její syn a dědic

– SER DAEMON PÍSEK, Ryonův nemanželský syn, Bastard z Božíhrobu

– DAGOS MANWOODY, pán Králohrobu

– MORS a DICKON, jeho synové

– SER MYLES, jeho bratr

– LARRA BLACKMONT, paní Čérnohory

– JYNESSA, její dcera a dědička

– PERROS, její syn, panoš

– NYMELLA TOLLETT, paní Duchokopce

– QUENTYN QORGYLE, pán Pískovcokamene

– SER GULLIAN, jeho nejstarší syn a dědic

– SER ARRON, jeho druhý syn

– SER DEZIEL DALT, rytíř z Citrolesa

– SER ANDREY, jeho bratr a dědic zvaný DREY

– FRANKLIN FOWLER, pán Nebesáhu nazývaný STARÝ PTÁČNÍK, strážce Princova průsmyku

– JEYNE a JENNELYN, jeho dcery – dvojčata

– SER SYMON SANTAGAR, rytíř Skvrnodřeva

– SYLVA, jeho dcera a dědička, přezdívaná kvůli svým pihám FLEKATÁ SYLVA

– EDRIC DAYNE, pán Hvězdopadu, panoš

– SER GEROLD DAYNE zvaný TEMNOHVĚZDA, rytíř Vysokopoustevny

– TREBOR JORDAYNE, pán Skály

– MYRIA, jeho dcera a dědička

– TREMOR GARGALEN, pán Slanobřehu

– DAERON VAITH, pán Rudých dun

ROD STARKŮ

Předky rodu Starků byli Brandon Stavitel a prastaří Králové zimy. Po tisíce let vládli ze Zimohradu jako králové severu, dokud se Torrhen Stark, Král, který poklekl, nerozhodl odpřísáhnout věrnost Aegonu Drakovi, místo aby se s ním utkal v bitvě. Když byl lord Eddard Stark ze Zimohradu popraven králem Joffreym, seveřané se odmítli sklonit před Železným trůnem a prohlásili králem severu syna lorda Eddarda, Robba. Během Války pěti králů vyhrál každou bitvu, ale byl zrazen a zavražděn Freyi a Boltony ve Dvojčatech během svatby svého strýce.

{ROBB STARK}, Král severu, Král Trojzubce, pán Zimohradu, nejstarší syn lorda Eddarda Starka a lady Catelyn z rodu Tullyů, šestnáctiletý mladík zvaný MLADÝ VLK, zavražděn na Krvavé svatbě

– {ŠEDÝ VÍTR}, jeho zlovlk, zabit na Krvavé svatbě

– jeho sourozenci:

– SANSA, jeho sestra, provdaná za Tyriona z rodu Lannisterů

– {LADY}, její zlovlk, zabit v hradu Darry

– ARYA, jedenáctiletá dívka, pohřešovaná a považovaná za

mrtvou

– NYMERIA, její zlovlk potulující se v říčních krajinách

– BRANDON zvaný BRAN, devítiletý mrzáček, dědic Zimohradu, považován za mrtvého

– LÉTO, jeho zlovlk

– Branovi společníci a ochránci:

– MEERA REED, šestnáctiletá dívka, dcera lorda Howlanda Rákose ze Stráže u Šedé vody

– JOJEN REED, její bratr, třináctiletý

– HODOR, prosťáček, sedm stop vysoký

– RICKON, čtyřletý chlapec považovaný za mrtvého

– CHUNDELÁČ, jeho zlovlk, černý a divoký

– Rickonova společnice OŠA, divoká dívka, kdysi zajatkyně na Zimohradu

– jeho napůl nevlastní bratr nemanželského původu JON SNÍH, z Noční hlídky

– DUCH, Jonův zlovlk, bílý a tichý

– muži, kteří přísahali Robbovi věrnost:

– {DONNEL LOCK, OWEN NORREY, DACEY MORMONT, SER WENDEL MANDERLY, ROBIN FLINT}, zabiti na Krvavé svatbě

– HALLIS MOLLEN, kapitán stráží doprovázející kosti Eddarda Starka zpátky na Zimohrad

– JACKS, QUENT, SHADD, strážní

– Robbovi strýcové a bratranci:

– BENJEN STARK, mladší bratr jeho otce, ztracen při průzkumné výpravě za Zdí, považován za mrtvého

– {LYSA ARRYN}, sestra jeho matky, paní Orlího hnízda, vdova po lordu Jonu Arrynovi, svržena z hory

– jejich syn ROBERT ARRYN, pán Orlího hnízda a Obránce Údolí, churavý chlapec

– EDMURE TULLY, pán Řekotočí, bratr jeho matky, zajat na Krvavé svatbě

– LADY ROSLIN z rodu Freyů, Edmurova nevěsta

– SER BRYNDEN TULLY zvaný ČERNÁ RYBA, strýc jeho matky, kastelán ŘEKOTOČÍ

– vazalové Mladého vlka, lordi severu:

– ROOSE BOLTON, pán Hrůzova, přeběhlík

– {DOMERIC}, jeho syn a dědic, zemřel na zkažený žaludek

– RAMSAY BOLTON (dříve RAMSAY SNÍH), Rooseův nemanželský syn zvaný Boltonův bastard, kastelán Hrůzova

– WALDER FREY a WALDER FREY, zvaní VELKÝ WALDER a MALÝ WALDER, Ramsayho panoši

– {SMRAĎOCH}, zbrojnoš proslulý svým zápachem, zabit, když vystupoval jako Ramsay

– „ARYA STARK“, v rukou lorda Roosea, nastrčená dívka zasnoubená s Ramsaym

– WALTON zvaný OCELOHOLEŇ, Rooseův kapitán

– BETH, KYRA, TUŘÍN, BANDY, SHYRA, PALLA a STARÁ

CHŮVA, ženy ze Zimohradu držené jako zajatkyně na Hrůzově

– JON UMBRA zvaný VELKÝ JON, pán Posledního krbu, zajatec ve Dvojčatech

– {JON} zvaný MALÝ JON, nejstarší syn Velkého Jona a jeho dědic, zabit na Krvavé svatbě

– MORS zvaný VRÁNOJED, strýc Velkého Jona, kastelán Posledního krbu

– HOTHER zvaný DĚVKOZHOUBA, strýc Velkého Jona, rovněž kastelán Posledního krbu

– {RICKARD KARSTARK}, pán Karské bašty, sťat za zradu a vraždu zajatce

– {EDDARD}, jeho syn, zabit v Šeptajícím lese

– {TORRHEN}, jeho syn, zabit v Šeptajícím lese

– HARRION, jeho syn, zajatec v Panenském jezírku

– ALYS, dcera lorda Rickarda, patnáctiletá

– Rickardův strýc ARNOLF, kastelán Karské bašty

– GALBART GLOVER, pán Pahorku v Hlubokolese, není ženat

– ROBETT, jeho bratr a dědic

– Robettova manželka SYBELLE

– jejich děti:

– GAWEN, tříletý chlapec

– ERENA, kojeňátko

– Galbartův svěřenec LARENCE SNÍH, nemanželský syn {lorda Halyse}, třináctiletý

– HOWLAND REED, pán Stráže u Šedé vody, bažinář

– jeho manželka JYANA, bažinářka

– jejich děti:

– MEERA, mladá lovkyně

– JONJEN, chlapec požehnaný zeleným zrakem

– WYMAN MANDERLY, pán Bílého přístavu, velmi otylý

– SER WYLIS, jeho nejstarší syn a dědic, velmi otylý, zajatec na Harrenově

– Wylisova manželka LEONA z rodu Woolfieldů

– WYNAFRYD, jejich dcera, devatenáctiletá

– WYLLA, jejich dcera, patnáctiletá

– {SER WENDEL}, jeho druhý syn, zabit na Krvavé svatbě

– SER MARLON MANDERLY, jeho bratranec, velitel posádky v Bílém přístavu

– MISTR THEOMORE, rádce, učitel a ranhojič

– MAEGE MORMONT, paní Medvědího ostrova

– {DACEY}, její nejstarší dcera a dědička, zabita na Krvavé svatbě

– ALYSANE, LYRA, JORELLE, LYANNA, její dcery

– {JEOR MORMONT}, její bratr, lord velitel Noční hlídky, zabit vlastními muži

– SER JORAH MORMONT, syn lorda Jeora, kdysi pán Medvědího ostrova, nyní odsouzený rytíř v exilu

– {SER HELMAN TALLHART }, pán Torrhenovy věže, zabit v Šerodolu

– {BENFRED}, jeho syn a dědic, zabit železnými muži na Kamenitém pobřeží

– EDDARA, jeho dcera, zajatkyně v Torrhenově věži

– {LEOBALD}, jeho bratr, zabit na Zimohradu

– Leobaldova žena BERENA z rodu Hornwoodů, zajatkyně v Torrhenově věži

– jejich synové BRANDON a BEREN, rovněž zajatci v Torrhenově věži

– RODRIK RYSWELL, pán Pramínků

– BARBREY DUSTIN, jeho dcera, paní Mohylová, vdova

po {lordu Willamu Dustinovi}, – HARWOOD STOUT, její vazal, menší lord v Mohylově

– {BETHANY BOLTON}, jeho dcera, druhá manželka lorda Roosea Boltona, zemřela na horkost

– ROGER, RICKARD, ROOSE, hádaví bratranci a vazalové

– (CLEY CERWYN}, pán Hrnčířova, zabit na Zimohradu

– JONELLE, jeho sestra, dvaatřicetiletá panna

– LYESSA LINT, paní Vdoviny stráže

– ONDREW LOCK, pán Starohradu, stařec

– HUGO WULL zvaný VELKÉ VĚDRO, náčelník svého klanu

– BRANDON NORREY zvaný TEN NORREY, náčelník svého klanu

– TORREN LIDDLE zvaný TEN LIDDLE, náčelník svého klanu

Ve znaku Starků je šedý zlovlk běžící na bílém poli. Jejich slova zní: Zima se blíží.

ROD TULLYŮ

Lord Edmyn Tully z Řekotočř byl prvním z říčních lordů, který odpřisáhl věrnost Aegonu Dobyvateli. Vítězný Aegon jej odměnil tím, že mu daroval všechna území kolem Trojzubce. Ve znaku Tullyů je vymrštěný pstruh, stříbrný na poli zvlněné modři a červeně. Slova Tullyů zní: Rodina, povinnost, čest.

EDMURE TULLY, pán Řekotočí, vzat Freyi do zajetí na své vlastní svatbě

– LADY ROSLIN z rodu Freyů, Edmurova mladá nevěsta

– {LADY CATELYN STARK}, jeho sestra, vdova po lordu Eddardu Starkovi ze Zimohradu, zabita na Krvavé svatbě

– {LADY LYSA ARRYN}, jeho sestra, vdova po lordu Jonu Arrynovi z Orlího hnízda, zemřela při pádu z Orlího hnízda

– SER BRYNDEN TULLY zvaný ČERNÁ RYBA, Edmurův strýc, kastelán Řekotočí

– domácnost lorda Edmura v Řekotočí:

– MISTR VYMAŇ, rádce, ranhojič a učitel

– SER DESMOND GRELL, zbrojmistr

– SER ROBIN RYGER, kapitán stráží

– DLOUHÝ LEW, ELWOOD, DELP, strážní

– UTHERYDES WAYN, majordomus Řekotočí

– Edmurovi vazalové, lordi Trojzubce:

– TYTOS BLACKWOOD, pán Havranostromu

– {LUCAS}, jeho syn, zabit na Krvavé svatbě

– JONOS BRACKEN, lord Kamenoplotu

– JASON MALLISTER, lord Mořské stráže, vězeň ve svém vlastním hradu

– PATREK, jeho syn, uvězněn se svým otcem

– SER DENYS, Jasonův strýc, muž Noční hlídky

– CLEMENT PIPER, pán Růžovopanenského hradu

– jeho syn a dědic SER MARQ PIPER, zajat na Krvavé svatbě

– KARYL VANCE, lord Poutníkova odpočinku

– jeho starší dcera a dědička LIANE

– jeho mladší dcery RHIALTA a EMPHYR1A

– NORBERT VANCE, slepý pán Atlanty

– jeho nejstarší syn a dědic SER RONALD, zvaný ŠPATNÝ

– jeho mladší synové SER HUGO, SER ELLERY, SER KIRTH a MISTR JON

– THEOBALD SMALLWOOD, pán Žaludohradu

– jeho manželka, LADY RAVELLA, z rodu Labuíských

– jeho dcera CARELLEN

– WILLIAM MOOTON, pán Panenského jezírka

– SHELLA WHENT, sesazená paní Harrenova

– SER WILLIS BRODSKÝ, rytíř v jejích službách

– SER HALMON PAEGE

– LORD LYMOND GOODBROOK

ROD TYRELLŮ

Tyrellové dostali k moci jako majordomové králů Roviny, třebaže tvrdí, že skrze ženskou linii pocházejí z Gartha Zelenorukého, zahradního krále Prvních lidí. Když král Mern IX., poslední ze staré dynastie, zahynul na Ohnivém poli, jeho majordomus Harlen Tyrell odevzdal Vysokou zahradu Aegonu Dobyvateli. Na počátku Války pěti králů vyslovil Mace Tyrell podporu Renlymu Baratheonovi a dal mu ruku své dcery Margaery. Po Renlyho smrti se Vysoká zahrada spojila s rodem Lannisterů a Margaery byla zasnoubena s králem Joffreym.

MACE TYRELL, pán Vysoké zahrady, Strážce jihu, obránce Mokřad, nejvyšší vojenský velitel Roviny

– jeho manželka LADY ALERIE z rodu Hightowerů ze Starého města

– jejich děti:

– WILLAS, jejich nejstarší syn, dědic Vysoké zahrady

– SER GARLAN zvaný GALANTNÍ, jejich druhorozený syn, nedávno povýšen na lorda Jasné vody

– jeho manželka LADY LEONETTE z rodu Fossowayů

– SER LORAS, Rytíř květin, jejich nejmladší syn, bratr Královské gardy

– MARGAERY, jejich dcera, dvakrát provdaná a dvakrát ovdovělá

– Margaeřiny společnice a dvorní dámy:

– její sestřenice MEGGA, ALLA a ELINOR TYRELL

– Elinořin snoubenec ALYN AMBROSE, panoš

– LADY ALYSANNE Bulwer, LADY ALYCE GRACEFORD, LADY TAENA MERRYWEATHER, MEREDYTH CRANE zvaná VESELKA, SEPTA NYSTERICA, její společnice

– jeho ovdovělá matka LADY OLENNA z rodu Redwynů zvaná Královna trnů

– strážní lady Olenny ARRYK a ERRYK, zvaní LEVÝ a PRAVÝ

– jeho sestry:

– LADY MINA, provdaná za Paxtera Redwyna, pána Stromoviny

– jejich děti:

– SER HORAS, dvojče Hobbera, přezdívaný HRŮZÁK

– SER HOBBER, dvojče Horase, přezdívaný SLINTÁK

– DESMERA, šestnáctiletá panna

– LADY JANNA, provdaná za sera Jona Fossoway

– jeho strýcové a bratranci:

– Maceův strýc GARTH zvaný GROBIÁN, lord senešal Vysoké zahrady

– Garthovi nemanželští synové GARSE a GARRETT KVĚTINY

– Maceův strýc SER MORYN, lord velitel městské hlídky Starého města

– Morynův syn {SER LUTHOR}, ženatý s lady Elyn Severopahorskou

– Luthorův syn SER THEODORE, ženatý s lady Liou

Serry

– Theodorova dcera ELINOR

– Theodorův syn LUTHOR, panoš

– Luthorův syn MISTR MEDWICK

– Luthorova dcera OLENE, provdaná za sera Lea Černozávoru

– Morynův syn LEO zvaný LÍNÝ LEO, novic v Citadele

– Maceův strýc MISTR GORMON, učenec v Citadele

– Maceův bratranec {SER QUENTIN}, zemřel u Jasnobrodu

– Ouentinův syn SER OLYMER, ženatý s lady Lysou z Loukova

– Olymerovi synové RAYMUND a RICKARD

– Olymerova dcera MEGGA

– Maceův bratranec MISTR NORMUND, sloužící v Černokoruně

– Maceův bratranec {SER VIKTOR}, zabit Usmívajícím

se rytířem z Bratrstva z Králolesa

– Viktorova dcera VIKTARIA, provdaná za {lorda Jona Bulwera}, který zemřel na letní horečku

– jejich dcera LADY ALYSANNE, osmiletá

– Viktorův syn SER LEO, ženatý s lady Alys Beesbury

– Leovy dcery ALLA a LEONA

– Leovi synové LYONEL, LUCAS a LORENT

– Maceovo služebnictvo ve Vysoké zahradě:

– MISTR LOMYS, rádce, ranhojič a učitel

– IGON VYRWEL, kapitán stráží

– SER VORTIMER ROWAN, zbrojmistr

– BUKAČ, blázen a šašek, velmi otylý

– jeho lordi vazalové:

– RANDYLL TARLY, pán Parožnatého vrchu

– PAXTER REDWYN, pán Stromoviny

– SER HORAS a SER HOBER, jeho synové – dvojčata

– ARWYN OakheartSKÁ, paní Starého dubu

– nejmladší syn lady Arwyn SER ARYS, přísahající bratr Královské gardy

– MATHIS ROWAN, lord Zlatoháje, ženatý s Bethany z rodu Redwynů

– LEYTON Hightower, Hlas Starého města, Pán přístavu

– HUMFREY HEWETT, pán Duboštítu

– FALIA KVĚTINA, jeho nemanželská dcera

– OSBERT STLAČENÝ, pán Jihoštítu

– SER TALBERT, jeho syn a dědic

– GUTHOR CHMUROVEC, pán Šedoštítu

– ORTON MERRYWEATHER, pán Dlouhostolu

– LADY TAENA, jeho manželka, původem z Myru – RUSSELL, jejich syn, osmiletý chlapec

– LORD ARTHUR AMBROSE, ženatý s lady Alysanne Hightower

– jeho rytíři a muži v přísaze:

– SER JON FOSSOWAY ze zeleného jablka Fossowayů

– SER TANTON FOSSOWAY z červeného jablka Fossowayů

Ve znaku rodu Tyrellů je zlatá růže na trávově zeleném poli. Jejich slova zní: Rosteme do síly.

MALÍ LORDI, POUTNÍCI
A PROSTÍ LIDÉ

– SER CREIGHTON DLOUHOLUKÝ a SER ILLIFER ŠVORC, potulní rytíři a společníci

– HIBALD, obchodník, bojácný a lakotný

– SER RYBOHOJNÝ ZE STÍNOROKLE zvaný ŠÍLENÁ MYŠ, potulný rytíř v Hibaldových službách

– BRIENNE, PANNA Z TARTHU zvaná také BRIENNE KRÁSKA, panna na výpravě

– LORD SELWYN Z VEČEROPADU, lord Tarthu, její otec

– {VELKÝ BEN BUSHY}, SER HYLE HUNTER, SER MARK MULLENDORE, SER EDMUND AMBROSE, {SER RICHARD FARROW}, {WILL ČÁP}, SER HUGH Z VČELÍNA, SER RAYMOND BEZZEMEK, HARRY DRVOŠTĚP, SER OWEN INCHFIELD, ROBIN POTTER, její rádoby nápadníci

– RENFRED RYKKER, pán Šerodolu

– SER RUFUS PÓR, jednonohý rytíř v jeho službách, kastelán v Šerodolu

– WILLIAM MOOTON, lord Panenského jezírka

– ELEANOR, jeho nejstarší dcera a dědička, třináctiletá

– RANDYLL TARLY, lord Parožnatého vrchu, velitel Tommenových vojsk podél Trojzubce

– DICKON, jeho syn a dědic, mladý panoš

– SER HÝLE HUNTER přísahající věrnost rodu Tarlyů

– SER ALYN HUNTER, bratranec sera Hylea, stejně jako on ve službách lorda Randylla

– DICK KRABB zvaný MRŠTNÝ DICK, Krabb z Prasklepeta

– EUSTACE BRUNE, pán Hnusodíry

– BENNARD BRUNE, rytíř Hnědodolu, jeho bratranec

– SER ROGER HUNTER, rytíř ze Svinorohu .

– SEPTON MERIBALD, bosý septon

– jeho pes PES

– STARŠÍ BRATR na Tichém ostrově

– BRATR NARBERT, BRATR GILLAM, bratři kajícníci na Tichém ostrově

– SER QUINCY KORMIDELNÍK, rytíř ze Solnopánví, senilní stařec

– v hostinci na rozcestí:

– JEYNE NITĚNKA zvaná DLOUHÁ JEYNE, hostinská, vysoká

dívka ve věku osmnácti let

– VRBKA, její sestra, přísně zachází se lžící

– TANSY, PATE, JANEK PENNY, BEN, sirotci v hostinci

– GENDRY, kovářský učeň a nemanželský syn krále Roberta I. Baratheona, který o něm ani nevěděl

– v Harrenově

– RAFFORD zvaný SLADKÝ RAFF, SRAČKOHUBA, DUNSEN, muži z posádky

– BEN ČERNOPALEC, kovář a zbrojíř

– PIA, služebná, kdysi hezká

– MISTR GULIAN, rádce, ranhojič a učitel

– v Dany

– LADY AMEREIFREY zvaná STRÁŽNICOVÁ AMI, mladá vdova zasnoubená s lordem Lancelem Lannisterem

– matka lady Amerei LADY MARIYA z rodu Darryů, vdova po Merrettu Freyovi

– sestra lady Amerei MARISSA, třináctiletá panna

– SER HARWYN PLUMMA zvaný TVRDOKAMENSKÝ, velitel posádky

– MISTR OTTOMORE, rádce, učitel a ranhojič

– v hostinci U Klečícího muže: – ŠARNA, hostinská, kuchařka a porodní bába

– její manžel zvaný MANŽEL

– CHLAPEC, válečný sirotek

– HORKÝ KOLÁČ, pekařský synek, nyní sirotek

PSANCI A DEZERTÉŘI

{BERIKDONDARRION}, kdysi lord Černopřřstavu, šestkrát zabit

– EDRIC DAYNE, lord Hvězdopadu, dvanáctiletý chlapec, panoš lorda Berika

– ŠÍLENÝ LOVEC z Kamenného septa, jeho někdejší spojenec

– ZELENOVOUS, tyrolský žoldnéř, jeho nejistý přítel

– ANGUY LUČIŠTNÍK, lukostřelec z Dornských blat

– MERRIT Z MĚSÍČNÍHO MĚSTA, WATT MLYNÁŘ, MEG Z BAŽINY, JON OŘECH, psanci z jeho skupiny

LADY KAMENOSRDCE, žena v kápi, někdy zvaná MATKA MILOSRDENSTVÍ, TICHÁ SESTRA a KATYNĚ

– LEM zvaný LEM CITROŠ, kdysi voják

– THOROS Z MYRU, rudý kněz

– HARWIN, syn Hullenův, seveřan, kdysi ve službách lorda Eddarda Starka ze Zimohradu

– JANEK ŠTÍSTKO, hledaný muž, krátkozraký

– TOM ZE SEDMIPOTOČÍ, zpěvák pochybné pověsti zvaný TOM SEDMISTRUNA a TOM SEDMA

– ŠŤASTNÝ LUKE, NOTCH, MUDGE, BEZVOUSÝ DICK, psanci

SANDOR CLEGANE zvaný OHAŘ, kdysi tělesný strážce krále Joffreyho, později bratr Královské gardy, naposled viděn v horečkách a umírající vedle Trojzubce {VARGO HOAT} ze svobodného města Oohoru zvaný KOZA,

šišlavý žoldnéřský kapitán, zabit v Harrenově Gregorem Cleganem

– jeho Chrabří kumpáni zvaní také Krvaví drancíři:

– URSWYCK zvaný VĚRNÝ, jeho pobočník

– {SEPTON UTT}, pověšen lordem Berikem Dondarrionem

– TIMEON Z DORNE, TLUSTÝ ZOLLO, RORGE, KOUSAČ, VEPŘ, STŘAPÁČ BLÁZEN, TOGG JOTH z IBBENU, TŘÍPALEC, rozprášení a na útěku

– U Broskvičky, nevěstinec v Kamenném septu

– SEDMIKRÁSKA, rudovlasá majitelka

– ALYCE, CASS, LANNA, JYZENE, HELLY, BELLA, některé z jejích broskviček

– v Žaludohradu, sídle rodu Maloleských:

– LADY RAVELLA z rodu Labuťských, manželka lorda Theomara Maloleského

– tu a tam a onde:

– LORD LYMOND TRUHLOVSKÝ, stařec, kterému už neslouží rozum a jenž kdysi dávno bránil most proti rytíři Maynardovi

– jeho mladý opatrovník, MISTR ROONE

– duch na Nejvyšším srdci

– Paní listů

– septon v Bouřobále

MUŽI NOČNÍ HLÍDKY

JON SNÍH, bastard ze Zimohradu, devítistý devadesátý osmý lord velitel Noční hlídky

– DUCH, jeho zlovlk, bílý a tichý

– jeho majordomus, EDDISON TOLLETT, zvaný BOLESTÍNSKÝ EDD

Muži v Černém hradu

– BENJEN STARK, první průzkumník, dlouho pohřešován a považován za mrtvého

– SER WYNTON STOUT, starý průzkumník, slaboduchý

– BĚLOOKÝ KEDGE, BEDWYCK zvaný OBR, MATTHAR, DYWEN, GARTH zvaný ŠEDOPÍRKO, ULMER Z KRÁLOLESA, ELRON, PYPAR zvaný PYP, GRENN zvaný PRATUR, BERNARR zvaný ČERNÝ BERNAR, TIM KÁMEN, ČERNÝ JANEK BULWER, GEOFF zvaný VEVERKA, VOUSATÝ BEN, průzkumníci

– BOWEN MARSH, lord majordomus

– TŘÍPRSTÝ HOBB, majordomus a vrchní kuchař

– {DONAL NOYE}, jednonohý zbrojíř a kovář, zabit v bráně Mágem Mocným

– OWEN zvaný ŇOUMA, TIM POPLETOJAZYK, MULOŠ, CUGEN, DONNEL KOPEC zvaný SLADKÝ DONNEL, LEVORUKÝ LEW, JEREN, WICK KUDLA, majordomové

– OTHELL YARWICK, první stavitel

– LICHOBOT, HALDER, ALBETT, KEGS, stavitelé

– CONWY, GUEREN, putující rekruti

– SER ALLISER TRN, bývalý zbrojmistr

– JANOŠ SLYNT, bývalý velitel městské hlídky Králova přístaviště, krátce lord Harrenova

– MISTR AEMON (TARGARYEN), ranhojič a rádce, slepý muž, jedno sto a dvě léta stár

– Aemonův majordomus CLYDAS

– Aemonův majordomus SAMWELL TARLY, tlustý a sečtělý

– ŽELEZNÝ EMMETT, původně z Východní hlídky, zbrojmistr

– HARETH zvaný KŮŇ, dvojčata ARRON a EMRICK, SATÉN,

SKÁKAVÝ ROBIN, rekruti ve výcviku

Muži ze Stínové věže

SER DENYS MALLISTEROVSKÝ, velitel ve Stínové věži

– jeho majordomus a panoš WALLACE MASSEY

– MISTR MULLLIN, ranhojič a rádce

– {QHORIN PŮLRUKÝ}, velitel průzkumníků, zabit Jonem Sněhem za Zdí

– bratři ve Stínové věži

– {PANOŠ DALBRIDGE, EGGEN} průzkumníci, zabiti v Křivolakém průsmyku

– KAMENOHAD, průzkumník, ztracen v Křivolakém průsmyku

Muži ve Východní hlídce u moře COTTER ŠTÍT, velitel

– mistr HARMUNDE, ranhojič a rádce

– STARÝ SOLNOHADR, kapitán Černého ptáka

– SER GLENDON HEWETT, zbrojmistr

– bratři Východní hlídky:

– DAREON, majordomus a zpěvák

V Krasterově baště (zrádci)

– DIRK, který zabil Krastera, svého hostitele

– JEDNORUKÝ OLLO, který zabil svého lorda velitele, Jeora Mormonta

– ZELENÝ GARTH, MASLIN, PILOŠ, ALAN Z RŮŽENÍNA, bývalí průzkumníci

– KARL KOŇSKÝ HNÁT, SIROTEK OSS, MUMLOŠ BILL, bývalí

majordomové

DIVOCÍ
neboli SVOBODNÝ LID

MANCE NÁJEZDNÍK, Král za Zdí, zajatec v Černém hradu – jeho manželka, {DALLA}, zemřela při porodu

– jejich novorozený syn, narozen během bitvy, ještě nepojmenován

– VAL, Dallina mladší sestra, „divoká princezna“, zajatkyně v Černém hradu

– divocí velitelé a kapitáni:

– {HARMA} zvaná PSÍ HLAVA, zabita pod Zdí – HALLECK, její bratr

– PÁN KOSTÍ, urážlivě přezdívaný CHŘESTIVÁ KOŠILE, nájezdník a velitel bojové skupiny, zajatec v Černém hradu

– {YGRITTE}, mladá kopinice, milenka Jona Sněha, zabita při útoku na Černý hrad

– RYK zvaný DLOUHÝ OŠTĚP, člen jeho skupiny

– HADRNICE a LENYL, členové jeho skupiny

– {STYR}, magnar Thennu, zabit při útoku na Černý hrad

– SIGORN, Styrův syn, nový magnar Thennu

– TORMUND, Medovinový král Proklaté díry zvaný OBROZHOUBA, VYPRAVĚČ, TRUBAČ, LAMAČ LEDU, také HROMOPĚST, MEDVĚDÍ MANŽEL, MLUVČÍ S BOHY a OTEC ARMÁD – jeho synové TOREGG VYSOKÝ, TORWYRD NEŠKODNÝ, DORMUND a DRYN, jeho dcera MUNDA

– PLAKAČ, nájezdník a velitel bojové skupiny

– {ALFYN VRÁNOBIJEC}, nájezdník, zabit Qhorinem Půlrukým z Noční hlídky

– {ORELL} zvaný ORREL OREL, měnič zabitý Jonem Sněhem v Křivolakém průsmyku

– {MAG MAR TUN DOH WEG} zvaný MOCNÝ MAG, král obrů, zabit Donalem Noyem v bráně Černého hradu

– VARAMYR zvaný ŠESTIKŮŽE, měnič, pán tří vlků, stínokočky a ledního medvěda

– {JARL}, mladý nájezdník, Valin milenec, zahynul při pádu ze Zdi

– GRIGG KOZA, ERROK, OUORT, BODGER, DEL, VELKÝ VŘED, KONOPNÝ DAN, HENK PŘÍLBA, LENN, PRSTOPRST, KAMENOPALEC, divocí nájezdníci

{KRASTER}, pán Krasterovy bašty, zabit Dirkem z Noční hlídky jako hostitel pod svou vlastní střechou

– FIALKA, jeho dcera a manželka

– Fialčin novorozený syn, zatím nepojmenován

– DYAH, KAPRADINKA, NELLA, tři z Krasterových devatenácti manželek

V BRAAVOSU

FERREGO ANTARYON, Mořský lord Braavosu

– QARRO VOLENTIN, První meč Braavosu, jeho ochránce

– BELLEGERE OTHERYS zvaná ČERNÁ PERLA, kurtizána, potomek pirátské královny stejného jména

– DÁMA SE ZÁVOJEM, MOŘSKÁ KRÁLOVNA, MĚSÍČNÍ STÍN, DCERA SOUMRAKU, NOČNÍ SLAVÍK, BÁSNÍŘKA, slavné kurtizány

– TERNESIO TERYS, kupecký kapitán Titánovy dcery

– YORKO a DENYO, dva z jeho synů

– MOREDO PRESTAYN, kupecký kapitán Dračice

– LOTHO LORNEL, obchodník se starými knihami a svitky

– EZZELYNO, rudý kněz, často opilý

– SEPTON EUSTACE, zostuzený a vyhoštěný

– TERRO a ORBELO, pár hejsků

– SLEPÝ BEQQO, obchodník s rybami

– BRUSCO, obchodník s rybami

– jeho dcery TALEA a BREA

– MERALYN zvaná VESELINDA, majitelka nevěstince Šťastný přístav blízko Hadrníkova přístavu

– NÁMOŘNÍKOVA ŽENA, nevěstka ve Šťastném přístavu

– LANNA, její dcera, mladá nevěstka

– UZARDĚLÁ BETHANY, JEDNOOKÁ YNA, ASSADORA ZIBBENU, nevěstky ve Šťastném přístavu

– RUDÝ ROGGO, GYLORO DOTHARE, GYLENO DOTHARE, písař zvaný BRK, COSSOMO KEJKLÍŘ, zákazníci Šťastného přístavu

– TAGGANARO, přístavní kapsář a zloděj

– CASSO, král tuleňů, jeho cvičený tuleň

– MALÝ NARBO, jeho někdejší partner –MYRMELLO, ZASMUŠILÝ JOSS, OUENCE, ALLAOUO, SLOEY,

kejklíři hrající každý večer v Lodi

– S‘VRONE, přístavní nevěstka vražedné povahy

– OPILÁ DCERA, nevěstka velmi proměnlivé povahy

– MOROVÁ JEYNE, nevěstka nejistého pohlaví

– LASKAVÝ MUŽ A NALEZENKYNĚ, sluhové Mnohotvárného boha v Domě černé a bílé

– UMMA, chrámová kuchařka

– POHLEDNÝ MUŽ, TLUSTÝ CHLAPÍK, LORĎÁTKO, PŘÍSNÁ TVÁŘ, Š1LHAVEC a HLADOVÝ MUŽ, tajní služebníci Mnohotvárného boha

– ARYA z rodu Starků, dívka se železnou mincí známá také jako ARRY, NAN, LASIČKA, HOLÁTKO, SLÁNKA a KOČKA

– OUHURU MO z Města vysokých stromů na Letních ostrovech, kapitán obchodní lodi Skořicový vítr

– KOJJA MO, jeho dcera, rudá lučištnice

– XHONDO DHORU, důstojník na Skořicovém větru

Created by eKnihy.iGalerie.cz