GEORGE RAYMOND RICHARD MARTIN

Píseň ledu a ohně

Kniha druhá

STŘET KRÁLŮ

Část první

Copyright © 1999 by George R. R. Martin

Translation © 2001 by Hana Březáková

Cover © 2001 by David Spáčil

ISBN 80-7197-166-9

Johnovi a Gail, za všechno maso a medovinu, o které jsme se podělili.

PROLOG

Ocas komety se táhl přes úsvit, rudý šrám, který krvácel nad skalisky Dračího kamene jako rána na růžovopurpurové obloze.

Mistr stál na větrem ošlehávaném balkonu před svými komnatami. Bylo to na místě, kam po dlouhé cestě přilétali havrani. Jejich trus tečkoval dvanáct stop vysoké chrliče, které se tyčily po obou jeho stranách, pekelného psa a okřídleného dvounohého draka, dva z tisíce, jež střežili zdi starobylé pevnosti. Když před lety přišel do Dračího kamene, měl z této armády kamenných příšer nepříjemný pocit, ale jak roky míjely, postupně si na ně zvykl. Teď je považoval za něco jako staré přátele. Společně s těmi dvěma, které měl nejblíž, nyní s neblahým tušením pozoroval oblohu.

Mistr nikdy nevěřil v osudová znamení. A přece… Cressen navzdory svému stáří v životě neviděl kometu ani zpoloviny tak jasnou, ani takové barvy, té strašlivé barvy, barvy krve, plamene a západů slunce. Říkal si, jestli něco takového někdy viděly chrliče. Byly tam mnohem déle než on a budou tam ještě dlouho poté, co sám zemře. Kéž by tak jejich kamenné jazyky mohly mluvit…

Taková pošetilost. Opřel se o hradby. Do zdí v hlubině pod ním narážely jazyky mořských vln a pod prsty měl hrubý černý kámen. Mluvicí chrliče a proroctví na obloze. Jsem ubohý starý muž, ze kterého se stal blázen, jako by znovu byl dítětem. Že by jej spolu se zdravím a silou opouštěla i životní moudrost? Byl mistrem, vzdělaným ve velké Citadele ve Starém městě, kde získal svůj řetěz. Co se to s ním stalo, že má hlavu plnou pověr, jako by byl nějakým nevzdělaným zemědělským nádeníkem?

A přesto… a přesto… kometa nyní žhnula na obloze dokonce i ve dne, zatímco z horkých průduchů Dračí hory za hradem stoupala k nebi bledá sedavá mlha a včera ráno přinesl bílý havran zvěst ze samotné Citadely, zvěst dlouho očekávanou, ale ani o trochu méně strašlivou, zvěst o konci léta. Všechno to byla neblahá znamení. A bylo jich příliš mnoho najednou, než aby šla popřít. Co to všechno znamená? chtělo se mu vykřiknout.

„Mistře Cressene, máme návštěvníky.“ Pylos mluvil tiše, jako by mu bylo proti mysli vyrušit Cressena v jeho úvahách. Kdyby věděl, jaké nesmysly se mu honí hlavou, byl by rovnou vykřikl. „Princezna by ráda viděla bílého havrana.“ Vždy dbalý dvorních mravů, Pylos jí teď říkal princezna, když její otec byl králem. Králem kouřícího skaliska ve velkém slaném moři, ale přesto králem. „Přišel s ní její šašek.“

Starý muž se odvrátil od východu slunce a položil ruku na kamenného draka, aby se podepřel. „Pomoz mi do mého křesla a uveď je dál.“

Pylos ho vzal v podpaží a odvedl ho do místnosti. Když byl mladý, Cressen měl svižnou chůzi, ale teď mnoho nechybělo do jeho osmdesátého dne jména a nohy již měl slabé a vratké. Před dvěma lety nešťastně upadl a roztříštil si kyčel, který se mu nikdy řádně nezhojil. Když minulý rok onemocněl, pouhých pár dní předtím, než lord Stannis ostrov uzavřel… Citadela poslala ze Starého města Pylose, aby mu pomáhal v jeho práci, jak říkali, ale Cressen znal pravdu. Pylos přišel, aby ho nahradil, až zemře. Nevadilo mu to. Někdo musí zaujmout jeho místo, i když to možná bylo dřív, než by se mu zamlouvalo…

Dovolil mladému muži usadit ho vedle jeho knih a lejster. „Jdi pro ni. Je nezdvořilé nechat dámu čekat.“ Mávl rukou, mdlým gestem spěchu od muže, který již nebyl schopen pospíchat. Tělo měl vrásčité a plné skvrn a pokožku tak papírově tenkou, že přes ni byla vidět pavučina žilek a tvar kostí pod nimi. A jak se mu chvěly, ty jeho ruce, které kdysi byly tak jisté a obratné…

Když se Pylos vrátil, šla s ním dívka, ostýchavá jako vždy. Za ní, kolébající se a poskakující tou svou podivnou postranní chůzi, šel její blázen. Na hlavě měl přilbici vyrobenou ze starého cínového vědra, ozdobenou jeleními parohy připevněnými ke koruně a ověšenými kravskými zvonci. Při každém jeho kolébavém kroku zvonce zahlaholily odlišným tónem, klang-a-dang bong-dong ring-a-ling klong klong klong.

„Kdo nás to přišel tak časně navštívit, Pylosi?“ zeptal se Cressen.

„To jsem já a Strakoš, mistře.“ Zamrkaly na něj bezelstné modré oči. Obličej bohužel neměla pohledný. Dítě zdědilo mohutné čtvercovité čelisti svého otce a politováníhodné uši své matky, které se snoubily s jejím vlastním znetvořením, ošklivým výsevem šedého lupu, v důsledku kterého málem zemřela v kolébce. Na celé polovině tváře a na krku měla maso ztuhlé a mrtvé, pokožku popraskanou, plnou šupin a černošedých skvrn a kamennou na dotek. „Pylos říkal, že bychom se mohli podívat na bílého havrana.“

„To byste opravdu mohli,“ odpověděl Cressen. Jako by jí někdy něco odmítl. V jejím věku jí toho odpírali až příliš mnoho. Jmenovala se Shireen. V příští den jména jí bude deset let a bylo to to nejsmutnější dítě, jaké mistr Cressen kdy poznal. Její smutek je moje hanba, pomyslel si starý muž, další známka mé neschopnosti. „Mistře Pylosi, prokaž mi laskavost a přines toho ptáka z hnízdiště, aby se na něj lady Shireen mohla podívat.“

„Bude mi potěšením.“ Pylos byl zdvořilým mladíkem, ne víc než pětadvacetiletým, a přesto byl vážný jako šedesátiletý kmet. Kéž by jen měl větší smysl pro humor, kéž by v sobě měl víc života; právě toho zde bylo zapotřebí. Ponurá místa potřebují prosvětlit, ne ještě zvážnit, a Dračí kámen byl ponurý nade vší pochybnost, osamělá pevnost v mokré pustině, obklopená bouřemi a solí, s kouřícím stínem hory za zády. Mistr musí jít tam, kam ho pošlou, a tak sem Cressen před zhruba dvanácti lety se svým pánem přišel, aby mu sloužil, a sloužil mu dobře. Přesto si Dračí kámen nikdy nezamiloval a ve skutečnosti si tam nepřipadal doma. Poslední dobou, když procital z nepokojných snů, ve kterých figurovala přízračná rudá žena, často ani nevěděl, kde je.

Šašek otočil svoji strakatou hlavu, aby se podíval, jak Pylos vystupuje po příkrých kamenných schodech do hnízdiště. Jeho zvonce při tom pohybu zazvonily. „Tam pod mořem mají ptáci místo křídel šupiny,“ řekl za doprovodu klinkání. „Já to vím, já to vím, achich ouvej.“

Dokonce i na blázna byl Strakoš politováníhodným stvořením. Kdysi dávno svými vtipy a šprýmovnými kousky možná vyvolával bouře smíchu, ale moře mu tu schopnost vzalo, společně s polovinou rozumu a celou pamětí. Byl rozbředlý a tlustý, jeho tělem každou chvíli proběhl záškub křeče a velmi často mluvil naprosto nesouvisle. Dívka nyní byla jedinou, kdo se v jeho přítomnosti smál a komu záleželo na tom, zda žije, nebo zemře.

Ošklivé děvčátko, smutný šašek a mistr, to by dohromady tři byli… a na světě je příběh, aby z něho lidé smutnili. „Posaď se ke mně, dítě.“ Cressen jí pokynul, aby šla blíž. „Na návštěvu je ještě dost brzy, stěží po svítání. Měla bys být v teple svého pelíšku.“

„Měla jsem zlý sen,“ řekla mu Shireen. „O dracích. Přišli a chtěli mě sežrat.“

Noční můry dítě sužovaly tak dlouho, jak si mistr Cressen pamatoval. „O tomhle už jsme spolu mluvili,“ řekl jí něžně. „Draci ožít nemohou. Jsou vytesaní z kamene, dítě. Za starých časů byl náš ostrov nejzápadnější baštou Velké svobodné državy Valyrie. To Valyrijci tuto citadelu postavili a ti znali způsoby opracovávání kamene, které jsme my dávno zapomněli. Tam, kde se dvě zdi setkávají v určitém úhlu, musí mít hrad kvůli obraně věž. Valyrijci tyto věže stavěli ve tvarů draků, aby jejich pevnosti naháněly větší hrůzu. Ze stejného důvodu ověnčili hradby pevnosti tisícovkou chrličů namísto obyčejného cimbuří.“ Vzal její malou růžovou ručku do své křehké, skvrnité dlaně a něžně ji stiskl. „Tak vidíš, není tu nic, čeho by ses musela obávat.“

Shireen nebyla přesvědčena. „A co ta věc na obloze? Dalla a Matrice si spolu povídaly u studny a Dalla řekla, že slyšela, jak rudá žena matce povídá, že to je dračí dech. Pokud draci dýchají, neznamená to, že ožívají?“

Rudá žena, pomyslel si mistr Cressen zatrpkle. Jako by nestačilo, že svým šílenstvím naplnila hlavu matky. To musí ještě plnit jedem sny dcery? Bude si s Dallou muset přísně promluvit, aby nešířila takové povídačky. „Ta věc na obloze je kometa, drahé dítě. Hvězda s ohonem, ztracená na nebesích. Brzy zase zmizí a my ji za svého života už nikdy nespatříme. Dívej se a uvidíš.“

Shireen odvážně přikývla. „Matka říká, že bílý havran znamená, že už není léto.“

„Má pravdu, moje paní. Teď už z Citadely létají jenom bílí havrani.“ Cressen zvedl prsty k řetězu na svém krku, jehož každý článek byl ukován z odlišného druhu kovu a každý symbolizoval jeho um a schopnosti v odlišném odvětví vědění; k mistrovskému řetězu, odznaku jeho řádu. V rozpuku mládí jej na krku ani nevnímal, ale teď mu připadal těžký a kov ho studil na kůži. „Jsou větší než ostatní havrani a chytřejší, chovaní jen k tomu, aby nosili ty nejdůležitější zprávy. Tento nám přiletěl zvěstovat, že se konala tajná porada, která zvážila hlášení a výsledky měření konaných mistry po celé říši a usnesla se, že toto velké léto již skončilo. Trvalo deset let, dva obraty a šestnáct dní, a bylo to nejdelší léto, co si lidé pamatují.“

„Ochladí se teď?“ Shireen byla letním dítětem, které skutečný chlad nikdy nepoznalo.

„Časem,“ odpověděl Cressen. „Pokud bohové budou dobří, obdaří nás teplým podzimem a hojnou sklizní, abychom se mohli připravit na zimu, která přijde.“ Obyčejní lidé říkávali, že dlouhé léto znamená ještě delší zimu, ale mistr neviděl důvod, proč by dítě měl strašit takovými povídačkami.

Strakoš zazvonil svými zvonečky. „Tam pod mořem je vždycky léto,“ zaintonoval. „Mořské panny nosí ve vlasech korály a tkají si šaty ze stříbrných mořských řas. Já to vím, já to vím, achich ouvej.“

Shireen se zahihňala. „Mně by se líbily šaty ze stříbrných mořských řas.“

„Tam pod mořem sněží,“ pokračoval blázen, „a déšť je suchý jako kost. Já to vím, já to vím, achich ouvej.“

„Bude opravdu sněžit?“ zeptalo se dítě.

„Bude,“ odpověděl Cressen. Ale modlím se, aby to nebylo ještě celé roky a aby to pak netrvalo dlouho. „Á, je tu Pylos s ptákem.“

Shireen potěšeně vykřikla. Dokonce i Cressen musel připustit, že na ptáka je působivý pohled. Byl bílý jako sníh a větší než jakýkoli jestřáb, s lesklýma černýma očima, které znamenaly, že to není žádný albín, ale čistokrevný bílý havran z Citadely. „Sem,“ zvolal. Havran roztáhl křídla, vyskočil do vzduchu, s hlučným zamáváním křídel přeletěl místnost a přistál na stole vedle něho.

„Půjdu ti připravit snídani, mistře,“ řekl Pylos. Cressen přikývl. „Toto je lady Shireen,“ řekl havranovi. Pták pokývl svojí bílou hlavou nahoru a dolů, jako by se ukláněl. „Lady,“ zakrákal „Lady.“

Dítě překvapeně otevřelo ústa. „On mluví?“

„Jen pár slov. Jak jsem říkal, tito ptáci jsou velmi chytří.“

„Chytrý člověk, chytrý pták, chytrý, chytrý blázen,“ řekl Strakoš za hlomozu svých zvonců. „Och, chytrý, chytrý, chytrý blázen.“ Dal se do zpěvu. „Stíny přicházejí tančit, můj pane, tančit, můj pane, tančit, můj pane,“ zpíval a přeskakoval přitom z jedné nohy na druhou. „Stíny přicházejí, aby byly s tebou, můj pane, byly s tebou, můj pane, byly s tebou, můj pane.“ Při každém slově škubl hlavou a zvonce v jeho paroží zvučně zazvonily.

Bílý havran hlasitě zaskřehotal, zamával křídly a odletěl ze stolu. Usadil se na zábradlí schodiště, které vedlo k hnízdišti. Shireen jako by se najednou zmenšila. „Zpívá to pořád dokola. Říkala jsem mu, aby s tím přestal, ale on mě neposlouchá. Děsí mě to. Přikaž mu, ať toho nechá.“

A jak to mám udělat? říkal si starý muž. Kdysi jsem měl možnost umlčet ho navždy, ale teď…

Strakoš k nim přišel jako chlapec. Lord Steffon blahoslavené paměti ho našel ve Volantisu, za úzkým mořem. Král – starý král, Aerys II. Targaryen, který v těch dobách ještě nebyl tak šílený – poslal jeho lordstvo najít nevěstu pro prince Rhaegara, který neměl žádné sestry, s nimiž by se oženil. „Našli jsme toho nejúžasnějšího blázna,“ napsal Cressenovi dva týdny předtím, než se měl vrátit domů ze své neúspěšné mise. „Je to ještě chlapec, ale je mrštný jako opice a vtipný jako celý tucet dvořanů dohromady. Žongluje, mluví v jinotajích, předvádí kouzla a umí krásně zpívat ve čtyřech jazycích. Vykoupili jsme ho z otroctví a doufáme, že ho s sebou přivezeme domů. Robert jím bude nadšený a možná ten chlapec časem dokonce naučí Stannise, jak se smát.“

Když si Cressen vzpomněl na ten dopis, zesmutněl. Nikdo nikdy Stannise nenaučil, jak se smát, a nejméně ze všech právě Strakoš. Na zpáteční cestě je zastihla bouře, vyjící a strašlivá jako peklo samo, a Záliv ztroskotání zas jednou prokázal, že je hoden svého jména. Pánova dvoustěžňová galéra Větrnice ztroskotala na dohled od jeho hradu. Dva nejstarší synové se z hradeb dívali, jak se loď jejich otce roztříštila o skaliska a byla pohlcena vlnami. Společně s lordem Steffonem Baratheonem a jeho manželkou utonula stovka veslařů a námořníků a po mnoho dnů pak každý příliv přinášel čerstvou várku napuchlých mrtvol, které vyvrhoval na mělčiny pod Bouřlivým koncem.

Chlapce to vyplavilo třetí den po ztroskotání. Mistr Cressen sešel dolů s ostatními, aby pomohl identifikovat mrtvé. Když blázna našli, byl nahý a kůži po celém těle měl bílou jako křída, svraštělou vodou a obalenou mokrým pískem. Cressen jej považoval za další mrtvolu, ale když ho Jommy uchopil za kotníky, aby ho odvlekl k umrlčímu povozu, chlapec najednou začal vykašlávat vodu a posadil se. Jommy až do dne svého skonu přísahal, že Strakošovo tělo bylo lepkavě studené jako u mrtvoly.

Nikdo nikdy nevysvětlil, co se dělo po ty dva dny, kdy chlapec byl ztracen na moři. Rybáři si povídali, že ho mořská panna naučila dýchat ve vodě odměnou za jeho semeno. Strakoš sám neřekl nic. Ten vtipný, bystrý chlapec, o kterém lord Steffon psal ve svém dopise, do Bouřlivého konce nikdy nedorazil; chlapec, kterého nalezli, byl někdo úplně jiný, zlomený na těle i na duchu, stěží schopný promluvit a ještě méně schopný rozumně uvažovat. Přesto bláznův obličej neponechával ty nejmenší pochybnosti o tom, o koho se jedná. Ve Svobodných městech bylo zvykem potetovávat obličeje otroků a služebníků; chlapcova pokožka od krku až k hranici vlasů byla vzorovaná čtverci červené a zelené barvy.

„Ten ubožák je šílený a má bolesti, nikomu není užitečný a nejméně ze všech sám sobě,“ prohlásil ser Harbert, tehdejší kastelán Bouřlivého konce. „Nejlaskavější věcí, kterou bys pro něho mohl udělat, by bylo dát mu vypít pohár makového mléka. Bezbolestný spánek, který by všechno ukončil. Požehnal by ti za to, kdyby měl alespoň tolik rozumu.“ Cressen však jeho návrh odmítl, a dobře udělal. Zda z toho vítězství nad smrtí měl radost Strakoš sám, to nemohl říci, dokonce ani dnes, po tolika letech.

„Stíny přicházejí tančit, můj pane, tančit, můj pane, tančit, můj pane,“ zpíval blázen, kýval hlavou ze strany na stranu a hlasitě rozezníval svoje zvonce. Bong dong, ring-a-ling, bong dong.

„Pane,“ zakrákal bílý havran. „Pane, pane, pane.“

„Blázen ať si zpívá, co chce,“ řekl mistr vystrašené malé princezně. „Nesmíš si jeho slova brát příliš k srdci. Zítra si možná vzpomene na jinou písničku a tuhle už od něho nikdy neuslyšíš.“ Umí krásně zpívat ve čtyřech jazycích, psal lord Steffon…

Dovnitř vešel Pylos. „Prosím za prominutí, mistře.“

„Zapomněl jsi na ovesnou kaši,“ upozornil ho Cressen pobaveně. To se Pylosovi vůbec nepodobalo.

„Mistře, v noci se vrátil ser Davos. Povídají si o tom v kuchyni. Říkal jsem si, že ti to půjdu ihned oznámit.“

„Davos… v noci, pravíš? Kde je teď?“

„S králem. Byli spolu po většinu noci.“

Byly doby, kdy by ho lord Stannis bez ohledu na hodinu nechal probudit, aby se s ním poradil. „Měli mi to říct,“ stěžoval si Cressen. „Měli mě probudit.“ Pustil Shireeninu ruku. „Omlouvám se, moje paní, ale musím mluvit s tvým otcem. Pylosi, pomoz mi. V tomto hradě je příliš mnoho schodů a mám dojem, že každou noc jich dalších pár přidělají, jen aby mě potrápili.“

Shireen a Strakoš šli za nimi, ale dítě se šnečím tempem starého muže brzy ztratilo trpělivost a rozběhlo se napřed. Blázen svou kolébavou chůzí pospíchal za ním a jeho kravské zvonce přitom šíleně hlomozily.

Hrady nejsou přívětivá místa pro staré a slabé, říkal si Cressen, když sestupoval po točitých schodech Věže mořského draka. Lord Stannis nepochybně bude v síni malovaného stolu, na samém vrcholku Kamenného bubnu, centrální věže Dračího kamene, pojmenované tak podle způsobu, jakým její staré zdi duněly a rachotily za bouří. Aby se k němu dostal, musí přejít po ochozu, projít stěnami středního a vnitřního opevnění s jejich strážními chrliči a černými železnými bránami a vyjít po mnohem víc schodech, než na kolik se Cressen namáhal myslet. Mladí lidé schody obvykle brávali po dvou, ovšem pro starce s bolavými kyčelními klouby byl každý schod utrpením. Lorda Stannise by však nenapadlo, aby přišel za ním, a tak mu nezbývalo než podrobit se této tortuře. Alespoň že měl Pylose, který mu pomáhal. Byl mu za to vděčný.

Pomalu se šourajíce po ochozu, procházeli kolem řady vysokých lomených oken, ze kterých byl impozantní výhled na prostor mezi vnějším a vnitřním opevněním, na parkánovou zeď a na rybářskou vesnici v podhradí. Na nádvoří se lučištníci za povelů: „Založit, natáhnout, vystřelit!“ procvičovali ve střelbě. Jejich šípy vydávaly zvuk podobný svistu vzlétajících ptačích hejn. Po hradbách chodili strážní, dívali se mezi chrliči na armádu tábořící před hradem. Ranní vzduch byl zamlžený kouřem z varných ohňů, zatímco tři tisíce mužů usedaly ke snídani pod praporci svých pánů. Za spletencem tábora bylo vidět kotviště přeplněné loděmi. Žádné lodi, která se během uplynulého půl roku dostala na dohled od Dračího kamene, nebylo dovoleno odplout odsud. Zuřivost lorda Stannise, válečná galéra se třemi palubami a třemi stovkami vesel, vypadala vedle břichatých karak a kog, které ji obklopovaly, téměř malá.

Strážný před Kamenným bubnem mistry znal od vidění a bez problémů je pustil dovnitř. „Počkej tady,“ řekl Cressen Pylosovi, když se ocitli ve věži. „Lépe bude, když před něj předstoupím sám.“

„Je to dlouhý výstup, mistře,“ varoval ho Pylos.

Cressen se usmál. „Myslíš si snad, že jsem na to zapomněl? Vystupoval jsem po těchto schodech tolikrát, že každý z nich znám jménem.“

V polovině cesty vzhůru svého rozhodnutí zalitoval. Zastavil se, aby popadl dech a zmírnil bolest ve svém boku, když tu uslyšel zašoupání bot na kameni a náhle stál tváří v tvář seru Davosovi Mořeplavci, který sestupoval dolů.

Davos byl drobným mužem a v jeho tuctovém obličeji se zřetelně zračil jeho nízký původ. Jeho hubená ramena halil obnošený zelený plášť, plný skvrn od soli a mořské tříště a vybledlý od slunce. Pod ním měl hnědý kabátec a kalhoty, které barvou odpovídaly jeho očím a vlasům. Kolem krku mu na tkanici visel váček z ošoupané kůže. Malou bradku měl již hodně prokvetlou šedí a na své zmrzačené levé ruce měl koženou rukavici. Když uviděl Cressena, zastavil se.

„Sere Davosi,“ řekl mistr, „kdy ses vrátil?“

„V noci, ještě před svítáním. Můj oblíbený čas.“ Říkalo se, že nikdo neumí loď v noci ovládat ani zpoloviny tak dobře jako Davos Krátkoruký. Předtím, než ho lord Stannis pasoval na rytíře, byl tím nejznámějším a nejnepolapitelnějším pašerákem v celých Sedmi královstvích.

„A?“

Muž zavrtěl hlavou. „Je to přesně tak, jak jsi ho předem varoval. Nepůjdou do války, mistře. Ne kvůli němu. Nemají ho rádi.“

Ne, pomyslel si Cressen. A nikdy ho rádi mít nebudou. Je silný, schopný, spravedlivý, těsně za hranicí moudrosti… jenomže to nestačí. Nikdy to nestačilo. „Mluvil jsi se všemi?“

„Se všemi? Ne. Jenom s těmi, kteří se mi zamlouvali. Ti urození pánové nemají v lásce ani mě. Pro ně vždycky budu jen Cibulovým rytířem.“ Pahýly jeho levé ruky se sevřely v pěst, všechny kromě palce. „Dobře jsem pochodil u Guliana Swanna a starého Penrosea, a Tarthové souhlasili se schůzkou. Ti ostatní – nu, Berik Dondarrion zmizel, někteří říkají, že je mrtvý, a lord Caron je s Renlym. Teď je to oranžový Bryce, jeden z rytířů Duhové gardy.“

„Duhové gardy?“

„Renly jmenoval svoji vlastní Královskou gardu,“ vysvětloval mu bývalý pašerák, „jenomže jeho sedm rytířů nenosí bílou zbroj. Každý má svoji vlastní barvu. Jejich velitelem je Loras Tyrell.“

To bylo přesně podle Renlyho gusta; velkolepý nový rytířský řád, s nádherným novým oděním, kterým svou zálibu dával všem najevo. Renly měl dokonce i jako chlapec rád pestré barvy a bohaté látky a také miloval svoje hry. „Podívejte se na mě!“ volal, když se smíchem probíhal síněmi Bouřlivého konce. „Podívejte se na mě, jsem drak!“ nebo „Podívejte se na mě, jsem čaroděj!“ nebo „Podívejte se na mě, jsem dešťový bůh!“ Ten odvážný malý chlapec s neposlušnými havraními vlasy a usměvavýma modrýma očima byl nyní dospělým mužem, jedenadvacetiletým, a stále si hrál ty svoje hry. Podívejte se na mě, jsem král, pomyslel si Cressen smutně. Ach, Renly, Renly, drahé sladké dítě, víš vůbec, co děláš? A záleželo by ti na tom, kdybys to věděl? Je tu kromě mne vůbec někdo, kdo si o tebe dělá starosti? „Jaké důvody urození pánové udávali pro svoje odmítnutí?“ zeptal se sera Davose.

„Nu, co se toho týče, někteří se mnou mluvili vybranými slovy a jiní odměřenými, někteří se vymlouvali, jiní slibovali a další jenom lhali.“ Pokrčil rameny. „Nakonec jsou všechna slova jenom větrem.“

„Copak jsi mu nemohl přinést vůbec žádnou naději?“

„Jenom falešnou, a to bych nikdy neudělal,“ odpověděl Davos. „Dozvěděl se ode mne pravdu.“

Mistr Cressen si vzpomněl na den, kdy byl Davos pasován na rytíře. Bylo to po obléhání Bouřlivého konce. Lord Stannis a malá posádka mužů hrad drželi již déle než rok, obklíčeni početnou armádou lordů Tyrella a Redwyna. Dokonce i z mořské strany byl hrad hlídán, ve dne v noci sledován z galér Redwynů pod plápolajícími vínově červenými praporci kordonu ze Stromoviny. Za hradbami Bouřlivého konce byli již dávno snědeni všichni koně, zmizeli psy a kočky a posádka se živila kořínky a krysami. Pak přišla noc, kdy měsíc byl v novu a hvězdy byly zakryty černými mraky. Zahalen temnotou, pašerák Davos se odvážil proplout nepřátelským kordonem a mezi skalisky Zálivu pronásledování. Jeho loď měla černý trup, černé plachty, černá vesla a podpalubí napakované cibulí a nasolenými rybami. Moc toho nebylo, avšak udrželo to posádku naživu alespoň do té doby, než se do Bouřlivého konce stačil dostat Eddard Stark a prolomit obléhání.

Lord Stannis Davose odměnil vybranými pozemky na Mysu hněvu, malou pevností a rytířskými poctami… Ale také prohlásil, že přijde o článek každého prstu na levé ruce, čímž bude potrestán za všechna ta léta pašování. Davos s tím souhlasil za podmínky, že nůž bude v ruce držet sám lord Stannis; od méně významného muže by se trestu nepodrobil. Lord použil řeznický sekáček, kterým šly prsty odseknout čistě a rychle. Poté si Davos pro svůj nově založený rod vybral jméno Mořeplavec a za svůj erb si zvolil černou loď na světle šedém poli – s cibulí na plachtách. Bývalý pašerák rád říkával, že lord Stannis mu prokázal laskavost, protože ho zbavil čtyř nehtů, které předtím musel čistit a pěstit si je.

Ne, pomyslel si Cressen, muž jako on by falešnou naději nedával ani by nemírnil krutou pravdu. „Sere Davosi, pravda může být hořkým douškem dokonce i pro muže, jako je lord Stannis. Myslí jen na to, jak se v plné síle se slávou vrátí do Králova přístaviště, jak porazí svoje nepřátele a zabere si to, co mu po právu náleží. Jenomže teď…“

„Pokud tuhle nuznou armádu odvede do Králova přístaviště, bude je tam čekat jenom smrt. Nemá dost mužů. Říkal jsem mu to, jenomže sám znáš jeho hrdost.“ Davos zvedl ruku v rukavici. „To mi spíš znovu narostou prsty, než ten muž přijde k rozumu.“

Starý mistr si povzdechl. „Udělal jsi, co bylo v tvých silách. Nyní musím ke tvému hlasu přidat svůj.“ Unaveně pokračoval ve svém výstupu.

Útočištěm lorda Stannise byla rozměrná kruhová místnost se stěnami z holého černého kamene a čtyřmi vysokými úzkými okny, ze kterých byl výhled do čtyř světových stran. Ve středu místnosti stál velký stůl, podle kterého místnost dostala jméno. Byla to masivní deska vyřezaná ze dřeva, vyrobená na příkaz Aegona Targaryena ve dnech před Dobytím. Malovaný stůl byl přes padesát stop dlouhý a možná zpoloviny tak široký ve svém nejširším místě, ovšem jen čtyři stopy široký v nejužším místě. Aegonovi truhláři ho vytvarovali podle Západozemí, vyřezali každý záliv a poloostrov, takže stůl nikde nebyl rovný. Na jeho povrchu, ztmavlém téměř třemi sty lety lakování, bylo namalováno Sedm království, tak jak vypadala za Aegonových časů; řeky a hory, hrady a města, jezera a lesy.

V místnosti bylo jediné křeslo, pečlivě umístěné přesně na místě, kde se v moři nedaleko břehů Západozemí nacházel Dračí kámen, a vyvýšené, aby z něho byl dobrý rozhled po celém stole. V křesle seděl muž v pevně sešněrovaném koženém kabátci a kalhotách z hrubé hnědé vlny. Když mistr Cressen vstoupil, vzhlédl. „Věděl jsem, že přijdeš, starý muži, ať jsem tě zavolal, či ne.“ Z jeho hlasu nezazníval sebemenší náznak vřelosti; ta v něm ostatně bývala zřídkakdy.

Stannis Baratheon, lord Dračího kamene a z milosti bohů právoplatný dědic Železného trůnu Sedmi království Západozemí, měl široká ramena a šlachovité končetiny, a obličej i tělo měl tak přísně stažené, že připomínaly kůži tak dlouho opracovávanou na slunci, dokud nebyla tuhá jako ocel. Tvrdý, takový výraz lidé používali, když o Stannisovi hovořili, a on opravdu byl tvrdý. Třebaže mu nebylo ještě pětatřicet let, na hlavě mu zůstal jen lem z jemných černých vlasů, které se mu vlnily za ušima jako stín vrhány korunou. Jeho bratr, zesnulý král Robert, si během posledních let svého života nechával růst vous. Mistr Cressen ho nikdy neviděl, ale říkalo se, že to byla divoká věc, hustá a rozježená. Stannis jakoby v odpověď si svoje kotlety a knír ostřihal co nejpřísněji nakrátko. Táhly se jako černomodrý stín nad jeho čtvercovitou čelistí a pod kostnatými prohlubeninami tváří. Jeho oči byly zejícími ranami pod mohutným obočím, modré jako mořské hlubiny za noci. Při pohledu na jeho ústa by propadli zoufalství i ti největší ze šprýmařů; byla to ústa stvořená k mračení, úšklebkům a stroze vydávaným příkazům; jen tenké bezkrevné rty a zaťaté svaly, ústa, která zapomněla, jak se smát, a nikdy to nevěděla. Někdy, když svět za noci ztichl a znehybněl, mistr Cressen si představoval, že lorda Stannise, půl hradu vzdáleného, slyší ve spaní skřípat zuby.

„Kdysi bys mne byl probudil,“ posteskl si starý muž.

„Kdysi jsi byl mladý. Nyní jsi starý a nemocný a potřebuješ hodně spát.“ Stannis se nikdy nenaučil zjemňovat svoji řeč, přetvařovat se nebo lichotit; vždycky říkal to, co měl na mysli, a ti, kterým se to nelíbilo, ať si šli třeba do pekel. „Věděl jsem, že se o Davosově návratu brzy dozvíš. Vždycky se to dozvíš, ne snad?“

„Nebyl bych ti k ničemu, kdybych se to nedozvěděl,“ odpověděl Cressen. „Potkal jsem na schodišti Davose.“

„Předpokládám, že ti všechno řekl. Měl jsem tomu muži společně s prsty useknout také jazyk.“

„To by z něho byl špatný vyslanec.“

„I tak mi byl špatným vyslancem. Lordi Bouřlivého konce pro mne nepovstanou. Zdá se, že mne nemají rádi a spravedlnost mé věci pro ně nic neznamená. Ti zbabělí budou sedět za svými hradbami a čekat, kam se obrátí vítr a kdo začne vítězit. Ti stateční již odpřísáhli věrnost Renlymu. Renlymu!“ Vyplivl to jméno, jako by měl na jazyku jed.

„Tvůj bratr je pánem Bouřlivého konce už celých třináct let. Ti lordi jsou jeho vazaly –“

„Jeho,“ skočil mu do řeči Stannis, „když by podle práva měli patřit mně. Nikdy jsem o Dračí kámen nežádal. Nikdy jsem ho nechtěl. Vzal jsem ho proto, že tu byli Robertovi nepřátelé, a on mně poručil, abych je vyhnal. Postavil jsem mu flotilu a dělal jsem, co mi nařídil, poslušen, jak by mladší bratr měl být vůči staršímu, tak jako by Renly měl být poslušen mně. A jak mi za to Robert poděkoval? Jmenoval mne pánem Dračího kamene a Bouřlivý konec se všemi jeho výnosy dal Renlymu. Bouřlivý konec patřil rodu Baratheonů po tři sta let; podle práva měl přejít na mne, když se Robert zmocnil Železného trůnu.“

Byla to stará křivda, hluboce zakořeněná, a nikdy nebyla pociťována víc než teď. Právě zde tkvělo jádro slabosti jeho pána; protože vazaly Dračího kamene, bez ohledu na to, o jak starou a mocnou pevnost se jednalo, bylo jen několik méně významných lordů, jejichž bašty na kamenitých ostrovech byly příliš chudě zalidněné, než aby mohly poskytnout muže, které Stannis požadoval. Dokonce i s žoldáky, které si koupil za úzkým mořem ve svobodných městech Myru a Lysu, byla armáda tábořící pod jeho hradbami příliš malá, než aby dokázala porazit mocný rod Lannisterů.

„Robert se k tobě zachoval nespravedlivě,“ odpověděl mistr Cressen opatrně, „jenomže k tomu měl rozumné důvody. Dračí kámen byl dlouhou dobu sídlem rodu Targaryenů. Potřeboval opravdu silného muže, aby zde mohl vládnout, a Renly tehdy byl ještě dítětem.“

„Ten je dítětem stále,“ prohlásil Stannis, jehož hněvivý hlas zvučel v prázdné síni, „zlodějské dítě, které si usmyslelo ukrást mi korunu z hlavy. Co kdy Renly udělal, aby si zasloužil trůn? Sedí si v radě, vtipkuje s Malíčkem a na turnajích předvádí tu svoji skvostnou, zbroj, ale přitom se nechá shodit z koně každým lepším mužem. Takový je můj bratr, který si myslí, že by měl být králem. Ptám se tě, proč mi bohové vůbec nadělili bratry!“

„Za bohy odpovídat nemohu.“

„Mám dojem, že mi v tyto dny zřídkakdy na něco odpovídáš. Kdo dělá mistra Renlymu? Možná bych měl poslat pro něho, třeba by se mi jeho rady hodily lépe. Co si myslíš, že mu ten jeho mistr řekl, když se můj bratr rozhodl ukrást mi korunu? Jakou radu asi tvůj kolega nabídl tomu zrádci z mé vlastní krve?“

„Překvapilo by mne, kdyby Renly hledal vůbec něčí radu, Tvoje Výsosti.“ Nejmladší ze tří synů lorda Steffona vyrostl v muže statečného, ale svéhlavého, který jednal spíš na základě impulsu než chladných úvah. V tomto ohledu se Renly, stejně jako v tolika jiných věcech, podobal svému bratru Robertovi, ale rozhodně ne Stannisovi.

„Tvoje Výsosti,“ opakoval Stannis s hořkostí v hlase. „Urážíš mne královským titulem, jenomže čeho jsem vůbec král? Dračího kamene a pár skalisek v úzkém moři, to je moje království.“ Sešel po schodech vedoucích k jeho křeslu a stanul před stolem. Jeho stín padal přes ústí Černovodého proudu a přes namalovaný les, kde se nyní nacházelo Královo přístaviště. „Dnes večer budu jíst se svými lordy vazaly, ať jsou jacíkoli. Celtigar, Velaryon, Bar Emmon, celá ta jejich mizerná cháska. Ubohá sebranka, mám-li být upřímný, ale jsou jediným, co mi moji bratři zanechali. Ten pirát Salladhor Saan z Lysu se dostaví s nejčerstvějším výčtem všeho, co mu dlužím, a Moros z Myru mne bude varovat řečmi o přílivech a podzimních bouřích, zatímco lord Sunglass bude pobožně brebentit o vůli Sedmi. Celtigar bude chtít vědět, kteří bouřliví lordi se k nám připojí. Velaryon bude hrozit, že svoje odvedence vezme domů, pokud se okamžitě nerozhýbeme. Co jim mám říct? Co teď mám udělat?“

„Tvými skutečnými nepřáteli jsou Lannisterové, můj pane,“ odpověděl mistr Cressen. „Kdybyste se ty a tvůj bratr spojili a zaútočili proti nim společně –“

„S Renlym se dohromady nikdy nedám,“ odpověděl Stannis tónem, který nepřipouštěl žádné argumenty. „Ne, dokud sám sebe bude zvát králem.“

„Tak dobrá, s Renlym ne,“ vzdal to mistr. Jeho pán byl tvrdohlavý a hrdý; když si něco vzal do hlavy, neexistoval způsob, jak mu to vymluvit. „Ostatní by tvým potřebám mohli posloužit stejně dobře. Syn Eddarda Starka byl prohlášen Králem severu a má pod sebou veškerou moc Zimohradu a Řekotočí.“

„Zelenáč,“ namítl Stannis, „a další nepravý král. To se mám smířit s rozkouskovaným královstvím?“

„Lepší polovina království než žádné,“ poznamenal Cressen, „a kdybys tomu chlapci pomohl pomstít vraždu jeho otce –“

„Proč bych měl mstít smrt Eddarda Starka? Ten muž pro mě nic neznamenal. Och ano, Robert ho měl rád, tím jsem si jistý. Jak často jsem si musel vyslechnout, že ho miluje jako svého bratra? Já jsem byl jeho bratr, ne Ned Stark, ale to bys podle způsobu, jakým se ke mně choval, nikdy nepoznal. Držel jsem pro něho Bouřlivý konec, viděl jsem dobré muže hladovět, zatímco Mace Tyrell a Paxter Redwyne hodovali na dohled od mých hradeb. Poděkoval mi za to Robert? Ne. Poděkoval Starkovi, za to, že prolomil obléhání, když jsme jedli už jen krysy a kořínky. Vybudoval jsem na Robertův příkaz loďstvo, usadil jsem se v jeho jménu na Dračím kameni. Vzal mě někdy za ruku a řekl Dobře sis vedl bratře, co bych si bez tebe byl počal? Ne, jenom mne obvinil z toho, že jsem Willemovi Darrymu dovolil unést Viseryse a dítě, jako kdybych tomu mohl nějak zabránit. Patnáct let jsem seděl v jeho radě, pomáhal jsem Jonu Arrynovi vládnout jeho říši, zatímco Robert pil a děvkařil, ale když Jon zemřel, jmenoval mne snad můj bratr svým pobočníkem? Ne, utíkal za svým drahým přítelem Nedem Starkem a nabídl tu poctu jemu. Žádnému z nich to neprokázalo nic dobrého.“

„Aťsi je to, jak chce, můj pane,“ řekl mistr Cressen laskavým hlasem. „Stala se ti velká křivda, ale minulost už je jenom prach. Budoucnost však stále lze získat, pokud se spojíš se Starky. Také jsou zde ostatní, se kterými by ses mohl dát dohromady. Co například lady Arryn? Jestliže královna zavraždila jejího manžela, určitě bude chtít učinit zadost spravedlnosti. Má malého syna, dědice Jona Arryna. Kdybys s ním zasnoubil Shireen –“

„Ten chlapec je slabý a neduživý,“ namítl lord Stannis. „Dokonce i jeho otec viděl, jak se věci mají, a požádal mne, abych si ho vzal do pěstounské péče v Dračím kameni. Sloužit jako páže by mu jen prospělo, ale ta zatracená Lannisterovic ženská dala Jona Arryna otrávit, než k tomu mohlo dojít, a teď ho Lysa schovává na Orlím hnízdě. Ujišťuji tě, že ta se s tím chlapcem nikdy nerozloučí.“

„V tom případě musíš ty poslat Shireen do Orlího hnízda,“ naléhal na něho mistr. „Dračí kámen je pro dítě ponurým domovem. Nech s ní jít jejího šaška, aby u sebe měla známou tvář.“

„Známou a ošklivou.“ Stannis zamyšleně svraštil čelo. „Přesto… možná by stálo za to pokusit se o to…“

„Copak právoplatný pán Sedmi království musí žebrat o pomoc u vdov a uchvatitelů?“ zazvonil síní ostrý ženský hlas.

Mistr Cressen se otočil a sklonil hlavu. „Moje paní,“ řekl, podrážděný, že ji neslyšel vejít.

Lord Stannis se zamračil. „Já nežebrám. U nikoho. Měla by sis to zapamatovat, ženo.“

„To ráda slyším, můj pane.“ Lady Selyse byla stejně vysoká jako její manžel, s hubeným tělem a hubeným obličejem, s odstávajícíma ušima, špičatým nosem a slabým náznakem kníru na horním rtu. Denně si jej vytrhávala a pravidelně jej proklínala, ale on jí pokaždé narostl znovu. Oči měla bledé, ústa přísně stažená, hlas jako bič. Nyní jím zapráskala. „Lady Arryn je ti povinována spojenectvím, stejně jako Starkové, tvůj bratr Renly a všichni ostatní. Jsi jejich jediný právoplatný král. Nepříslušelo by ti dohadovat se s nimi o tom, co je po právu a z milosti boha tvoje.“

„Tvůj bůh ať si svoji milost ponechá,“ opáčil Stannis, který zanícenou novou víru své ženy nesdílel. „Já potřebuju meče, ne požehnání. Máš snad někde schovanou armádu, o které jsi mi neřekla?“ Z jeho hlasu nezaznívala ani stopa náklonnosti. Stannis se vždycky cítil nepříjemně ve společnosti žen, dokonce i své vlastní manželky.

Když odešel do Králova přístaviště, aby zasedal v Robertově radě, nechal Selyse a svoji dceru na Dračím kameni. Dopisů, které jim napsal, bylo poskrovnu, návštěv ještě méně; svoji manželskou povinnost si na loži plnil jednou či dvakrát do roka, ale vůbec ho to netěšilo, a synové, ve které doufal, nikdy nepřišli.

„Moji bratři, strýcové a bratranci mají armády,“ řekla mu. „Rod Florentů půjde do války pod tvojí zástavou.“

„Rod Florentů mi může poskytnout nanejvýš dva tisíce bojovníků.“ Říkalo se, že Stannis zná sílu každého rodu v Sedmi královstvích. „A zdá se, že do svých bratrů a strýců vkládáš mnohem víc víry než já, moje paní. Pozemky Florentů se nacházejí příliš blízko Vysoké zahrady, než aby se tvůj strýc odvážil riskovat hněv Maceho Tyrella.“

„Existuje jiný způsob.“ Lady Selyse popošla blíž. „Podívej se z oken, můj pane. Je tam znamení, na které jsi čekal, září na obloze. Je rudé, rudé jako plamen, rudé jako ohnivé srdce skutečného boha. Je to jeho zástava – a tvoje! Dívej se, jak se rozvíjí přes nebesa jako horký dech draka, a ty jsi pánem Dračího kamene. Znamená to, že tvůj čas přišel, Tvoje Výsosti. Nemohlo by to být jistější. Je ti předurčeno vyplout z tohoto osamoceného ostrova, tak jako odsud kdysi vyplul Aegon Dobyvatel, a zničit všechno, co ti bude stát v cestě. Řekni jen slovo a přijmi za svoji moc Pána světla.“

„Kolik bojovníků mi ten tvůj Pán světla dá?“ naléhal znovu Stannis.

„Tolik, kolik jich potřebuješ,“ ujišťovala ho jeho žena. „Pro začátek vojáky Bouřlivého konce a Vysoké zahrady a všechny jejich lordy vazaly.“

„Davos by ti řekl něco jiného,“ namítl Stannis. „Ti muži odpřísáhli věrnost Renlymu. Oni mého okouzlujícího mladého bratra zbožňují, tak jako kdysi milovali Roberta… a tak jako nikdy neměli rádi mne.“

„Ano,“ odpověděla, „ale kdyby Renly zemřel…“

Stannis si svoji paní měřil přimhouřenýma očima, dokud Cressen již déle nedokázal držet jazyk za zuby. „Na něco takového nelze ani pomýšlet. Tvoje Výsosti, bez ohledu na to, jakých pošetilostí se Renly dopustil –“

„Pošetilostí? Já tomu říkám zrady.“ Stannis se otočil zpátky ke své ženě. „Můj bratr je mladý a silný a má kolem sebe početnou armádu a taky ty svoje barevné rytíře.“

„Melisandra se dívala do plamenů a viděla ho mrtvého.“

Cressen byl šokován hrůzou. „Bratrovražda… můj pane, to je zlé, nemyslitelné… prosím, vyslechni mne.“

Lady Selyse ho obdařila odměřeným pohledem. „A co mu poradíš ty, mistře? Že by mohl získat polovinu království, kdyby padl na kolena před Starky a prodal naši dceru Lyse Arryn?“

„Tvoje rady jsem si vyslechl, Cressene,“ řekl lord Stannis. „Nyní si poslechnu její. Můžeš jít.“

Mistr Cressen ohnul ztuhlé koleno. Když se pomalu šoural přes místnost, cítil na svých zádech pohled lady Selyse. Než sešel po schodišti, sotva byl schopen stát na nohou. „Pomoz mi,“ poprosil Pylose.

Když byl zpátky v bezpečí svých komnat, Cressen poslal mladšího muže pryč a znovu se odbelhal na balkon, kde se zastavil mezi svými chrliči a zahleděl se na moře. Jedna z válečných lodí Salladhora Saana proplouvala kolem hradu, její vesele pruhovaný trup krájel šedozelenou vodu, zatímco její vesla se pravidelně zvedala a klesala. Sledoval ji zrakem, dokud nezmizela za mysem. Kéž by tak snadno mohly zmizet i moje obavy. Copak jsem žil tak dlouho jen proto, abych se dočkal něčeho takového?

Když si mistr vysloužil svůj řetěz, odkládal stranou naději, že by kdy mohl mít děti, ale Cressen i tak často měl pocit, jako by byl otcem. Robert, Stannis, Renly… tři synové, které vychoval poté, co si lorda Steffona vzalo kruté moře. Copak je vychoval tak špatně, že nyní musí dávat pozor, aby se vzájemně nepovraždili? To nemůže dovolit, nedovolí to.

Jádrem všeho zla byla ta žena. Ne lady Selyse, ta druhá. Rudá žena, jak ji pojmenovalo služebnictvo, které se bálo dokonce jen vyslovit její jméno. „Já její jméno vyslovím,“ řekl Cressen svému kamennému psovi. „Melisandra. Ano, ta.“ Melisandra z Ašaje, čarodějka, poutačka stínů a kněžka R’hllora, Pána světla, Srdce ohně, Boha plamenů a stínu. Melisandra, jejíž šílenství se nesmí rozšířit z Dračího kamene.

Jeho komnaty mu po jasu rána připadaly tmavé a ponuré. Starý muž neohrabanýma rukama zapálil svíci a odnesl si ji do své pracovny pod schody vedoucími k hnízdišti, kde na policích stály úhledně srovnané jeho masti, lektvary a léky. Na poslední polici za řadou balzámů v nízkých kameninových nádobách našel lahvičku z indigového skla, ne větší než jeho malíček. Když jí zatřepal, zarachotilo to v ní. Cressen odfoukl vrstvu prachu a odnesl si lahvičku ke stolu. Zhroutil se do křesla, vytáhl zátku a vysypal obsah lahvičky. Po pergamenu, který měl rozečtený, se rozletěl tucet krystalků, ne větších než semínka. Ve světle svíce zářily jako drahokamy, tak purpurové, až si mistr říkal, že takovou barvu nikdy předtím neviděl.

Řetěz kolem krku mu najednou připadal velmi těžký. Konečkem prstu se dotkl jednoho z krystalů. Taková malá věc a přitom v sobě obsahuje moc nad životem a smrtí. Krystaly byly vyrobeny z jisté byliny, která rostla jenom na ostrovech v Nefritovém moři, půl světa vzdálených. Listy bylo třeba usušit a nechat zestárnout, pak namáčet v lázni z citrónové a cukrové vody a jistých vzácných koření z Letních ostrovů. Poté se listy vyhazovaly, ale tekutinu bylo třeba zahustit popelem a nechat vykrystalizovat. Celý proces byl velmi zdlouhavý a obtížný, suroviny nákladné a těžko získatelné. Alchymisté z Lysu však uměli krystaly vyrábět, i Muži bez tváří z Braavosu… a také mistři jeho vlastního řádu, třebaže to bylo něco, o čem se mluvilo jen za zdmi Citadely. Celý svět věděl, že mistr získal stříbrný článek řetězu teprve tehdy, když se naučil umění uzdravování – jenomže svět raději zapomínal na to, že muži, kteří umějí uzdravovat, vědí také, jak zabíjet.

Cressen si již nevzpomínal na jméno, které Ašajci dali tomu listu, ani na to, jak Lyséňané pojmenovali krystaly. V Citadele se tomu jednoduše říkalo škrtič. Rozpuštěný ve víně, jed způsobil, že svaly v lidském hrdle se stáhly těsněji než pěst a uzavřely dýchací trubici. Říkalo se, že obličej oběti zčervená stejně jako malé krystalové semínko, ze kterého vyrostla jeho smrt, ale totéž se dělo, když se člověk začal dávit soustem jídla.

A právě dnes večer bude lord Stannis pořádat hostinu pro svoje vazaly, svoji manželku… a tu rudou ženu, Melisandru z Ašaje.

Musím si odpočinout, řekl si mistr. Musím sebrat všechnu svoji sílu. Nesmějí se mi třást ruce, ani mne nesmí opustit odvaha. Hodlám udělat strašlivou věc, a přesto je třeba ji provést. Poslední dobou velice špatně spal. Malé zdřímnutí ho občerství ke zkoušce, kterou musí projít. Unaveně se odpotácel do postele. A přesto – když zavřel oči, stále viděl světlo komety, rudé a ohnivé a tak živé mezi temnotou jeho snů. Možná je to moje kometa, pomyslel si nakonec ospale, než se ho konečně zmocnil milosrdný spánek. Zlé znamení krve, předvídající vraždu… ano… Když se probudil, byla již tma, jeho ložnice byla temná a každý kloub v těle ho bolel, Cressen se na lůžku posadil. Hlava mu pulzovala bolestí. Sáhl po svojí holi a vratce vstal. Tak pozdě, pomyslel si. Oni mě nezavolali. Vždycky ho na hostiny zvali a dávali mu čestné místo blízko soli, vedle lorda Stannise. Obličej jeho pána plul ve tmě před ním, ne muže, kterým byl nyní, ale chlapce, kterým býval, stojícího v chladu a stínu, zatímco na jeho bratry svítilo slunce. Cokoli udělal, Robert to udělal první a lépe. Ubohý chlapec… musí si pospíšit, kvůli němu.

Krystalky našel tam, kde je nechal. Shrnul je z pergamenu. Cressen nevlastnil žádné duté prsteny, takové, jaké podle řečí měli v oblibě traviči z Lysu, ale měl nesčetně kapes malých i velkých, všitých do volných rukávů své róby. Uklidil vražedná semínka do jedné z nich, otevřel dveře a zavolal: „Pylosi? Kde jsi?“ Neslyšel žádnou odpověď, a tak zavolal znovu, hlasitěji. „Pylosi, potřebuju tvojí pomoc.“ Ani teď se neozvala žádná odpověď. To bylo divné; mladý mistr měl celu jen o polovinu otočky schodiště níž, aby ho vždycky bez problémů uslyšel.

Nakonec Cressen musel zavolat na služebnictvo. „Pospěšte si,“ řekl jim. „Spal jsem příliš dlouho. Budou už hodovat… pít… Někdo mne měl probudit.“ Co se stalo s mistrem Pylosem? Opravdu to nechápal.

Opět musel přejít po dlouhém ochozu. Temnými okny profukoval noční vítr, ostrý, přinášel s sebou pach moře. Na hradbách Dračího kamene plápolaly pochodně a v táboře pod ním zářily stovky varných ohňů, jako by hvězdné pole spadlo na zem. Na nebesích zářila kometa, rudá a zlověstná. Na to, abych měl strach z takových věcí, jsem příliš starý a moudrý, přesvědčoval mistr sám sebe.

Dveře do velké síně byly zasazeny v ústech kamenného draka. Řekl služebníkům, aby ho nechali před nimi. Bude lépe, když dovnitř vejde sám; nesmí vypadat jako slaboch. Ztěžka se opíraje o svoji hůl, Cressen vyšel posledních pár schodů a probelhal se pod zuby brány. Pár strážných před ním otevřel velké rudé dveře, vypustil náhlý záblesk hluku a světla. Cressen vstoupil do dračího jícnu.

Nad třeskotem talířů a nožů a tichým mumláním podél stolů slyšel zpívat Strakoše: „tančit s tebou, můj pane, tančit s tebou, můj pane,“ za doprovodu jeho cinkajících kravských zvonců. „Stíny přišly, aby byly s tebou, můj pane, byly s tebou, můj pane, byly s tebou, můj pane.“ Nižší stoly byly obsazeny rytíři, lučištníky a žoldáckými kapitány, kteří trhali na kusy bochníky černého chleba a namáčeli si je v rybí dušenině. Neozýval se tam žádný hlasitý smích ani nevázané výkřiky, tak typické pro hostiny jiných mužů; lord Stannis by něco takového nedovolil.

Cressen zamířil k vyvýšenému pódiu, kde za stolem seděl král a urození pánové. Musel zeširoka obejít Strakoše. Zabrán do tance, s jeho zvonci hlasitě vyzvánějícími, blázen neviděl ani neslyšel, že se k němu blíží. Když přeskakoval z jedné nohy na druhou, Strakoš o Cressena zavadil a vyrazil mu hůl z ruky. Zřítili se spolu na zem ve spletenci rukou a nohou, zatímco všichni kolem nich propukli v hlasitý smích. Nepochybně na ně byl komický pohled.

Strakoš ležel napolo na něm a jeho barevný šaškovský obličej byl přitisknutý k jeho. Ztratil svoji cínovou přilbici s parožím a zvonci. „Pod mořem padáš vzhůru,“ prohlásil. „Och, já to vím, achich ouvej.“ Pak se z něho se smíchem odkulil, vyskočil na nohy a žertovně zatančil.

Mistr, který se snažil ze všech sil, se chabě usmál a začal namáhavě vstávat, ale cítil v kyčli takovou bolest, až se na okamžik napolo obával, že si jej opět celý zlámal. Pak ucítil, jak ho v podpaží uchopily silné ruce a zvedly ho na nohy. „Děkuji ti, pane,“ zamumlal a otočil se, aby se podíval, který rytíř mu přispěchal na pomoc…

„Mistře,“ řekla lady Melisandra, z jejíhož hlubokého hlasu zaznívala hudba Nefritového moře, „měl bys dávat větší pozor.“ Jako vždy byla od hlavy k patě oblečená v červené, v dlouhém volném hávu z rozevlátého hedvábí jasného jako plamen, s prošívanými rukávy a hlubokými rozparky v živůtku, pod kterými byla vidět ještě tmavší krvavě rudá látka. Kolem krku měla uvázaný rudozlatý šátek, stažený těsněji než řetěz jakéhokoli mistra, ozdobený jediným velkým rubínem. Vlasy neměla oranžové nebo v barvě jahod, což byla typická barva rudovlasých lidí, ale v barvě temné naleštěné mědi, která zářila ve světle pochodní. Dokonce i oči měla rudé, ale její pokožka byla hladká a bílá, neposkvrněná, bledá jako smetana. Byla štíhlá, půvabná, vyšší než většina rytířů, s plnými ňadry, úzkým pasem a obličejem ve tvaru srdce. Mužské oči, které ji jednou našly, se hned tak neodvrátily, dokonce ani oči mistra. Mnozí ji považovali za krásnou. Nebyla krásná. Byla rudá a strašlivá a zas rudá.

„Já… děkuji ti, moje paní.“

„Muž tvého věku si musí dávat pozor, kam šlape,“ řekla Melisandra zdvořile. „Noc je temná a plná hrůz.“

Znal tu frázi, jakousi modlitbu její víry. Na tom nezáleží. Já mám svoji vlastní víru. „Tmy se bojí jenom děti,“ řekl jí. Přesto, dokonce i ve chvíli, kdy ta slova říkal, slyšel Strakoše znovu zpívat tu jeho píseň. „Stíny přišly tančit s tebou, můj pane, tančit s tebou, můj pane.“

„Teď tu máme hádanku,“ řekla Melisandra. „Chytrý blázen a pošetilý moudrý muž.“ Sklonila se, sebrala Strakošovu přilbici z místa, kam dopadla, a vložila ji Cressenovi na hlavu. Sklouzla mu dolů přes uši a kravské zvonce tiše zacinkaly. „Koruna hodící se k tvému řetězu, mistře,“ oznámila. Všude kolem nich se muži smáli.

Cressen stiskl rty k sobě a snažil se spolknout svůj hněv. Ona ho považovala za slabého a bezmocného, jenomže než dnešní noc skončí, pozná, že tomu tak není. Třebaže je starý, stále je mistrem z Citadely. „Já nepotřebuji korunu, ale pravdu,“ řekl jí, když si bláznovu přilbici sundával z hlavy.

„Na světě jsou pravdy, kterým se ve Starém městě neučí.“ Melisandra se od něho se zavířením rudého hedvábí otočila a vrátila se k vyvýšenému stolu, u kterého seděl král Stannis a jeho královna. Cressen podal cínové vědro s parožím zpátky Strakošovi a přinutil se následovat ji.

Mistr Pylos seděl na svém místě.

Starý muž nebyl schopen ničeho jiného než na něho jen nevěřícně hledět. „Mistře Pylosi,“ vypravil ze sebe nakonec. „Ty… ty jsi mne nevzbudil.“

„Jeho Veličenstvo mi přikázalo nechat tě odpočívat.“ Pylos měl alespoň tolik studu, že se začervenal. „Řekl mi, že tě tady nepotřebuje.“

Cressen se rozhlédl po rytířích, kapitánech a lordech, kteří tam tiše seděli. Lord Celtigar, starý a zatrpklý, na sobě měl plášť vzorovaný rudými kraby z granátů. Pohledný lord Velaryon si vybral hedvábí v barvě mořské zeleně, a bílý mořský koník u jeho krku se hodil k jeho dlouhým světlým vlasům. Lord Bar Emmon, zavalitý čtrnáctiletý chlapec, byl oděný v purpurovém sametu ozdobeném bílým tuleněm, ser Axel Florent vypadal obyčejně dokonce i v červenohnědé barvě a liščí kožešině, lord Sunglass měl na krku, zápěstí a na prstě měsíční kameny a lysenský kapitán Salladhor Saan zářil jako slunce v šarlatovém saténu, zlatě a špercích. Jenom ser Davos se oblékl jednoduše, do hnědého kabátce a zeleného vlněného pláště, a jenom ser Davos k němu zvedl zrak a v jeho očích se přitom zračila lítost.

„Jsi příliš nemocný a příliš zmatený, než abys mi mohl být nějak užitečný, starý muži.“ Znělo to jako hlas lorda Stannise, ale to přece nemohl být jeho hlas, prostě nemohl. „Od nynějška mi bude radit Pylos. Již pracuje s havrany, protože ty nejsi schopný vyšplhat do hnízdiště. Nechci, aby ses v mých službách zabil.“

Mistr Cressen zamrkal, Stannisi, můj pane, můj smutný zasmušilý chlapče, synu, kterého jsem nikdy neměl, tohle mi nesmíš dělat, copak nevíš, jak mi na tobě záleží a jak tě mám navzdory všemu rád? Vždycky jsem tě miloval víc než Roberta, dokonce i víc než Renlyho, protože ostatní tě rádi neměli. Ty jsi byl ten, který mě vždycky potřeboval nejvíc. Avšak jediné, co ze sebe dostal, bylo: „Jak poroučíš, můj pane, ale… ale mám hlad. Mohl bych se posadit ke tvému stolu?“ Po tvém boku, patřím na místo vedle tebe…

Ser Davos se zvedl z lavice. „Byl bych poctěn, kdyby se mistr posadil zde vedle mne, Tvoje Výsosti.“

„Jak si přeješ.“ Lord Stannis se odvrátil, aby něco řekl Melisandře, která se usadila na čestném místě po jeho pravé ruce. Lady Selyse byla po jeho levici, oháněla se kolem sebe úsměvem stejně jasným a blýskavým jako její šperky.

Příliš daleko, pomyslel si Cressen otupěle, když se podíval na místo, kde seděl ser Davos. Mezi pašerákem a vysokým stolem seděla polovina lordů vazalů. Musím se k ní dostat blíž, pokud jí mám do poháru dát škrtič, ale jak to mám udělat?

Strakoš poskakoval kolem, zatímco mistr se pomalu šoural kolem stolu k Davosovi Mořeplavci. „Tady jíme ryby,“ prohlásil šťastně šašek, mávající kolem sebe treskou jako žezlem. „Ale tam dole v moři jedí ryby nás. Já to vím, já to vím, achich ouvej.“

Ser Davos se posunul stranou, aby mu udělal místo na lavici. „Dnes večer bychom všichni měli být v šaškovském hávu,“ řekl zachmuřeně, když se k němu Cressen posadil. „Protože tady jde o šaškovský podnik. Ta rudá žena prý viděla vítězství v plamenech a Stannis má v úmyslu jít do války bez ohledu na případné ztráty. Obávám se, že než bude po všem, jeden do druhého tady uvidíme to, co viděl Strakoš – mořské dno.“

Cressen vklouzl dlaněmi do rukávů, jako by si je chtěl zahřát. Jeho prsty nahmataly tvrdé hrudky krystalků ve vlněné látce. „Lorde Stannisi.“

Stannis se otočil od rudé ženy, ale byla to lady Selyse, kdo odpověděl. „Králi Stannisi. Zapomínáš na dobré vychování, mistře.“

„Je už starý, jeho mysl bloudí.“ řekl jí král nevlídně. „Co je, Cressene? Pověz mi, co máš na srdci.“

„Protože máš v úmyslu v brzké době vyplout, je důležité, aby ses spojil s lordem Starkem a lady Arryn…“

„Já se s nikým spojit nepotřebuju,“ odvětil Stannis Baratheon.

„Ne víc než světlo pociťuje potřebu spojit se s temnotou.“ Lady Selyse ho vzala za ruku.

Stannis přikývl. „Starkové se snaží ukrást mi polovinu království, zatímco Lannisterové mně ukradli můj trůn a moji vlastní bratři muže a pevnosti, které po právu náležejí mně. Všichni jsou to uchvatitelé, a tudíž jsou všichni mými nepřáteli.“

Ztratil jsem ho, pomyslel si Cressen, přemožen zoufalstvím. Kdyby se jen dokázal nenápadně přiblížit k Melisandře… Potřeboval se jen na chvilku dostat k jejímu poháru. „Jsi právoplatným dědicem svého bratra Roberta, pravým pánem Sedmi království a králem Andalů, Rhoynů a Prvních lidí,“ řekl zoufale, „ale dokonce i přesto nemůžeš doufat, že se ti podaří zvítězit bez spojenců.“

„On má spojence,“ odpověděla lady Selyse. „R’hllora, Pána světla, Srdce ohně, Boha plamenů a stínu.“

„Bohové jsou přinejlepším nejistými spojenci,“ trval na svém starý muž, „a ten, o kterém mluvíš, tu nemá žádnou moc.“

„Ty myslíš, že ne?“ Melisandra se k němu otočila. Od rubínu na jejím hrdle se v tu chvíli odrazilo světlo a kámen na okamžik zazářil jasněji než kometa na obloze. „Pokud říkáš takové nesmysly, mistře, měl by sis znovu nasadit tu svoji korunu.“

„Ano,“ souhlasila lady Selyse. „Strakošovu přilbici. Sluší ti, starče. Přikazuju ti, aby sis ji znovu nasadil na hlavu.“

„Tam pod mořem nikdo klobouky nenosí,“ řekl Strakoš. „Já to vím, já to vím, achich ouvej.“

Oči lorda Stannise byly zastíněny jeho mohutným obočím, ústa měl přísně stažená a pod nimi se tiše pohybovaly jeho čelisti. Vždycky skřípal zuby, když měl vztek. „Blázne,“ zavrčel nakonec. „Moje žena ti to poroučí. Dej Cressenovi svoji přilbici.“

Ne, pomyslel si mistr, tohle nejsi ty, ty se takhle přece nechováš, tys byl vždycky spravedlivý, vždycky tvrdý, ale nikdy krutý, nikdy, neschvaloval jsi urážky, o nic víc, než jsi rozuměl smíchu.

Strakoš k němu za hlaholu kravských zvonců přitančil blíž, klang-a-lang, ding-ding, klink-klank-klink-klank. Mistr tam tiše seděl, zatímco blázen mu nasadil přilbici s parožím na hlavu. Její zvonce hlasitě zazvonily. „Možná by odteďka měl svoje rady zpívat,“ poznamenala lady Selyse.

„Zašla jsi příliš daleko, ženo,“ řekl lord Stannis náhle. „Je to starý člověk a vždycky mi sloužil dobře.“

A budu ti sloužit až do konce svých sil, můj drahý pane, můj ubohý osamělý synu, pomyslel si Cressen, protože najednou věděl, jak na to. Přímo před ním stál pohár sera Davose, stále do poloviny plný kyselého červeného vína. Nahmatal v rukávě vločku krystalu, těsně ji sevřel mezi palcem a ukazováčkem a sáhl po poháru. Plynulými pohyby, zručně, teď to nesmím pokazit, modlil se a bohové ho vyslyšeli. Stačil okamžik a měl prsty prázdné. Po celé roky neměl ruce tak jisté, ani se nepohybovaly tak plynule. Davos to viděl, ale nikdo jiný, tím si byl jistý. S pohárem v ruce vstal. „Možná jsem blázen. Lady Melisandro, napiješ se se mnou vína? Pohár na počest tvého boha, tvého Pána světla? Číši na přípitek jeho moci?“

Rudá žena ho pozorovala. „Jak si přeješ.“

Cítil, jak ho všichni sledují očima. Když vstával z lavice, Davos ho chytil, sevřel jeho rukáv pahýly prstů, jejich konečky mu lord Stannis usekl. „Co to děláš?“ zašeptal.

„Věc, kterou je potřeba udělat,“ odpověděl mistr Cressen tiše, „pro spásu říše a duše mého pána.“ Setřásl Davosovu ruku a vylil přitom kapičku vína na rohože.

Setkala se s ním u vysokého stolu, kde na nich spočívalo oko každého muže v síni. Cressen však viděl jenom ji. Rudé hedvábí, rudé oči, rudý rubín na jejím hrdle, rudé rty zkroucené v mírném úsměvu, když položila ruku na jeho, kolem poháru. Pokožku měla teplou, horečnatou. „Ještě není tak pozdě, abychom víno vylévali, mistře.“

„Ne,“ zašeptal ochraptěle. „Ne.“

„Jak si přeješ.“ Melisandra z Ašaje vzala pohár z jeho prstů a zhluboka, dlouze se napila. Když mu pohár podala zpět, byla v něm jen polovina doušku vína. „Teď ty.“

Snažil se zabránit třesu svých rukou. Mistr z Citadely nesmí mít strach. Víno chutnalo kysele. Nechal prázdný pohár vypadnout ze svých prstů a roztříštit se na podlaze. „On tady má moc, můj pane,“ řekla žena. „A oheň očišťuje.“ Rubín na jejím krku se rudě leskl.

Cressen se snažil odpovědět, ale slova mu uvízla v krku. Jeho zakašlání se proměnilo ve strašlivé tenké zasípání. Marně se pokoušel nadechnout. Krk mu sevřely železné prsty. Když klesal na kolena, stále vrtěl hlavou, odporoval jí, popíral její moc, její kouzla i jejího boha. Kravské zvonce na jeho paroží prozpěvovaly blázne, blázne, blázne, zatímco rudá žena na něj shlížela s lítostí a v jejích rudých, tak rudých očích tančily plameny svící.

ARYA

Tam na Zimohradu jí říkali „Arya Koňská tvář“ a ona si tehdy myslela, že horší přezdívka snad neexistuje, jenomže to bylo předtím, než jí sirotek Zelenoruký Lommy začal říkat „Tupohlavec“.

Opravdu měla pocit, jako by měla tupou hlavu, když si na ni sáhla. Ve chvíli, kdy ji Yoren odtáhl do té uličky, byla přesvědčena, že ji chce zabít, ale kysele čpící stařec ji jenom pevně držel a svojí dýkou jí odřezával chumáče a spletence vlasů. Ještě teď si vybavovala, jak mírný větřík honil plné hrsti špinavých hnědých vlasů přes dlažební kameny směrem k septu, kde před chvílí popravili jejího otce. „Odvádím muže a chlapce pryč z města,“ zavrčel Yoren, když ji ostrá ocel škrábla do hlavy. „Tak hezky drž, chlapče.“ Než s tím byl hotov, měla hlavu porostlou jen pár nevzhlednými chumáči a místy dokonce strništěm.

Potom jí řekl, že od nynějška až do té doby, než se dostane na Zimohrad, bude sirotkem jménem Arry. „Přes bránu by to nemělo být obtížné, ale pak to bude něco jiného. Budeš muset přežít dlouhou cestu ve velice špatné společnosti. Tentokrát jich mám třicet, chlapce a muže, které chci odvést na Zeď, a nemysli si, že jsou takoví jako ten tvůj nevlastní bratr.“ Zacloumal jí. „Lord Eddard mně dovolil vybrat si je v královských žalářích a já tam dole žádné mladé lordy nenašel. Polovina z téhle sebranky by tě rychleji, než by sis stačila odplivnout, udala královně za milost a možná pár stříbrných. Druhá polovina by udělala to samé, jenomže předtím by tě ještě znásilnili. Takže si dávej pozor a choď močit do lesa, samotná. To bude ta nejobtížnější část, potřeba chodit na stranu, takže raději nepij víc, než budeš muset.“

Jak řekl, odejít z Králova přístaviště bylo snadné. Lannisterští strážní u brány každého zastavovali, ale Yoren na jednoho z nich zavolal jménem a ten jenom mávl rukou a jejich povozy bez problémů projely. Nikdo se na Aryu ani nepodíval. Hledali urozenou dívku, dceru králova pobočníka, ne kostnatého chlapce s osekanými vlasy. Arya se ani jednou nepodívala za sebe. Přála si v tom okamžiku, aby Černovodý proud vystoupil z břehů a spláchl celé město, Bleší zadek, Rudou baštu, Baelorovo septum, prostě všechno, a taky všechny, především prince Joffreyho a jeho matku. Věděla však, že se to nestane, a kromě toho, Sansa stále byla ve městě a tu by voda spláchla taky. Když si na ni vzpomněla, Arya se rozhodla, že si raději bude přát, aby se v bezpečí dostala na Zimohrad.

Yoren se však mýlil ohledně močení. Vůbec to nebyla ta nejobtížnější část; tím nejhorším ze všeho byli Zelenoruký Lommy a Horký koláč. Sirotci. Některé Yoren sebral na ulici s příslibem jídla pro jejich žaludky a bot na jejich chodidla. Ty ostatní našel v řetězech. „Hlídka potřebuje dobré muže,“ řekl jim, když se vydali na cestu, „ale ta vaše chátra bude tentokrát muset stačit.“

Yoren si v žalářích vybral také dospělé muže, zloděje, pytláky a násilníky. Nejhorší z nich byli tři, které našel v černých celách a kteří zřejmě děsili i jeho, protože je nechával spoutané na rukou i na nohou v zadní části jednoho z povozů a ujišťoval je, že zůstanou v železech po celou cestu až ke Zdi. Jeden neměl nos, jenom díru v obličeji, kde mu ho uřízli, a ten ošklivý holohlavý se špičatými zuby a otevřenými boláky na tvářích měl oči, které se nepodobaly lidským.

Z Králova přístaviště vyjeli s pěti povozy naloženými zásobami určenými pro Zeď: kůžemi a štůčky plátna, předvalky surového železa, klecí plnou havranů, knihami, papírem a inkoustem, žokem kyselistů, džbány oleje a truhlicemi plnými léčiv a koření. Do povozů byli zapřaženi těžcí tažní valaši a pro chlapce Yoren koupil dva malé jezdecké koníky a půl tuctu oslů. Arya by dala přednost opravdovému koni, ale i na oslovi to rozhodně bylo lepší než jet ve voze.

Dospělí muži jí nevěnovali pozornost, ale s chlapci takové štěstí neměla. Byla o dva roky mladší než nejmladší ze sirotků, nemluvě o tom, že byla mnohem menší a hubenější, a Lommy a Horký koláč si její mlčenlivost vyložili jako příznak skutečnosti, že je vystrašená, hloupá nebo němá. „Jen se koukněte na ten meč, co Tupohlavec nosí,“ řekl Lommy jednoho rána, když se plahočili po cestě kolem sadů a pšeničných lánů. Než ho přistihli při krádeži, byl barvířským učněm a jeho ruce byly až k loktům plné zelených skvrn. Když se smál, hýkal jako osli, na kterých jeli. „Kde taková kanálová krysa jako Tupohlavec sebrala meč?“

Arya mlčela a jen se kousala do rtu. Vpředu před povozy viděla Yorenova záda ve vybledlém černém plášti, ale byla odhodlaná nejít za ním žadonit o pomoc.

„Možná je to něčí malý panoš,“ ozval se Horký koláč. Jeho matka byla pekařkou, než zemřela, a on celý den tlačíval její vozík po ulicích a vyvolával: „Horké koláče! Horké koláče!“

„Malý panoš nějakého urozeného pána, tak je to.“

„To není žádný panoš, jen se na něho podívej. Vsadil bych se, že to dokonce není ani opravdový meč. Určitě to je jen nějaký klacek na hraní, vyrobený z cínu.“

Arya nesnášela, když si tropili žerty z Jehly. „Je to v hradu kovaná ocel, ty hlupáku,“ vyštěkla, otočila se v sedle a zamračeně se na ně podívala, „a vy byste raději měli zmlknout.“

Oba sirotci vyprskli smíchy. „Kde jsi k takovému meči přišel, Tupoksichte?“ zajímal se Horký koláč.

„Tupohlavče,“ opravil ho Lommy. „Nejspíš ho někde ukradl.“

„Já ho nikde neukradl!“ vykřikla. Jehlu jí dal Jon Sníh. Klidně jim dovolí, aby jí nadávali do Tupohlavců, ale nikdy nedopustí, aby Jona zvali zlodějem.

„Když ho někde ukradl, můžeme si ho vzít,“ řekl Horký koláč. „Stejně není jeho. Mně by se takový meč docela hodil.“

Lommy ho povzbuzoval. „Tak jdi, vezmi mu ho, na co čekáš?“

Horký koláč kopl svého osla do slabin a popojel k ní blíž. „Hej, Tupohlavče, dej mi ten meč.“ Měl vlasy v barvě slámy a jeho tlustý obličej byl spálený od slunce a olupovala se mu z něj kůže. „Stejně s ním neumíš zacházet.“ Ale ano, umím, mohla by na to říci Arya. Zabila jsem kluka, stejně tlustého kluka, jak jsi ty, bodla jsem ho do břicha a on zemřel, a tebe zabiju taky, když mě nenecháš na pokoji. Jenomže neměla odvahu říci mu to. Yoren o tom koňském pacholkovi nevěděl, ale měla strach, že by to mohl zjistit. Byla si jistá, že někteří z ostatních mužů jsou také vrazi, ti v železech určitě, ale je královna nehledala, takže to nebylo totéž.

„Podívejte se na něho,“ dobíral si ji Zelenoruký Lommy. „Vsadím se, že teď začne brečet. Chceš se nám tu rozplakat, Tupohlavče?“

Plakala ve spánku předchozí noci, protože se jí zdál sen o jejím otci. Ráno se probudila se zarudlýma vyschlýma očima a nebyla by schopná uronit další slzu, ani kdyby na tom závisel její život.

„Určitě si nadělá do kalhot,“ ušklíbl se Horký koláč.

„Nechte ho být,“ řekl chlapec s hřívou černých vlasů, který jel za nimi. Jemu Lommy říkal Býk, a sice kvůli jeho přilbici s rohy, kterou stále jen leštil, ale nikdy si ji nenasadil na hlavu. Urážet Býka se Lommy neodvážil. Byl starší a na svůj věk velký, s širokým hrudníkem a svalnatými pažemi.

„Měl bys Horkému koláči ten meč dát, Arry,“ řekl Lommy. „Horký koláč ho totiž hrozně chce. Jednoho kluka ukopal k smrti. Vsadil bych se, že s tebou udělá to samé.“

„Srazil jsem ho k zemi a kopl jsem ho do koulí, a pak jsem do něho kopal tak dlouho, dokud nebyl mrtvý,“ vychloubal se Horký koláč. „Celého jsem ho rozkopal na kousky. Koule měl na kaši a celé krvavé a pták mu zčernal. Raději bys mi ten meč měl dát.“

Arya zpod svého opasku vytáhla cvičební meč. „Můžeš si vzít tenhle,“ řekla Horkému koláči. Nechtěla se s ním bít.

„Vždyť je to jen kus dřeva.“ Přijel k ní blíž a pokusil se chmátnout po jílci Jehly.

Arya švihla dřevěným mečem a plácla jeho osla po zadku. Zvíře se prudce zastavilo, vyhodilo zadkem a shodilo chlapce na zem. Arya seskočila ze svého vlastního osla, a když se Horký koláč snažil vstát, bodla ho dřevěným mečem do břicha. S hlasitým heknutím se posadil zpátky na zem. Pak ho mečem plácla přes obličej. Ozvalo se hlasité prask, jako by se zlomila větev, a z nosních dírek se mu vyřinula krev. Když Horký koláč začal kvílet, Arya se prudce otočila k Zelenorukému Lommymu, který s otevřenými ústy seděl na svém oslovi. „Taky bys chtěl meč?“ vykřikla na něho, ale on ho nechtěl. Zvedl si svoje nazeleno obarvené ruce před obličej a začal na ni křičet, aby šla pryč.

„Za tebou!“ vykřikl Býk a Arya se otočila. Horký koláč byl na kolenou a jeho pěst se svírala kolem velkého kamene s ostrými hranami. Nechala ho hodit jej, a když kámen letěl kolem, mrštně uhnula hlavou. Pak se na něho vrhla. Zvedl ruku, ale ona ho do ní uhodila, pak do tváře a potom ještě do kolena. Chmátl po ní, jenomže Arya odtančila stranou a dřevo se odrazilo od zadní části jeho lebky. Upadl na zem, ale znovu vstal a potácel se za ní. Obličej měl celý zmazaný od hlíny a od krve. Arya zaujala postoj vodního tanečníka a vyčkávala. Když se k ní přiblížil, vyrazila a zasáhla ho mečem přímo mezi nohy, s takovou silou, že kdyby její dřevěný meč měl hrot, projel by mu ven rovnou mezi půlkami.

Než ji od něho Yoren odtrhl. Horký koláč ležel na zemi. Kalhoty měl celé hnědé a hrozně páchly a jenom naříkal, zatímco Arya na něj stále znovu a znovu dorážela svým mečem. „To stačí!“ zařval černý bratr, který jí dřevěný meč vytrhl z prstů. „Copak toho blázna chceš zabít?“ Když Lommy a někteří z ostatních chlapců začali povykovat, starý muž se k nim otočil. „Zavřete všichni huby nebo vám je zavřu sám. Ještě jednou se tu stane něco podobného a uvážu vás za povozy a ke Zdi vás odtáhnu.“ Odplivl si. „A pro tebe to platí dvojnásob, Arry. Teď pojď se mnou, chlapče. Okamžitě!“

Dívali se na ni, dokonce i ti tři, co leželi v poutech v zadní části povozu. Ten tlustý na ni vycenil svoje špičaté zuby a zasyčel, ale Arya ho ignorovala.

Starý muž ji za hojného mumlání a spílání odtáhl do hustého spletence stromů hodný kus od cesty. „Kdybych měl jen špetku rozumu, byl bych tě nechal v Králově přístavišti. Slyšíš mě, chlapče!“ Vždycky to slovo přímo zavrčel a štípl ji přitom, aby si byl jistý, že ho slyšela. „Rozvaž si kalhoty a stáhni si je. Dělej, není tu nikdo, kdo by tě viděl. Tak honem.“

Arya zamračeně udělala, co jí nařídil. „Tamhle, proti tomu dubu. Ano, to se mně líbí.“ Objala rukama kmen a přitiskla obličej k drsné kůře. „Teď křič. A hezky nahlas.“

Nebudu, pomyslela si Arya umíněně, ale když ji Yoren plácl dřevem přes holé hýždě, výkřik se z ní vydral i proti její vůli. „Myslíš, že to bolí?“ zeptal se. „A co tohle?“ Dřevo zasvištělo vzduchem a znovu dopadlo na její zadek. Arya vykřikla a pevně stiskla kmen stromu, aby neupadla. „Ještě jednou.“ Pevně se držíc dubu, kousla se do rtu a škubla sebou už ve chvíli, kdy slyšela, že to přichází. Úder ji přinutil vyskočit a hlasitě zavýt. Nebudu křičet, pomyslela si, neudělám to. Jsem Stark ze Zimohradu, v našem erbu je zlovlk a zlovlci nenaříkají. Cítila, jak jí po levém stehně stéká slabý pramínek krve. Stehna i půlky ji pálily bolestí. „Možná mě už konečně začneš poslouchat,“ řekl Yoren, „a až s tím svým klackem půjdeš proti svým bratřím příště, dostaneš dvakrát tolik, jasné? Teď se obleč.“

To nejsou moji bratři, pomyslela si Arya, když se sehnula, aby si natáhla kalhoty, ale raději to neřekla nahlas. Neobratnými prsty zápolila s opaskem a šněrováním kalhot.

Yoren ji pozoroval. „Bolí to?“

Klidná jako stojatá voda, řekla si v duchu, tak jak ji to učil Syrio Forel. „Trochu.“

Odplivl si. „Toho pekařského kluka to bolí víc. To nebyl on, kdo zabil tvého otce, děvče, a neudělal to ani ten zlodějíček Lommy. Když do nich budeš třískat, otce ti to zpátky nepřivede.“

„Já vím,“ zamumlala Arya zamračeně.

„Je tu něco, co nevíš. Nemělo se to stát tak, jak se to stalo. Už jsem byl připravený odjet, měl jsem nakoupené a naložené povozy, když tu za mnou přišel jakýsi muž s chlapcem pro Zeď, s měšcem peněz a vzkazem, nezáleží na tom od koho. Řekl mi, prý lord Eddard půjde k černým, počkej tady, odejde s tebou. Proč myslíš, že jsem tam byl? Jenomže se to nějak zvrtlo.“

„Joffrey,“ vydechla Arya. „Někdo by měl zabít jeho!“

„Někdo ho určitě zabije, ale já to nebudu a nebudeš to ani ty.“ Yoren jí podal zpátky její dřevěný meč. „Vezmi si vzadu ve voze kyselist,“ řekl jí, když se vraceli zpátky k cestě. „Pár jich sežvýkej, pomůže ti to proti bolesti.“

Trochu to pomohlo, ale chuť kyselistů byla odporná a měla po nich sliny červené jako krev. Dokonce i přesto po zbytek toho dne šla pěšky a také následující den a ještě den poté, protože rány byly příliš surové, než aby mohla sedět na oslovi. Horký koláč na tom byl ještě hůř. Yoren musel přesunout nějaké sudy, aby mohl ležet vzadu ve voze na pytlích s ječmenem, a tam sténal pokaždé, když povoz najel na kámen. Zelenoruký Lommy vůbec nebyl zraněný, ale i tak se od Aryi držel tak daleko, jak jen mohl. „Pokaždé, když se na něho podíváš, škubne sebou,“ řekl jí Býk, který vedle ní jel na oslovi. Neodpověděla. Připadalo jí bezpečnější s nikým nemluvit.

Té noci ležela pod tenkou houní na tvrdé zemi a hleděla do oblohy na velkou rudou kometu. Byla nádherná a zároveň děsivá. Býk ji pojmenoval „Rudý meč“; tvrdil, že mu připomíná meč s čepelí stále doruda rozžhavenou z kovářské výhně. Když se na ni Arya podívala ze správného úhlu, taky v ní viděla meč, jenomže to nebyl nový meč, byl to Led, slavný meč jejího otce, ukutý z valyrijské oceli, a rudá byla barvou krve lorda Eddarda na jeho čepeli, poté co mu vykonavatel královy spravedlnosti ser Ilyn uťal hlavu. Yoren ji přiměl odvrátit se v tom okamžiku, ale ona si stejně říkala, že kometa vypadá přesně tak, jak musel poté vypadat Led.

Když konečně usnula, zdálo se jí o domově. Královská cesta vedoucí nahoru ke Zdi se vinula kolem Zimohradu a Yoren jí slíbil, že ji tam odvede, jen když bude alespoň o maličko moudřejší, než byla doposud. Vroucně si přála opět vidět svoji matku, Robba, Brana a Rickona… Ale nejvíc ze všech myslela na Jona Sněha. Přála si, aby se předtím, než se vrátí na Zimohrad, mohla podívat na Zeď. Jon by jí pocuchal vlasy a říkal by jí „sestřičko“. Ona by mu řekla, jak jí chyběl, a on by to řekl taky, ve stejném okamžiku, tak jako vždycky měli ve zvyku říkat věci zároveň. Líbilo by se jí to. Líbilo by se jí to víc než cokoli jiného.

SANSA

Ráno v den jména krále Joffreyho se rozednilo v jasný, větrný den, s dlouhým ocasem velké komety viditelným skrze mraky honící se po obloze. Když ji ser Arys Oakheart přišel doprovodit dolů k turnajovému kolbišti, Sansa ji právě pozorovala z věžního okna. „Co myslíš, že to znamená?“ zeptala se ho.

„Je to znamení slávy tvého snoubence,“ odpověděl bez váhání ser Arys. „Podívej se, jak jasně dnes září na obloze, právě v den jména Jeho Výsosti, jako by bohové sami vztyčili zástavu na jeho počest. Obyčejný lid ji pojmenoval kometa krále Joffreyho.“

Sansa, která nepochybovala o tom, že právě tohle řekli Joffreymu, si tím byla méně jistá. „Já jsem slyšela, jak jí služebnictvo říká Dračí ocas.“

„Král Joffrey sedí tam, kde kdysi seděl Aegon Drak, v hradu postaveném jeho synem,“ řekl ser Arys. „On je dračím dědicem – a purpur je barvou rodu Lannisterů, což je dalším znamením. Nepochybuji o tom, že kometa byla seslána, aby se stala zvěstovatelem Joffreyho nástupu na trůn. Je znamením, že zvítězí nad svými nepřáteli.“

Je to pravda? divila se v duchu. Že by bohové byli tak krutí? Jedním z Joffreyho nepřátel nyní byla její matka a její bratr Robb byl dalším. Její otec zemřel na králův příkaz. Musí Robb a její matka zahynout jako další? Kometa byla rudá, ale Joffrey byl nejenom Lannisterem, ale především Baratheonem, a v erbu rodu Baratheonů byl černý jelen na zlatém poli. Neměli bohové Joffreymu seslat spíš zlatou kometu?

Sansa zavřela okenice a prudce se od okna odvrátila. „Dnes vypadáš velmi půvabně, moje paní,“ pochválil ji ser Arys.

„Děkuji ti, sere.“ Protože věděla, že Joffrey bude chtít, aby navštívila turnaj konaný v jeho den jména, Sansa věnovala obzvlášť pečlivou pozornost úpravě svého obličeje a oblečení. Vybrala si šaty z bledého purpurového hedvábí a do vlasů si vetkla síťku s měsíčními kameny, která byla darem od Joffreyho. Šaty měly dlouhé rukávy, aby nebyly vidět modřiny, které jí hyzdily ruce. Ty také byly darem od Joffreyho. Když mu řekli, že Robb sám sebe prohlásil Králem severu, strašlivě se rozčílil a poslal sera Borose, aby ji zbil.

„Půjdeme?“ Ser Arys jí nabídl rámě a Sansa mu dovolila odvést ji z její komnaty. Když už musela mít jednoho z rytířů Královské gardy, aby hlídal každý její krok, ze všech nejvíc upřednostňovala právě jeho. Ser Boros byl vznětlivý, ser Meryn chladný jako kámen a z divných očí sera Mandona měla nepříjemný pocit, zatímco ser Preston se k ní choval jako k hloupému dítěti. Ser Arys byl zdvořilý a hovořil s ní srdečně. Jednou dokonce vznesl námitku, když mu Joffrey nařídil, aby ji uhodil. Nakonec ji uhodil, ale ne tak tvrdě, jako by to udělali ser Meryn nebo ser Boros, a alespoň se jí zastal. Ostatní vždycky poslechli bez protestů… Kromě Ohaře, jenomže po Ohařovi Joffrey nikdy nechtěl, aby ji bil. Na to měl těch pět ostatních.

Ser Arys měl světle hnědé vlasy a obličej, na kterém nebylo nepříjemné spočinout pohledem. Dnes mu to velmi slušelo. Měl na sobě sněhobílý hedvábný plášť sepnutý na rameni zlatým listem a na prsou své tuniky měl dub s rozložitými větvemi, vyšitý zlatou nití. „Kdo podle tebe vyhraje dnešní turnaj?“ zeptala se ho Sansa, když zavěšení do sebe sestupovali po schodech.

„Vyhraju ho já,“ odpověděl ser Arys s úsměvem. „I když se obávám, že to nijak velkolepé vítězství nebude. Pojedeme na malém kolbišti, poměrně nuzném. Klání se nezúčastní víc než dvě desítky mužů včetně panošů a svobodných jezdců. Vyhazovat ze sedla nezkušené chlapce nikomu na cti nepřidá.“

Sansa v duchu uvažovala o tom, nakolik odlišný byl poslední turnaj, který v Králově přístavišti zažila. Král Robert ho uspořádal na počest jejího otce. Z celé říše se sjeli urození pánové a slavní rytíři, aby si spolu změřili síly, a na turnaj se přišlo podívat celé město i lidé z širokého okolí. Vzpomněla si na jeho nádheru: na pole u řeky plné barevných altánů se štíty rytířů vyvěšenými před vchodem každého z nich, na dlouhé řady hedvábných praporců vlajících ve větru, na sluneční paprsky odrážející se od naleštěné oceli a pozlacených ostruh. Dny zněly fanfárami trumpet a duněním kopyt a noci byly plné písní a hodování. Byly to ty nejnádhernější dny jejího života, ale nyní jí připadaly jako vzpomínka na úplně jiný věk. Robert Baratheon byl mrtvý a její otec taky, sťatý jako zrádce na schodech Velkého Baelorova septa. V říši nyní vládli tři králové a za Trojzubcem zuřila válka, zatímco město se plnilo zoufalými lidmi. Nebylo divu, že se rozhodli uspořádat Joffreyho turnaj za silnými hradbami Rudé bašty.

„Myslíš, že se dostaví i královna?“ Sansa se vždycky cítila bezpečnější, když tam byla Cersei, aby mírnila chování svého syna.

„Obávám se, že ne, moje paní. Koná se zasedání rady, která musí prodiskutovat nějaké neodkladné záležitosti.“ Ser Arys ztišil hlas. „Lord Tywin odtáhl do Harrenova, místo aby svoji armádu přivedl do města, jak mu to královna nařídila. Její Výsost zuří.“ Ztichl, protože kolem nich pochodoval zástup lannisterských strážných v purpurových pláštích a přilbicích se lvem na vrcholu. Ser Arys si rád popovídal, ale jenom když si byl jistý, že nablízku není nikdo, kdo by mohl poslouchat.

Tesaři na vnějším nádvoří postavili galerii a kolbiště. Byla to vskutku nuzná věc, a skrovný zástup, který se tam shromáždil, aby turnaji přihlížel, zaplňoval necelou polovinu sedadel. Většinu diváků tvořili strážní ve zlatých pláštích městské hlídky nebo v purpurových pláštích rodu Lannisterů. Urozených pánů a dam tam bylo skutečně poskrovnu, ta hrstka, která zůstala u dvora. Prošedivělý lord Gyles Rosby kašlal do čtvercovitého kusu růžového hedvábí. Lady Tanda přišla podpírána svými dcerami, flegmatickou nezajímavou Lollys a uštěpačnou Falyse. Jalabhar Xho s ebenovou pokožkou byl exulantem, který neměl žádné jiné útočiště, a lady Ermesande byla děťátkem sedícím na klíně své kojné. Povídalo se, že se brzy provdá za jednoho z královniných synovců, aby si pro sebe Lannisterové mohli zabrat pozemky, které jí náležely.

Král byl usazen ve stínu karmínového baldachýnu, s jednou nohou nenuceně přehozenou přes vyřezávanou opěrku svého křesla. Vedle něho seděli princezna Myrcella a princ Tommen. V zadní části královského boxu stál na stráži Sandor Clegane, s rukama spočívajícíma na opasku s mečem. Přes široká ramena měl nařasený bílý plášť Královské gardy, sepnutý broží vykládanou drahokamy – sněhobílý plášť vyhlížel na tunice z hrubě tkaného plátna a koženém kabátci s cvočky jaksi nepatřičně. „Lady Sansa,“ oznámil Ohař zdvořile, když ji spatřil. Hlas měl drsný, jako by někdo řezal pilou. Na obličeji a krku se mu táhly jizvy po spáleninách, v důsledku kterých sebou jeho ústa cukala pokaždé, když promluvil.

Princezna Myrcella při zvuku Sansina jména pokývla hlavou v plachém pozdravu, ale malý otylý princ Tommen dychtivě vyskočil. „Sanso, slyšela jsi to? Pojedu dnes na turnaji. Matka mi to dovolila.“ Tommenovi bylo osm let. Připomínal jí jejího vlastního malého bratra Brana. Byli přibližně stejného věku. Bran byl tam na Zimohradu, mrzák, avšak alespoň zůstal v bezpečí.

Sansa by dala cokoli za to, aby teď mohla být s ním. „Obávám se o život tvého protivníka,“ řekla Tommenovi vážným hlasem.

„Jeho protivník bude vycpaný slámou,“ ušklíbl se Joff, když vstal. Král na sobě měl pozlacený hrudní plát s rytinou řvoucího lva na prsou, jako by očekával, že válka je v každém okamžiku pohltí. Dnes mu bylo třináct let a na svůj věk byl vysoký, se zelenýma očima a zlatými vlasy Lannisterů.

„Tvoje Výsosti,“ řekla a vysekla mu zdvořilou poklonu.

Ser Arys se také uklonil. „Prosím tě o prominutí, Tvoje Výsosti. Musím se jít připravit na klání.“

Joffrey stroze mávl rukou na znamení, že ho propouští, a pozorně si přitom od hlavy k patě prohlížel Sansu. „Jsem potěšen, že sis vzala moje měsíční kameny.“

Takže král se rozhodl být dnes galantní. Sansa si v duchu vydechla úlevou. „Děkuji ti za ně… a za tvoje laskavá slova. Přeji ti šťastný den jména, Tvoje Výsosti.“

„Posaď se,“ poručil jí Joffrey a ukázal na prázdné křeslo vedle sebe. „Už jsi to slyšela? Žebrácký král je mrtvý.“

„Kdo?“ Sansa se na okamžik obávala, že tím myslí Robba.

„Viserys. Poslední syn Šíleného krále Aeryse. Ještě než jsem se narodil, utekl do Svobodných měst a tam sám sebe zval králem. Nu, matka říkala, že Dothrakové ho konečně korunovali. Roztaveným zlatem.“ Zasmál se. „To je legrační, nemyslíš? Znakem jejich rodu byl drak. To je skoro stejné, jako by nějaký vlk zabil tvého zrádcovského bratra. Možná ho předhodím vlkům, až ho dostanu. Říkal jsem ti, že mám v úmyslu vyzvat ho na souboj muže proti muži?“

„To bych moc ráda viděla, Tvoje Výsosti.“ Víc, než jen tušíš. Sansa mluvila klidným, zdvořilým tónem, ale Joffrey přesto podezřívavě přimhouřil oči, jako by se pokoušel odhadnout, zda ho uráží, nebo ne. „Zúčastníš se dnes klání?“ zeptala se ho spěšně.

Král se zamračil. „Moje královská matka říká, že se to nesluší, protože turnaj je pořádán na mou počest. Jinak bych určitě zvítězil. Není tomu tak, pse?“

Ohařova ústa sebou cukla. „Nad touhle sebrankou? Proč ne?“

Sansa si vzpomněla, že právě on byl vítězem při turnaji pořádaném na počest jejího otce. „Ty dnes nevyjedeš, pane?“, otočila se k němu.

Cleganův hlas byl zastřený pohrdáním. „Tihle nestojí ani za to, abych si kvůli nim oblékl zbroj. Tohle je turnaj pro komáry.“

Král se dal do smíchu. „Můj pes dnes nějak zuřivě štěká. Možná bych mu měl nařídit, aby si změřil síly s vítězem dnešního dne. Na život a na smrt.“ Joffrey rád nechával muže bojovat na smrt.

„Byl bys o jednoho rytíře chudší.“ Ohař sám rytířskou přísahu nikdy nesložil. Rytířem byl jeho bratr, kterého Ohař nenáviděl.

Zazněla fanfára trumpet. Král se usadil zpátky do svého křesla a vzal Sansu za ruku. Kdysi by se jí při jeho doteku rozbušilo srdce, jenomže to bylo předtím, než na její prosby o milost pro otce odpověděl tím, že jí daroval jeho hlavu. Nyní ji jeho dotek plnil odporem, ale byla natolik moudrá, že mu to ani v nejmenším nedala najevo. Přinutila sama sebe sedět co nejklidněji. „Ser Meryn Trant z Královské gardy,“ oznámil herold.

Ser Meryn vjel na kolbiště ze západní strany nádvoří, oděný v lesknoucí se bílé plátové zbroji vykládané zlatem a sedící na mléčně bílém oři s vlající šedou hřívou. Jeho plášť za ním vlál jako pole sněhu. V ruce třímal dvanáct stop dlouhé turnajové kopí.

„Ser Hobber z rodu Redwynů ze Stromoviny,“ zazpíval herold. Ser Hobber na kolbiště vjel od východu, sedící na černém oři s čabrakou v modré a vínově červené barvě. Jeho dřevec byl pruhovaný stejnými barvami a na štítu měl vyobrazený vinný hrozen, který byl ve znaku jeho rodu. Redwynovic dvojčata byla královninými nedobrovolnými hosty, stejně jako Sansa. V duchu se divila, čí to byl nápad, aby vyjeli v Joffreyho turnaji. Jejich určitě ne, pomyslela si.

Na povel od správce turnaje si bojovníci založili dřevce a zabodli ostruhy do slabin svých ořů. Ozvaly se výkřiky od přihlížejících strážných i od urozených pánů a dam na galerii. Rytíři se uprostřed nádvoří srazili dohromady v ohlušujícím třeskotu dřeva a oceli. Bílé a rudomodré kopí jen vteřiny po sobě explodovala v třísky. Hobber se při nárazu prudce zakymácel v sedle, ale kupodivu se mu podařilo udržet se na koni. Jezdci se svými koňmi odjeli na protilehlé strany kolbiště, otočili je, odhodili zlomená kopí a vzali si od svých panošů nová. Ser Horas, dvojče sera Hobbera, svého bratra hlasitě povzbuzoval.

Ovšem při jejich druhé jízdě ser Meryn pohotově přehoupl hrot svého kopí a zasáhl sera Hobbera do hrudníku. Vyhodil ho ze sedla a mladý ser s hlasitým nárazem přistál na zemi. Ser Horas začal nadávat a rozběhl se pomoci svému dobitému bratrovi pryč z kolbiště.

„Jeli bídně,“ prohlásil král Joffrey.

„Ser Balon Swann z Kamenopřilby v Rudé stráži,“ ozval se výkřik herolda. Velkou přilbici sera Balona zdobila dvě bílá křídla a na jeho štítu spolu zápasily bílá a černá labuť. „Morros z rodu Slyntů, dědic lorda Janose z Harrenova.“

„Podívejte se na toho nezkušeného tupce,“ zaburácel Joff tak hlasitě, že to slyšela polovina nádvoří. Morros, pouhý panoš a k tomu ještě nově jmenovaný panoš, jen s obtížemi zvládal svoje kopí a štít. Sansa věděla, že kopí je zbraní rytířů, a Slyntové byli lidmi nízkého původu. Než Joffrey jmenoval Janose lordem a věnoval mu Harrenov a místo v radě, nebyl ničím víc než jen velitelem městské hlídky.

Doufám, že spadne a utrží ostudu, pomyslela si s hořkostí. Doufám, že ho ser Balon zabije. Když Joffrey davu oznámil, že její otec je mrtvý, Janos Slynt vzal uťatou hlavu lorda Eddarda a zvedl ji do výše, aby ji král a dav viděli, zatímco Sansa plakala a naříkala.

Morros na sobě měl šachovnicovou černozlatou bojovou suknici a černou zbroj vykládanou zlatými ornamenty. Na jeho štítu se skvěl zakrvácený oštěp, který si jeho otec vybral za znak jejich nově vzniklého rodu. Když však poháněl svého koně kupředu, zdálo se, jako by ani nevěděl, co se štítem má dělat, a ser Balon hrotem svého kopí hravě udeřil do jednoho ze čtverců jeho suknice. Když Morros padal, jedna noha mu zůstala viset ve třmeni a kůň na útěku táhl mladíka ke konci kolbiště, s hlavou narážející do udusané hlíny. Joff hlasitě dával najevo svoje znechucení. Sansa byla zděšena. Přemýšlela, zda bohové skutečně vyslyšeli její pomstychtivou prosbu. Když však Morrose Slynta vyprostili, našli ho celého zakrváceného, ale živého. „Tommene, vybrali jsme pro tebe špatného protivníka,“ řekl král svému bratrovi, „i rytíři ze slámy bojují lépe než tenhle.“

Jako další přišel na řadu Horas Redwyne. Vedl si mnohem lépe než jeho dvojče, porazil staršího rytíře, jehož oř na sobě měl čabraku zdobenou ptáky Nohy na bílomodře pruhovaném podkladu. Třebaže vypadal nádherně, starý muž byl bídným protivníkem. Joffrey se ušklíbl. „Tohle je nudné představení.“

„Já tě varoval,“ řekl Ohař. „Hejno komárů.“

Král byl stále znuděnější. Sansu to plnilo obavami. Sklopila oči a slíbila si, že bude zticha, bez ohledu na cokoli. Když nálada Joffreyho Baratheona potemněla, jakékoli náhodné slovo mohlo spustit jeden z jeho záchvatů vzteku.

„Lothar Brune, svobodný jezdec ve službách lorda Baeliše,“ vykřikl herold. „Ser Dontos Rudý, z rodu Hollardů.“

Svobodný jezdec, malý muž v pomačkané zbroji bez jakýchkoli ozdob, lhostejně vjel na západní konec kolbiště, ale po jeho protivníkovi nikde nebylo ani stopy. Nakonec z druhé strany přece jen ve víru šarlatového a purpurového hedvábí přiklusal kaštanově zbarvený oř, ale ser Dontos na něm neseděl. Rytíř se objevil o okamžik později, nadával a potácel se, oděný v kyrysu, přilbici s chocholem… a v ničem jiném. Měl bledé, kostnaté nohy, mezi kterými se mu obscénně houpalo přirození. Marně se snažil dohonit svého koně. Diváci řičeli smíchy a volali na něho oplzlé urážky. Ser Dontos svého koně nakonec přece jen chytil za uzdu a pokoušel se na něho vysednout, ale zvíře ani na chvíli nepostálo v klidu, a rytíř byl tak opilý, že nebyl schopen vložit bosé chodidlo do třmene.

Do té doby však již dav hlučel smíchy… Všichni kromě krále. Joffrey měl v očích pohled, který si Sansa dobře pamatovala, stejný pohled, jako měl před Velkým Baelorovým septem v den, kdy oznámil, že si přeje smrt lorda Eddarda Starka. Nakonec to ser Dontos Rudý vzdal, posadil se do hlíny a sňal si přilbici z hlavy. „Prohrál jsem,“ vykřikl. „Přineste mi někdo víno.“

Král vstal. „Vyvalte ze sklepa sud vína! Chci, abyste ho v něm utopili.“

Sansa slyšela sama sebe zalapat po dechu. „Joffe, to nemůžeš.“

Joffrey se k ní otočil. „Co jsi to říkala?“

Sansa nemohla uvěřit tomu, že promluvila. Copak zešílela? Říci mu před polovinou dvora, že něco nemůže? Slíbila si přece, že bude mlčet, jenomže… Ser Dontos byl věčně opilý, hloupý a neužitečný, ale nikdy nikomu neublížil.

„Řekla jsi, že nemůžu! Řekla jsi to?“

„Prosím,“ hlesla Sansa. „Jenom jsem chtěla říct… Nepřineslo by ti to nic dobrého, Tvoje Výsosti… Zabít člověka ve svůj den jména.“

„Ty lžeš,“ štěkl na ni Joffrey, „měl bych tě nechat utopit s ním, když ti na něm tolik záleží.“

„Mně na něm nezáleží, Tvoje Výsosti,“ vykoktala ze sebe zoufale. „Nech ho utopit nebo mu setni hlavu, jenom… Zabij ho zítra, jestli chceš, ale prosím… Ne dnes, ne ve tvůj den jména. Nesnesla bych, kdyby se ti mělo přihodit něco zlého… Něco hrozně zlého, dokonce i králům se to stává, jak o tom zpívají trubadúři…“

Joffrey se na ni dál mračil. Věděl, že mu lže, poznala to na něm. Přinutí ji zaplatit za to. „To děvče má pravdu,“ zasípal Ohař najednou. „Co člověk zaseje ve svůj den jména, sklidí během následujícího roku.“ Jeho hlas byl bezvýrazný, jako by mu naprosto nezáleželo na tom, zda mu král věří nebo ne. Že by to byla pravda? Sansa to nevěděla. Prostě jen něco plácla v zoufalé snaze vyhnout se královu trestu.

Joffrey se nešťastně posunul ve svém křesle a luskl prsty směrem k seru Dontosovi. „Odveďte ho. Nechám toho blázna zabít zítra.“

„Ano,“ řekla Sansa pohotově. „Je to blázen. Jsi chytrý, že jsi to poznal. Sluší mu to lépe jako bláznovi než jako rytíři, není-liž pravda? Měl bys ho obléknout do strakatého hávu a nechat ho dělat pro tebe šaška. Ten si milosrdenství rychlé smrti nezasluhuje.“

Král si ji na okamžik prohlížel. „Možná nejsi tak hloupá, jak matka říká.“ Zvýšil hlas. „Slyšel jsi moji paní. Dontosi? Ode dneška budeš mým novým bláznem. Můžeš spát s Měsíčním chlapcem a oblékat se do šaškovského hávu.“

Ser Dontos, vystřízlivělý svým blízkým setkáním se smrti, se vyškrábal na kolena. „Děkuji ti, Tvoje Výsosti, A tobě taky, moje paní. Děkuji vám.“

Když ho pár lannisterských strážných odváděl pryč, přišel ke královskému boxu správce turnaje. „Tvoje Výsosti,“ řekl, „mám pro Bruceho povolat nového vyzyvatele, nebo budeme pokračovat dalším kláním?“

„Nebudeme pokračovat vůbec. Opravdu jsou to komáři, ne rytíři. Nejraději bych je všechny do jednoho dal popravit, jenomže dnes je můj den jména. Turnaj skončil. Vyžeň je odsud, ať mi zmizí z očí.“

Správce turnaje se uklonil, ale princ Tommen se s tím jen tak smířit nehodlal. „Měl jsem vyjet proti slaměnému rytíři.“

„Dnes ne.“

„Jenomže já chci jet.“

„Mě nezajímá, co chceš.“

„Matka říkala, že můžu jet.“

„Ano, říkala to,“ přitakala princezna Myrcella.

„Matka to říkala,“ napodobil je urážlivým tónem král. „Nebuďte dětinští.“

„My jsme děti,“ prohlásila Myrcella povýšeně. „Očekává se od nás, že se budeme chovat jako děti.“ Ohař se dal do smíchu. „Ta tě ale usadila.“

Joffrey byl poražen. „Dobrá tedy. Dokonce ani můj bratr určitě nepojede hůř než ti ostatní. Mistře, nech sem přinést kvintánu, Tommen se chce přidat ke komárům.“

Tommen vykřikl radostí a odběhl na svých zavalitých nožkách pryč, aby se připravil. „Hodně štěstí.“ volala za ním Sansa.

Zatímco sedlali princova poníka, postavili na západním konci kolbiště kvintánu. Tommenovým protivníkem byl kožený válečník zhruba princovy velikosti, vycpaný slámou a připevněný na otočném čepu, se štítem v jedné natažené ruce a očalouněným palcátem ve druhé. Někdo slaměnému rytíři připevnil na hlavu jelení paroží. Sansa si vzpomněla, že Joffreyho otec, král Robert, nosil paroží na svojí přilbici… Ale nosil je také jeho strýc lord Renly, Robertův bratr, který se stal zrádcem a korunoval sám sebe králem.

Pár panošů prince zapnul do jeho zdobeného stříbrnorudého brnění. Z vrcholu jeho přilbice se zvedal vysoký chochol rudých per a na jeho štítu spolu dováděli lev Lannisterů a korunovaný jelen Baratheonů. Panoši mu pomohli vysednout na poníka a kupředu popošel ser Aron Santagar, zbrojmistr Rudé bašty, a podal Tommenovi stříbrný meč s otupeným ostřím a čepelí ve tvaru listu, přizpůsobený velikostí pro osmiletého chlapce.

Tommen zvedl meč do výše. „Za Casterlyovu skálu!“ vykřikl vysokým chlapeckým hlasem, zabodl paty do slabin svého poníka a rozjel se přes tvrdě udusanou zemi směrem ke kvintáně. Lady Tanda a lord Gyles ho začali hlasitě povzbuzovat a Sansa přidala svůj hlas k jejich. Král zarytě mlčel.

Tommen svého poníka pobídl do rychlého klusu, divoce zamával svým mečem a uštědřil slaměnému rytíři, kterého míjel, tvrdý zásah do štítu. Kvintána se otočila, čalouněný palcát vylétl do vzduchu a prudce prince udeřil do zadní části hlavy. Tommen se zvrátil ze sedla a spadl na zem. Jeho nová zbroj přitom zařinčela jako pytel plný starých hrnců, meč mu vyletěl z ruky, jeho poník se rozběhl pryč přes nádvoří, to vše za doprovodu hlasité bouře posměšků. Král Joffrey se smál nejdéle a nejhlasitěji ze všech.

„Och,“ vykřikla princezna Myrcella. Zvedla se z křesla a rozběhla se za svým malým bratrem. Sansa zjistila, že má zvláštní odvahu, ze které ji téměř jímala závrať. „Měl bys tam jít s ní,“ řekla králi. „Tvůj bratr je možná zraněn.“

Joffrey pokrčil rameny. „A co když je?“

„Měl bys mu pomoct a říct mu, jak dobře si vedl.“ Sansa měla pocit, jako by ji nic nedokázalo zarazit.

„Nechal se srazit ze svého koně a spadl do hlíny,“ poznamenal král, „takže dobře nejel.“

„Podívejte se,“ přerušil je Ohař. „Ten kluk má ale kuráž. Chce to zkusit znovu.“

Panošové princi Tommenovi pomáhali znovu vysednout na jeho poníka. Kdyby jenom Tommen byl starším princem namísto Joffreyho, pomyslela si Sansa. Vůbec by mi nevadilo provdat se za Tommena.

Zvuky od brány je všechny překvapily. Zarachotily řetězy, když byla vytahována padací mříž, a velká brána se otevřela za skřípotu železných pantů. „Kdo jim nařídil, aby otevřeli bránu?“ divil se Joffrey. Ve městě panoval neklid a brány Rudé bašty bývaly celé dny zavřené.

Zpod oblouku brány se za řinčení oceli a klapotání kopyt vynořil zástup jezdců. Clegane popošel blíž ke králi, s rukou položenou na jílci svého dlouhého meče. Návštěvníci byli celí pomačkaní, unavení a zaprášení, avšak praporec, který nesli, na sobě přesto měl lva Lannisterů, zlatého na purpurovém poli. Pár jich na sobě mělo rudé pláště a zbroj lannisterských zbrojnošů, ale většina jich byla svobodnými jezdci a žoldáky, oblečenými v nesourodé zbroji a vyzbrojenými ostrou ocelí… A bylo tam také pár dalších, obludných divochů, kteří jako by vystoupili z povídaček staré chůvy, takoví ti zjizvení, jaké měl rád Bran. Byli odění ve vypelichaných kožešinách a vařené kůži, měli dlouhé vlasy a rozježené plnovousy. Někteří měli zakrvácené obvazy kolem čel nebo omotané kolem rukou a dalším chyběly oči, uši a prsty.

V jejich středu, jedoucí na vysokém rudém koni v podivném vysokém sedle, ve kterém se kolébal dozadu a dopředu, byl královnin zakrslý bratr Tyrion Lannister, kterému říkali Skřet. Nechal si narůst vous, aby jím částečně zakryl svůj znetvořený obličej. Byla to rozježená houština zlatých a černých štětin, hrubých jako dráty. Dolů po zádech mu splýval plášť ze stínokočky, černá kožešina s bílými pruhy. Otěže držel v levé ruce a pravou měl pověšenou v bílém hedvábném závěsu kolem krku, ale jinak vypadal stejně groteskně, jak si ho Sansa pamatovala z doby, kdy navštívil Zimohrad. Se svým vybouleným čelem a barevně odlišnýma očima byl stále tím nejošklivějším mužem, na kterém kdy měla možnost spočinout zrakem.

Tommen však zabodl ostruhy do slabin svého poníka a s radostným křikem vyrazil cvalem rovnou přes nádvoří. Jeden z divochů, obrovitý muž, který byl tak zarostlý, že jeho obličej byl téměř celý pokrytý rozježeným vousem, zvedl chlapce i ve zbroji ze sedla a položil ho na zem vedle jeho strýce. Tyrion ho poplácal po zádech, zatímco se Tommenův bezdechý smích odrážel od zdí hradu, a Sansa s ohromením zjistila, že ti dva jsou stejně vysocí. Myrcella se rozběhla za svým bratrem a trpaslík ji vzal kolem pasu a pištící radostí jí zatočil dokola.

Když ji postavil zpátky na zem, malý muž ji zlehka políbil na čelo a svou podivnou kolébavou chůzí zamířil přes nádvoří k Joffreymu.

Dva z jeho mužů následovali těsně za ním, černovlasý, černooký žoldák, který se pohyboval jako divoká kočka plížící se za svou kořistí a vysoký hubený mladík s prázdným důlkem tam, kde měl mít oko. Tommen a Myrcella se loudali za nimi.

Trpaslík před králem poklekl na koleno. „Tvoje Výsosti.“

„Ty?“ vypravil ze sebe Joffrey.

„Já,“ přitakal Skřet, „třebaže jako tvému strýci a staršímu člověku by mi příslušelo o něco zdvořilejší přivítání.“

„Říkali, že jsi mrtvý,“ poznamenal Ohař.

Malý muž se podíval na velkého. Jedno oko měl zelené, druhé černé a z obou čišel chlad. „Já mluvím s králem, ne s jeho psiskem.“

„Já jsem ráda, že nejsi mrtvý,“ řekla princezna Myrcella.

„Sdílíme stejné stanovisko, drahé dítě.“ Tyrion se otočil k Sanse. „Moje paní, moc mě mrzí, co tě potkalo. Vskutku, bohové bývají krutí.“

Sansu nenapadlo jediné slovo, které by mu mohla říci v odpověď. Jak by jemu mohlo být líto, co se jí stalo? Copak ji uráží? To nebyli bohové, kdo byl krutý. Byl to Joffrey. „Také je mi moc líto ztráty, kterou jsi utrpěl ty, Joffreyi,“ pokračoval trpaslík.

„Jaké ztráty?“

„Tvého královského otce. Obrovitého temperamentního muže s černým plnovousem. Možná si na něho vzpomeneš, když se budeš trochu snažit. Byl králem před tebou.“

„Och, ten. Ano, bylo to velmi smutné, zabil ho kanec.“

„Takhle to říkají, Tvoje Výsosti?“

Joffrey se zamračil, Sansa měla pocit, že by měla něco říci. Copak to bylo, co jí často říkávala septa Mordane. Zbrojí dámy je zdvořilost, ano, tak to bylo. Oblékla si tedy svoji zbroj a řekla: „Moc mě mrzí, že moje matka tě vzala do zajetí, můj pane.“

„Tohle mrzí hodně lidí,“ odpověděl Tyrion, „a než to všechno skončí, některé to bude mrzet ještě víc… Přesto ti děkuji za tvůj soucit. Joffreyi, kde bych našel tvoji matku?“

„Zasedá s mojí radou,“ odpověděl král. „Tvůj bratr Jaime prohrává válku.“ Obdařil Sansu hněvivým pohledem, jako by to byla její chyba. „Padl do zajetí Starků a my jsme kvůli tomu prohráli bitvu o Řekotočí, a ten její stupidní bratr teď sám sebe zve králem.“

Trpaslík se pokřiveně usmál. „Různí lidé se v dnešní době zvou králi.“

Joff nevěděl, co si o tom má myslet, třebaže se tvářil podezřívavě a zdálo se, že je vyvedený z míry. „Ano. Dobrá tedy. Jsem rád, že nejsi mrtvý, strýče. Přinesl jsi mi dárek k mému dni jména?“

„Přinesl. Svůj rozum.“

„Raději bych měl hlavu Robba Starka,“ řekl Joff s postranním pohledem na Sansu. „Tommene, Myrcello, jdeme.“

Sandor Clegane se ještě na okamžik zdržel. „Na tvém místě bych si dával pozor na jazyk, malý muži,“ varoval ho, než zamířil za svým pánem.

Sansa tam zůstala s trpaslíkem a jeho obludnými muži. Pokoušela se přijít na něco, co by mu ještě mohla říci. „Ty ses zranil na ruce,“ podařilo se jí nakonec vyhrknout.

„Jeden z vašich seveřanů mne během bitvy na Zelené vidlici uhodil bijákem. Zachránil jsem se tím, že jsem spadl z koně.“ Když studoval její obličej, jeho škleb se pozvolna měnil v cosi něžnějšího. „Je to žal za tvého otce, který je příčinou tvého smutku?“

„Můj otec byl zrádce,“ odpověděla Sansa bez váhání. „Můj bratr a moje matka jsou také zrádci.“ Téměř reflexivně dodala: „Já jsem věrná svému milovanému Joffreymu.“

„O tom nepochybuji. Stejně věrná jako laň obklíčená vlky.“

„Lvy,“ zašeptala bez přemýšlení. Nervózně se rozhlédla kolem sebe, ale nebyl tam nikdo, kdo by ji slyšel.

Lannister se k ní naklonil, vzal ji za ruku a stiskl ji. „Já jsem jenom malý lev, dítě, a přísahám ti, že ti neublížím.“ Uklonil se jí a dodal: „Nyní mne ale musíš omluvit. Musím něco naléhavě vyřešit s královnou a radou.“

Sansa se dívala, jak odchází, jak se jeho tělo při každém kroku ztěžka kolébá ze strany na stranu, jako u postavy z grotesky. Mluví se mnou laskavěji než Joffrey, pomyslela si ke jenomže královna se mnou také hovořila laskavě. Je to Lannister, její bratr a Joffův strýc, rozhodně ne přítel. Kdysi prince Joffreyho milovala celým svým srdcem a obdivovala jeho matku, královnu, a také jí bezmezně důvěřovala. Oni jí její lásku a důvěru oplatili otcovou hlavou. Už nikdy takovou chybu znovu neudělá.

TYRION

Ser Mandon Moore v ledově bílém oděvu Královské gardy vyhlížel jako mrtvola v pohřebním rubáši. „Její Výsost vydala příkaz, že radu při zasedání nesmí nikdo rušit.“

„Bude to jenom maličké vyrušení, sere.“ Tyrion ze svého rukávu vyndal pergamen. „Nesu dopis od svého otce, lorda Tywina Lannistera, pobočníka krále. Toto je jeho pečeť.“

„Její Výsost si nepřeje být rušena,“ opakoval ser Mandon pomalu, jako by Tyrion byl tupec, který mu napoprvé nerozuměl.

Jaime mu kdysi řekl, že Moore je tím nejnebezpečnějším z rytířů Královské gardy – kromě něho, samozřejmě –, protože z jeho obličeje se nedá vyčíst sebemenší náznak toho, co udělá příště. Tyrion by nějakou narážku uvítal, Bronn a Timett by rytíře pravděpodobně byli schopni zabít, kdyby došlo k boji na meče, ale sotva by mu to přineslo něco dobrého, kdyby měl své působení v Králově přístavišti zahájit vraždou jednoho z Joffreyových ochránců. Pokud však tomu muži dovolí vyhnat ho odsud, kam se poděla jeho autorita? Přinutil se usmát se na něho. „Sere Mandone, ještě ses neseznámil s mými společníky. Toto je Timett syn Timettův, rudá ruka Spálených lidí. A toto je Bronn. Možná si vzpomeneš na sera Vardise Egena, který byl kapitánem domácí stráže lorda Arryna?“

„Znám toho muže.“ Oči sera Mandona byly světle šedivé, podivně ploché a bez života. „Znal jsi ho,“ opravil ho Bronn se sotva postřehnutelným úsměvem.

Ser Mandon se neobtěžoval dát najevo, že ho slyšel.

„Ať je to, jak chce,“ řekl Tyrion nenuceně, „skutečně musím vidět svou sestru a předat jí svůj dopis. Byl bys tak laskav a otevřel nám dveře?“

Bílý rytíř nereagoval. Ještě okamžik a Tyrion byl rozhodnutý protlačit si cestu kolem něho násilím, když tu najednou ser Mandon zničehonic ustoupil stranou. „Ty můžeš vstoupit. Oni ne.“

Malé vítězství, pomyslel si, ale sladké. Prošel svojí první zkouškou. Když Tyrion Lannister ramenem strčil do dveří, připadal si v tom okamžiku téměř velký. Pět členů královské malé rady zaraženě přerušilo svoji diskusi. „Ty?“ řekla jeho sestra Cersei tónem, ze kterého zaznívala stejným dílem nevíra a znechucení.

„Tady vidím, odkud se Joffrey naučil svým zdvořilým mravům.“ Tyrion se odmlčel, aby se pokochal pohledem na pár valyrijských sfing, které střežily dveře, čímž přítomným navodil zdání nenucené sebedůvěry. Cersei dokázala vycítit slabost stejným způsobem, jako pes vycítil strach.

„Co tady děláš?“ Půvabné zelené oči jeho sestry ho studovaly bez sebemenší stopy náklonnosti.

„Přinesl jsem dopis od našeho lorda otce.“ Dobelhal se ke stolu a položil mezi ně těsně svinutou ruličku pergamenu.

Eunuch Varys dopis vzal a otočil ho ve svých jemných napudrovaných dlaních. „To je od lorda Tywina laskavé. A jeho pečetní vosk má takový krásný zlatavý odstín.“ Varys si pečeť důkladně prohlédl. „Zdá se, že je pravá.“

„Samozřejmě, že je pravá.“ Cersei mu dopis vyškubla z ruky. Rozlomila pečeť a rozvinula pergamen.

Tyrion ji pozoroval, když četla. Jeho sestra si pro sebe v malé radě zabrala královo místo – předpokládal, že Joffrey se příliš neobtěžuje navštěvovat zasedání rady, o nic víc, než se tím obtěžoval Robert – sám se tedy vyškrábal do křesla králova pobočníka. Připadalo mu to jen vhodné.

„Tohle je absurdní,“ řekla královna nakonec. „Můj lord otec sem poslal mého bratra, aby zaujal jeho místo v této radě. Nařizuje nám, abychom mezi sebe Tyriona přijali jako králova pobočníka, dokud se výkonu tohoto úřadu nebude moct zhostit sám.“

Velmistr Pycelle si pohladil svůj splývavý bílý vous a vážně pokývl hlavou. „Zdá se, že bychom za tebe měli být vděční, pane.“

„Vskutku.“ Janos Slynt, plešatý a s laloky pod bradou, vypadal spíš jako žába, jako nafoukaná žába, která si o sobě myslí víc, než je zdrávo. „Zoufale tě tu potřebujeme, můj pane. Všude zuří rebelie, na obloze září to neblahé znamení, v ulicích města se srocují davy…“

„A čí je to chyba, lorde Janosi?“ okřikla ho Cersei. „Udržováním pořádku jsou pověřeny tvoje zlaté pláště. Co se tebe týče, Tyrione, lépe bys nám posloužil na bitevním poli.“

Tyrion se dal do smíchu. „Děkuji, ale já už jsem s bitevními poli skončil. Sedí se mi lépe v židli než na koni a raději v ruce svírám vinnou číši než bitevní sekeru. Že bych tam měl být kvůli dunění bubnů, odlesku slunečních paprsků na zbroji a nádherným ořům vzpínajícím se na zadních? Abych pravdu řekl, z bubnů mě jen bolela hlava, ve slunečním světle blýskajícím se na mé zbroji jsem se vařil jako husa pečená v den sklizně a ti nádherní koně všude kálejí. Ne že bych si stěžoval. Ve srovnání s pohostinností, které se mi dostalo v údolí Arryn, jsou bubny, koňské koblížky a mouchy mými oblíbenými věcmi.“

Malíček se dal do smíchu. „Dobře řečeno, Lannistere. Jsi mužem mého gusta.“

Tyrion se na něho usmál a vzpomněl si přitom na jistou dýku z jílcem z dračí kosti a čepelí z valyrijské oceli. Musíme si o ní promluvit, a to brzy. Divil se, zda lord Petyr shledá toto téma hovoru podobně zábavným. „Prosím,“ řekl jim, „nechte mne sloužit říši, jakkoli malým způsobem mohu přispět.“

Cersei si znovu přečetla dopis. „Kolik mužů jsi s sebou přivedl?“

„Pár stovek. Většinou jsou to mojí vlastní lidé. Otec se s žádným ze svých nechtěl rozloučit. Konec konců, to on bojuje válku.“

„K čemu nám bude tvých pár stovek mužů, když na město zaútočí Renly nebo se sem připlaví Stannis z Dračího kamene? Žádala jsem o armádu a otec mi poslal trpaslíka. Pobočníka jmenuje král, se souhlasem rady. Joffrey jím jmenoval našeho lorda otce.“

„A náš lord otec jmenoval mne.“

„Něco takového udělat nemůže. Ne bez Joffova souhlasu.“

„Lord Tywin je se svojí armádou v Harrenově, pokud si s ním chceš promluvit osobně,“ řekl Tyrion zdvořile. „Moji lordi, dovolili byste mi laskavě pohovořit si s mojí sestrou o samotě?“

Varys vstal z křesla, usmívaje se tím svým falešným způsobem, který pro něho byl tak typický. „Jak jsi musel toužit po zvuku hlasu své drahé sestry. Pánové, dopřejme jim, prosím, pár okamžiků o samotě. Strasti naší sužované říše počkají.“

Janos Slynt vstal váhavě a velmistr Pycelle zamyšleně, ale přesto vstali. Malíček se zvedl jako poslední. „Mám nařídit majordomovi, aby pro tebe připravil komnaty v Maegorově pevnosti?“

„Díky, lorde Petyre, ale zaberu si pro sebe bývalé komnaty lorda Starka v Pobočníkově věži.“

Malíček se zasmál. „Jsi statečnější muž než já, Lannistere. Znáš osud posledních dvou pobočníků?“

„Dvou? Když už mne chceš strašit, proč neřekneš rovnou čtyř?“

„Čtyř?“ Malíček zvedl obočí. „Potkal snad ve věži nějaký zlý osud i jiné pobočníky před lordem Arrynem?“

„Poslední pobočník Aeryse Targaryena byl zabit během plenění Králova přístaviště, třebaže pochybuji, že měl čas zabydlet se ve věži. Byl pobočníkem pouhých čtrnáct dní. Toho před ním upálili. A před nimi byli dva další, kteří zemřeli bez peněz i bez pozemků v exilu, a to se mohli považovat za šťastné. Domnívám se, že můj lord otec byl posledním pobočníkem, který z Králova přístaviště odešel s nedotčeným jménem i majetkem a zdráv.“

„Fascinující,“ řekl Malíček. „To všechno jsou jen další důvody k tomu, abych se raději zabydlel dole v žalářích.“

Možná se ti to přání splní, pomyslel si Tyrion, ale nahlas řekl jen: „Odvaha a pošetilost jsou bratranci, jak jsem alespoň slyšel. Jakákoli kletba možná prodlévá nad Pobočníkovou věží, říkám si, že jsem dost malý, abych unikl její pozornosti.“ Janos Slynt se nahlas zasmál. Malíček se jen usmál a velmistr Pycelle, který je oba následoval ven, se vážně uklonil.

„Doufám, že otec tě na tu dalekou cestu neposlal jen proto, abys nás tu obtěžoval lekcemi z historie,“ řekla jeho sestra, když konečně byli o samotě.

„Jak jsem toužil slyšet zvuk tvého sladkého hlasu,“ povzdechl si Tyrion.

„Jak jsem toužila vytrhnout eunuchovi jazyk rozžhavenými kleštěmi,“ odsekla Cersei. „Copak otec přišel o rozum? Nebo jsi ten dopis zfalšoval?“ Znovu si jej s narůstajícím podrážděním přečetla. „Proč se rozhodl poslat mi tebe? Chtěla jsem, aby do Králova přístaviště přijel sám.“ Zmačkala dopis lorda Tywina mezi prsty. „Jsem Joffreyho regentkou a poslala jsem mu královský rozkaz!“

„A on ho ignoroval,“ poznamenal Tyrion. „Má docela velkou armádu, může si to dovolit. Ani není první. Nebo snad je?“

Cersei přísně stáhla ústa k sobě. Viděl, jak se jí do tváří vlévá nach. „Ujišťuji tě, že pokud tento dopis prohlásím za padělek a přikážu jim, aby tě uvrhli do žaláře, tak to nikdo ignorovat nebude.“

Tyrion věděl, že kráčí po tenkém ledě. Jediný chybný krok a proboří se. „Nikdo,“ souhlasil přátelsky, „alespoň kromě našeho otce. Toho s armádou. Proč bys mě ale měla chtít uvrhnout do žaláře, drahá sestro, když jsem celou tu cestu sem jel jenom proto, abych ti pomohl?“

„Já o tvoji pomoc nežádám. Požadovala jsem otcovu přítomnost.“

„Ano,“ řekl tiše, „jenomže ve skutečnosti toužíš po Jaimem.“

Jeho sestra se považovala za silnou, jenomže on s ní vyrůstal. Dokázal v jejím obličeji číst jako v jedné ze svých milovaných knih, nyní v něm četl o hněvu, strachu a bezmocném zoufalství. „Jaime –“

„– je mým bratrem stejně jako tvým,“ skočil jí do řeči Tyrion. „Dej mi svoji podporu a slibuji ti, že Jaimeho osvobodím a že se k nám bez újmy na zdraví vrátí.“

„Jak?“ chtěla vědět Cersei. „Ten Starkův kluk a jeho matka hned tak nezapomenou, že jsme lorda Eddarda sťali.“

„To je pravda,“ souhlasil Tyrion, „ovšem stále máš jeho dcery, není-liž pravda? Tu starší dívku jsem viděl na nádvoří, společně s Joffreym.“

„Sansu,“ přitakala královna. „Prohlásila jsem, že mám taky toho mladšího spratka, jenomže to je lež. Když Robert zemřel, poslala jsem za ní Meryna Tranta, aby se jí zmocnil, ale připletl se k tomu ten její proklatý taneční mistr a ta holka utekla. Od té doby ji nikdo neviděl. Pravděpodobně je mrtvá. Mnoho lidí toho dne zemřelo.“

Tyrion doufal, že Cersei má obě Starkova děvčata, ale usoudil, že jedno bude muset stačit. „Pověz mi něco o našich přátelích z rady.“

Jeho sestra pohlédla ke dveřím. „Co je s nimi?“

„Zdá se, že otci se nějak nezamlouvají. Když jsem ho opouštěl, přemýšlel o tom, jak by se jejich hlavy vyjímaly na hradbách vedle hlavy lorda Eddarda.“ Naklonil se k ní přes stůl. „Jsi si jistá jejich věrností? Důvěřuješ jim všem?“

„Nedůvěřuju nikomu,“ vyštěkla Cersei. „Potřebuju je. Domnívá se snad otec, že s námi hrají falešnou hru?“

„Spíš má jen podezření.“

„Proč? Co ví?“

Tyrion pokrčil rameny. „Ví, že krátká vláda tvého syna byla dlouhou přehlídkou pošetilostí a pohrom. To naznačuje, že někdo Joffreymu dává velice špatné rady.“

Cersei si ho změřila pátravým pohledem. „Joffrey rozhodně dobré rádce nepostrádá. Vždycky byl tvrdohlavý. Nyní, když je králem, domnívá se, že si může dělat, se co mu se zlíbí, ne co mu někdo nařídí.“

„Koruny dělají s hlavami pod nimi divné věci,“ souhlasil Tyrion. „Ta záležitost s Eddardem Starkem… To bylo Joffreyho dílo?“

Královna se zamračila. „Byl poučen, aby Starkovi udělil milost, aby mu dovolil dát se k černým. Navždy bychom toho muže měli z očí a mohli jsme uzavřít mír s jeho synem, ale Joff se rozhodl, že davu předvede lepší představení. Co jsem mohla dělat? Před polovinou města zvolal, že chce hlavu lorda Eddarda. A Janos Slynt a ser Hyn se jali poslušně vyplnit jeho rozkaz a zkrátili toho muže o hlavu dřív, než jsem k tomu stačila něco říct!“ Její ruka se sevřela v pěst. „Nejvyšší septon tvrdí, že jsme Baelorovo septum znesvětili krví, protože jsme lhali o svém úmyslu.“

„Něco na tom bude,“ pokývl hlavou Tyrion. „Takže ten lord Slynt, ten toho byl součástí, je to tak? Pověz mi, čí vynikající nápad to byl obdarovat ho Harrenovem a jmenovat ho členem malé rady?“

„To Malíček všechno zařídil. Potřebovali jsme Slyntovy zlaté pláště. Eddard Stark se spolčil s Renlym a napsal dopis lordu Stannisovi, ve kterém mu nabídl trůn. Mohli jsme přijít o všechno, i tak to bylo jen o vlásek. Kdyby za mnou Sansa nepřišla a neprozradila mi otcovy úmysly…“

Tyrion byl překvapen. „Skutečně? Jeho vlastní dcera?“ Sansa mu vždycky připadala jako velmi milé dítě, něžné a zdvořilé.

„Ta dívka byla zoufale zamilovaná do Joffreyho. Byla by pro něho udělala cokoli, dokud nedal useknout hlavu jejímu otci a nenazval to milosrdenstvím. Tím byl s její láskou konec.“

„Jeho Výsost má skutečně unikátní způsob, jak si získávat srdce svých poddaných,“ řekl Tyrion s pokřiveným úsměvem, „i to byl Joffreyův nápad, propustit z Královské gardy sera Barristana Selmyho?“

Cersei si povzdechla. „Joff potřeboval někoho, na koho by mohl svalit odpovědnost za Robertovu smrt. Varys navrhl, aby to byl ser Barristan. Proč taky ne? Jaime by tím získal místo velitele Královské gardy a křeslo v malé radě a Joff navíc mohl hodit kost svému oblíbenému psovi. Má Sandora Clegana velice rád. Byli jsme připraveni nabídnout Selmymu nějaké pozemky i s hradem, což bylo mnohem víc, než si ten starý neužitečný blázen zasluhoval.“

„Já slyšel, že ten starý neužitečný blázen zabil dva ze Slyntových zlatých plášťů, když se pokoušeli zajmout ho u Blátivé brány.“

Jeho sestra se tvářila velmi nešťastně. „Janos za ním měl poslat víc mužů. Není tak kompetentní, jak bychom si mohli přát.“

„Ser Barristan byl lordem velitelem Královské gardy Roberta Baratheona,“ připomněl jí Tyrion zcela zbytečně. „On a Jaime jsou jedinými, co zbyli ze sedmi rytířů Aeryse Targaryena. Lidé o něm mluví se stejnou zbožnou úctou jako o Serwynovi se Zrcadlovým štítem a o princi Aemonovi Dračím rytíři. Co by si podle tebe mysleli, kdyby Barristana Chrabrého viděli jet na koni vedle Robba Starka nebo Stannise Baratheona?“

Cersei odvrátila pohled stranou. „Na to jsem nepomyslela.“

„Zato otec na to myslel,“ řekl Tyrion. „Proto sem poslal mě. Abych učinil přítrž těm bláznovstvím a postavil tvého syna zpátky na zem.“

„Joff pro tebe nebude o nic méně zvladatelný, než je pro mne.“

„Možná bude.“

„Proč by měl?“

„Protože ví, že ty bys mu nikdy neublížila.“

Cersei přimhouřila oči. „Pokud se domníváš, že bych ti dovolila ublížit mému synovi, pak trpíš horečkou.“

Tyrion si povzdechl. Opět nepochopila pointu, tak jako již mnohokrát předtím. „Joffrey je se mnou stejně v bezpečí jako s tebou,“ ujistil ji, „ale pokud se chlapec bude alespoň cítit ohrožen, bude ochotněji poslouchat.“ Vzal ji za ruku. „Jsem tvůj bratr, jak víš. Ty mě potřebuješ, ať už jsi ochotná připustit to, nebo ne. Tvůj syn mě taky potřebuje, pokud má doufat, že si pro sebe udrží to ošklivé železné křeslo.“

Zdálo se, že jeho sestra je šokovaná, že se odvážil dotknout se jí. „Ty jsi vždycky byl všemi mastmi mazaný.“

„Svým vlastním malým způsobem.“ Usmál se.

„Možná by stálo za to pokusit se o to… Ale nedopusť se chyby, Tyrione. Pokud tě přijmu, navenek budeš královým pobočníkem, ale ve skutečnosti budeš mým pobočníkem. Než budeš jednat, budeš se se mnou dělit o všechny svoje plány a úmysly a neuděláš nic bez mého souhlasu. Rozumíš?“

„Och, ano.“

„A souhlasíš s tím?“

„Zajisté,“ zalhal. „Jsem tvůj, sestro.“ Tak dlouho, dokud se mi to bude hodit. „Takže teď, když jsme zajedno v našich cílech, neměla by mezi námi být žádná tajemství. Řekla jsi, že Joffrey nechal zabít Eddarda Starka, Varys propustil sera Barristana a Malíček nám daroval lorda Slynta. Kdo zavraždil Jona Arryna?“

Cersei škubla hlavou. „Jak to mám vědět?“

„Lkající vdova v Orlím hnízdě se domnívá, že jsem to byl já. Říkám si, co ji na tenhle nápad asi přivedlo?“

„Jsem si jistá, že o tom nevím. Ten blázen lord Eddard obvinil ze stejné věci mne. Poznamenal něco v tom smyslu, že lord Arryn měl podezření nebo… nu, že věřil…“

„Že spíš s naším sladkým Jaimem?“

Vyťala mu políček.

„Myslíš si, že jsem stejně slepý jako náš otec?“ Tyrion si mnul tvář. „Je mi jedno s kým leháváš… Třebaže mi to připadá nespravedlivé, že pro jednoho bratra roztahuješ nohy a druhému to potěšení odpíráš.“

Znovu mu uštědřila políček.

„Buď ke mně něžná, Cersei. Já s tebou jen žertuju. Mám-li být upřímný, raději bych šel s pohlednou nevěstkou. Nikdy jsem nechápal, co na tobě Jaime vidí, kromě svého vlastního odrazu.“

Udeřila ho potřetí.

Tváře měl rudé a pálily ho, a přesto se na ni usmál. „Když v tom budeš pokračovat, možná se rozčílím.“

To její ruku zastavilo. „Co je mi do toho?“

„Mám pár nových přátel,“ připustil Tyrion. „Vůbec by se ti nelíbili. Jak jsi zabila Roberta?“

„Zavinil si to sám. My jsme mu jen trochu pomohli. Když Lancel viděl, že Robert má v úmyslu změřit si síly s tím kancem, dal mu víno. Jeho oblíbené kyselé červené, ale zahuštěné, třikrát tak silné, než na jaké byl zvyklý. Mohl ho přestat popíjet, kdykoli by si to přál, jenomže on ne, on vypil celý měch a ještě Lancelovi nařídil, aby přinesl další. O zbytek se postaral kanec. Měl jsi být na hostině, Tyrione. Nikdy jsem neochutnala tak delikátní kančí maso. Připravili ho s houbami a jablky a chutnal jako vítězství.“

„Vskutku, sestro, ty ses narodila k tomu, abys byla vdovou.“ Tyrion měl Roberta Baratheona, toho velkého hřmotného nemotoru, docela rád… Nepochybně částečně proto, že jeho sestra ho tak nenáviděla. „Takže teď, protože už jsi skončila s políčkováním, vzdálím se.“ Překroutil nohy a podivným nepřirozeným způsobem sklouzl dolů z křesla.

Cersei se zamračila. „Já jsem ti ještě nedovolila odejít. Chci vědět, jak máš v úmyslu osvobodit Jaimeho.“

„Povím ti to, až si to ujasním. Plány jsou jako ovoce, vyžadují určitý čas k dozrání. Právě teď mám v úmyslu vysednout na koně, projet se ulicemi a udělat si obrázek o současném stavu tohoto města.“ Tyrion spočinul dlaní na hlavě sfingy u dveří. „Ještě jednu žádost na rozloučenou. Postarej se laskavě o to, aby se Sanse nic nestalo. Ničemu by to neposloužilo, kdybychom přišli o obě Starkovy dcery.“

Před sněmovní komnatou Tyrion pokývl seru Mandonovi a zamířil pryč dlouhou síní s klenutým stropem. Bronn se k němu připojil, ale po Timettovi, synu Timettovu nikde nebylo ani stopy. „Kde je naše rudá ruka?“ zajímal se Tyrion.

„Pociťoval potřebu jít na průzkum. Lidé jako on nejsou stvořeni k čekání v kamenných síních.“

„Doufám, že nezabije nikoho důležitého.“ Muži z klanů, které Tyrion přivedl dolů z jejich pevností v Měsíčních horách, mu byli věrní svým vlastním divokým způsobem, ale byli také hrdí a hádaví, pohotoví odpovídat na urážky, ať už skutečné nebo domnělé, ocelí. „Pokus se ho najít. A když už budeš v tom, postarej se o to, aby ostatní byli ubytováni a dostali najíst. Chci pro ně kasárna za Pobočníkovou věží, ale nedovol majordomovi ubytovat Kamenné vrány vedle Měsíčních bratří a řekni mu, že Spálení lidé musí mít místnost jen pro sebe.“

„Kde budeš ty?“

„Já pojedu zpátky ke Zlomené podkově.“

Bronn se nestoudně usmál. „Potřebuješ doprovod? Povídá se, že v ulicích teď není bezpečno.“

„Zavolám si kapitána domácí stráže své sestry a připomenu mu, že nejsem o nic méně Lannisterem, než je ona. Potřebuje si oživit, že odpřísáhl věrnost Casterlyově skále, ne Cersei nebo Joffreymu.“

O hodinu později Tyrion vyjel z Rudé bašty, provázen tuctem lannisterských strážných v purpurových pláštích a polopřilbách se lvem na vrcholu. Když projížděli pod padací bránou, všiml si na hradbách hlav nabodaných na kůlech. Byly černé hnilobou a starým dehtem a už dlouho byly nerozpoznatelné. „Kapitáne Vylarre,“ zvolal, „chci, abyste ty hlavy ráno sundali. Předejte je tichým sestrám, aby je očistily.“ Věděl, že to bude pekelně těžká práce najít pro ně odpovídající těla, ale bylo nezbytné udělat to. Dokonce i za války bylo třeba zachovávat určité zvyklosti. Vylarr zaváhal. „Jeho Výsost nám oznámila, že si přeje, aby hlavy zrádců zůstaly na hradbách tak dlouho, dokud nezaplní poslední tři kůly, které zbyly na konci.“

„Dovol mi hádat. Jeden je pro Robba Starka a ty druhé dva pro lordy Stannise a Renlyho. Je to tak?“

„Ano, můj pane.“

„Mému synovci je dnes třináct let, Vylarre. Snaž se na to myslet. Já chci, aby ty hlavy byly zítra ráno pryč, jinak na jeden z těch prázdných kůlů nechám nabodnout něco jiného, než tam mělo být původně. Pochopil jsi to, kapitáne?“

„Osobně se postarám o to, aby je sundali, můj pane.“

„V pořádku.“ Tyrion popohnal svého koně a odklusal pryč se zbrojnoši v rudých pláštích následujícími za ním.

Řekl Cersei, že má v úmyslu vyjet si na obhlídku města. Nebyla to zas taková lež. Tím, co viděl, však Tyrion Lannister nebyl příliš potěšen. Ulice Králova přístaviště se vždycky hemžily lidmi, byly divoké a hlučné, ale nyní z nich čišelo nebezpečí takovým způsobem, na jaký si ze svých předchozích návštěv nevzpomínal. Ve strouze poblíž Tkalcovské ulice ležela roztažená nahá mrtvola, kterou trhala na kusy smečka zdivočelých psů, ale zdálo se, jako by to nikoho nezajímalo. Kolem bylo vidět hodně zlatých plášťů, které procházely v párech uličkami, v košilích z černé kroužkové oceli a s železnými obušky v rukou. Tržiště byla přeplněná otrhanými lidmi rozprodávajícími svoje zemské statky za jakoukoli cenu, kterou mohli dostat, a bylo na nich až podezřele málo farmářů, kteří prodávali potraviny. Těch pár zemědělských produktů, jež tam viděl, stálo třikrát víc než ještě před rokem. Jeden pouliční prodavač nabízel krysy pečené na jehlici. „Čerstvé krysy!“ vyvolával hlasitě, „čerstvé krysy!“ Čerstvé krysy nepochybně byly žádanější než staré a plesnivé. Třebaže to bylo děsivé, pečené krysy vyhlížely lákavěji než většina toho, co prodávali řezníci. V Moučné ulici Tyrion viděl u každých druhých dveří ozbrojence. Uvažoval o tom, že když přijdou hubené časy, dokonce i pro pekaře jsou žoldáci lacinější než chleba.

„Sem do města teď není dodáváno žádné jídlo, je to tak?“ otočil se k Vylarrovi.

„Jen málo,“ připustil kapitán. „Protože v říčních krajinách zuří válka a lord Renly shromažďuje ve Vysoké zahradě rebely, cesty na jih a na západ jsou uzavřené.“

„A co s tím dělá moje drahá sestra?“

„Učinila opatření k obnově králova klidu,“ ujistil ho Vylarr. „Lord Slynt ztrojnásobil počet mužů městské hlídky a královna nařídila tisíci řemeslníků pracovat na obranném systému města. Kameníci zpevňují hradby, tesaři po stovkách budují vrhací praky a katapulty, šípaři vyrábějí šípy, kováři kují čepele a cech alchymistů přislíbil doručit deset tisíc džbánů divokého ohně.“

Tyrion se nepohodlně zavrtěl v sedle. Potěšilo ho, že Cersei nezahálí, ale divoký oheň byl zrádnou látkou, deset tisíc džbánů by stačilo k tomu, aby Královo přístaviště proměnily v popel. „Kde moje sestra sebrala peníze, aby to všechno zaplatila?“ Nebylo tajemstvím, že král Robert uvrhl korunu do velkých dluhů, a alchymisty sotva bylo možné považovat za altruisty.

„Lord Malíček vždycky najde nějaký způsob, můj pane. Vybírá daň ode všech, kdo vstupují do města.“

„Ano, to by mělo pomoct,“ řekl Tyrion zamyšleně. Chytré. Chytré a kruté. Desítky tisíc lidí prchaly před běsnící válkou do údajného bezpečí Králova přístaviště. Viděl je na královské cestě, skupiny matek, dětí a vystrašených otců, kteří si žádostivými pohledy měřili jeho koně a povozy. Jakmile dorazí k městu, nepochybně dají to poslední, co mají, za ty vysoké, útěchu poskytující zdi, které budou stát mezi nimi a válkou… Třebaže by si to možná dvakrát rozmysleli, kdyby věděli o divokém ohni.

Hostinec pod vývěsním štítem se zlomenou podkovou stál na dohled od těch zdí, blízko Boží brány, kterou toho rána vstoupili do města. Když vjeli do dvora, přiběhl chlapec, aby Tyrionovi pomohl sesednout z koně. „Odveď svoje muže zpátky do hradu,“ řekl Vylarrovi. „Já dnes budu nocovat tady.“

Kapitán se tvářil pochybovačně. „Budeš zde v bezpečí, můj pane?“

„Nu, co se toho týče, kapitáne, když jsem z tohoto hostince dnes ráno odjížděl, byl plný Černých uší. Když je poblíž Chella, dcera Cheykova, člověk nikdy není zcela v bezpečí.“ Tyrion se odkolébal ke dveřím, ponechávaje Vylarra přemýšlet o tom, co tím chtěl říci.

Když vstoupil do šenku, uvítal ho bujarý hlahol. Poznal Chellin hrdelní smích a něžnější hudbu Šaeina smíchu. Dívka seděla u krbu, usrkávala víno u kulatého dřevěného stolu se třemi z Černých uší, které pověřil její ochranou, a s otylým mužem, jenž k němu byl otočený zády. Hostinský, jak předpokládal, dokud na něho Šae nezavolala jménem a muž nevstal. „Můj dobrý pane, jsem tak potěšen, že tě vidím,“ vyhrkl, s dobráckým úsměvem eunucha na své napudrované tváři.

Tyrion zavrávoral. „Lorde Varysi. Neočekával jsem, že tě tady uvidím.“ Ať ho vezmou Jiní, jak je dokázal tak rychle najít?

„Promiň mi, že jsem se odvážil vyrušovat,“ řekl Varys, „přemohlo mne náhlé nutkání seznámit se s tvojí mladou dámou.“

„Mladou dámou,“ opakovala Šae, která se v těch slovech zjevně vyžívala. „Máš zpoloviny pravdu, můj pane. Jsem mladá.“

Osmnáctiletá, pomyslel si Tyrion. Je jí osmnáct a je to děvka, ale je chytrá, mezi prostěradly něžná jako kočička, s velkýma tmavýma očima, jemnými černými vlasy a sladkými, hebkými, hladovými ústy… A je moje! Budiž proklat, eunuchu. „Obávám se, že já jsem zde vetřelcem, lorde Varysi,“ řekl s nucenou zdvořilostí. „Když jsem sem přišel, byl jsi uprostřed nějaké zábavy.“

„Můj pán Varys chválil Chellu za její uši a řekl, že musela zabít mnoho mužů, aby získala tak krásný náhrdelník,“ vysvětlovala Šae. Dráždilo ho to, když Varysovi říkala můj pán takovým tónem; tak přece mluvila s ním při jejich postelových hrátkách. „A Chella mu řekla, že poražené zabíjejí jenom zbabělci.“

„Je statečnější nechat muže naživu a dát mu šanci očistit svoje jméno tím, že své ucho získá nazpět,“ dodala Chella, malá snědá žena, jejíž pochmurný náhrdelník sestával ze čtyřiceti šesti seschlých, zvrásněných uší. Tyrion je jednou počítal. „Jenom tak můžeš dokázat, že ze svých nepřátel nemáš strach.“

Šae se dala do smíchu. „A pak můj pán řekl, že kdyby byl Černým uchem, nikdy by nespal, kvůli snům o jednouchých mužích.“

„Problém, se kterým se naštěstí nikdy nebudu muset potýkat,“ poznamenal Tyrion. „Já mám ze svých nepřátel hrůzu, proto je všechny zabíjím.“

Varys se zahihňal. „Dáš si s námi víno, můj pane?“

„Dám si s vámi víno.“ Tyrion se posadil vedle Šae. Chápal, co se tady děje, třebaže Šae a Chella tomu nerozuměly. Varys mu doručil vzkaz. Když řekl Přemohlo mne náhle nutkání seznámit se s tvoji mladou dámou, ve skutečnosti tím myslel Snažil ses ji ukrýt, ale já jsem věděl, kde je a kdo to je, a teď jsem tady. V duchu přemýšlel, kdo ho zradil. Hostinský, chlapec ve stájích, strážný u brány… nebo někdo z jeho vlastních lidí?

„Vždycky se rád vracím do města Boží bránou,“ řekl Varys Šae, když doléval vinné číše. „Reliéfy na strážnici u brány jsou nádherné, a přesto při pohledu na ně pláču pokaždé, když je vidím. Ty oči… jsou tak výmluvné, nemyslíš? Jako by člověka přímo sledovaly, když jede pod padací mříží.“

„Nevšimla jsem si jich, můj pane,“ odpověděla Šae. „Když ti to udělá radost, zítra se na ně půjdu podívat.“

Neobtěžuj se, drahá, pomyslel si Tyrion, který otáčel vínem ve svém poháru. Tomu o nějaké reliéfy nejde. Ty oči, o kterých tu mluví, jsou jeho vlastní. Chce tím říci, že nás sledoval, že o naší přítomnosti věděl v okamžiku, kdy jsme projeli bránou.

„Buď opatrná, dítě,“ naléhal na ni Varys. „Královo přístaviště poslední dobou vůbec není bezpečné. Já jeho ulice znám poměrně dobře, a přesto jsem měl téměř strach, když jsem sem jel, sám a neozbrojen. Lidé nedbalí zákona jsou v těchto temných časech všude, och, ano. Muži s chladnou ocelí a ještě chladnějšími srdci.“ Tam, kam jsem já přišel sám a neozbrojen, mohou jiní přijít s meči v rukou, říkal tím.

Šae se jenom zasmála. „Když mě někdo bude obtěžovat, bude o ucho chudobnější, než ho Chella zažene.“

Varys se dal do hlasitého smíchu, jako by to byla ta nejlegračnější věc, jakou kdy slyšel, ale když stočil oči k Tyrionovi, nebylo v nich po smíchu ani stopy. „Tvoje mladá dáma má velmi přátelské způsoby. Kdybych byl na tvém místě, dával bych na ni velký pozor.“

„To mám úmyslu. Jakýkoli člověk, který se pokusí ublížit jí, špatné dopadne. I když jsem příliš malý, než abych byl Černým uchem, a neholedbám se svou odvahou.“ Vidíš, mluvím stejným jazykem jako ty, eunuchu. Ubliž jí a zaplatíš mi za to hlavou.

„Nyní vás opustím.“ Varys vstal. „Vím, jak musíte být unavení. Jenom jsem tě chtěl osobně uvítat, můj pane, a říct ti, jak jsem tvým příchodem potěšen. Zoufale tě potřebujeme v radě. Viděl jsi už kometu?“

„Jsem malý, ne slepý,“ odvětil Tyrion. Tam na královské cestě jako by se táhla přes polovinu oblohy a svým jasem zastiňovala dokonce i srpek měsíce.

„Lidé v ulicích ji nazývají Rudým zvěstovatelem,“ řekl Varys. „Říkají, že přišla jako předzvěst krále, aby varovala před ohněm a krví, které budou následovat.“ Eunuch si zamnul svoje napudrované ruce. „Mohu ti na rozloučenou dát malou hádanku, lorde Tyrione?“ Nečekal na odpověď. „V místnosti sedí tři významní muži, král, kněz a bohatý muž se svým zlatem. Mezi nimi stojí žoldnéř, obyčejný muž nízkého původu a nepříliš bystrý. Každý z těch významných mužů mu nařizuje, aby ty druhé dva zabil. ‚Udělej to,‘ říká král, ‚protože já jsem tvůj právoplatný vladař.‘ ‚Udělej to,‘ říká kněz, ‚protože já ti to poroučím ve jménu bohů,‘ ‚Udělej to,‘ říká mu bohatec, ‚a všechno tohle zlato bude tvoje.‘ Pověz mi, kdo bude žít a kdo zemře?“ Eunuch se hluboce uklonil a pospíchal ve svých měkkých trepkách z hostince.

Když byl pryč, Chella se uchechtla a Šae nakrčila svůj půvabný obličej. „Zůstane žit bohatec. Že ano?“

Tyrion zamyšleně usrkával svoje víno. „Možná. Možná ne, zdá se, že to bude záležet na tom žoldákovi.“ Položil svůj pohár. „Pojď, jdeme nahoru.“

Musela na něho počkat na vrcholu schodiště, protože její nohy byly štíhlé a ohebné, zatímco on je měl malé, zakrslé a navíc bolavé. Když k ní však přišel, usmívala se na něho. „Chyběla jsem ti?“ škádlila ho, když ho vzala za ruku.

„Zoufale,“ připustil Tyrion. Šae byla sotva vyšší než pět stop, a přesto k ní musel vzhlížet, ale zjistil, že v jejím případě mu to nevadí. Bylo tak milé vzhlížet k ní.

„Ve tvé Rudé baště ti budu chybět po celou dobu,“ řekla mu, když ho odváděla do svého pokoje. „Budeš samotný ve své chladné posteli v Pobočníkově věži.“

„To je pravda.“ Tyrion by si ji rád nechal u sebe, ale jeho lord otec mu to zakázal. Tu děvku si ke dvoru nevezmeš, přikázal mu lord Tywin. Přivést ji do města bylo tím nejvzdorovitějším krokem, na jaký si troufal. Veškerá jeho autorita pramenila z moci jeho otce, a to dívka musela pochopit. „Nebudeš ode mě daleko,“ ujišťoval ji. „Dostaneš dům se strážemi a služebnictvem a já tě budu navštěvovat tak často, jak budu moct.“ Kopnutím za nimi zavřela dveře. Skrze vykládané okenice úzkých oken rozlišil Velké Baelorovo septum korunující Visenyin vrch, ale Tyrionův zrak přitáhl jiný pohled. Šae se sklonila, uchopila lem svých šatů, zvedla si je nad hlavu a odhodila je stranou. Spodní prádlo nenosila. „Nikdy si nebudeš moct v klidu odpočinout,“ řekla mu, když stála před ním, růžová, nahá a půvabná, s rukou v bok. „Vzpomeneš si na mě pokaždé, když půjdeš do postele. Tehdy ti ztvrdne a nebudeš tam mít nikoho, kdo by ti pomohl, a nebudeš moct spát, dokud“ – usmála se na něho tím svým prohnaným úsměvem, který Tyrion tak miloval – „si nepomůžeš sám.“

„Buď už konečně zticha a polib mne,“ poručil jí.

Cítil na jejích rtech víno a vnímal její malá pevná ňadra pevně přitisknutá k jeho tělu, když mu prsty rozvazovala šněrování kalhot. „Můj lve,“ zašeptala, když přerušil polibek, aby se svlékl. „Můj drahý pane, můj obře z Lannisterů.“ Tyrion ji odstrkal k posteli. Když do ní vnikl, vykřikla tak hlasitě, že by to Baelora Požehnaného probudilo v hrobě, a její nehty zanechaly rýhy na jeho zádech. Nikdy necítil bolest, která by se mu alespoň zpoloviny tak líbila.

Blázne, pomyslel si potom, když ležel uprostřed měkké matrace pod zmuchlanými prostěradly. Copak jsi nepoučitelný, trpaslíku? Vždyť je to děvka, ztracenče, miluje tvoje peníze, ne tvůj úd. Vzpomínáš si na Tyšu? A přesto, když svými prsty lehce kroužil kolem její bradavky, ztuhla pod jeho prsty a Tyrion spatřil na jejím prsu stopu tam, kde ji ve své vášni kousl.

„Takže, co budeš dělat, můj pane, teď, když jsi pobočníkem krále?“ zeptala se ho Šae, zatímco hladil její teplé hebké tělo.

„Něco, co by Cersei ani nenapadlo,“ zamumlal Tyrion tiše proti jejímu štíhlému krku. „Budu dělat… spravedlnost.“

BRAN

Bran dával přednost tvrdému kameni okenního sedátka před pohodlím své péřové postele a pokrývek. Když ležel v posteli, zdi jako by se tiskly k němu a nad hlavou mu visel těžký strop; když ležel, místnost jako by byla jeho celou a Zimohrad jeho vězením. Avšak před jeho oknem byl širý svět, který ho tolik lákal.

Nemohl chodit, ani šplhat, ani lovit, ani bojovat s dřevěným mečem tak jako kdysi, ale stále se mohl dívat. Rád pozoroval, jak se po celém Zimohradu rozsvěcují okna, když za šestiúhlými okenními tabulkami věží a síní byly zapalovány svíce a ohně v krbech, a také rád naslouchal zlovlkům, kteří s hlavami vyvrácenými ke hvězdám hlasitě vyli.

Poslední dobou se mu často zdálo o vlcích. Mluví ke mně jako bratr k bratrovi, říkal si, když naslouchal jejich vytí. Téměř jim rozuměl… Ne docela, ne opravdu, ale téměř jako by zpívali v jazyce, který kdysi znal a jaksi ho zapomněl. Walderové se jich možná báli, ale v žilách Starků kolovala vlčí krev. Stará chůva mu to řekla. „Třebaže u některých je silnější než u jiných,“ varovala ho.

Vytí Léta bylo táhlé a smutné, plné žalu a toužení. Chundeláč byl divočejší. Jejich hlasy se rozléhaly skrze nádvoří a síně, dokud jimi nezvonil celičký hrad, jako by na Zimohradu přebývala celá vlčí smečka, nejenom ti dva… Dva tam, kde jich kdysi bylo šest. Že by jim také chyběli jejich bratři a sestry? divil se Bran. Volají na Šedého větra a Ducha, na Nymeriu a Lady? Chtějí, aby se vrátili domů a opět byli pohromadě?

„Copak někdo zná mysl vlka?“ řekl mu ser Rodrik Cassel, když se ho Bran ptal, proč tak vyjí. Branova matka ho na dobu své nepřítomnosti jmenovala kastelánem Zimohradu a jeho povinnosti mu ponechávaly velmi málo času k zodpovídání všetečných otázek.

„Touží po svobodě,“ prohlásil Farlen, který byl správcem psince a neměl vlky o nic raději, než je milovali jeho psi. „Nelíbí se jim být zavření za zdmi, ale kdo je z toho může vinit? Divoká stvoření patří do divočiny, ne do hradu.“

„Chtějí lovit,“ souhlasil kuchař Gage, když do kotle házel velké kostky skopového loje. „Vlci mají mnohem lepší čich než kterýkoli člověk. Ať se vám to líbí či ne, ti větří kořist.“

Mistr Luwin si to nemyslel. „Vlci často vyjí na měsíc. Tihle vyjí na kometu. Vidíš, jak jasně září, Brane? Možná si myslí, že to je měsíc.“

Když to Bran opakoval Oše, dala se do hlasitého smíchu. „Tvoji vlci mají víc rozumu než tvůj mistr,“ řekla divoká žena. „Ti znají pravdy, které šedivý muž zapomněl.“ Brana ze způsobu, jakým to řekla, zamrazilo, a když se zeptal, co ta kometa znamená, odpověděla: „Krev a oheň, chlapče, a nic dobrého.“

Bran se na kometu zeptal i septona Chayleho, když se spolu probírali svitky, které zachránili po požáru v knihovně. „Je to meč a ten vždycky stíná roční období,“ odpověděl. Brzy nato přiletěl ze Starého města bílý havran se zvěstí o začátku podzimu, takže septon nepochybně mluvil pravdu.

I když – stará chůva si to nemyslela, a ta žila mnohem déle než kterýkoli z nich. „Draci,“ řekla, zvedla hlavu a nadechla se. Byla téměř slepá, a třebaže kometu neviděla, tvrdila, že ji cítí. „Budou to draci, chlapče,“ trvala na svém.

Hodor řekl jen „Hodor.“ To bylo všechno, co kdy řekl.

A zlovlci stále vyli. Strážní na hradbách jim pod fousy spílali, psi ve výbězích zuřivě štěkali, koně nepokojně kopali ve svých stáních, Walderové se chvěli u ohně ve svých komnatách, a dokonce i mistr Luwin si stěžoval na bezesné noci. Jenom Branovi to nevadilo. Poté, co Chundeláč kousl Malého Waldera, ser Rodrik zlovlky zavřel do božího háje, ale kamenné stěny Zimohradu si hrály podivné triky se zvuky a někdy to znělo, jako by vyli na nádvoří, přímo pod Branovým oknem. Jindy by přísahal, že jsou nahoře na parkánové zdi, že obcházejí po hradbách jako strážní na hlídce. Přál si je vidět.

Kometu visící na obloze nad Strážní síní a Zvonovou věží viděl, o kus dál byla První věž, bachratá a kulatá, s černými tvary chrličů vykreslenými proti soumraku v barvě purpurové podlitiny. Kdysi Bran znal každý kámen těchto budov, zevnitř i zvenčí, a na všechny šplhal. Vystupoval po zdech tak snadno, jako jiní chlapci běhají po schodech. Střechy byly jeho tajnými útočišti a vrány na polorozbořené věži byly jeho zvláštními přáteli.

Jenomže pak spadl.

Bran si pád nepamatoval, ale řekli mu, jak se to stalo, a tak předpokládal, že to zřejmě bude pravda. Málem tehdy zemřel. Když pak uviděl větrem ošlehané chrliče na vrcholu První věže, kde se to stalo, jako by se mu zvláštním způsobem stáhly útroby. A teď šplhat nemohl a nemohl ani chodit, ani běhat a bojovat s mečem a sny o tom, že se stane rytířem, mu v hlavě dávno zkysly.

Léto v den, kdy Bran spadl, vyl, a také po dlouhou dobu, kdy zlámaný ležel v posteli; Robb mu to řekl předtím, než odešel do války. Léto pro něho truchlil a Chundeláč a Šedý vítr se k němu v jeho žalu připojili. A toho večera, kdy zakrvácený havran přinesl z Králova přístaviště zvěst o smrti jejich otce, vlci to také věděli, aniž jim to někdo musel říkat. Bran tehdy byl společně s Rickonem v mistrově vížce, kde si spolu povídali o dětech lesa, když hlas mistra Luwina náhle přehlušilo Létovo a Chundeláčovo vytí.

Za koho truchlí teď? Že by nějaký nepřítel porazil Krále severu, který býval jeho bratrem Robbem? Spadl jeho nevlastní bratr Jon Sníh ze Zdi? Zemřela jeho matka nebo některá z jeho sester? Nebo to je něco jiného, jak si mysleli mistr, septon a stará chůva?

Kdybych byl opravdu zlovlkem, rozuměl bych jejich písni, pomyslel si toužebně. Ve svých vlčích snech běhával po úbočí kopců, po rozeklaných ledových horách vyšších než jakákoli věž a stával na vrcholech, s měsícem v úplňku nad hlavou a celým světem pod sebou, tak jak tomu bývalo kdysi.

„Aúúú,“ zkusil Bran vykřiknout. Zvedl si ruce do tvaru trumpety k ústům a zvrátil hlavu ke kometě. „Úúúúúúúúúúúúúúú-úúúú, aúúúúúúúúúúúú,“ zavyl. Znělo to hloupě, příliš tence, dutě a rozechvěle, vytí malého kluka, ne vlka. Léto přesto odpověděl, hlubokým hlasem, ve kterém utonul Branův tenký hlásek, a Chundeláč se k němu záhy připojil. Bran znovu zavyl. Vyli společně, poslední z jejich smečky.

Ten zvuk k jeho dveřím přilákal strážného, Senohlávka, s výrůstkem na nose. Nahlédl dovnitř, uviděl Brana vyjícího z okna a zahartusil: „Co to má znamenat, můj princi?“

Bran z toho měl divný pocit, když mu říkali princi, třebaže byl Robbovým dědicem a Robb nyní byl Králem severu. Otočil hlavu a zavyl na strážného. „Úúúúúúú. Úúú-úúú-úúúúúúúú.“

Senohlávek zavrtěl hlavou. „Už toho nech.“

„Úúú-úúú-úúúúú. Úúú-úúú-úúúúúúúúúú.“

Strážný se vzdálil. Když se vrátil, šel za ním mistr Luwin, oděný celý v šedém, s těsným mistrovským řetězem kolem krku. „Brane, ta zvířata dělají dostatečný hluk i bez tvého přispění.“ Přešel místnost a položil chlapci dlaň na čelo. „Je už pozdě, měl bys ses co nejrychleji snažit usnout.“

„Já si povídám s vlky.“ Bran jeho ruku ze svého čela smetl.

„Mám Senohlávkovi nařídit, aby tě odnesl do postele?“

„Já se do postele dostanu sám.“ Mikken pro něho vykoval řadu železných tyčí, které zasadil do zdi, takže Bran se mohl kolem místnosti pohybovat pomocí rukou. Bylo to pomalé a pracné a bolela ho přitom ramena, jenomže nesnášel, když ho nosili. „Stejně ale nemusím jít spát, když se mi nechce.“

„Všichni lidé musí spát, Brane. Dokonce i princové.“

„Pokaždé, když usnu, proměním se ve vlka.“ Bran od něho odvrátil obličej a zahleděl se zpátky do noci. „Mívají vlci sny?“

„Já myslím, že všichni tvorové sní, třebaže ne tak jako my lidé.“

„Mívají sny mrtví lidé?“ zeptal se Bran, který přitom myslel na svého otce. Kameník v temných kryptách dole pod Zimohradem vytesával otcovu podobu z granitu. „Někteří říkají, že ano, jiní že ne,“ odpověděl mistr. „Mrtví sami ohledně této záležitosti mlčí.“

„Zdají se sny stromům?“

„Stromům? Ne…“

„Zdají.“ řekl Bran s náhlou jistotou. „Stromům se zdají stromové sny. Někdy se mi zdá o stromu. O čarostromu, jako je ten, co roste v božím háji. Volá na mě. Vlčí sny jsou lepší. Cítím v nich různé věci a někdy chlemtám krev.“

Mistr Luwin se zatahal za svůj řetěz v místě, kde ho dřel do krku. „Kéž bys tak trávil víc času ve společnosti jiných dětí –“

„Já jiné děti nesnáším,“ řekl Bran a myslel tím Waldery. „Nařídil jsem ti, abys je poslal pryč.“

Luwinův výraz zpřísněl. „Freyové jsou svěřenci tvojí paní matky, poslaní sem do pěstounské péče na její výslovný příkaz. Nepřísluší ti posílat je pryč, ani by to nebylo laskavé. Kdybychom je vyhnali, kam by odsud šli?“

„Domů. To kvůli nim tady nemůžu mít Léto.“

„Ti Freyovi chlapci nechtěli, aby je napadl,“ řekl mistr, „o nic víc, než jsem to chtěl já.“

„To byl Chundeláč.“ Rickonův velký černý vlk byl tak divoký, že někdy děsil dokonce i Brana. „Léto nikdy nikoho nekousl.“

„Léto vyrval muži hrdlo přímo v této místnosti, nebo jsi zapomněl? Pravda je taková, že ta roztomilá vlčata, která jsi se svými bratry našel ve sněhu, vyrostla v nebezpečné bestie. Freyovi chlapci jsou jen moudří, že si na ně dávají pozor.“

„Měli jsme do božího háje zavřít raději Waldery. Mohli by si tam hrát na pána přechodu tak dlouho, jak by chtěli, a Léto by zas mohl spát se mnou. Jsem princ, tak proč mě neposloucháš? Chtěl jsem se projet na Tanečnici, ale Pivní břich mně nedovolí vyjet za bránu.“

„A dobře dělá. Vlčí les je plný nebezpečí; škoda, že ses nepoučil ze své poslední vyjížďky. Copak chceš, aby se tě zmocnil nějaký psanec, který by tě prodal Lannisterům?“

„Léto by mě zachránil,“ trval Bran na svém tvrdohlavě. „Princům by mělo být dovoleno plavit se po mořích a lovit kance ve vlčím lese a jezdit s dřevcem na turnaji.“

„Brane, dítě, pročpak sám sebe tak mučíš? Jednoho dne možná některou z těch věcí budeš dělat, ale nyní jsi teprve osmiletým chlapcem.“

„Raději bych byl vlkem. To bych pak mohl žít v lese a spát, jenom kdybych chtěl, a mohl bych najít Aryu a Sansu. Vycítil bych, kde jsou, a zachránil bych je. A až by Robb šel do bitvy, bojoval bych po jeho boku jako Šedý vítr. Prokousl bych Králokatovi hrdlo, trh, a pak by válka skončila a všichni by se vrátili zpátky na Zimohrad. Kéž bych tak byl vlkem…“ Zavyl. „Úúú-úúú-úúúúúúúúúúú.“

Luwin zvedl hlas. „Skutečný princ by uvítal –“

„AÚÚÚÚÚÚÚÚ,“ zavyl Bran hlasitěji. „ÚÚÚÚ-ÚÚÚÚ-ÚÚÚÚ.“

Mistr to vzdal. „Jak si přeješ, dítě.“ S pohledem, který vyjadřoval částečně zármutek, částečně pohrdání odešel z jeho ložnice.

Když se Bran ocitl o samotě, vytí ztratilo svoje kouzlo. Po chvíli se uklidnil. Já jsem je přece uvítal, řekl si v duchu vzdorovitě. Choval jsem se jako pán Zimohradu, jako opravdový pán, nemůže říci, že by tomu tak nebylo. Když Walderové přijeli z Dvojčat, to Rickon chtěl, aby odešli. Byly mu teprve čtyři roky a naříkal, že chce matku, otce a Robba, ne tyhle cizince. Bylo na Branovi, aby ho utišil a přikázal mu Freye jaksepatří uvítat. Nabídl jim jídlo a pití a místo u ohně, a dokonce i mistr Luwin ho potom pochválil, že si vedl dobře.

Jenomže to bylo před tou hrou.

Hra se hrála s kládou, tyčí, vodou a hojným pokřikováním. Voda byla nejdůležitější, jak Brana ujišťovali Walder a Walder. Mohlo se použít i prkno, nebo dokonce řada kamenů, a místo tyče třebas větev. Člověk přitom dokonce ani nemusel křičet. Ale bez vody by to nebyla žádná hra. Protože mistr Luwin a ser Rodrik nechtěli o tom, že by děti pustili do lesa, aby si tam našly nějaký potok, ani slyšet, muselo jim stačit jedno z temných jezírek v božím háji, Walder a Walder nikdy předtím neviděli stoupat ze země v bublinkách teplou vodu, ale oba se shodli v tom, že tím hra jen nabude na zábavnosti.

Oba se jmenovali Walder Frey. Velký Walder říkal, že v Dvojčatech žijí celé tucty Walderů, všech pojmenovaných po jejich dědečkovi, lordu Walderu Freyovi. „My na Zimohradu máme svoje vlastní jména,“ řekl jim Rickon nadutě, když to slyšel. Ta jejich hra se hrála tak, že se položila kláda přes vodu a jeden hráč se postavil doprostřed, s tyčí v rukou. Byl pánem přechodu, a když k němu přišel některý z dalších hráčů, musel mu říci: „Jsem pánem přechodu, kdo je tam?“ Druhý hráč musel přednést řeč o tom, kdo je a proč by mu mělo být dovoleno přejít na druhou stranu. Pán přechodu je dokonce mohl přinutit skládat přísahy a odpovídat na otázky. Hráči nemuseli mluvit pravdu, ale jejich přísahy byly zavazující, pokud ovšem neřekli slovo „možná“, takže bylo důležité říci „možná“, tak aby si toho pán přechodu nevšiml. Pak jste mohli zkusit srazit pána přechodu do vody, a tím jste se sami stali pánem přechodu, ale jenom pokud jste řekli „možná“. Jinak jste ze hry byli vyloučeni. Pán mohl svou tyčí srazit do vody kohokoli a kdykoli si to usmyslel.

V praxi hra sestávala jenom ze strkání, srážení a padání do vody, společně se spoustou hlasitého dohadování ohledně toho, zda někdo řekl nebo neřekl „možná“. Malý Walder byl pánem přechodu častěji než ostatní.

Byl to Malý Walder, třebaže byl vysoký a mohutný, s rudolícím obličejem a velkým kulatým břichem. Velký Walder měl protáhlý obličej, byl kostnatý a o polovinu stopy menší. „Je o padesát dva dní starší než já,“ vysvětloval Malý Walder, „takže byl větší první, ale já jsem vyrostl rychleji.“

„Jsme bratranci, ne bratři,“ dodal Velký Walder, ten malý. „Já jsem Walder, syn Jammose. Můj otec byl synem lorda Waldera od jeho čtvrté manželky. On je Walder, syn Merrettův. Jeho babička byla třetí manželkou lorda Waldera a pocházela z Crakehallu. Je v nástupnické linii přede mnou, i když jsem starší.“

„Jenom o padesát dva dní.“ namítl Malý Walder. „A žádný z nás stejně nikdy nebude vládnout v Dvojčatech, ty hloupý.“

„Já budu,“ prohlásil Velký Walder. „Kromě toho nejsme jediní Walderové. Ser Stevron má vnuka, Černého Waldera, je čtvrtý v nástupnické linii, a je tu taky Rudý Walder, syn sera Emmona, a Bastard Walder, který v nástupnické linii není vůbec. Říká se mu Walder Řeka, ne Walder Frey. Kromě toho jsou tu děvčata, co se jmenují Walda.“

„A Tyr. Vždycky zapomeneš na Tyra.“

„Jmenuje se Waltyr, ne Walder,“ řekl Velký Walder afektovaně. „A je až po nás, takže na něm nezáleží. Kromě toho, mně se nikdy nelíbil.“

Ser Rodrik rozhodl, že se spolu budou dělit o komnatu Jona Sněha, protože Jon teď slouží v Noční hlídce a nikdy už se zpátky nevrátí. Branovi se to nelíbilo, měl z toho pocit, jako by se Freyové snažili zabrat si pro sebe Jonovo místo.

Lítostivě je pozoroval, když Walderové hráli tu svoji hru s kuchařovým synem Tuřínem a Josethovými děvčaty Bandy a Syrou. Walderové se usnesli v tom, že Bran jim bude dělat soudce a bude rozhodovat o tom, zda hráči řekli nebo neřekli „možná“, ale jakmile se do své hry pustili, dočista na Brana zapomněli.

Výkřiky a šplouchání brzy přilákaly ostatní: Pallu, dívku z psince, Caynova chlapce Calona, Taky Toma, jehož otec Tlustý Tom zemřel s Branovým otcem v Králové přístavišti. Netrvalo to dlouho a všichni byli promočení a zablácení. Palla byla hnědá od hlavy až k patě, ve vlasech měla mech a pomalu se nemohla nadechnout smíchy. Bran neslyšel tolik smíchu od té doby, co na Zimohrad přiletěl zakrvácený havran. Kdybych mohl používat nohy, všechny bych je srazil do vody, říkal si s hořkostí. Nikdo by nebyl lordem přechodu, jenom já.

Nakonec z božího háje vyběhl Rickon s Chundeláčem v patách. Díval se, jak spolu Tuřín a Malý Walder bojují o tyč, dokud Tuřín neuklouzl, nezamával rukama ve vzduchu a nespadl s hlasitým šplouchnutím do vody. „Teď já!“ vykřikl Rickon, „teď já! Já chci taky hrát!“ Malý Walder mu pokynul a Chundeláč se vydal za ním. „Ne, Chundeláči,“ poručil mu jeho bratr. „Vlci hrát nemohou. Zůstaň s Branem.“ A vlk poslechl…

…dokud Malý Walder neuhodil Rickona tyčí rovnou přes břicho. Než Bran stačil mrknout, černý vlk přeletěl kládu, ve vodě se objevila krev a Walderové křičeli jako šílení, zatímco Rickon seděl v blátě a smál se a Hodor se k nim kolébal s výkřiky: „Hodor! Hodor! Hodor!“

Ač to bylo podivné, Rickon poté usoudil, že Walderové se mu líbí. Na pána přechodu si pak už ani nevzpomněli, ale hráli si spolu jiné hry – na panny a obludy, na krysy a kočky, na schovávanou, všechny možné věci. S Rickonem po svém boku Walderové kradli v kuchyních koláče a kousky medových pláství, honili se kolem hradeb, házeli kosti štěňatům v psinci a pod bedlivým dohledem sera Rodrika se cvičili v šermu s dřevěnými meči, Rickon jim dokonce ukázal hluboké krypty v podzemí, kde kameník tesal otcovu hrobku. „Na to jsi neměl právo!“ křičel Bran na svého bratra, když se o tom dozvěděl. „To je naše místo, místo Starků.“ Rickonovi to ale bylo jedno.

Dveře do jeho ložnice se otevřely. Objevil se v nich mistr Luwin, který nesl zelený džbán, a za ním Oša a Senohlávek.

„Připravil jsem ti nápoj na spaní, Brane.“

Oša ho zvedla do své kostnaté náruče. Na ženu byla velmi vysoká, šlachovitá a silná. Bez problémů ho odnesla do postele.

„Budeš po něm spát beze snů,“ vysvětloval mistr Luwin, když ze džbánu vyndal zátku. „Budeš spát sladkým, bezesným spánkem.“

„Opravdu?“ řekl Bran, který tomu chtěl věřit.

„Ano. Pij.“

Bran pil. Nápoj byl hustý a měl křídovou pachuť, ale byl v něm med, a tak mu do hrdla klouzal docela snadno.

„Až přijde ráno, budeš se cítit lépe.“ Luwin se na Brana usmál a na odchodu ho ještě pohladil po hlavě.

Oša se zdržela. „Zas tě trápí ten vlčí sen?“

Bran přikývl.

„Neměl by ses tomu tak vzpírat, chlapče. Viděla jsem tě, jak jsi mluvil se stromem srdce. Možná to byli bohové, kteří se pokoušeli odpovědět ti.“

„Bohové?“ zamumlal, najednou ospalý. Ošin obličej se rozmazal a zešedl. Sladký, bezesný spánek, pomyslel si.

A přesto, když ho obklopila temnota, ocitl se zas v božím háji, kde se tiše pohyboval mezi šedozelenými strážními stromy a pokroucenými duby, tak jako za starých časů. Já chodím, pomyslel si vzrušeně. Část z něho jako by věděla, že to je jenom sen, ale dokonce i sen o chození byl lepší než pravda o jeho ložnici, zdech, stropě a dveřích.

Mezi stromy byla tma, ale kometa mu osvětlovala cestu a chodidla měl jistá. Pohyboval se na čtyřech dobrých nohou, silných a rychlých a cítil půdu pod nimi, hluboké vrstvy humusu. Byl to dobrý pocit.

Jeho chřípí plnily pachy, živé a opojné; zelený bahnitý zápach horkých jezírek, parfém hutné tlející zeminy pod jeho tlapami, pach veverek v dubech. Veverky ho přiměly vzpomenout si na chuť horké krve a na způsob, jakým mu praskaly kosti mezi zuby. Ústa mu zaplnily sliny. Nejedl déle než půl dne, ale v mrtvém mase nebylo žádné potěšení, dokonce ani ve zvěřině. Slyšel veverky dovádějící ve větvích nad ním, neodvažující se slézt dolů mezi stromy, kde slídil se svým bratrem.

I svého bratra cítil, povědomý pach, silný a zemitý, stejně černý, jako byl jeho kožich. Jeho bratr pobíhal kolem zdí, plný hněvu. Obíhal stále dokola a dokola, den za nocí a noc za dnem, neúnavně pátrající… po kořisti, po cestě ven, po své matce, po svých sourozencích z vrhu, po své smečce… Hledal a hledal a nikdy nic nenašel.

Za stromy se zvedaly zdi, hromady kamenů nakupených dávno zemřelými lidmi, které se tyčily nad tímto kouskem živého lesa. Zvedaly se do výše, plné šedivých skvrn a obrostlé mechem, a přesto byly silné a pevné a vyšší, než by kdy jakýkoli vlk mohl doufat, že je přeskočí. Jediné otvory v těch nakupených kamenech, které je zavíraly uvnitř, byly střeženy chladným železem a rozřezaným dřevem. Jeho bratr se u každého otvoru zastavoval a hněvivě cenil tesáky, ale cesty ven zůstávaly zavřené.

Té první noci dělal to samé, ale pak pochopil, že to k ničemu nevede. Vrčení jim cestu ven neotevře. Obíhání kolem stěn je neodsune. Zvedání nohy a značkování stromů lidi nezažene. Svět se sevřel kolem nich, ale za tímto ohrazeným lesem stojí další velké jeskyně z kamenů nakupených lidmi, Zimohrad, vzpomněl si náhle. Za jeho do oblohy čnícími, člověkem vytvořenými útesy volal opravdový svět a on věděl, že na to volání musí odpovědět, nebo zemře.

ARYA

Cestovali od svítání do soumraku, kolem lesů, sadů a úhledně udržovaných polí, přes malé vísky, přelidněná tržní městečka a mocné pevnosti. Když se setmělo, postavili si tábor a najedli se ve svitu Rudého meče. Muži se střídali na hlídce. Občas Arya zahlédla jiskřičky probleskující mezi stromy z táborů jiných poutníků. Zdálo se, jako by táborů každého večera přibývalo a královská cesta jako by byla stále rušnější.

Přicházeli ráno, v poledne i za noci, staří lidé i malé děti, velcí i malí, bosá děvčata a ženy s děťátky u prsů. Někteří jeli ve farmářských vozech nebo nadskakovali v žebřiňácích tažených voly. Víc jich na něčem jelo: na tažných koních, na ponících, mulách, oslech, na čemkoli, co mohlo chodit, běhat nebo se valit. Jedna žena vedla dojnou krávu s malou holčičkou sedící jí na hřbetě. Arya viděla kováře strkajícího před sebou trakař se svým nářadím, kladivy, kleštěmi, ba dokonce s kovadlinou, a o chvíli později si všimla jiného muže s jiným trakařem, jenomže tentokrát v něm vezl dvě miminka zabalená v houni. Většina jich šla pěšky, se svými zemskými statky na zádech a unavenými, ostražitými pohledy ve tvářích. Pospíchali na jih, směrem k městu, ke Královu přístavišti, a jenom jeden ze sta utratil slovo s Yorenem a jeho svěřenci, kteří cestovali na sever. Divila se, proč nikdo nejde stejným směrem jako oni.

Mnozí z cestovatelů byli ozbrojení; Arya viděla nože a dýky, kosy a sekery a tu a tam dokonce meč. Někteří si udělali kyje z větví nebo si vyřezali sukovité hole. Svírali svoje zbraně v rukou a měřili si jejich povozy výhružnými pohledy, ale nakonec jejich průvod stejně nechali projít. Třicet bylo příliš mnoho, bez ohledu na to, co ve svých povozech vezli.

Dívej se očima, říkával jí Syrio, naslouchej ušima.

Jednoho dne na ně z okraje cesty začala křičet jakási šílená žena. „Blázni! Všechny vás zabijí, vy blázni!“ Byla hubená jako strašák do pole, s propadlými očními důlky a zakrvácenými chodidly.

Příštího rána vedle Yorena zastavil vypasený obchodník na šedivé klisně a nabídl mu, že jeho povozy se vším všudy odkoupí za čtvrtinu jejich ceny. „Je válka, poberou ti, co se jim bude líbit, raději je prodej mně, můj příteli.“ Yoren škubl svými pokřivenými zády, odvrátil se a odplivl si.

Téhož dne si Arya všimla prvního hrobu; malé mohylky vedle cesty, navršené nad hrobečkem pro dítě. Do měkké hlíny byl zabodnutý krystal a Lommy si ho chtěl vzít, dokud mu Býk neřekl, že mrtvé by raději měl nechat na pokoji. O pár lig dál Praed ukázal na dalších hroby, celou řadu čerstvě vykopaných. Poté stěží uplynul den, aniž by na nějaký narazili.

Jednou v noci se Arya probudila do tmy, vyděšená z příčiny, kterou nedokázala pojmenovat. Rudý meč nad její hlavou se dělil o oblohu s půl tisícem hvězd. Ta noc jí připadala podivně tichá, třebaže slyšela Yorenovo tlumené chrápání, praskání ohně, ba dokonce tiché pohyby oslů. Přesto jaksi měla pocit, jako by svět zadržoval dech, až jí z toho ticha začal běhat mráz po zádech. Znovu usnula, svírajíc v ruce Jehlu.

Když přišlo ráno a Praed se neprobudil, Arya si uvědomila, že to bylo jeho kašlání, které v noci postrádala. Sami vykopali hrob a pohřbili žoldnéře na místě, kde předtím spal. Než na něj začali házet hlínu, Yoren mu vzal všechny jeho cenné věci. Jeden muž si pro sebe zabral jeho boty, další jeho dýku. Rozdělili se i o jeho kroužkovou košili a přilbici. Jeho meč Yoren podal Býkovi. „S rukama, jaké máš, by ses tohle měl naučit používat,“ řekl mu. Chlapec jménem Tarber hodil na Praedovo tělo hrst plnou žaludů, aby na tom místě vyrostl dub, který bude značit místo jeho posledního odpočinku.

Toho večera zastavili ve vesnici, kde stál hostinec se střechou obrostlou břečťanem. Yoren spočítal mince ve svém měšci a usoudil, že jich má dost na teplé jídlo pro všechny. „Vyspíme se venku, tak jako vždycky, ale mají tady lázeň, pokud některý z vás pociťuje potřebu použít horkou vodu a kus mýdla.“

Arya se toho neodvažovala, třebaže nyní už se z ní linul stejně odporný puch jako z Yorena, kyselý a čpavý. Někteří z tvorů, kteří se zabydleli v jejích šatech, s ní putovali celou cestu až z Blešího zadku; nepřipadalo jí správné utopit je. Tarber, Horký koláč a Býk se připojili k řadě mužů směřujících ke kádím. Ostatní se posadili na zem před lázní. Zbytek se jich shromáždil v šenku hostince. Yoren dokonce poslal Lommyho s korbely pro ty tři v řetězech, které nechali připoutané v zadní části jejich povozu.

Umytí i neumytí, všichni povečeřeli koláče s náplní z vepřového masa a pečená jablka. Hostinský jim dokonce každému nalil rundu piva na účet hostince. „Měl jsem bratra, který před lety musel odejít k černým. Byl sluhou, chytrý chlapec, ale jednoho dne ho přistihli, jak si z pánova stolu vzal kousek papriky. Měl prostě rád její chuť, to je všechno. Jen nepatrný kousíček papriky, ale ser Malcolm byl tvrdý muž. Máte na Zdi papriku?“ Když Yoren zavrtěl hlavou, muž si povzdechl. „Škoda. Lynt měl papriku tak rád.“

Arya opatrně usrkávala ze svého korbelu, mezi sousty koláče stále horkého z trouby. Vzpomněla si na to, jak jim jejich otec někdy dovolil dát si pohár piva. Sansa se vždycky ušklíbla a řekla, že víno je mnohem jemnější, ale Arye docela chutnalo. Když si vzpomněla na otce a na Sansu, zesmutněla.

Hostinec byl plný lidí směřujících na jih, a když jim Yoren řekl, že putují na sever, místností se začaly rozléhat hlasité posměšky. „Však vy se sem brzy vrátíte,“ ujišťoval je hostinský. „Nemá smysl jít na sever. Polovina polí je vypálená a ti lidé, kteří tam zbyli, se zabarikádovali za zdmi svých pevností. Jedna sebranka drancířů vyjíždí zrána, další se objevují navečer.“

„Nám do toho nic není,“ stál si Yoren tvrdohlavě na svém. „Tully nebo Lannister, nám na tom nezáleží. Noční hlídka se na ničí stranu nepřidává.“

Lord Tully je můj dědeček, pomyslela si Arya. Jí na tom záleželo, ale raději se kousla do rtu a tiše naslouchala. „Je jich tam víc než jen Lannisterové a Tullyové,“ řekl hostinský. „Z Měsíčních hor scházejí dolů divocí muži, a zkuste říct jim, že nejste na ničí straně. A jsou do toho zapletení taky Starkové, mladý lord táhne na jih, syn mrtvého pobočníka…“

Arya se vsedě napřímila, samé ucho. Myslel tím Robba?

„Slyšel jsem, že ten chlapec jezdí do bitvy na vlkovi,“ řekl žlutovlasý muž s korbelem v ruce.

„Bláznivé řeči,“ Yoren si odplivl.

„Ten muž, který mně to říkal, ho viděl na vlastní oči. Dušoval se, že to byl vlk velký jako kůň.“

„Dušovaní ještě nemění hloupé řeči v pravdu, Hode,“ napomenul ho hostinský. „Ty se pořád dušuješ, že mně zaplatíš, a zatím jsem od tebe neviděl ani vindru.“ Místnost vybuchla smíchy a muž se žlutými vlasy zrudl.

„Letos je pro vlky špatný rok,“ prohlásil bledý muž v zeleném plášti plném skvrn. „Vlčí smečky kolem Božího oka jsou teď odvážnější, než si kdo pamatuje. Ovce, krávy, psi, na tom nesejde, zabíjejí, co se jim zlíbí, a vůbec nemají strach z lidí. Jít do těch lesů za noci znamená dávat v sázku život.“

„Ale, to jsou jen další povídačky, o nic pravdivější než jiné.“

„Já stejnou věc slyšela od svojí sestřenice, a to není ženská, co by lhala,“ přidala se jakási stará žena. „Říká, že jich tam je obrovitá smečka, že jsou jich stovky a všechno jsou to zabijáci lidí. Vede je prý obrovitá vlčice, bestie ze samotných pekel.“

Vlčice. Arya pomalu usrkávala svoje pivo a v duchu přemýšlela. Je Boží oko blízko Trojzubce? Říkala si, kéž by tak měla mapu. Právě blízko Trojzubce nechala Nymeriu. Nechtěla to udělat, ale Jory říkal, že nemají na vybranou, že kdyby se vlčice vrátila s nimi, zabili by ji, protože pokousala Joffreyho, třebaže si to zasluhoval. Museli na ni křičet, nadávat jí a házet po ní kameny, a teprve když Aryiny kameny několikrát zasáhly cíl, zlovlk konečně přestal běžet za nimi. Teď už by mě pravděpodobně ani nepoznala, pomyslela si. A i kdyby mě poznala, nenáviděla by mě.

Muž v zeleném plášti řekl: „Slyšel jsem, že jednoho dne ta pekelná bestie přišla do vesnice… Bylo to v den trhu, všude bylo plno lidí a ona si tam přišla, jako by se nechumelilo, a vyrvala jedné matce dítě rovnou z náruče. Když se ta zvěst dostala k lordu Mootonovi, on a jeho synové přísahali, že ji sprovodí ze světa. Sledovali ji se smečkou vlčáků až k jejímu doupěti a stěží se jim podařilo vyváznout životem. Žádný z těch psů se nevrátil, žádný.“

„To jsou jen řeči,“ vyhrkla Arya, než sama sebe stačila umlčet. „Vlci malé děti nežerou.“

„Copak ty o tom víš, chlapče?“ zeptal se muž v zeleném plášti.

Než si stačila vymyslet odpověď, Yoren ji chytil za rameno. „Tomu klukovi je špatně z piva, to je všechno.“

„Ne, není. Oni opravdu nežerou děti.“

„Ven, chlapče… a zůstaň tam tak dlouho, dokud se nenaučíš mít zavřenou pusu, když se spolu baví dospělí.“ Prudce ji postrčil směrem ke dveřím, které vedly dozadu ke stájím. „Jen hezky jdi. Podívej se, jestli pacholek napojil naše koně.“

Arya šla ven, vzteklá a zamračená. „A stejně je nežerou,“ zamumlala a kopla cestou ven do kamene. Odkulil se pod jejich povozy.

„Chlapče,“ ozval se najednou přátelský hlas. „Milý chlapče.“

Mluvil s ní jeden z mužů v železech. Arya opatrně přišla k povozu, s rukou na jílci Jehly.

Vězeň za řinčení svých řetězů zvedl prázdný korbel. „Člověk by si ještě dal pivo. Člověk má žízeň, když nosí tyhle těžké okovy.“ Byl nejmladší z těch tří, štíhlý, s jemnými rysy, stále se jen usmíval. Vlasy měl na jedné straně červené a na druhé bílé, celé mastné a špinavé od pobytu v cele a cestování v řetězech. „Člověk by se taky rád vykoupal,“ řekl, když uviděl, že Arya se na něho dívá. „Chlapec by se se mnou mohl spřátelit.“

„Já mám kamarády,“ odsekla Arya.

„Žádné tu nevidím,“ řekl ten bez nosu. Byl podsaditý a silný, s mohutnýma rukama. Paže, nohy a hruď, ba dokonce záda měl porostlé hustými černými chlupy. Připomínal Arye kresbu, kterou kdysi viděla v knize, kresbu opice z Letních ostrovů. Kvůli otvoru v obličeji bylo obtížné dívat se na něho delší čas.

Ten holohlavý otevřel ústa a zasyčel jako nějaká obrovitá bílá ještěrka. Když sebou Arya ohromeně škubla, otevřel ústa doširoka a zakomíhal na ni jazykem, jenomže to nebyl celý jazyk, ale jen jeho pahýl. „Nech toho,“ vyhrkla.

„V černých celách si člověk společníky nevybírá,“ řekl ten pohledný s rudobílými vlasy. Něco na způsobu, jakým mluvil, jí připomínalo Syria; bylo to stejné, a přesto taky odlišné. „Tady ti dva nemají žádné vychování. Člověk za ně musí žádat o prominutí. Tobě říkají Arry, je to tak?“

„Tupohlavec,“ řekl ten bez nosu. „Tupohlavec. Tupoksicht. Klacek. Dávej si pozor, Loraťane, nebo tě tím svým klackem bodne.“

„Člověk se ve společnosti, ve které se nachází, často musí stydět, Arry,“ řekl ten pohledný. „Tento člověk má čest být Jaqenem H’gharem, kdysi ze svobodného města Lorathu. Tím by byl, kdyby byl doma. Tihle moji špatně vychovaní společníci se jmenují Rorge“ – mávl svým korbelem k muži bez nosu – „a Kousač.“ Kousač na ni opět zasyčel a ukázal přitom ústa plná zažloutlých zubů obroušených do špiček. „Každý musí mít nějaké jméno, je to tak? Kousač nemůže mluvit a neumí psát, ale má velice ostré zuby, a tak mu člověk říká Kousač a on se usmívá. Líbí se ti?“

Arya začala od povozu couvat. „Ne.“ Ti mne ublížit nemohou, přesvědčovala sama sebe v duchu, všichni jsou v řetězech.

Obrátil svůj korbel dnem vzhůru. „Člověk musí plakat.“

Rorge, ten bez nosu, po ní se zaklením mrštil svůj korbel. V poutech byl neohrabaný, ale dokonce i přesto by jí těžký korbel vletěl rovnou do hlavy, kdyby neuskočila stranou. „Přines nám nějaké pivo, prcku. Hned?“

„Zavři hubu!“ Arya se snažila přijít na to, co by na jejím místě dělal Syrio. Vytáhla svůj dřevěný cvičební meč.

„Pojď blíž,“ řekl Rorge, „a já ti ten meč proženu zadnicí a ošoustám tě do krve.“

Strach seká hlouběji než meče. Arya se přinutila popojít blíž k vozu. Každý krok byl obtížnější než ten předchozí. Divoká jako vlčice, klidná jako stojatá voda. Ta slova jí zpívala v hlavě. Syrio by se nebál. Už byla téměř tak blízko, že se mohla dotknout kola, když tu se Kousač prudce naklonil a za hlasitého řinčení svých želez po ní chmátl. Protože však měl pouta, jeho ruce se zastavily půl stopy od jejího obličeje. Zasyčel na ni.

Uhodila ho. Prudce, rovnou mezi jeho malá očka.

Kousač se s křikem zvrátil dozadu a vzápětí nato všechnu svou váhu vrhl proti železům. Články řetězu se otočily dokola a našponovaly se a Arya uslyšela zapraskání starého vyschlého dřeva, když se velké železné kruhy napjaly proti podlažním prknům povozu. Natáhly se po ní obrovité bledé ruce, zatímco na Kousačových pažích se napjaly provazce žil, ale pouta držela pevně a muž se nakonec zhroutil zpátky. Z otevřených boláků na tvářích mu tekla krev.

„Chlapec má víc odvahy než rozumu,“ poznamenal muž, který si říkal Jaqen H’ghar.

Arya couvala pryč od povozu. Když na rameni ucítila ruku, otočila se a znovu tasila svůj dřevěný meč, ale byl to jen Býk.

„Co to děláš?“

Zvedl ruce v obranném gestu. „Yoren říkal, že k těm třem se nikdo nemá přibližovat.“

„Já se jich nebojím,“ odsekla Arya.

„V tom případě jsi hloupý. Já se jich bojím.“ Býkova ruka klesla k jílci jeho meče a Rorge se dal do smíchu. „Dobře děláš!“

Arya šoupala chodidly v prachu, ale dovolila Býkovi odvést ji kolem hostince k přednímu vchodu.

„Nechceš si zašermovat?“ zeptala se ho. Pociťovala potřebu uhodit si do něčeho.

Ohromeně na ni zamrkal. Přes hluboké modré oči mu spadly prameny hustých černých vlasů, stále ještě mokrých po koupeli.

„Ublížil bych ti.“

„Neublížil.“

„Nevíš, jak jsem silný.“

„A ty nevíš, jak jsem já rychlý.“

„Sám sis o to řekl, Arry.“ Tasil Praedův meč. „Tohle je sice levná ocel, ale je to opravdový meč.“

Arya vytáhla z pochvy Jehlu. „Slibuješ, že nebudeš křičet, když tě zasáhnu?“

„Slibuju ti, že budeš křičet ty.“ Obrátila se k němu bokem, do postoje vodního tanečníka, ale Býk se nehýbal. Díval se na něco za ní. „Co se děje?“

„Zlaté pláště.“ Jeho obličej se napjal.

To není možné, pomyslela si Arya, ale když se přes rameno podívala dozadu, skutečně je uviděla přijíždět po královské cestě, šest zbrojnošů v černé kroužkové zbroji a zlatých pláštích městské hlídky. Jeden z nich byl důstojníkem; měl na sobě černý emailovaný hrudní plát ozdobený čtyřmi pozlacenými disky. Zastavili před hostincem. Dívej se očima, jako by jí šeptal do ucha Syriův hlas. Viděla bílou pěnu pod jejich sedly, což znamenalo, že koně jeli dlouho a rychle. Klidná jako stojatá voda, vzala Býka za ruku a odtáhla ho za vysoký kvetoucí keř.

„Co je?“ zeptal se nechápavě. „Co to děláš? Pojďme.“

„Tiše jako stín,“ zašeptala, když ho stahovala k zemi.

Někteří z Yorenových dalších svěřenců seděli před lázněmi, čekali, až se budou moci vystřídat v kádi. „Vy muži,“ vykřikl jeden ze zlatých plášťů. „Jste to vy, kteří se máte dát k černým?“

„Možná ano,“ ozvala se opatrná odpověď.

„Raději bychom se dali k vám, hoši,“ řekl starý Reysen. „Slyšeli jsme, že tam na Zdi je zima.“

Důstojník od zlatých plášťů sesedl. „Mám tady zatykač na jistého chlapce –“

Z hostince vyšel Yoren, který si prsty prohrabával svůj zacuchaný vous. „Co je to za chlapce, kterého chcete?“

Ostatní zbrojnoši už také sesedli a zůstali stát vedle svých koní. „Proč se schováváme?“ zašeptal Býk.

„Chce ho královna, starče, a tobě do toho nic něm,“ řekl důstojník, který ze svého opasku vytáhl stuhu. „Tady, pečeť Její Výsosti a zatykač.“

Býk za keřem pochybovačně zavrtěl hlavou. „Proč by měli chtít tebe, Arry?“

Strčila ho do ramene. „Buď zticha!“

Yoren ohmatával stuhu zatykače s její kapkou zlatého vosku. „Pěkné.“ Odplivl si. „Věc se má tak, že ten kluk je teď u Noční hlídky. Na tom, co provedl ve městě, už nezáleží.“

„Královnu tvoje názory nezajímají, starče, a mě taky ne,“ řekl důstojník. „Já chci toho kluka.“

Arya pomýšlela na to, že uteče, ale věděla, že na svém oslovi by jím daleko neujela, když zlaté pláště mají koně. A navíc byla z těch věčných útěků už unavená. Utekla, když pro ni přišel ser Meryn, a pak znovu, když zabili jejího otce. Kdyby byla opravdovým vodním tanečníkem, vyšla by ven s Jehlou v ruce a všechny do jednoho by je pozabíjela a už nikdy v životě by před nikým neutekla. „Nedostanete nikoho,“ řekl Yoren tvrdohlavě. „Na takové věci je zákon.“

Muž vytáhl krátký meč. „Tady je tvůj zákon.“

Yoren se podíval na čepel. „To není zákon, jenom meč. Náhodou mám taky jeden.“

Důstojník se usmál. „Starý blázne. Mám s sebou pět mužů.“

Yoren si odplivl. „A já jich mám třicet.“

Muž ve zlatém plášti se zasmál. „Tuhle sebranku?“ řekl halama s rozbitým nosem. „Kdo bude první?“ vykřikl, když tasil svoji ocel.

Tarber vytáhl z kopky sena vidle. „Já.“

„Ne, já,“ zvolal Kráječ, zavalitý kameník, který z kožené zástěry, kterou bez ustání nosil na sobě, vytáhl kladivo.

„Já.“ Kurz popošel kupředu se stahovacím nožem v ruce.

„Já a on.“ Koss napjal svůj luk.

„My všichni,“ řekl Reysen, který popadl dlouhou hůl z tvrdého dřeva, kterou u sebe nosil.

Dobber vyšel z lázně nahý, se svými šaty v ranečku, uviděl, co se děje, a pustil všechno kromě svojí dýky. „Tohle je boj?“

„Myslím, že jo,“ odpověděl Horký koláč, který klesl na všechny čtyři, aby sebral velký kámen. Arya nevěřila svým očím. Ona Horkého koláče nenáviděla! Proč by pro ni riskoval život?

Ten se zlomeným nosem si stále myslel, že to je zábavné. „Hej, holky, raději zahoďte ty kameny a hole, než dostanete na zadek. Nikdo z vás ani netuší, který konec meče vzít do ruky.“

„Já to vím!“ Arya je kvůli sobě nenechá umírat, tak jako zemřel Syrio. Nedovolí to! S Jehlou v ruce proklouzla skrze větve keře a zaujala postoj vodního tanečníka.

Muž se zlomeným nosem se dal do smíchu. Důstojník si ji prohlédl od hlavy k patě. „Zahoď ten meč, holčičko, nikdo ti nechce ublížit.“

„Já nejsem holčička,“ vykřikla vztekle. Co se to s nimi děje? Jeli sem pro ni celou tu cestu, a teď, když stojí před nimi, jen se na ni usmívají. „Já jsem ten, koho chcete.“

„On je ten, koho chceme.“ Důstojník namířil svůj meč na Býka, který popošel kupředu a zastavil se vedle ní, s Praedovou levnou ocelí v ruce.

Bylo však chybou spustit oči z Yorena, byť jen na chviličku. Hrot meče černého bratra byl během okamžiku přitisknutý k ohryzku důstojníkova krku. „Nedostanete nikoho, jestli chceš to svoje jablko vidět dál zrát. V hospodě mám dalších deset patnáct bratrů, pokud ještě potřebujete přesvědčovat. Kdybych byl na vašem místě, vypustil bych to, co mám v kalhotách, vysedl bych půlkama na ty vaše tlusté malé koně a uháněl bych zpátky do města.“ Odplivl si a přitlačil na koneček svého meče. „Okamžitě!“

Důstojník rozevřel prsty. Jeho meč spadl do prachu.

„Ten si necháme,“ řekl Yoren. „Dobré oceli je na Zdi vždycky třeba.“

„Jak si přeješ. Prozatím. Muži!“ Zbrojnoši schovali meče a vysedli na koně. „Raději si na tu svoji Zeď pospěš, starče. Až tě dostihneme příště, myslím, že tvoje hlava pocestuje do města společně s tím malým bastardem.“

„Lepší muži než vy už se o to pokoušeli.“ Yoren pleskl důstojníkova koně po zadku plochou svého meče a zvíře se rozběhlo pryč po královské cestě. Ostatní zbrojnoši následovali za ním.

Když jim zmizeli z očí. Horký koláč začal radostně výskat, ale Yoren vypadal rozezleněji než kdy jindy. „Blázne! Myslíš si, že tím s námi skoncoval? Příště tu nebude panáčkovat a neukáže mi nějakou zatracenou pečeť. Vy ostatní, běžte rychle do lázně, ať se co nejdříve vydáme na cestu. Když pojedeme bez zastávky celou noc, možná před nimi získáme náskok.“ Sebral meč, který upustil důstojník. „Kdo chce tohle?“

„Já!“ vykřikl Horký koláč.

„Nepoužívej to proti Arrymu.“ Podal meč chlapci, jílcem napřed a odešel směrem k Arye, ale oslovil Býka. „Královna po tobě zoufale touží, chlapče.“

Arya to nechápala. „Proč by měla chtít jeho?“

Býk se na ni zamračil. „Proč by měla chtít tebe? Nejsi nic než malá kanálová krysa!“

„Dobře, ale ty zas nejsi nic než bastard!“ Nebo možná jenom předstíral, že je bastardem. „Jaké je tvoje pravé jméno?“

„Gendry!“ odpověděl váhavě, jako by si tím nebyl zcela jistý.

„Nechápu, proč by někdo měl chtít kteréhokoli z vás,“ řekl Yoren, „ale rozhodně vás nedostanou jen tak. Pojedete napřed. Jakmile jen zahlédnete zlaté pláště, vyrazíte ke Zdi, jako by vám v patách byl drak. Ostatní pro ně nestojí ani za odplivnutí.“

„Až na tebe,“ poznamenala Arya. „Ten muž říkal, že chce tvoji hlavu.“

„Nu, co se toho týče,“ odpověděl Yoren, „pokud mi ji dokáže sundat z ramennou, tak ať si ji klidně vezme.“

JON

„Same?“ zvolal Jon tiše. Vzduch byl cítit papírem, prachem a léty. Před ním se do ztracena zvedaly vysoké dřevěné police, napěchované knihami vázanými v kůži a přihrádkami s prastarými pergameny. Skrze kupy knih pronikala slabá žlutá záře skryté lampy. Jon sfoukl svícen, který nesl v ruce, protože nechtěl riskovat přítomnost plamene mezi takovým množstvím starého papíru. Místo toho šel za světlem, ubíraje se uzounkými uličkami pod klenutým stropem.

Samwel Tarly seděl shrbený nad stolem ve výklenku vytesaném v silné kamenné zdi. Záře pocházela z lampy, kterou držel zvednutou nad hlavou. Při zvuku Jonových kroků vzhlédl.

„Ty jsi tady byl celou noc?“

„Že bych?“ Sam se tvářil ohromeně.

„Neposnídal jsi s námi a ve tvé posteli nikdo nespal.“ Rast poznamenal něco v tom smyslu, že Sam možná dezertoval, ale Jon něčemu takovému ani na chvíli nevěřil. Dezerce si vyžadovala svůj vlastní druh odvahy, a ta Samovi chyběla.

„To už je ráno? Tady dole člověk nemá nic, podle čeho by to poznal.“

„Same, ty jsi takový blázínek,“ řekl mu Jon. „Ujišťuji tě, že až budeš spávat na studené tvrdé zemi, ještě si na svoji postel rád vzpomeneš.“ Sam zívl. „Mistr Aemon mě sem poslal, abych našel mapy pro lorda velitele. Nikdy mě nenapadlo… Jone, ty knihy, viděl jsi někdy něco takového? Jsou jich tu tisíce!“

Rozhlédl se kolem sebe. „Knihovna na Zimohradu jich má přes stovku. Našel jsi ty mapy?“

„Och, ano.“ Sam mávl rukou nad stolem, prsty tlustými jako klobásky ukázal na hromadu knih a svitků před sebou. „Nejméně tucet.“ Rozvinul svitek pergamenu. „Barva již vybledla, ale stále je vidět, kde autor mapy vyznačil místa vesnic divokých a je tu jedna kniha… Kam jsem ji jenom dal? Četl jsem ji před chvilkou.“ Odhrnul stranou svitky a odkryl zaprášený svazek vázaný v prohnilé kůži. „Tohle,“ řekl vážným hlasem, „je vylíčení cesty od Stínové věže až do Lornu na Zamrzlém pobřeží, sepsané průzkumníkem jménem Redwyn. Není datováno, ale Redwyn se zmiňuje o tom, že tehdy byl králem severu Dorren Stark, takže to muselo být před Dobytím. Jone, oni našli obry! Redwyn dokonce obchodoval s dětmi lesa. Tady je to všechno napsané.“ Co nejopatrněji obracel prstem stránky. „Namaloval taky mapy, vidíš…“

„Možná bys mohl sepsat průběh naší vlastní výpravy, Same.“

Chtěl, aby to znělo jako povzbuzení, ale k takovým řečem nebyl vhodný čas. Poslední věcí, kterou bylo třeba Samovi připomínat, bylo to, co ho čeká zítra za svítání. Bezcílně se probíral svitky. „Jsou tu další mapy. Kdybych měl čas pátrat dál… Všechno je to zpřeházené. Mohl bych je dát do pořádku; vím, že bych to dokázal, jen kdybych měl čas… Nu, ve skutečnosti celé roky času.“

„Mormont ty mapy potřebuje o něco dřív.“ Jon z jedné přihrádky vytáhl pergamen a odfoukl alespoň část ze silné vrstvy prachu, která jej pokrývala. Když jej rozmotával, pod prsty mu z něj odpadl růžek. „Podívej, tenhle se drolí,“ řekl zamračeně nad vybledlým písmem.

„Musíš s nimi zacházet opatrně.“ Sam obešel stůl a vzal mu svitek z ruky. Sám ho držel, jako by to bylo raněné zvíře. „Dřív byly důležité knihy opisovány, když je někdo potřeboval. Některé z nejstarších byly kopírovány možná i stokrát.“

„Nu, s opisováním tohohle se namáhat nemusíš. Dvacet tři sudů nasolené tresky, osmnáct džbánů rybího oleje, soudek soli…“

„Soupis zásob,“ řekl Sam, „nebo možná účet.“

„Komu záleží na tom, kolik nasolených ryb jedli před šesti sty lety?“ divil se Jon.

„Mně.“ Sam pečlivě umístil svitek zpátky do přihrádky, odkud ho Jon vytáhl. „Z účetních knih se toho můžeš hodně dozvědět, opravdu hodně. Můžeš se v nich dočíst, kolik mužů tehdy sloužilo v Noční hlídce, jak žili, co jedli…“

„Jedli jídlo,“ skočil mu do řeči Jon, „a žili tak, jako žijeme my.“

„To by ses divil. Tohle sklepení je pokladem, Jone.“

„Když to říkáš.“ Jon o tom pochyboval. Poklad znamenal zlato, stříbro a drahé kameny, ne prach, pavouky a plesnivou kůži.

„Ano, říkám,“ vyhrkl tlustý chlapec. Byl starší než Jon, podle zákona již dospělý muž, ale bylo obtížné brát ho nějak jinak než jen jako chlapce. „Objevil jsem kresby obličejů na stromech a knihu o řeči dětí lesa… Díla, která bys nenašel dokonce ani v Citadele, svitky ze staré Valyrie, popisy ročních období napsané mistry již tisíc let mrtvými…“

„Ty knihy tady budou, i když se vrátíme.“

„Pokud se vrátíme…“

„Starý medvěd s sebou bere dvě stovky zkušených mužů, z nichž tři čtvrtiny jsou průzkumníci, Qhorin Půlruký přivede další stovku bratří ze Stínové věže. Budeš s námi bezpečný, jako bys byl zpátky doma, v hradu svého lorda otce na Parožnatém vrchu.“

Samwellovi Tarlymu se podařilo mírně usmát. „V hradu svého otce jsem se bezpečně necítil nikdy.“

Bohové si někdy s lidmi hrají kruté žertíky, pomyslel si Jon. Pyp a Žába, celí žhaví zúčastnit se velké průzkumné výpravy, měli zůstat v Černém hradu, zatímco Samwell Tarly, který sám o sobě prohlásil, že je zbabělec, a navíc příšerné otylý, bojácný a téměř tak špatný jezdec jako šermíř, bude muset čelit Začarovanému hvozdu. Starý medvěd s sebou bral dvě klece havranů, aby je cestou mohli posílat se zprávami zpátky na Zimohrad. Mistr Aemon byl slepý a již příliš starý a slabý, než aby mohl jet s nimi, takže výpravy se místo něho musel zúčastnit jeho majordomus. „Potřebujeme tě, aby ses staral o havrany, Same. A někdo mi musí pomáhat usměrňovat Grenna.“

Samovi se zachvěla brada. „O havrany by ses mohl starat ty nebo Grenn, nebo kdokoli jiný,“ řekl se slabým náznakem zoufalství v hlase. „Ukázal bych ti, jak se to dělá. Také znáš písmena, mohl bys psát dopisy lorda Mormonta stejně dobře jako já.“

„Já jsem majordomem Starého medvěda. Musím mu dělat panoše, pečovat o jeho koně, stavět mu stan; neměl bych čas starat se přitom ještě o ptáky. Same, odříkal jsi slova. Jsi teď bratrem Noční hlídky.“

„Bratr Noční hlídky by neměl být tak vystrašený.“

„Všichni jsme vystrašení. Jenom pošetilec by z takové výpravy neměl strach.“ Během uplynulých dvou let se ztratilo až příliš mnoho průzkumníků, dokonce i Benjen Stark, Jonův strýc. Dva z mužů jeho strýce našli v lese, mrtvé a zohyzděné, ale jejich mrtvoly uprostřed chladu noci ožily. Když si na to Jon vzpomněl, ve spálených prstech mu cuklo. Stále tu mrtvolu viděl ve svých snech, mrtvého Othora se žhnoucíma modrýma očima a studenýma černýma rukama, jenomže to byla ta poslední věc, kterou bylo třeba Samovi připomínat. „Můj otec mi říkal, že za strach se člověk nemusí stydět. Záleží na tom, jak se k němu postavíme. Pojď, pomůžu ti posbírat ty mapy.“

Sam nešťastně přikývl. Police byly rozmístěné tak blízko sebe, že na odchodu museli jít jeden za druhým. Sklepení se otevíralo do tunelu, jednoho z mnoha, kterým bratři říkali červí uličky, točitých chodeb, jež pod zemí spojovaly bašty a věže Černého hradu. V létě bývaly červí uličky zřídkakdy využívané, ale v zimě to bylo něco jiného. Když vítr navál sníh čtyřicet či padesát stop vysoko a ze severu skučely mrazivé vichry, tunely držely Černý hrad pohromadě.

Bude to už brzy, pomyslel si Jon, když jimi šli. Viděl posla, který přiletěl k mistru Aemonovi se vzkazem o konci léta, velkého havrana z Citadely, bílého a tichého jako Duch. Jednu zimu už zažil, ale to byl ještě velice malý, a všichni se shodovali v tom, že byla krátká a mírná. Tahle bude jiná. Cítil to v kostech.

Než vyšli na povrch, Sam po výstupu po příkrých kamenných schodech funěl jako kovářský měch. Vynořili se do prudkého větru, který smýkal a pleskal Jonovým pláštěm. Duch spal natažený u sýpky, pod zdí z propletených větví omazaných hlínou, ale když se objevil Jon, probudil se, zvedl rozježený bílý ocas a rozběhl se k nim. Sam přimhouřil oči a podíval se na Zeď. Tyčila se nad nimi, ledový útes sedm set stop vysoký. Jonovi někdy připadala jako živá věc, se svými vlastními náladami. Barva ledu se měnila s každým posunem světla. Jednou zářila hlubokou modří zamrzlých řek, jindy byla špinavě bílá jako starý sníh, a když se přes tvář slunce honily mraky, ztmavla do bledé šedi otesaného kamene. Zeď se táhla na východ i na západ, tak daleko, kam až oko dohlédlo, tak obrovská, že dřevěné bašty a kamenné věže hradu zmenšovala do bezvýznamnosti. Byl to konec světa.

A my se vydáme za něj.

Ranní obloha byla pruhovaná tenkými cáry šedých mraků, ale za nimi zářila světle rudá čára. Černí bratři nebeského poutníka pojmenovali Mormontovou pochodní a říkali (jenom napolo žertem), že bohové ji určitě seslali, aby starému muži osvětlovala cestu Začarovaným hvozdem.

„Kometa je teď už tak jasná, že je vidět i za dne,“ poznamenal Sam, který si zastínil oči jednou z knih.

„O kometu se nestarej, Starý medvěd chce mapy.“

Duch skotačil před nimi. Hrad jako by dnešního rána byl opuštěný, protože mnoho průzkumníků odešlo do nevěstince v Moleově městečku vykopávat ukryté poklady a opít se do němoty. Grenn odešel s nimi. Pyp, Halder a Žába se nabídli, že mu koupí jeho první ženu, aby tím oslavil svoji první průzkumnou výpravu. Chtěli, aby s nimi jeli také Jon a Sam, ale Sam měl z nevěstek téměř stejnou hrůzu jako ze Začarovaného hvozdu a Jon o tom nechtěl ani slyšet. „Vy si dělejte, co chcete,“ řekl Žábě, „já jsem složil přísahu.“

Když procházeli kolem septa, uslyšeli hlasy pozvednuté v písni. Někteří muži touží před rozbřeskem bitvy po děvkách, jiní potřebují bohy. Jon si říkal, kdo se potom asi cítí lépe. Osobně ho septum nepřitahovalo o nic víc než nevěstinec; jeho vlastní bohové měli svoje chrámy na divokých místech, tam, kde čarostromy prostíraly svoje větve bílé jako kosti. Za Zdí nemá Sedm moc, pomyslel si, ale moji bohové tam budou čekat.

Před zbrojnicí cvičil ser Endrew Tarth s několika novými odvedenci. Přišli minulou noc s Conwym, jednou z putujících vran, která létala po Sedmi královstvích a sbírala muže pro Zeď. Tato nová várka sestávala z muže s šedivým vousem, opírajícího se hůl, dvou světlovlasých chlapců, podle vzhledu bratrů, vyfintěného floutka ve špinavém saténu, otrhaného muže s kyjem a jakéhosi usměvavého mladíka, který si zřejmě myslel, jakým je bojovníkem. Ser Endrew ho právě vyváděl z omylu. Byl mnohem laskavějším zbrojmistrem, než býval ser Alliser Thorne, ale při jeho lekcích mohl člověk utržit mnoho podlitin a šrámů. Sam sebou škubl při každém zásahu, ale Jon je při jejich zápolení bedlivě pozoroval.

„Co si o nich myslíš, Sněhu?“ Ve dveřích zbrojnice stál Donal Noye, s nahým hrudníkem pod koženou zástěrou a pahýlem levé paže pro tentokrát zahaleným. S jeho velkým břichem a širokým hrudníkem, plochým nosem a zarostlou černou bradou na Noyeho nebyl zrovna příjemný pohled, ale i tak byl vítaný. Zbrojíř se stal jeho dobrým přítelem.

„Páchnou létem,“ řekl Jon, když ser Endrew srazil svého protivníka k zemi, kam se mladík natáhl na břicho. „Kde je Conwy našel?“

„V žaláři jednoho lorda blízko Města racků,“ odpověděl kovář. „Lupič, lazebník, žebrák, dva sirotci a ženská kurvička. S takovými tu střežíme říše lidí.“

„Budou muset stačit.“ Jon se na Sama tajně usmál. „My jsme taky stačili.“

Noye ho přitáhl blíž k sobě. „Slyšel jsi ty noviny o svém bratrovi?“

„Včera večer.“ Conwy a jeho svěřenci ty zprávy přinesli na sever s sebou a v jídelně se toho večera stěží hovořilo o něčem jiném. Jon si stále nebyl jistý, jaký z toho má mít pocit. Robb králem? Bratr, se kterým si hrával, bojoval s ním, podělil se s ním o svůj první pohár vína? Ale ne o mateřské mléko. Takže Robb nyní bude popíjet letní víno z číší zdobených drahokamy, zatímco já budu klečet vedle nějakého potoka a pít vodu z dlaní. „Robb bude dobrým králem,“ řekl přesvědčivě.

„Určitě?“ Kovář ho bezelstně pozoroval. „Já v to doufám, chlapče, jenomže kdysi bych totéž mohl prohlásit o Robertovi.“

„Říkají, že jsi vykoval jeho válečné kladivo,“ vzpomněl si Jon.

„Ano. Byl jsem jeho mužem, mužem Baratheonů, kovářem a zbrojířem v Bouřlivém konci, dokud jsem nepřišel o ruku. Jsem už dost starý, abych si pamatoval dokonce i lorda Steffona, předtím než si ho vzalo moře, a jeho syny jsem znal od té doby, co dostali jména. Povím ti tohle – jakmile si Robert nasadil na hlavu korunu, už nikdy nebyl stejný jako předtím. Někteří muži jsou jako meče, stvoření k boji. Pověs je na hřebík a zrezivějí.“

„A jeho bratři?“

Zbrojíř se na chvíli zamyslel. „Robert byl opravdová ocel, Stannis je čisté železo, černé, tvrdé a silné, ale křehké, tak jako železo obvykle bývá. Než by se ohnul, zlomí se. A Renly, ten je měď, lesklá a zářivá, pěkná na pohled, ale na konci dne za mnoho nestojí.“

A jaký kov je Robb? Jon se ho na to raději nezeptal. Noye byl mužem Baratheonů; pravděpodobně stranil spíš Joffreymu, právoplatnému králi, zatímco Robba považoval za zrádce. Mezi bratry Noční hlídky panovala nevyslovená dohoda, že se nikdy nebudou šťárat příliš hluboko v takových záležitostech. K Noční hlídce přicházeli muži ze všech koutů Sedmi království a na staré lásky a věrnost se nezapomínalo snadno, bez ohledu na to, kolik přísah člověk složil… A Jon sám měl dobrý důvod vědět to. Dokonce i Sam. Rod jeho otce složil přísahu Vysoké zahradě, jejíž pán, lord Tyrell, podporoval krále Renlyho. Raději o takových věcech nehovořit. Noční hlídka se na ničí stranu nepřidávala. „Lord Mormont nás čeká,“ řekl.

„Nebudu vás zdržovat, když jdete za Starým medvědem.“ Noye ho poplácal po rameni a usmál se na něho. „Ať bohové zítra ráno stojí při vás, Sněhu. A přiveďte s sebou zpátky tvého strýce, slyšíš?“

„Přivedeme,“ slíbil mu Jon.

Po požáru v jeho vlastní věži se lord velitel Mormont zabydlel v Králově věži. Jon nechal Ducha na stráži před jejími dveřmi. „Další schody,“ řekl Sam žalostně, když po nich zamířili vzhůru. „Já schody nenávidím.“

„Nu, alespoň ty tam v lese nenajdeš.“

Když vstoupili do soláru, okamžitě si jich všiml Mormontův havran. „Sníh!“ zakrákal pták. Mormont přerušil svou konverzaci. „Dlouho ti to s těmi mapami trvalo.“ Odstrčil stranou zbytky své snídaně, aby pro ně udělal místo na stole. „Položte je tady. Podívám se na ně později.“

Thoren Smallwood, šlachovitý průzkumník se špičatou bradou a tenkými ústy ukrytými pod slabým chmýřím vousů, si Jona a Sama změřil chladným pohledem. Byl pravou rukou sera Allisera Thorna a neměl v lásce žádného z nich. „Já bych řekl, že místem lorda velitele je Černý hrad, kde vládne a poroučí,“ říkal Mormontovi. Nově příchozí ignoroval.

Havran zamával černými křídly. „Já, já, já.“

„Až se někdy staneš lordem velitelem, dělej si, co uznáš za vhodné,“ odpověděl Mormont průzkumníkovi, „ale já si myslím, že jsem ještě nezemřel ani tě bratři nejmenovali na moje místo.“

„Jsem teď prvním průzkumníkem, když jsou Ben Stark a ser Jaremy mrtví,“ naléhal na něho Smallwood tvrdohlavě. „Velitelství by mělo připadnout mně.“

Mormont si z toho nic nedělal. „Poslal jsem za Zeď Bena Starka a před ním sera Waymara. Nemám v úmyslu poslat tě za nimi a pak tu sedět, čekat a divit se, než odepíšu i tebe,“ poznamenal. „A Stark zůstává prvním průzkumníkem, dokud s jistotou nepotvrdíme, že je mrtvý. Pokud ten den přijde, bude to na mně, abych jmenoval jeho nástupce, ne na tobě. Nyní mne přestaň okrádat o čas. Vyjíždíme za prvního světla, nebo jsi snad zapomněl?“

Smallwood se zvedl. „Jak můj pán poroučí.“ Cestou ven z místnosti se ještě zamračil na Jona, jako by to dílem byla jeho vina.

„První průzkumník!“ Starý medvěd spočinul zrakem na Samovi. „To bych spíš jmenoval prvním průzkumníkem tebe. On má tu drzost říct mi do obličeje, že jsem příliš starý, abych mohl jet s ním. Připadám vám snad starý, hoši?“ Vlasy, které ustoupily z Mormontovy skvrnité lebky, se shromáždily pod jeho bradou ve tvaru rozježeného šedivého vousu, který pokrýval hodnou část jeho hrudníku. Prudce se do něj udeřil. „Vypadám snad křehce?“

Sam otevřel ústa, ale vyšlo z nich jen tiché vyjeknutí. Starý medvěd ho děsil. „Ne, můj pane,“ odpověděl Jon spěšně. „Vypadáš silný jako… jako…“

„Nelichoť mi, Sněhu, víš, že ti na to neskočím. Ukažte, podívám se na ty mapy.“ Mormont je zručně rozvinul, na každou se stěží podíval a zabručel: „Tohle je všechno, co jsi našel?“

„Já… m-m-můj pane,“ koktal Sam, „bylo… bylo jich tam víc, a-a-ale… jsou v hrozném nepořádku a…“

„Jsou staré,“ posteskl si Mormont a jeho havran ostře zakrákal v ozvěně: „Staré, staré.“

„Ty vesnice už tam možná stát nebudou, ale kopce a řeky jsou na stejným místech jako kdysi,“ poznamenal Jon.

„To je pravda. Už jsi vybral havrany, Tarly?“

„M-M-mistr Aemon říkal, a-a-abych je vybral až po setmění, jakmile se nažerou.“

„Chci ty nejlepší. Chytré a silné.“

„Silné,“ zakrákal jeho vlastní pták namyšleně. „Silné, silné.“

„Pokud by došlo k tomu, že nás tam venku všechny pobijí, chci, aby moji nástupci věděli, kde a jak jsme zemřeli.“

Samwell Tarly při zmínce o zabíjení ztratil řeč. Mormont se naklonil kupředu. „Tarly, když jsem byl klukem zhruba poloviny tvého věku, moje matka mi říkávala, že když budu stát s otevřenými ústy, přiběhne lasička, splete si moji pusu se svou norou a vběhne mi do krku. Pokud máš něco na srdci, řekni to, jinak si dávej pozor na lasičky.“ Stroze mu pokynul rukou na znamení, že ho propouští. „Jdi už, nemám na nějaké pošetilosti náladu. Mistr pro tebe nepochybně má nějakou práci.“

Sam polkl, couvl dozadu a rozběhl se pryč tak rychle, že málem zakopl o rohože.

„Je ten velký chlapec opravdu takový blázen, jak vypadá?“ podivil se lord velitel nahlas, když Sam byl pryč. „Blázen,“ posteskl si havran. Mormont nečekal na Jonovu odpověď. „Jeho otec zaujímá vážené místo v radě krále Renlyho a já měl napolo v úmyslu poslat ho za ním… Ale ne, raději ne. Renly by sotva věnoval pozornost roztřesenému tlustému chlapci. Pošlu tam raději sera Arnella. Je mnohem odvážnější a jeho matka pocházela ze zeleného jablka Fossowayů.“

„Mohu se zeptat, pane, co od krále Renlyho chceš?“

„Stejné věci jako ode všech ostatních. Muže, koně, meče, zbroj, zrní, sýr, víno, vlnu, hřebíky… Noční hlídka není pyšná, bereme, co nám nabídnou.“ Zabubnoval prsty do hrubých prken stolu. „Pokud větry budou příznivé, ser Alliser by měl před obratem měsíce dorazit do Králova přístaviště, ale jestli mu ten chlapec Joffrey bude věnovat pozornost, to nevím. Rod Lannisterů nikdy nebyl přítelem Noční hlídky.“

„Thorne s sebou má ruku mrtvoly, aby jim ji ukázal.“ Hrůzostrašnou bledou věc s černými prsty, které sebou škubaly a svíraly se dokonce i ve sklenici, jako by stále byly živé.

„Kéž bychom tak měli ještě jednu ruku, abychom ji poslali Renlymu.“

„Dywen říká, že za Zdí se dá najít cokoli.“

„Jo, Dywen říká. Když se vrátil z poslední výpravy, říkal, že tam viděl medvěda patnáct stop vysokého.“ Mormont si odfrkl. „O mojí sestře se říká, že má za milence medvěda. Spíš bych věřil tomu než řečem o patnáct stop vysokém medvědovi. Třebaže ve světě, kde mrtví chodí… Ech, dokonce i přesto, člověk musí věřit především svým očím.“ Dlouze, pátravě se na Jona zadíval. „Ale mluvili jsme o rukou. Co dělá ta tvoje?“

„Je lepší.“ Jon si stáhl rukavici z krtčí kůže a ukázal mu ji. Ruku až do poloviny předloktí mu pokrývaly jizvy a skvrnité růžové maso stále bylo napjaté a citlivé na dotek, ale hojilo se. „I když, svědí to. Mistr Aemon říká, že to je dobře. Dal mně mast, abych si ji s sebou vzal na cestu.“

„Dokážeš i navzdory bolesti držet Dlouhý dráp?“

„Docela obstojně.“ Jon zahýbal prsty, otevřel a zavřel pěst tak, jak mu to ukázal mistr. „Mistr Aemon říkal, že mám s prsty každý den cvičit, udržovat je pohyblivé.“

„I když je slepý, Aemon ví, co dělá. Modlím se, aby nám ho bohové zachovali dalších dvacet let. Víš, že se kdysi měl stát králem?“

Jona to překvapilo. „Řekl mi, že jeho otec byl králem, ale ne, že… Já myslel, že byl mladším synem.“

„Taky že byl. Otec jeho otce byl Daeron Targaryen, druhý svého jména, který do říše přivedl Dorny. Součástí dohody bylo i to, že se ožení s dornskou princeznou. Porodila mu čtyři syny. Aemonův otec Maekar byl nejmladší z nich a Aemon byl jeho třetím synem. Jenomže to všechno se stalo dávno předtím, než jsem se narodil, i když jsem prastarý, jak by řekl Smallwood.“

„Mistr Aemon dostal jméno po Dračím rytíři.“

„Ano, dostal. Někteří říkají, že Daeronovým skutečným otcem byl princ Aemon, ne Aegon Hanebný. Ať je tomu, jak chce, náš Aemon bojechtivou povahu Dračího rytíře postrádal. Rád říkává, že měl pomalý meč, ale rychlý rozum. Malý div, že ho jeho otec poslal do Citadely. Myslím, že mu tehdy bylo teprve devět či deset let… a byl devátý či desátý v nástupnické linii.“

Jon věděl, že mistr Aemon se dožil již více než sta dní svého jména. Byl křehký, seschlý, scvrklý a slepý a bylo obtížné představit si ho jako malého chlapce ne staršího než Arya.

Mormont pokračoval. „Aemon byl ponořen do svých knih, když byl nejstarší z jeho strýců, následník trůnu, nešťastnou náhodou zabit na turnaji. Zanechal po sobě dva syny, jenomže ti ho nedlouho poté, během Velké jarní epidemie, následovali do hrobu. Král Daeron zemřel také, a tak koruna přešla na Daeronova druhého syna, Aeryse.“

„Šíleného krále?“ Jon byl zmaten. Aerys byl králem před Robertem, a to nebylo tak dávno.

„Ne, to byl Aerys první svého jména. Robert zabil druhého toho jména.“

„Před kolika lety to bylo?“

„Přibližně před osmdesáti,“ odpověděl Starý medvěd, „to jsem stále ještě nebyl na světě, třebaže Aemon do té doby již získal tucet článků ze svého mistrovského řetězu. Aerys se oženil se svojí vlastní sestrou, jak Targaryenové měli ve zvyku, a vládl po deset či dvanáct let. Aemon mezitím složil svůj mistrovský slib a odešel z Citadely sloužit na dvůr jakéhosi menšího lorda, dokud jeho královský strýc nezemřel, aniž po sobě zanechal dědice. Železný trůn přešel na posledního ze čtyř synů krále Daerona. Byl jím Maekar, Aemonův otec. Nový král povolal ke dvoru všechny svoje syny a Aemona chtěl jmenovat členem své královské rady, jenomže Aemon to odmítl, řekl, že tím by pro sebe uchvátil místo po právu náležející velmistrovi. Namísto toho sloužil v pevnosti svého nejstaršího bratra, dalšího Daerona. Nu, ten také zemřel, zanechal po sobě jako dědičku jenom slabomyslnou dceru. Myslím, že se o to přičinila syfilida, kterou chytil od nevěstky. Dalším bratrem byl Aerion.“

„Aerion Obludný?“ Jon to jméno znal. „O princi, který si myslel, že je drakem,“ byla jedna z pochmurných povídaček staré chůvy. Jeho malý bratr Bran ji miloval.

„Přesně ten, třebaže sám sobě říkal Aerion Jasný plamen. Jedné noci při pitce vypil džbán divokého ohně a přátelům se holedbal, že ho to promění v draka, ale bohové byli laskaví a proměnili ho v mrtvolu. Necelý rok nato král Maekar zemřel v bitvě proti jakémusi neposlušnému lordovi.“

Jon nebyl zcela nevědomý, co se historie říše týkalo; jeho vlastní mistr se o to postaral. „To bylo v roce Velkého sněmu,“ řekl. „Lordi přeskočili malého synka prince Aeriona a dceru prince Daerona a dali korunu Aegonovi.“

„Ano i ne. Nejdříve jí v tichosti nabídli Aemonovi. A on to v tichosti odmítl. Řekl jim, že bohové mu určili, aby sloužil, ne aby vládl. Složil mistrovský slib a ten neporuší, třebaže sám nejvyšší septon se nabídl, že ho slibu zprostí. Nu, žádný člověk při smyslech nechtěl na trůně nikoho z Aerionovy krve, a Daeronova dcera, stranou od toho, že to byla žena, postrádala rozum, takže neměli jinou možnost než obrátit se na Aemonova mladšího bratra Aegona, pátého jeho jména. Říkali mu Aegon Nevhodný a byl čtvrtým synem čtvrtého syna. Aemon věděl, a právem, že kdyby byl zůstal u dvora, ti, kterým se nelíbila vláda jeho bratra, by ho vyhledali, aby ho zneužili, a proto se rozhodl odejít na Zeď. A tam zůstal, zatímco vládl a zemřel jeho bratr a syn jeho bratra a jeho syn, dokud Jaime Lannister neučinil rodové linii Dračích králů konec.“

„Král,“ zakrákal havran. Pták přeletěl přes solár a přistál Mormontovi na rameni. „Král,“ řekl znovu, když si vykračoval sem a tam.

„To slovo se mu líbí,“ poznamenal Jon s úsměvem.

„Snadno se říká. A snadno se zalíbí.“

„Král,“ zazpíval pták znovu.

„Myslím, že by chtěl, abys korunu nosil ty, můj pane.“

„Říše už má tři krále, což je na můj vkus až příliš.“ Mormont pohladil havrana prstem pod zobákem, ale ani na okamžik přitom nespustil oči z Jona Sněha.

Měl z toho divný pocit. „Můj pane, proč jsi mi tohle všechno povídal? O mistru Aemonovi?“

„Musím k tomu mít důvod?“ Mormont se posunul ve svém křesle a zamračil se. „Tvůj bratr Robb byl korunován Králem severu. Tohle máte ty a Aemon společné. Krále za bratra.“

„A ještě něco,“ dodal Jon. „Přísahu.“

Starý medvěd se hlasitě zasmál a havran vzlétl z jeho ramene a obletěl místnost dokola. „Dej mi muže za každou porušenou přísahu a Zeď nikdy nebude postrádat obránce.“

„Vždycky jsem věděl, že Robb bude pánem Zimohradu.“ Mormont pískl a pták k němu znovu přiletěl a usadil se mu na rameni. „Pán je jedna věc, král jiná.“ Nabídl havranovi plnou hrst zrní ze své kapsy. „Tvého bratra Robba oblečou do hedvábí, saténu a sametu stovky různých barev, zatímco ty budeš žít a zemřeš v černé kroužkové zbroji. On se ožení s krásnou princeznou a zplodí s ní syny. Ty nebudeš mít žádnou ženu, ba dokonce si nikdy v náručí nepochováš syna své vlastní krve. Robb bude vládnout, ty budeš sloužit. Lidé tě budou nazývat vránou. Jemu budou říkat Tvoje Výsosti. Zpěváci budou vychvalovat každou maličkost, kterou udělá, zatímco o tvých největších činech nebude zpívat nikdo. Pověz mi, že tě nic z toho netrápí, Jone… a já tě právem nazvu lhářem.“

Jon se napřímil, napjatý jako struna luku. „A i kdyby mě to trápilo, co bych jako bastard, kterým jsem, mohl dělat?“

„Co uděláš?“ zeptal se Mormont, „jako bastard, kterým jsi?“

„Budu se trápit,“ řekl Jon, „a budu dodržovat svoji přísahu.“

CATELYN

Koruna jejího syna byla čerstvě vykovaná a Catelyn Stark měla pocit, že její váha až příliš ztěžka doléhá na Robbovu hlavu. Prastará koruna Králů zimy se ztratila před třemi sty lety, odevzdaná Aegonu Dobyvateli, když Torrhen Stark poklekl a odpřísáhl mu věrnost. Co s ní Aegon udělal, to nevěděl žádný z lidí. Kovář lorda Hostera odvedl dobrou práci a Robbova koruna hodně připomínala tu starou, tak jak vypadala podle příběhů vypravovaných o pradávných králích z rodu Starků; otevřená čelenka vykovaná z bronzu, s rytinami run Prvních lidí ozdobená devíti černými železnými hroty vytvarovanými do podoby mečů. Pro zlato, stříbro a drahé kameny na ní nebylo místo; kovy zimy byly bronz a železo, tmavé a silné, aby mohly vzdorovat proti chladu.

Když čekali ve velké síni Řekotočí, kam měl být předveden zajatec, viděla, jak si Robb posunul korunu dozadu, takže spočívala na husté zlatohnědé hřívě jeho vlasů; o pár okamžiků později si ji posunul zpátky dopředu, pak ji o kousek pootočil, jako by ji tím mohl přimět sedět mu na hlavě lehčeji. Není snadné nosit korunu, pomyslela si Catelyn, obzvlášť pro patnáctiletého chlapce.

Když strážní přivedli zajatce dovnitř, Robb zavolal, aby mu přinesli jeho meč. Olyvar Frey mu jej podal jílcem napřed a její syn ho vytáhl z pochvy a obnažený si jej položil na kolena, na znamení jasně viditelné výhrůžky. „Tvoje Výsosti, zde je muž, o kterého jsi žádal,“ oznámil ser Robin Ryger, kapitán domácí stráže Tullyů.

„Poklekni před králem, Lannistere!“ vykřikl Theon Greyjoy. Ser Robin srazil vězně na kolena.

Nevypadá jako lev, přemítala Catelyn v duchu. Ser Cleos Frey byl synem lady Genny, sestry lorda Tywina Lannistera, ale nepobral nic z proslavené lannisterské krásy, ze světlých vlasů a zelených očí. Místo toho podědil kadeře nevýrazných hnědých vlasů, malou bradu a hubený obličej svého otce, sera Emmona Freye, druhého syna starého lorda Waldera. Oči měl bledé a vodnaté, a jako by jimi nemohl přestat mrkat, třebaže to možná bylo jenom světlem. Cely pod Řekotočím byly temné a vlhké… a v těchto dnech také přeplněné.

„Vstaň, sere Cleosi.“ Hlas jejího syna nebyl tak ledový, jako by mluvil jeho otec, ale také nezněl jako u patnáctiletého chlapce. Válka z něho předčasně učinila muže. Ranní světlo se slabě odráželo od ostří čepele položené přes jeho kolena.

Nebyl to však meč, který sera Cleose Freye děsil; bylo to zvíře, Šedý vítr, jak ho její syn pojmenoval. Zlovlk velký jako ten největší severský lovecký pes, štíhlý a kouřově tmavý, s očima jako tekuté zlato. Když zvíře popošlo kupředu a začalo zajatého rytíře očichávat, každý muž v síni z něho cítil pach strachu. Ser Cleos byl zajat během bitvy v Šeptajícím lese, kde Šedý vítr vyrval hrdla půl tuctu mužů.

Rytíř se vyškrábal na nohy a couvl před vlkem s takovou pohotovostí, že někteří z přihlížejících se dali do hlasitého smíchu. „Děkuji ti, můj pane.“

„Tvoje Výsosti,“ zaburácel lord Umber, Velký Jon, ten nejhlasitější z Robbových severních vazalů… a také ten nejvěrnější a nejohnivější, jak o sobě alespoň hlásal. Byl prvním, kdo jejího syna prohlásil Králem severu, a nesnesl sebemenší narušení cti prokazované jeho nově jmenovanému panovníkovi.

„Tvoje Výsosti,“ opravil sám sebe spěšně ser Cleos. „Omlouvám se.“

Tohle není statečný muž, pomyslela si Catelyn. Ve skutečnosti spíš Frey než Lannister. Jeho bratranec Králokat by se choval naprosto odlišně. Přes dokonalé zuby sera Jaimeho Lannistera by to královské oslovení nikdy nedostali. „Nechal jsem tě vyvést z cely, abys odnesl můj vzkaz své sestřenici Cersei Lannister v Králově přístavišti. Budeš cestovat pod mírovou zástavou, s doprovodem třiceti z mých nejlepších mužů.“

Seru Cleosovi se viditelně ulevilo. „Bude mi tou největší cti, když budu moct doručit královně vzkaz Jeho Výsosti.“

„Abys to správné pochopil,“ pokračoval Robb. „Nedávám ti svobodu. Tvůj děd lord Walder mi slíbil podporu svoji i celého rodu Freyů. Mnozí z tvých bratranců a strýců v Šeptajícím lese bojovali na naší straně, ale ty ses rozhodl bojovat pod praporcem Lannisterů, což z tebe činí Lannistera, nikoli Freye. Chci, abys mi na svou rytířskou čest odpřísáhl, že jakmile můj vzkaz doručíš, vrátíš se ke mně s královninou odpovědí a opět se staneš mým zajatcem.“

Ser Cleos odpověděl bez váhání. „Tak přísahám.“

„Každý člověk v této síni tě slyšel,“ varoval ho Catelynin bratr ser Edmure Tully, který v nepřítomnosti jejich umírajícího otce mluvil za Řekotočí a za lordy Trojzubce. „Pokud se nevrátíš, celá říše bude vědět, že jsi křivopřísežník.“

„Udělám, k čemu jsem se zavázal,“ odpověděl ser Cleos škrobeně. „Jaký je ten vzkaz?“

„Nabídka ke smíru.“ Robb vstal, s mečem v ruce. Šedý vítr zaujal místo po jeho boku. Velká síň se ztišila. „Řekni královně regentce, že pokud splní moje požadavky, zasunu tento meč do pochvy a ukončím válku mezi námi.“

Catelyn v zadní částí síně zahlédla vysokou hubenou postavu lorda Rickarda Karstarka, jak se skrze zástup zbrojnošů prodírá síní ven ke dveřím. Nikdo jiný se nepohnul, Robb vzruchu v zadní části síně nevěnoval pozornost. „Olyvare, listinu,“ nařídil. Jeho panoš si od něj vzal meč a podal mu srolovaný pergamen.

Robb jej rozvinul. „Za prvé, královna musí propustit moje sestry a zajistit jim doprovod po moři z Králova přístaviště do Bílého přístavu. Považuji za samozřejmost, že zasnoubení mojí sestry Sansy s Joffreym Baratheonem bude zrušeno. Jakmile od svého kastelána obdržím vzkaz, že moje sestry se v pořádku vrátily na Zimohrad, propustím královniny bratrance, panoše Willema Lannistera a tvého bratra Tiona Freye a poskytnu jim bezpečný doprovod do Casterlyovy skály nebo kamkoli jinam královna bude chtít.“

Catelyn Stark si přála, aby mohla číst myšlenky, které probíhaly za každým obličejem, každým nakrčeným obočím, každými staženými rty.

„Za druhé, budou nám vráceny tělesné ostatky mého otce, aby mohl odpočívat vedle svého bratra a sestry v kryptách pod Zimohradem, jak by si to přál. Také musí být vráceny ostatky mužů jeho domácí stráže, kteří zahynuli v jeho službách v Králově přístavišti.“

Na jih odešli živí muži a vrátí se jen jejich vychladlé kosti. Ned mluvil pravdu, pomyslela si, jeho místo bylo na Zimohradu. Tolikrát to opakoval, ale poslouchala jsem ho? Ne. Jdi, říkala jsem mu, musíš se stát Robertovým pobočníkem, v zájmu našeho rodu, pro dobro našich děti… Je to moje dílo, moje, nikoho jiného…

„Za třetí, meč mého otce, Led, mi bude doručen sem do Řekotočí.“

Pozorovala svého bratra sera Edmura Tullyho, který tam stál s palci zaklesnutými do svého opasku a s obličejem nehybným jako kámen. „Za čtvrté, královna nařídí svému otci, lordu Tywinovi, aby propustil ty moje rytíře a lordy vazaly, které zajal během bitvy na Zeleném bodci Trojzubce. Jakmile tak učiní, propustím své vlastní vězně zajaté v Šeptajícím lese a při Bitvě táborů, kromě Jaimeho Lannistera samotného, který zůstane mým rukojmím, zárukou dobrého chování jeho otce.“

Pozorovala vychytralý úsměv Theona Greyjoye a divila se, co znamená. Ten mladý muž se díval na svět, jako by věděl nějaké tajemství, které znal jenom on; Catelyn se to nikdy nelíbilo.

„A nakonec, král Joffrey a královna regentka se musí vzdát všech nároků na území severu. Od nynějška nejsme součástí jejich říše, ale svobodným a nezávislým královstvím jako za starých časů. Naše říše bude zahrnovat všechna území Starků severně od Šíje a kromě toho země zavodňované řekou Trojzubcem a jeho přítoky, ohraničené Zlatým zubem na západě a Měsíčními horami na východě.“

„KRÁL SEVERU!“ zahřímal Velký Jon Umber a zvedl při svém výkřiku do výše pěst velkou jako kladivo. „Stark! Stark! Král severu!“

Robb pergamen svinul. „Mistr Vyman nakreslil mapu znázorňující hranice království, které si zabíráme. Dostaneš její kopii pro královnu. Lord Tywin se musí stáhnout za tyto hranice a přestat se svými nájezdy, vypalováním a drancováním. Královna regentka a její syn si nebudou dělat žádné nároky na daně, příjmy ani na služby od mých lidí a osvobodí moje lordy a rytíře od všech jejich přísah věrnosti, slibů, závazků, dluhů a povinností, které mají vůči Železnému trůnu a rodu Baratheonů a Lannisterů. Kromě toho, Lannisterové nám jako záruku míru dodají urozená rukojmí, na kterých se spolu vzájemně dohodneme. Budu se k nim chovat jako k váženým hostům, tak jak bude příslušet jejich postavení. Pokud budou věrně dodržovány podmínky této smlouvy, propustím dvě rukojmí každý rok a vrátím je do bezpečí jejich rodin.“ Robb srolovaný pergamen hodil rytíři k nohám. „Takové jsou moje podmínky. Pokud je splní, dám jí její mír. Pokud ne“ – zapískal a Šedý vítr s vrčením popošel kupředu – „dám jí další Šeptající les.“

„Stark!“ zaburácel Velký Jon znovu a další hlasy se přidaly k jeho volání. „Stark, Stark, Král severu!“ Zlovlk vyvrátil hlavu a zavyl.

Obličej sera Cleose měl barvu sraženého mléka. „Královna si tvůj vzkaz vyslechne, můj – Tvoje Výsosti.“

„V pořádku,“ řekl Robb. „Sere Robine, postarej se o to, aby dostal dobré jídlo a čisté šaty. Vyjede za prvního kuropění.“

„Jak poroučíš, Tvoje Výsosti,“ odpověděl ser Robin Ryger.

„Tím jsme skončili.“ Shromáždění rytíři a lordi vazalové poklekli, zatímco Robb se otočil k odchodu, s Šedým větrem v patách. Olyvar Frey pospíchal kupředu, aby mu otevřel dveře. Catelyn vyšla ven za nimi, se svým bratrem po svém boku.

„Vedl sis dobře,“ řekla svému synovi na galerii, která vedla ze zadní části síně, „třebaže ta záležitost s vlkem byla šprýmem hodným spíš chlapce než krále.“

Robb Šedého větra poškrábal za uchem. „Viděla jsi ten výraz na jeho obličeji, matko?“ zeptal se s úsměvem.

„Viděla jsem lorda Karstarka, jak odešel pryč.“

„Já ho taky viděl,“ Robb si oběma rukama sundal z hlavy korunu a podal ji Olyvarovi. „Odnes tu věc zpátky do mé komnaty.“

„Okamžitě, Tvoje Výsosti.“ Panoš spěšně odešel.

„Vsadil bych se, že tam byli i jiní, kteří smýšlejí stejně jako lord Karstark,“ poznamenal její bratr Edmure. „Jak můžeme hovořit o míru, když se Lannisterové rozšiřují jako morová nákaza po území mého otce, kradou mu úrodu a vraždí jeho lidi? Znovu vám říkám, že bychom měli vytáhnout proti Harrenovu.“

„Na to nemáme dost mužů,“ namítl Robb nešťastně.

Edmure se nedal odbýt. „Přibudou nám snad, když budeme sedět tady? Naše armáda se každým dnem zmenšuje.“

„A čí je to dílo?“ okřikla Catelyn svého bratra. To na Edmurovo naléhání Robb dovolil říčním lordům odebrat se po jeho korunovaci domů, aby každý mohl bránit svoje vlastní území. Ser Marq Piper a lord Karyl Vance byli prvními, kdo odešli. Následoval lord Jonos Bracken, který přísahal, že získá zpět vypálenou skořápku svého hradu a pohřbí svoje mrtvé, a nyní jim lord Jason Mallister oznámil svůj úmysl vrátit se do svého sídla v Mořské stráži, stále milosrdně nedotčené bojem.

„Nemůžeš moje říční lordy žádat, aby tu seděli se založenýma rukama, zatímco jejich pole jsou pleněna a jejich lidé zabíjeni,“ řekl ser Edmure, „ale lord Karstark je seveřan. Bylo by špatné, kdyby nás měl opustit.“

„Promluvím s ním,“ ujistil je Robb. „Ztratil v Šeptajícím lese dva syny. Kdo ho může vinit z toho, že nechce uzavřít mír s jejich vrahy… s vrahy mého otce…“

„Další krveprolévání nám tvého otce zpátky nepřivede ani lordu Rickardovi jeho syny,“ řekla Catelyn. „Tu nabídku je třeba učinit – třebaže moudřejší muž by možná nabídl sladší podmínky.“

„Ještě sladší a zadusil bych se.“ Její syn si nechal narůst vous. Byl rudější než jeho zlatohnědé vlasy. Zdálo se, že Robb si myslí, že ho to činí divočejším, královštějším, starším, ale s vousy či bez nich, stále to byl patnáctiletý mladík a toužil po pomstě stejně jako Rickard Karstark. Nebylo snadné přesvědčit ho, aby přišel se svou nabídkou ke smíru, i když byla nepřijatelná.

„Cersei Lannister nikdy nebude souhlasit s tím, že tvoje sestry vymění za pár svých bratranců. Ona chce svého bratra, jak dobře víš.“ Říkala mu to už předtím, jenomže zjistila, že králové neposlouchají ani zpoloviny tak dobře jako synové.

„Králokata propustit nemohu, dokonce i kdybych chtěl. Moji lordi by to nikdy nedovolili.“

„Tvoji lordi tě učinili svým králem.“

„A stejně dobře mi korunu mohou vzít.“

„Pokud je tvoje koruna cenou za to, aby se k nám bezpečně vrátily Arya a Sansa, měli bychom ji ochotně zaplatit. Polovina tvých lordů by Králokata nejraději zavraždila v jeho cele. Kdyby zemřel ve tvém vězení, lidé by řekli –“

„Že si to zasloužil,“ dořekl to Robb za ni.

„A tvoje sestry?“ zeptala se Catelyn ostře. „Copak ty si také zasluhují zemřít? Já tě ujišťuji, že pokud se jejímu bratrovi cokoli stane, královna Cersei nám splatí krev krví –“

„Lannister nezemře,“ řekl Robb. „Nikdo se k němu nesmí přiblížit bez mého svolení. Má jídlo, vodu, čistou slámu, víc pohodlí, než si zasluhuje. Ale svobodu mu nedám, dokonce ani výměnou za Aryu a Sansu.“

Catelyn si uvědomila, že její syn se na ni dívá dolů. To válka ho přiměla vyrůst tak rychle, divila se, nebo koruna, kterou mu položili na hlavu? „Bojíš se mít Jaimeho Lannistera opět v poli, je to tak?“

Šedý vítr zavrčel, jako by vycítil Robbův hněv, a Edmure Tully položil bratrskou dlaň Catelyn na rameno. „Cat, to ne. Ten chlapec na to má právo.“

„Neříkej mi chlapec!“ řekl Robb, který se ke svému strýci otočil a vychrlil na něho svůj hněv, bez ohledu na to, že Edmure se ho chtěl jen zastat. „Jsem téměř dospělý muž a král – tvůj král, sere. A Jaimeho Lannistera se nebojím. Porazil jsem ho jednou, porazím ho znovu, když budu muset, jenom…“ Odhrnul si pramen vlasů, který mu spadl do čela a zavrtěl hlavou. „Možná bych byl Králokata vyměnil za otce, ale ne…“

„…ale ne za děvčata?“ Její hlas byl ledově chladný. „Děvčata nejsou dost důležitá, že ano?“

Robb neodpověděl, ale v jeho očích se zráčila raněná pýcha. Měl modré oči, oči Tullyů, oči, které zdědil po ní. Ublížila mu, ale měl v sobě příliš mnoho z hrdosti svého otce, než aby to připustil. To ode mne bylo nečestné, řekla si v duchu. Bohové, buďte dobří, co se to se mnou děje? On se snaží, jak nejlépe může, snaží se tak usilovně, já to vím, vidím to, a přesto… ztratila jsem svého Neda, skálu, na které stál můj život, nesnesla bych, kdybych měla přijít taky o své dcery…

„Udělám pro svoje sestry, co budu moct,“ řekl Robb. „Pokud má královna alespoň krapet rozumu, přijme moje podmínky. Pokud ne, přinutím ji litovat dne, kdy je odmítla.“ Bylo na něm vidět, že té záležitosti má dost. „Matko, jsi si jistá, že nechceš odjet do Dvojčat? Byla bys dál od boje a mohla by ses seznámit s děvčaty lorda Freye, abys mi pak pomohla vybrat pro mne nevěstu, až válka skončí.“

On chce, abych odjela, pomyslela si Catelyn obezřetně. Zdá se, že králové by ani neměli mít matky. Říkám mu jen věci, které nechce slyšet. „Jsi dost starý, aby ses sám rozhodl, kterému z děvčat lorda Waldera dáváš přednost, aniž by ti v tom musela pomáhat tvoje matka, Robbe.“

„Pak tedy odjeď s Theonem. Odjíždí zítra ráno. Pomůže Mallisterům doprovodit zajatce do Mořské stráže a pak se na lodi vydá na Železné ostrovy. Mohla by sis tam také najít loď a do obratu měsíce být na Zimohradu, pokud větry budou příznivé. Bran a Rickon tě potřebují.“

A ty ne, tohle chceš říci? „Mému lordu otci zbývá už jen málo času. Dokud tvůj děd bude žít, moje místo je tady v Řekotočí s ním.“

„Mohl bych ti nařídit, abys odjela. Jako král na to mám právo.“

Catelyn jeho slova ignorovala. „Znovu ti říkám, že do Štítu bych raději poslala někoho jiného a Theona bych si nechala nablízku.“

„Kdo bude lépe vyjednávat s Balonem Greyjoyem než jeho vlastní syn?“

„Jason Mallister,“ navrhla Catelyn. „Tytos Blackwood. Stevron Frey. Kdokoli… ale ne Theon.“

Její syn klesl do podřepu vedle Šedého větra a začal cuchat vlkovu srst, úmyslně se vyhýbaje jejímu pohledu. „Theon pro nás statečně bojoval. Říkal jsem ti, jak zachránil Brana před divokými ve vlčím lese. Pokud Lannisterové nepřijmou naši nabídku ke smíru, budu potřebovat loďstvo lorda Greyjoye.“

„Dostal bys je spíš, kdybys jeho syna dál ponechal svým rukojmím.“

„Je rukojmím už polovinu svého života.“

„Z dobrého důvodu,“ řekla Catelyn. „Balon Greyjoy je mužem, kterému není radno důvěřovat. Nezapomeň, že kdysi sám nosil korunu, i když jen na krátký čas. Možná si dělá ambice, že ji bude nosit znovu.“

Robb vstal. „Já mu to právo neodpírám. Jestliže já jsem Králem severu, ať on je Králem Železných ostrovů, pokud si to přeje. Rád mu dám korunu, když nám pomůže porazit Lannistery.“

„Robbe –“

„Posílám Theona. Pěkný den, matko. Šedý větře, jdeme.“ Robb svižně odkráčel, se zlovlkem ťapkajícím po jeho boku.

Catelyn se mohla jen dívat, jak odchází. Její syn a nyní její král. Měla z toho divný pocit. Vel, řekla mu tam v Kailinské držbě, a on tak učinil. „Jdu navštívit otce,“ oznámila stroze. „Pojď se mnou, Edmure.“

„Potřebuji si promluvit s těmi novými lučištníky, které cvičí ser Desmond. Navštívím ho později.“

Pokud ještě bude žít, pomyslela si Catelyn, ale neřekla nic. Její bratr raději čelil bitvě než pokoji nemocného.

Nejkratší cesta do centrální věže hradu, kde její otec ležel umírající, vedla skrze boží háj, kde rostla tráva, divoké květiny a husté skupiny jilmů a sekvojí. K větvím stromů stále lnula záplava ševelícího listoví, ignorujícího vzkaz, který bílý havran přinesl do Řekotočí před čtrnácti dny. Konkláva se usnesla, že přišel podzim, ale bohové zatím neusoudili, že je vhodný čas sdělit to větrům a lesům. Catelyn za to byla nevýslovně vděčná. Podzim byl děsivým obdobím, s vyhlídkou kruté zimy před nimi. Dokonce ani nejmoudřejší z lidí nemohl vědět, zda jeho další sklizeň nebude tou poslední.

Hoster Tully, pán Řekotočí, ležel na loži ve svém soláru, odkud měl velitelský výhled na východ, kde se za zdmi jeho hradu setkávaly řeky Rejdivý proud a Rudý bodec. Když Catelyn vešla, spal. Vlasy a vous měl bílé jako sníh a jeho kdysi mohutná postava se přičiněním smrti, která se ho pomalu zmocňovala, proměnila v křehký uzlíček bolesti.

Vedle lože, stále oblečený v drátěné košili a plášti plném skvrn od cesty, seděl bratr jejího otce, Černá ryba. Boty měl pokryté prachem a potřísněné zaschlým blátem. „Ví Robb o tom, že ses vrátil, strýče?“ Ser Brynden Tully byl Robbovýma očima a ušima, velitelem jeho průzkumníků a pátračů.

„Ne. Když mi řekli, že král zasedá se svými lordy, šel jsem rovnou ze stájí sem. Myslím, že Jeho Výsost si moje zprávy bude chtít vyslechnout nejdříve v soukromí.“ Černá ryba byl vysokým štíhlým mužem, s šedivými vlasy, graciézními pohyby a čistě oholeným, větrem ošlehaným obličejem. „Jak se mu vede?“ zeptal se a ona věděla, že tím nemyslí Robba.

„Je to stále stejné. Mistr mu dává snové víno a makové mléko proti bolesti, takže po většinu času spí, a jí jen velmi málo. Vypadá den ode dne slabší.“

„Mluví?“

„Ano… ale věci, které říká, stále méně dávají smysl. Mluví o tom, čeho lituje, o nedokončených úkolech, o dávno mrtvých lidech a dávno uplynulých časech. Někdy dokonce ani neví, které roční období je nebo kdo jsem já. Jednou na mne volal jménem mojí matky.“

„Stále mu chybí,“ odpověděl ser Brynden. „Máš její obličej. Vidím to ve tvých lícních kostech a ve tvaru brady…“

„Pamatuješ si ji víc než já. Už je to tak dávno.“ Posadila se na lože a odhrnula pramen jemných bílých vlasů, které jejímu otci spadly do obličeje.

„Pokaždé, když vyjíždím, říkám si, zda ho po návratu najdu živého či mrtvého.“ Navzdory neutuchajícím hádkám mezi jejím otcem a jeho bratrem, kterého kdysi vyvlastnil, panovalo hluboké pouto.

„Alespoň že ses s ním smířil.“

Dlouho tam takto seděli v tichosti, dokud Catelyn nakonec nezvedla hlavu. „Mluvil jsi o zprávách, které si Robb musí vyslechnout.“ Lord Hoster zasténal a překulil hlavu na stranu, téměř jako by je slyšel.

Brynden vstal. „Pojď ven. Nechci ho probudit.“

Následovala ho na trojhranný kamenný balkon, který vyčníval ze soláru jako příď lodi. Její strýc vzhlédl. Zamračil se. „Sama ji teď vidíš i za dne. Moji muži jí říkají Rudý zvěstovatel… Ale jakou zprávu zvěstuje?“ Catelyn zvedla oči k slabé červené čáře komety vykreslené přes tmavě modrou oblohu, která vypadala jako dlouhý šrám na tváři nějakého boha. „Velký Jon Robbovi řekl, že staří bohové rozvinuli rudý praporec pomsty za Neda. Edmure si myslí, že to je znamení vítězství pro Řekotočí – vidí v tom rybu s dlouhým ocasem v barvách Tullyů, červené na modré.“ Povzdechla si. „Kéž bych tak sdílela jejich víru. Purpurová je barvou Lannisterů.“

„Tohle není purpur,“ namítl ser Brynden. „Ani to není červená Tullyů, blátivá červeň řeky. Tam nahoře je krev, dítě, rozmazaná přes oblohu.“

„Naše krev, nebo jejich?“

„Zuřila snad někdy válka, při které krvácela jen jedna strana?“ Její strýc zavrtěl hlavou. „Říční krajiny všude kolem Božího oka se v krvi a plamenech topí. Boj se rozšířil na jih k Černovodému proudu a na sever přes Trojzubec, téměř až k Dvojčatům. Marq Piper a Karyl Vance vybojovali nějaká menší vítězství a ten jižanský mladý lord Berik Dondarrion vyjíždí proti nájezdníkům, přepadá průzkumnické skupiny lorda Tywina a rozprašuje je po lesích. Říká se, že ser Burton Crakehall se chlubil, že Dondarriona zabil, dokud nepřivedl zástup svých vojáků do jedné z pastí lorda Berika a všichni jeho muži do jednoho nebyli pobiti.“

„S tím lordem Berikem jsou i někteří muži z Nedovy stráže z Králova přístaviště,“ vzpomněla si Catelyn. „Ať je bohové zachovají.“

„Dondarrion a ten rudý kněz, co jezdí s ním, jsou dost chytří, aby dokázali zachovat sami sebe, pokud jsou ty příběhy o nich pravdivé,“ řekl její strýc, „ale co se týče vazalů tvého otce, je to smutnější povídání. Robb je nikdy neměl nechat jít. Rozutekli se jako křepelky, každý odjel bránit svoje vlastní území, a to bylo bláznovství, Cat, bláznovství. Jonos Bracken byl zraněn během boje uprostřed ruin svého hradu a jeho synovec Hendry byl zabit. Tytos Blackwood se svými muži vyhnal Lannistery ze svého území, ale vzali mu každou krávu, vepře a zrnko obilí a neponechali mu na obranu nic než Havranostrom a vypálenou pustinu. Darryho muži se znovu zmocnili jejich pevnosti, ale drželi ji necelých čtrnáct dní, než na ně zaútočil Gregor Clegane a nezabil je všechny do jednoho včetně jejich lorda.“ Catelyn byla šokovaná hrůzou. „Vždyť Darry byl malý kluk.“

„Ano, a taky poslední z jeho rodu. Za toho chlapce by mohli požadovat tučné výkupné, ale co znamená zlato pro prašivého psa, jako je Gregor Clegane? Přísahám, že hlava té zrůdy by byla vznešeným darem pro všechen lid v království.“

Catelyn znala špatnou pověst sera Gregora, a přesto… „Nemluv mi o hlavách, strýče. Cersei nabodla Nedovu hlavu na kůl nad hradbami Rudé bašty a nechala ji tam pro vrány a mouchy.“ Dokonce i nyní pro ni bylo těžké uvěřit, že Ned je skutečně mrtvý. Někdy za nocí se probouzela ve tmě, v polospánku a napolo očekávala, že ho najde vedle sebe. „Clegane není ničím víc než jen vykonavatelem vůle lorda Tywina.“ Právě lorda Tywina Lannistera – pána Casterlyovy skály, strážce východu, otce královny Cersei, sera Jaimeho Králokata a Tyriona Skřeta a děda Joffreyho Baratheona, nově korunovaného chlapeckého krále – Catelyn považovala za skutečné nebezpečí.

„To je pravda,“ připustil ser Brynden. „A Tywin Lannister není blázen. Sedí si v bezpečí za hradbami Harrenova, krmí svoji armádu naší úrodou a čeho se nezmocní, to vypálí. Gregor je jenom pes, kterého pustil ze řetězu. Ser Amory Lorch je také v poli a jakýsi žoldák z Qohoru, který lidi raději mrzačí, než zabíjí. Viděl jsem, co nechávají za sebou. Celé vesnice vypálené, ženy znásilněné a zohavené, povražděné děti ponechané nepohřbené, aby přilákaly vlky a divoké psy… Dokonce i mrtvému by se z toho zvedl žaludek.“

„Až to Edmure uslyší, bude zuřit.“

„A právě o to lordu Tywinovi jde. Dokonce i hrůza má svůj účel, Cat. Lannister nás chce vyprovokovat k bitvě.“

„Robb je připraven dát mu, co si přeje,“ řekla Catelyn podrážděně. „Je nepokojný jako divoká kočka, když tu musí sedět, a Edmure, Velký Jon a ostatní ho jen pobízejí.“ Její syn za sebou zatím měl jen dvě velká vítězství, porazil Jaimeho Lannistera v Šeptajícím lese a rozprášil jeho armádu bez velitele před hradbami Řekotočí v Bitvě táborů, ale podle způsobu, jakým o něm hovořili jeho vazalové, jako by byl znovuzrozeným Aegonem Dobyvatelem.

Brynden Černá ryba zvedl svoje rozježené šedé obočí. „Jsou to další blázni. Moje první pravidlo války, Cat – nikdy nedávej nepříteli to, co si přeje. Lord Tywin by se rád utkal na bitevním poli, které si sám vybere. Chce, abychom vytáhli na Harrenov.“

„Harrenov.“ Každé dítě v okolí Trojzubce znalo povídačky o Harrenově, mocné pevnosti, kterou před třemi sty lety nechal postavit král Harren Černý vedle vod Božího oka. Sedm království tehdy ještě bylo Sedmi královstvími a říčním krajinám vládli železní muži z ostrovů. Harren si ve své pýše přál mít nejvýše položenou síň a nejvyšší věže v Západozemí. Stavba hradu trvala čtyřicet let. Vyrůstal jako velký stín na břehu jezera, zatímco Harrenovy armády plundrovaly území jeho sousedů kvůli kameni, stavebnímu dříví, zlatu a pracovní síle. Tisíce zajatců zemřely v jeho kamenolomech, připoutaní k saním nebo pracující na stavbě pěti kolosálních věží hradu. Lidé v zimě mrzli a v létě se pekli na slunci. Lesy čarostromu, které tam rostly po tři tisíce let, byly vykáceny a pořezány na trámy a krovy. Harren ožebračil říční krajiny i Železné ostrovy, aby si vyšperkoval svůj sen. A když přece jen byl Harrenov dokončen, v tentýž den, kdy se do něho král Harren nastěhoval, se u břehů Králova přístaviště vylodil Aegon Dobyvatel.

Catelyn si vzpomínala, jak tam na Zimohradu stará chůva vypravovala ten příběh jejím dětem. „A tak se král Harren dozvěděl, že silné zdi a vysoké věže ho proti drakům neochrání,“ končil vždycky příběh. „Protože draci létají.“ Harren a jeho rod vymřel v plamenech, které pohltily jeho monstrózní pevnost, a každý rod, jenž od té doby Harrenov obýval, potkalo neštěstí. Třebaže bylo mocné, to místo bylo temné a proklaté.

„Nenechala bych Robba bojovat ve stínu té pevnosti,“ připustila Catelyn. „Přesto ale něco musíme udělat, strýče.“

„A to brzy,“ souhlasil její strýc. „Ještě jsem ti neřekl to nejhorší, dítě. Muži, které jsem poslal na západ, se vrátili se zvěstmi, že u Casterlyovy skály se houfuje nová armáda.“

Další lannisterské armáda! Catelyn se při tom pomyšlení udělalo zle. „To musíme ihned říct Robbovi. Kdo jí bude velet?“

„Říká se, že ser Stafford Lannister.“ Odvrátil se, zahleděl se na řeku a jeho modrorudý plášť se zavlnil ve větru.

„Další synovec?“ Lannisterové z Casterlyovy skály byli zatraceně početným a plodným rodem.

„Bratranec,“ opravil ji ser Brynden. „Bratr zesnulé ženy lorda Tywina, takže dvakrát spřízněný. Již starší muž a dost tupý, ale má syna, sera Davena, ze kterého jde větší strach.“

„V tom případě doufejme, že armádu povede do pole otec, ne syn.“

„Než se jim budeme muset postavit, ještě to nějaký čas potrvá. Ta sebranka bude sestávat z žoldáků, svobodných jezdců a zelenáčů z uliček Lannisportu. Než se odváží riskovat bitvu, ser Stafford se musí postarat o to, aby byli vyzbrojení a vycvičení… A nenech se zmýlit, lord Tywin není Králokat. Nepohrne se bezhlavě kupředu. Bude trpělivě čekat, až ser Stafford se svou armádou vyrazí, a teprve pak se pohne zpoza zdí Harrenova.“

„Pokud by ovšem…“ hlesla Catelyn.

„Ano?“ pobídl ji ser Brynden.

„Pokud by ovšem nemusel z Harrenova odejít,“ řekla, „aby čelil nějaké jiné hrozbě.“

Její strýc se na ni zamyšleně podíval. „Lord Renly.“

„Král Renly.“ Kdyby toho muže požádali o pomoc, museli by se k němu chovat jako ke králi, za kterého se prohlásil.

„Možná.“ Černá ryba ji obdařil nebezpečným úsměvem. „Ale bude za to něco chtít.“

„Bude chtít to, co králové chtějí vždycky,“ řekla. „Slib věrnosti.“

TYRION

Janos Slynt byl synem řezníka a smál se, jako by sekal maso. „Ještě víno?“ zeptal se ho Tyrion. „Nebudu mít námitky,“ odpověděl lord Janos a zvedl svůj pohár. Byl stavěný jako sud a jako do sudu se toho do něj i vešlo. „Vůbec nebudu mít námitky. Je to velice jemné červené víno. Pochází ze Stromoviny?“

„Je dornské.“ Tyrion pokynul a jeho sluha Slyntovi nalil. Kromě jeho sluhů byli on a lord Janos v Malé síni sami, usazení u malého stolku zalitého světlem svíce, obklopení temnotou. „Jsem rád, že jsem na ně narazil, dornská vína obvykle nebývají tak hutná.“

„Hutná,“ opakoval velký muž s žabím obličejem a zhluboka se napil. Janos Slynt nebyl člověkem, který by víno uměl rozkošnicky vychutnávat. Tyrion si toho všiml okamžitě. „Ano, hutná, to je přesně to slovo, které jsem chtěl použít, přesně to slovo. Řekl bych, že ty máš na slova talent, lorde Tyrione. A je s tebou zábava. Opravdu zábava.“

„Jsem potěšen, že si to myslíš… Ale nejsem lord tak jako ty. Prosté Tyrione mi postačí, lorde Janosi.“

„Jak si přeješ.“ Polkl další doušek a potřísnil si přitom vínem předek svého černého saténového kabátce. Měl na sobě brokátový poloplášť sepnutý miniaturním oštěpem, s hrotem emailovaným temnou červení. Byl již velmi opilý.

Tyrion si přikryl ústa dlaní a zdvořile si říhl. Na rozdíl od lorda Janose s vínem nijak nepospíchal, ale i tak ho byl plný. První věci, kterou udělal poté, co se zabydlel v Pobočníkově věži, bylo to, že se poptal po nejlepší kuchařce ve městě a přijal ji do svých služeb. Dnešního večera měli polévku z volské oháňky, letní zeleninu dušenou s pekanovýmí ořechy, hrozny, červený fenykl a drobivý sýr, horký krabí koláč, kořeněnou kaši z ovoce a křepelky na másle. Každý chod byl servírován se svým vlastním vínem a lord Janos připustil, že tak dobře se v životě nenajedl. „Což se nepochybně změní, až se usadíš v Harrenově,“ poznamenal Tyrion.

„To určitě. Snad bych mohl požádat tu tvoji kuchařku, aby vstoupila do mých služeb, co říkáš?“

„Války už se bojovaly i kvůli bezvýznamnějším věcem,“ odpověděl Tyrion a oba se tomu srdečně zasmáli. „Jsi statečný muž, když jsi za svoje sídlo přijal Harrenov. Takové ponuré místo, obrovité a… nákladné na údržbu. Někteří říkají, že je taky proklaté.“

„Mám snad mít strach z hromady kamení?“ Dal se při tom pomyšlení do hlasitého řehotu. „Jsem statečný muž, jak jsi řekl. Musíš být statečný, aby ses pozvedl. Tak jako já. Harrenov! Ano, a proč ne? Ty jsi také statečný muž, jak se domnívám. Možná malý, ale statečný.“

„Jsi příliš laskavý. Ještě víno?“

„Ne, opravdu už ne… já… och, bohové, buďte dobří, ano. Proč ne? Statečný muž pije doplna.“

„To jistě.“ Tyrion naplnil Slyntův pohár po okraj. „Prohlížel jsem si seznam jmen mužů, které jsi navrhl za svoje možné nástupce na místo velitele městské hlídky.“

„Jsou to dobří muži, odvážní. Na to místo se hodí kterýkoli z těch šesti, ale já osobně bych doporučoval Allara Deema. Moji pravou ruku. Dobrého, opravdu dobrého muže. Věrného. Vyber si jeho a nebudeš litovat. Pokud se to ovšem bude zamlouvat králi.“

„Samozřejmě.“ Tyrion polkl malý doušek vína ze svého poháru.

„Já jsem uvažoval spíš o seru Jacelynu Bywaterovi. Tři roky byl kapitánem u Blátivé brány a odvážně bojoval během rebelie Balona Greyjoye. Král Robert ho ve Štítu pasoval na rytíře. Jeho jméno jsem však na tvém seznamu nenašel.“ Lord Janos se zhluboka napil vína, a než ho polkl, chvíli ho převaloval v ústech. „Bywater. Ano. Statečný muž, to nepopírám, ale… je příliš neohebný, víš? Divný pes. Muži ho nemají rádi. Taky je to mrzák, ztratil u Štítu ruku a za to byl pasován na rytíře. Ubohý obchod, mám-li být upřímný, ruka za titul sera.“ Dal se do smíchu. „Ser Jacelyn si o sobě a své cti myslí až příliš, jak to vidím já. Toho raději nech tam, kde je, můj pa – Tyrione. Správným mužem pro tebe je Allar Deem.“

„Dozvěděl jsem se, že Deema v ulicích nemají rádi.“

„Obávají se ho. Tak je to lepší.“

„Co to bylo, co jsem to o něm slyšel? Nějaký problém v nevěstinci?“

„To? Nebyla to jeho chyba, můj pa – Tyrione. Nechtěl tu ženu zabít, byla to její vina. Varoval ji, aby ustoupila stranou a on mohl konat svoji povinnost.“

„Znáš přece matky a děti, dalo se jen očekávat, že se bude snažit chránit své dítě.“ Tyrion se usmál. „Dej si kousek sýra, chutná báječně k vínu. Pověz mi, proč jsi tou nešťastnou úlohou pověřil pravě Deema?“

„Dobrý velitel zná svoje muže, Tyrione. Někteří jsou dobří na jednu práci, jiní na druhou. Zabít dítě, a ona byla ještě kojeňátkem u prsu, si vyžaduje určitou sortu lidí. Ne každý člověk by to dokázal, dokonce i když to byla jen děvka a její fakan.“

„Já myslím, že to stačí,“ řekl Tyrion, jenž slyšel jen děvka a myslel přitom na Šae a Tyšu a všechny ostatní ženy, které během let přijaly jeho sémě a mince.

Slynt lhostejně pokračoval. „Deem je zkrátka tvrdým mužem pro tvrdou práci. Udělá, co mu člověk nařídí, a nikdy ani slovem neprotestuje.“ Ukrojil si kousek sýra. „Ten je opravdu jemný. Ostrý. Dej mi dobrý ostrý nůž a dobrý ostrý sýr a jsem spokojeným člověkem.“

Tyrion pokrčil rameny. „Užívej si ho, dokud můžeš. S říčními krajinami v plameni a Renlym jako králem ve Vysoké zahradě bude dobrý sýr zakrátko nedostatkovým zbožím. Takže, kdo ti nařídil zabít bastarda té děvky?“

Lord Janos si Tyriona změřil ostražitým pohledem, pak se zasmál a mávl po něm klínkem sýra. „Ty jsi ale prohnaný, Tyrione. Tys mě chtěl obalamutit, že ano? Vyžádalo by si to víc vína a sýra, abys Janose Slynta přiměl říct něco, co nechce. Tím se mohu chlubit. Nikdy nekladu otázky a nikdy neřeknu ani slovo navíc, já tedy ne.“

„Stejně jako Deem.“

„Přesně tak. Udělej ho svým velitelem, až odejdu do Harrenova, a nebudeš litovat.“

Tyrion si ulomil kousek sýra. Byl opravdu ostrý, protkaný modrými žilkami; velmi pikantní. „Kohokoli král jmenuje, nebude mít po tvém odchodu snadnou práci. Lord Mormont čelí stejnému problému.“

Lord Janos se zatvářil zmateně. „Já se domníval, že to je lady Mormont. Ta, co spává s medvědy.“

„Já mluvil o jejím bratrovi, Jeoru Mormontovi, lordu veliteli Noční hlídky. Když jsem ho navštívil na Zdi, zmínil se mi o tom, jaké si dělá starosti ohledně nalezení vhodného muže na své místo. Hlídka v těchto dnech dostává jen velmi málo dobrých mužů.“ Tyrion se usmál. „Říkám si, že by se mu spalo lépe, kdyby měl muže jako ty. Nebo poslušného Allara Deema.“

Lord Janos se dal do hlasitého smíchu. „V to mohou stěží doufat!“

„To si možná myslíš,“ řekl Tyrion, „ale život si s námi podivně zahrává. Vezmi si Eddarda Starka, můj pane. Pochybuji o tom, že ho někdy napadlo, že jeho život skončí na schodech Baelorova septa.“

„To nenapadlo nikoho,“ připustil lord Janos a uchechtl se.

Tyrion se také zasmál. „Škoda, že jsem tam nebyl, abych to viděl. Říkají, že dokonce i Varys byl překvapen.“

Lord Janos se začal smát tak hlasitě, že se popadal za břicho. „Pavouk,“ ušklíbl se. „Povídá se, že ví všechno. Nu, tohle nevěděl.“

„Jak by mohl?“ Tyrion do svého hlasu vložil první náznak chladu. „Pomáhal moji sestru přesvědčit, aby Starkovi udělila milost, za podmínky, že se dá k černým.“

„Eh?“ Janos Slynt na něho slepě zamrkal.

„Moji sestru Cersei,“ opakoval Tyrion o odstín hlasitěji, pro případ, že by ten blázen nerozuměl, o kom mluví. „Královnu regentku.“

„Ano.“ Slynt se napil vína. „Co se toho týče… to král vydal ten rozkaz, můj pane. Král sám.“

„Králi je třináct,“ připomněl mu Tyrion.

„Přesto je králem.“ Slynt se zamračil a jeho laloky se přitom zatřásly. „Pánem Sedmi království.“

„Nu, alespoň jednoho či dvou z nich,“ řekl Tyrion s kyselým úsměvem. „Mohl bych se podívat na ten tvůj oštěp?“

„Můj oštěp?“ Janos Slynt zmateně zamrkal.

Tyrion na něj ukázal. „Ten, co drží na místě tvůj plášť.“

Lord Janos brož váhavě sundal a podal ji Tyrionovi.

„V Lannisportu máme zlatníky, kteří odvádějí lepší práci,“ poznamenal Tyrion. „Odstín toho rudého emailu je příliš křiklavý, pokud ti nevadí můj názor. Pověz mi, můj pane, prohnal jsi ten oštěp zády toho muže sám, nebo jsi jen vydal příkaz?“

„Vydal jsem příkaz a vydal bych ho znovu. Lord Stark byl zrádce.“ Lysé místečko uprostřed Slyntovy hlavy bylo rudé jako řípa a brokátový plášť mu sklouzl z ramen na podlahu. „Ten muž se mne pokoušel koupit.“

„Aniž měl tušení, že už jsi prodaný.“

Slynt uhodil svým vinným pohárem do stolu. „Jsi opilý? Jestli si myslíš, že tady budu sedět a nechám znevažovat svoji čest.“

„Jakou ty máš čest? Připouštím, že jsi uzavřel lepší obchod než ser Jacelyn. Lordství a hrad za oštěp vražený do zad, a to jsi ten oštěp nemusel dokonce ani sám vrhnout.“ Hodil zlatý ornament zpátky Slyntovi. Odrazil se od jeho hrudi a zazvonil o podlahu. Slynt vstal.

„Nelíbí se ml tón tvého hlasu, můj pa – Skřete. Jsem pánem Harrenova a členem královské rady. Kdo jsi ty, že se opovažuješ takto mne urážet?“

Tyrion sklonil hlavu na stranu. „Já myslím, že dobře víš, kdo jsem. Kolik máš synů?“

„Co je ti do mých synů, trpaslíku?“

„Trpaslíku?“ V Tyrionovi vyvřel na povrch hněv. „Měl ses zastavit u Skřeta. Jsem Tyrion z rodu Lannisterů a jednoho dne, pokud máš tolik rozumu, kolik ho bohové nadělili mořskému plži, klekneš na kolena se slovy díků za to, že jsem to byl já, s kým jsi měl co do činění, ne můj lord otec. A teď, kolik synů máš?“ Viděl náhlý strach, který se objevil ve Slyntových očích. „T-tři, můj pane. A dceru, prosím, můj pane –“

„Nemusíš prosit.“ Sklouzl z křesla. „Máš moje slovo, že se jim nic nestane. Mladší chlapci budou vychováváni v pěstounské péči jako panoši. Pokud budou sloužit dobře a věrně, možná se z nich časem stanou rytíři. Ať nikdo nikdy nemůže říct, že Lannisterové neodměňují ty, kdo jim slouží. Tvůj nejstarší syn zdědí titul lorda Slynta a ten tvůj odporný znak.“ Kopl do zlatého oštěpu, který roztočený přelétl po podlaze. „Najdeme pro něho pozemky, na kterých si bude moct postavit svoje sídlo. Nebude to sice Harrenov, ale bude ucházející. Bude na něm, aby našel vhodného ženicha pro tvoji dceru.“

Obličej Janose Slynta měnil barvu z rudé v bílou. „C-co… co máš…?“ Jeho laloky se chvěly jako hromádky rosolu.

„Co mám v úmyslu udělat s tebou!“ Než Tyrion odpověděl, nechal ho ještě chvíli třást se strachy. „S ranním přílivem z Králova přístaviště vyplouvá karaka Letní sen. Její kapitán mi řekl, že udělá zastávku ve Městě racků, u Tří sester, na ostrově Skagos a ve Východní hlídce u moře. Až se setkáš s lordem velitelem Mormontem, srdečně ho ode mne pozdravuj a řekni mu, že jsem na potřeby Noční hlídky nezapomněl. Přeji ti dlouhý život a dobrou službu, můj pane.“

Jakmile si Janos Slynt uvědomil, že nebude bezodkladně popraven, do tváří se mu vlila zpátky barva. Vystrčil svoji mohutnou čelist. „To se ještě uvidí. Skřete. Trpaslíku. Nepomyslel jsi na to, že na té lodi bys klidně mohl být ty? Možná budeš i na Zdi.“ Nervózně se zasmál. „Ty a ty tvoje výhrůžky, nu, uvidíme. Jsem králův přítel, jak jistě víš. Poslechneme si, co k tomu Joffrey řekne. A Malíček a taky královna, och, ano. Janos Slynt má mnoho dobrých přátel. Ještě se uvidí, kdo na té lodi vypluje, to tě ujišťuji. Ještě se uvidí.“

Slynt se otočil na patě jako strážný, kterým kdysi býval, a zamířil ven z Malé síně za doprovodu svých bot, hlasitě zvonících po kamenné podlaze. Seběhl po schodech, rozrazil dveře dokořán… a stanul tváří v tvář vysokému muži s dlouhou úzkou bradou, v černém kyrysu a zlatém plášti. K pahýlu pravého zápěstí měl řemínky připevněnou železnou ruku. „Janosi,“ řekl. Pod výrazným hnědým obočím se leskly jeho hluboce posazené oči a zpod polopřilby mu vyčnívaly vlasy v barvě soli a pepře. Do Malé síně za ním tiše vešlo šest mužů ve zlatých pláštích, zatímco Janos Slynt před nimi ustupoval dozadu.

„Lorde Slynte,“ zavolal za ním Tyrion, „domnívám se, že znáš sera Jacelyna Bywatera, našeho nového velitele městské hlídky.“

„Čekají na tebe nosítka, pane,“ řekl ser Jacelyn Slyntovi. „Doky jsou temné a vzdálené a ulice nejsou za tmy bezpečné. Muži.“

Zatímco zbrojnoši vyváděli svého bývalého velitele ven, Tyrion si sera Jacelyna zavolal k sobě a podal mu svinutý pergamen. „Je to dlouhá cesta, a lord Slynt bude toužit po společnosti. Postarej se o to, aby se k němu těchto šest připojilo na Letním snu.“

Bywater přelétl zrakem seznam jmen a usmál se. „Jak si přeješ.“

„Je tu jeden,“ řekl Tyrion tiše. „Deem. Řekni kapitánovi, že bychom to nepovažovali za jeho chybu, kdyby byl náhodou smeten přes palubu, než dorazí do Východní hlídky.“

„Slyšel jsem, že severní vody jsou velice bouřlivé, můj pane.“ Ser Jacelyn se uklonil a odešel, s pláštěm vlnícím se za ním. Cestou šlápl na Slyntův brokátový plášť.

Tyrion tam pak seděl sám, popíjel, co zbylo ze sladkého dornského vína. Sluhové přišli a odešli, odnesli ze stolu nádobí. Řekl jim, aby tam víno nechali. Když byli pryč, do síně vklouzl Varys, oblečený ve volné róbě levandulové barvy, která se hodila k jeho vůni. „Och, šikovně zařízeno, můj dobrý pane.“

„Proč v tom případě mám tak hořkou chuť v ústech?“ Přitiskl si prsty ke spánkům. „Řekl jsem jim, aby Allara Deema svrhli do moře. Jsem bolestně pokoušen udělat totéž s tebou.“

„Možná bys byl výsledkem zklamaný,“ odpověděl Varys. „Bouře přicházejí a odcházejí, vlny se tříští nad hlavou, velké ryby požírají malé ryby a já pádluji dál. Mohl bych tě poprosit o krapet vína, které tak chutnalo lordu Slyntovi?“

Tyrion zamračeně mávl rukou ke džbánu.

Varys si naplnil pohár. „Ach. Sladké jako léto.“ Polkl další doušek. „Slyším na svém jazyce zpívat hrozny.“

„Já si říkal, co je to za hluk. Řekni těm hroznům, ať raději zmlknou, můj pane. Mám dojem, že se mi rozskočí hlava. Byla to moje sestra. Právě to mi ten ach-tak-věrný Janos Slynt odmítal říct. To Cersei poslala zlaté pláště do toho nevěstince.“

Varys se nervózně zahihňal. Takže on to věděl po celou tu dobu.

„Tuhle část jsi vynechal,“ řekl mu Tyrion vyčítavým tónem.

„Cersei je tvoje vlastní drahá sestra,“ řekl Varys, tak zarmouceně, že vypadal blízko k slzám. „Je těžké říct něco takového, můj pane. Měl jsem strach, jak bys to mohl přijmout. Můžeš mi odpustit?“

„Ne,“ vyštěkl Tyrion. „Budiž proklet. Budiž proklatá ona.“ Věděl, že Cersei nic udělat nemůže. Alespoň zatím ne, ani kdyby chtěl, a on si nebyl ani zdaleka jistý tím, že to chce. Přesto ho to sžíralo sedět tam a předvádět frašku o spravedlnosti tím, že trestal taková žalostná stvoření jako Janos Slynt a Allar Deem, zatímco jeho sestra pokračovala ve své vražedné hře. „V budoucnosti mi budeš říkat všechno, co se dozvíš, lorde Varysi. Podotýkám všechno.“

Eunuch se na něho úlisně usmál. „To by mohlo trvat velmi dlouho, můj dobrý pane. Vím toho docela hodně.“

„Zdá se, že ne tolik, aby to stačilo zachránit dítě.“

„To tedy ne. Byl tu ještě jeden bastard, chlapec, už starší. Podnikl jsem opatření, aby odsud mohl odejít a nic se mu nestalo… Ale přiznám se, že mě nikdy nenapadlo, že v ohrožení života bude i to miminko. Děvče nízkého původu, necelý rok staré, jehož matkou byla nevěstka. Jakou hrozbu by mohla představovat?“

„Byla Robertova,“ řekl Tyrion s hořkostí v hlase. „Zdá se, že Cersei to stačilo.“

„Ano, je to smutná věc. Sám si dávám vinu za smrt toho ubohého sladkého děťátka a její matky, která byla tak mladá a králem milovaná.“

„Opravdu?“ Tyrion nikdy neviděl obličej té dívky, ale v jeho mysli to byla Šae a Tyša dohromady. „Říkám si, zda děvka skutečně může někoho milovat? Ne, raději neodpovídej. Některé věci je lépe nevědět.“ Ubytoval Šae ve velkém domě z kamene a trámů, s vlastní studnou, stájemi a zahradou a dal jí služebnictvo, aby ji obsluhovalo, bílého ptáka z Letních ostrovů, aby jí dělal společnost, hedvábí, zlato, stříbro a drahé kameny, aby ji zdobily, strážné, aby ji chránili, Šae přesto vypadala nespokojeně. Řekla mu, že chce být víc s ním, sloužit mu a pomáhat. „Nejvíc mi pomáháš tady na loži,“ řekl jí jedné noci po milování, když ležel vedle ní, s hlavou opřenou o její ňadra a slabinami rozbolavělými tou sladkou bolestí. Nic neřekla, jen se na něho vyčítavě podívala a Tyrion věděl, že takovou odpověď slyšet nechtěla.

S povzdechem se natáhl po svém víně, když tu si vzpomněl na lorda Janose a odstrčil víno stranou. „Zdá se, že moje sestra o Starkově smrti mluvila pravdu. Na vině je šílenství mého synovce.“

„To král Joffrey vydal ten příkaz a Janos Slynt a ser Ilyn ho provedli, rychle, bez váhání…“

„…téměř, jako by to očekávali. Ano, tohle už jsme probírali, bezvýsledně. Šílenství.“

„S městskou hlídkou k dispozici, můj pane, se nyní můžeš postarat o to, aby Jeho Výsost již neprovedla žádnou další… pošetilost? I když je zde ještě královnina vlastní domácí stráž…“

„Rudé pláště?“ Tyrion pokrčil rameny. „Vylarr složil přísahu věrnosti Casterlyově skále. Ví, že jsem tady, abych zastupoval autoritu svého otce. Cersei by shledala obtížným použít jeho muže proti mně. Kromě toho, je jich jenom stovka. Já sám mám jedenapůlkrát tolik svých mužů. A šest tisíc zlatých plášťů, pokud je Bywater mužem, jakým tvrdíš.“

„Zjistíš, že ser Jacelyn je odvážný, čestný, poslušný… a nanejvýš vděčný.“

„Říkám si, komu?“ Tyrion Varysovi nedůvěřoval, třebaže nepopíral jeho cenu. Nebylo pochyb o tom, že ví spoustu věcí. „Proč ty jsi tak nápomocný, můj lorde Varysi?“ zeptal se ho, přejížděje pohledem od mužových měkkých dlaní k jeho holé hlavě a napudrovanému obličeji s vychytralým mírným úsměvem.

„Jsi pobočník. Sloužím říši, králi a tobě.“

„Tak Jako jsi sloužil Jonu Arrynovi a Eddardu Starkovi?“

„Lordu Arrynovi a Eddardu Starkovi jsem sloužil, jak nejlépe jsem mohl. Jejich strašlivým koncem jsem byl zarmoucen a vyděšen.“

„Představ si, jak se asi musím cítit já. Pravděpodobně jsem další na řadě.“

„Och, to si nemyslím,“ řekl Varys, který kroužil vínem ve svém poháru. „Moc je podivná věc, můj pane. Nevyřešil jsi už náhodou tu hádanku, kterou jsem ti dal toho dne v hostinci?“

„Jednou či dvakrát jsem si nad tím lámal hlavu,“ připustil Tyrion. „Král, kněz a bohatý muž – kdo bude žít a kdo zemře? Koho muž s mečem poslechne? Je to hádanka bez odpovědi nebo spíš s příliš mnoha odpověďmi. Všechno to závisí na muži s mečem.“

„A přesto není nikým,“ řekl Varys. „Nemá ani korunu, ani zlato nebo přízeň bohů, jenom kus zašpičatělé oceli.“

„Ten kus oceli znamená rozdíl mezi životem a smrtí.“

„Přesně tak. Ovšem pokud je to muž s mečem, kdo ve skutečnosti vládne, proč předstíráme, že moc je v rukou našich králů: proč by měl silný muž s mečem vůbec poslouchat dětského krále jako Joffreye nebo věčně opilého otrapu, jako byl jeho otec?“

„Protože tito dětští králové a opilí otrapové povolávají další silné muže s dalšími meči.“

„To znamená, že skutečnou moc mají tito další muži s meči, není tomu tak? Odkud se vzaly jejich meče? Proč vůbec poslouchají?“ Varys se usmál. „Někteří říkají, že ve vědění je moc. Jiní jsou toho názoru, že všechna moc pochází od bohů. Další tvrdí, že pramení ze zákona. A přesto toho dne na schodech Baelorova septa náš bohabojný nejvyšší septon, naše zákonitá královna regentka a tvůj vždy všechno vědoucí služebník byli stejně bezmocní jako ten poslední dlaždič nebo bednář v davu. Kdo si myslíš, že skutečně zabil Eddarda Starka? Joffrey, který vydal příkaz? Ser Ilyn Payne, který mávl mečem? Nebo… někdo jiný?“

Tyrion naklonil hlavu na stranu. „Chtěl jsi, abych ti odpověděl na tu tvoji zatracenou hádanku, nebo aby mé ještě víc rozbolela hlava?“

Varys se usmál. „A jsme doma. Moc sídlí tam, kde lidé věří, že sídlí. O nic víc a o nic méně.“

„Takže moc je jen fraškou?“

„Stínem na zdi,“ zamumlal Varys, „jenomže stíny umějí zabíjet. A často se stává, že velmi malý člověk dokáže vrhat velmi velký stín.“

Tyrion se usmál. „Lorde Varysi, začínám tě mít zvláštním způsobem rád. Mohl bych tě nechat zabít, ale myslím, že by se mi po tobě stýskalo.“

„Považuji tvá slova za velkou poctu.“

„Co vlastně jsi, Varysi?“ Tyrion zjistil, že ho to skutečně zajímá. „Říkají, že pavouk.“

„Pavouky a informátory má zřídkakdy někdo rád, můj pane. Jsem však věrným služebníkem říše.“

„A eunuchem. Na to nezapomínejme.“

„Já na to zapomínám zřídkakdy.“

„Lidé mi také často nadávají do polomužů, ale myslím, že bohové ke mně byli laskavější než k tobě. Jsem malý, mám pokřivené nohy a ženy se po mně nedívají s velkou touhou… Přesto jsem stále muž. Šae není první, která mne obšťastnila v posteli, a jednoho dne se možná ožením a zplodím syna. Pokud bohové budou laskaví, bude vypadat jako jeho strýc a přemýšlet jako jeho otec. Ty si takovou naději dělat nemůžeš. Kdo tě vykastroval, Varysi: kdy a proč? Co ve skutečnosti jsi?“

Eunuch se ani na chvíli nepřestal usmívat, ale jeho oči se zaleskly něčím, co nevypadalo jako smích. „Jsi laskavý, že se mne na to ptáš, můj pane, ale je to dlouhý a smutný příběh, a my jsme se sešli, abychom si spolu pohovořili o zradách.“ Vytáhl z rukávu své róby srolovaný pergamen. „Kapitán královské galéry Bílé srdce má v úmyslu za tři dny ode dneška tajně zvednout kotvy a odplout odsud k lordu Stannisovi.“

Tyrion si povzdechl. „Předpokládám, že tomu muži musíme uštědřit lekci, na kterou hned tak nezapomene?“

„Ser Jacelyn by mohl zařídit, aby zmizel, ale soud před králem by nám mohl pomoct zajistit nepolevující loajalitu jiných kapitánů.“

A také by mého královského synovce udržel zaměstnaným. „Jak pravíš. Vsaďte ho do žaláře, kde bude čekat na Joffreyovu spravedlnost.“

Varys si na pergamenu odškrtl jméno. „Ser Horas a ser Hobber Redwynovi podplatili strážného, aby je nazítří v noci nechal vyjít ven zadní bránou. Byly vykonány přípravy, aby odsud mohli odplout na pentoské galéře Měsíční běžec, přestrojení za veslaře.“

„Že bychom je u těch vesel nechali sedět několik let, abychom viděli, jak se jim to bude zamlouvat?“ Usmál se. „Ne, moje sestra by byla zarmoucená, kdyby přišla o tak vzácné hosty. Informuj sera Jacelyna. Zajměte toho muže, kterého podplatili, a vysvětlete mu, jaká je to čest sloužit jako bratr Noční hlídky. A nechte hlídat Měsíčního běžce, pro případ, že by Redwynové našli dalšího muže strádajícího nedostatkem mincí.“

„Jak si přeješ.“ Další odškrtnutá položka. „Tvůj muž Timett dnes večer zabil v hráčském doupěti ve Stříbrné ulici syna prodavače vína. Obvinil ho, že podvádí při hře v kostky.“

„Byla to pravda?“

„Och, nepochybně.“

„V tom případě čestní občané města dluží Timettovi dík. Postarám se o to, aby se mu dostalo poděkování od krále.“

Eunuch se nervózně zahihňal a odškrtl si další položku. „Také tu máme náhlou epidemii svatých mužů. Zdá se, že kometa zplodila celou řadu podivných kněží, kazatelů a proroků. Žebrají v krčmách a varných krámcích a každému, kdo se zastaví, aby jim naslouchal, předpovídají zkázu a zničení.“

Tyrion pokrčil rameny. „Blížíme se k roku tři sta od Aegonova vylodění. Předpokládám, že tohle se dalo jen očekávat. Ať si žvaní dál.“

„Zasévají v myslích lidu strach, můj pane.“

„Já myslel, že to je tvojí prací.“

Varys si zakryl ústa dlaní. „Jsi velmi krutý, když říkáš něco takového. Ještě jedna poslední věc. Lady Tanda včera večer pořádala malou hostinu. Přinesl jsem jídelní lístek a seznam hostí, aby ses na ně mohl podívat. Když bylo naléváno víno, lord Gyles vstal, aby zvedl pohár vína králi na zdraví a ser Balon Swan při té příležitosti poznamenal: ‚Na to bychom potřebovali tři poháry.‘ Mnozí se tomu smáli…“

Tyrion zvedl ruku. „To by stačilo. Ser Balon si jen zažertoval. Mě zrádcovské řeči pronášené u stolů nezajímají, lorde Varysi.“

„Jsi stejně moudrý, jako jsi laskavý, můj pane.“ Pergamen zmizel v eunuchově rukávu. „Oba máme hodně práce. Nyní tě opustím.“

Když se eunuch vzdálil, Tyrion tam ještě dlouho seděl, pozoroval plamen svíce a přemýšlel o tom, jak asi jeho sestra přijme zprávy o zmizení Janose Slynta. Říkal si, že tím nebude potěšena, ale nevěděl, co kromě rozezleného protestního dopisu lordu Tywinovi do Harrenova by s tím mohla udělat. Tyrion měl nyní městskou hlídku a kromě toho sto padesát ohnivých příslušníků klanů a narůstající počet žoldnéřů rekrutovaných Bronnem. Měl pocit, že je dobře chráněn.

Eddard Stark si nepochybně myslel totéž.

Když Tyrion odešel z Malé síně, Rudá bašta byla temná a tichá. Bronn na něho čekal v jeho soláru. „Co Slynt?“ zeptal se.

„Lord Janos s ranním přílivem vypluje ke Zdi, Varys mě ponechává ve víře, že jsem nahradil jednoho z Joffreyových mužů svým vlastním. Pravděpodobněji jsem nahradil Malíčkova muže Varysovým, ale nechme to být.“

„Měl bys vědět, že Timett zabil člověka –“

„Varys mi to řekl.“

Zdálo se, že žoldnéř tím není překvapen. „Ten blázen si myslel, že jednookého bude snadné podvést. Timett mu dýkou přibodl zápěstí ke stolu a holou rukou mu vyrval hrdlo. Má takový trik, že zatne prsty a –“

„Ušetři mne ponurých detailů, večeře mi dnes sedí v žaludku nějak bídně,“ zarazil ho Tyrion. „Jak pokračuje tvoje rekrutování?“

„Docela obstojně. Dnes jsem získal další tři muže.“

„Jak víš, které najmout?“

„Pořádně si je prohlédnu. Vyptávám se jich, abych se dozvěděl, kde dosud bojovali a jak dobře umějí lhát.“ Bronn se usmál. „A pak jim dám šanci zabít mě, zatímco já dělám to samé pro ně.“

„Zabil jsi už někoho?“

„Nikoho, koho bychom mohli potřebovat.“

„A co když některý z nich zabije tebe?“

„Pak to bude muž, kterého potřebuješ ty.“

Tyrion byl mírně opilý a velmi unavený. „Pověz mi, Bronne, kdybych ti řekl, abys zabil dítě, miminko, holčičku, ještě u prsu své matky… Udělal bys to? Bez jediné otázky?“

„Bez jediné otázky? Ne.“ Žoldák si zamnul palec o ukazovák. „Zeptal bych se, za kolik.“

Nač já bych potřeboval tvého Allara Deema, lorde Slynte? pomyslel si Tyrion. Mám stovku svých vlastních. Chtěl se dát do smíchu; chtěl plakat, a nejvíc ze všeho chtěl Šae.

ARYA

Cesta byla sotva něčím víc než jen dvěma kolejemi vyjetými skrze plevel. Dobrou věcí na tom byla skutečnost, že tam nebyl nikdo, kdo by ukazoval prstem a vysvětloval jim, kterým směrem mají jít. Lidský proud, který tekl dole na královské cestě, zde byl jen ubohým pramínkem.

Špatnou věcí na tom bylo to, že cesta se vlnila sem a tam jako had, propletená s ještě menšími pěšinkami, a někdy se zdálo, jako by zmizela úplně, jen aby se o půl ligy dál, když už dočista ztratili naději, objevila znovu. Arya to nesnášela. Krajina tam byla docela přívětivá, zvlněné kopečky a terasovitá pole střídající se s loukami, lesíky a malými údolíčky, kde se vísky tiskly blízko k mělkým potokům. Přesto byla cesta tak úzká a točitá, že jejich tempo bylo přímo šnečí.

To povozy je zpomalovaly, kodrcající kupředu s nápravami skřípajícími pod tíhou těžkého nákladu. Půltuctukrát denně museli zastavit, aby vyprostili kolo, které uvízlo v hluboké koleji, nebo zdvojnásobili spřežení, aby vůz mohl vyjet do příkrého svahu. Jednou, uprostřed hustého dubového háje, se doslova srazili se třemi muži přepravujícími na volském povoze palivové dříví, a neexistoval způsob, jak je objet. Neměli jinou možnost než čekat, dokud lesníci nevypřáhli svého vola, neprovedli ho skrze stromy, neotočili povoz, znovu vola nezapřáhli a nevydali se zpátky směrem, kterým přišli. Vůl byl dokonce ještě pomalejší než jejich povozy, takže toho dne stěží pokročili. Arya si nemohla pomoci, ale musela se neustále ohlížet přes rameno, zda je zlaté pláště nedohánějí. V noci se budila při sebemenším povyku a nesundávala ruku z jílce Jehly. Nikdy si teď nepostavili tábor, aniž by předem postavili hlídky, ale Arya jim nedůvěřovala, především sirotkům. Možná se jim dařilo přežívat v uličkách Králova přístaviště, ale tady venku byli ztracení. Když byla tichá jako stín, mohla se za měsíčního svitu potají proplížit kolem nich a vymočit se v lese, aniž ji někdo spatřil. Jednou, když měl hlídku Zelenoruký Lommy, vylezla na dub a pak se pohybovala ze stromu na strom, dokud nebyla přímo nad jeho hlavou, ale on to vůbec netušil. Mohla by na něho skočit, jenomže věděla, že by svým křikem probudil celý tábor, a Yoren by ji za to možná zbil.

Lommy a ostatní sirotci nyní k Býkovi vzhlíželi jako k někomu výjimečnému, protože královna chtěla jeho hlavu, třebaže by z ní nic neměla. „Nikdy jsem žádné královně nic neudělal,“ tvrdil nahněvaně. „Dělal jsem si svou práci, to bylo všechno. Měchy a kleště a přines a odnes. Měl jsem se stát zbrojířem, ale jednoho dne za mnou přišel mistr Mott a řekl, že se musím dát k Noční hlídce, a to je všechno, co vím.“ Pak začal znovu leštit svoji přilbici. Byla nádherná, kulatá a zaoblená, se štěrbinou hledí a dvěma velkými kovovými býčími rohy. Arya se dívala, jak kov leští hadříkem namočeným v oleji, až zářil tak jasně, že viděla plameny odrážející se od oceli. Ale nikdy ho neviděla, že by si ji nasadil na hlavu.

„Já bych se vsadil, že je bastardem toho zrádce,“ řekl Lommy jednoho večera tichým hlasem, aby ho Gendry neslyšel. „Vlčího lorda, toho, co mu usekli hlavu na schodech Baelorova septa.“

„To není pravda,“ prohlásila Arya. Můj otec měl jenom jednoho bastarda, a to je Jon. Odplížila se mezi stromy, v tu chvíli si přála, aby mohla osedlat svého koně a odjet domů. Měla dobrého koně, kaštanově hnědou klisnu s bílým pruhem na čele. A sama vždy byla dobrou jezdkyní. Mohla by odcválat pryč a už nikdy nevidět žádného z nich, pokud by si to nepřála. Jenomže neměla nikoho, kdo by pátral v krajině před ní, ani nikoho, kdo by jí kryl záda nebo stál na stráži, zatímco by spala, a až by ji zlaté pláště dostihly, byla by proti nim sama. Bezpečnější bylo zůstat s Yorenem a ostatními. „Nejsme daleko od Božího oka,“ řekl černý bratr jednoho rána. „Královská cesta nebude bezpečná, dokud nepřekročíme Trojzubec. Proto raději půjdeme kolem jezera po jeho západním břehu. Tam nás možná hledat nebudou.“ Na dalším místě, kde se křížily dvoje koleje, otočil povozy k západu.

Polnosti a sady zde ustupovaly lesu, vesnice a pevnůstky byly stále menší a vzdálenější od sebe, kopce vyšší a údolí hlubší. Jídlo se tam shánělo obtížně. Yoren nechal jejich povozy ve městě naložit nasolenými rybami, tvrdým chlebem, vepřovým sádlem, tuřínem, pytli fazolí a krup a koly žlutého sýra, ale to všechno již bylo snědeno. Protože byli nuceni žít z toho, co dávala krajina, Yoren se obrátil o pomoc ke Kossovi a Kurzovi, kteří byli uvězněni za pytláctví. Posílal je dopředu před kolonu, do lesů, a když nastal soumrak, vraceli se obtíženi vysokou zvěří, pověšenou mezi sebou na větvi nebo s hrozny křepelek visícími jim u pasu. Mladší chlapce posílal sbírat ostružiny podél cesty nebo šplhat přes ploty a plnit pytle jablky, pokud šli kolem nějakého sadu.

Arya byla zručným lezcem a rychlým sběračem a ráda chodívala na výpravy sama. Jednoho dne čistě náhodou narazila na králíka. Byl hnědý a vypasený, s dlouhýma ušima a roztomilým čumáčkem. Králíci umějí běhat rychleji než kočky, ale neumějí tak dobře lézt na stromy. Mávla po něm holí a popadla ho za uši. Yoren ho pak upekl na ohni, s houbami a divokou cibulí. Arya dostala celé stehno, protože to byla její kořist. Podělila se o ně s Gendrym. Ostatní dostali každý jen po lžíci, dokonce i ti tři v okovech. Jaqen H’ghar jí za maso zdvořile poděkoval a Kousač si s lačným pohledem olizoval mastnotu ze špinavých prstů, ale Rorge, ten bez nosu, se jen zasmál a řekl: „Takže teď tu máme lovce. Tupochksicht, Tupohlavec a ještě k tomu Králíkovrah.“

Před vsí jménem Bílý vřes je uprostřed kukuřičného pole obklíčili zemědělští dělníci a požadovali peníze za klasy, které si nasbírali, Yoren jim s pohledem upřeným na jejich kosy hodil pár měďáků. „Byly časy, kdy muže v černém hostili od Dorne až po Zimohrad, a dokonce i urození pánové si to považovali za čest, když je mohli ubytovat pod svými střechami,“ řekl s hořkostí. „A teď po nás takoví zbabělci, jako jste vy, chtějí tvrdě platit za kousek červavého jablka.“ Odplivl si. „To je sladká kukuřice, lepší než si takový smrdutý černý pták jako ty, zasluhuje,“ odpověděl jeden z nich neurvale. „A teď vypadni z našeho pole a ty zlodějíčky a vrahouny si vezmi s sebou, nebo vás nabodáme na kůly a necháme vás tu na poli odstrašovat další vrány.“

Za soumraku si kukuřici upekli, obracejíce klasy dlouhými, rozsochatými větvemi a snědli ji horkou rovnou z palic. Arya si říkala, že chutná báječně, ale Yoren jedl pln vzteku. Jako by nad ním visel mrak, stejně otrhaný a černý jako jeho plášť. Nepokojně rázoval kolem tábora a mumlal si něco pod fousy.

Příštího dne k nim přiběhl Koss, který se vrátil z pytlácké výpravy, aby Yorena upozornil na tábor před nimi. „Dvacet nebo třicet mužů, všichni v kroužkové zbroji a polopřilbách,“ řekl. „Někteří jsou ošklivě zranění a jeden podle nářku umírá. Právě proto, že dělal takový hluk, jsem se k nim mohl dostat tak blízko. Mají oštěpy a štíty, ale jenom jednoho koně, a ten je chromý. Podle pachu toho místa si myslím, že se tam zdržují už nějakou dobu.“

„Viděl jsi jejich praporec?“

„Skvrnitá stromová kočka, žlutočerná, na blátivě hnědém poli.“

Yoren si do úst vložil srolovaný kyselist a začal ho žvýkat. „Nevím, kdo to je,“ připustil. „Mohla by to být jedna strana a mohla by to být druhá. Pokud jsou v takovém stavu, jak říkáš, je možné, že by nám chtěli sebrat naše koně a osly, bez ohledu na to, kdo to je. Možná by si vzali víc než jen to. Myslím, že bychom je měli širokým obloukem obejít.“ Trvalo jim to celé míle a stálo je to přinejmenším dva dny času, ale starý muž tvrdil, že to je rozhodně menší cena. „Na Zdi budete mít času až až. Pravděpodobně po zbytek života. Podle mě nemá smysl pospíchat.“

Když se opět stočili k severu, Arya viděla stále víc a víc mužů střežících svá pole. Často stáli v tichosti vedle cesty a chladnýma očima pozorovali kohokoli, kdo procházel kolem nich. Jinde hlídkovali na koních, objížděli hranice svých polností se sekerami připevněnými k sedlům. Na jednom místě si všimla muže usazeného v mrtvém stromě, s lukem v ruce a toulcem šípů visícím na větvi vedle něho. V okamžiku, kdy je spatřil, založil si šíp k tětivě a nespustil z nich oči, dokud nebyl pryč poslední z jejich povozů. Yoren po celou tu dobu klel, „uvidíme, jak se mu to bude tam nahoře zamlouvat, až sem přijdou Jiní, aby si ho vzali. Potom bude křičet, aby ho Černá hlídka ochránila, to vám zaručuju.“

Příštího dne Dobber spatřil proti podvečerní obloze slabou rudou záři. „Buď se tahle cesta opět stočila jiným směrem, nebo slunce zapadá na severu.“

Yoren vyšel na pahorek, aby měl lepší výhled. „Oheň,“ prohlásil. Olízl si prst a nastavil ho proti větru. „Vítr by jej měl nést pryč od nás. Přesto budeme na stráži.“

A také byli. Když svět potemněl, oheň jako by se stával stále větším a jasnějším, až to vypadalo, jako by v plamenech byl celý sever. Čas od času dokonce cítili pach kouře, třebaže vítr vál směrem od nich a plameny se k nim nikdy nedostaly příliš blízko. Do svítání oheň vstřebal sám sebe, ale žádný z nich se té noci dobře nevyspal.

Bylo již poledne, když přišli na místo, kde stávala vesnice. Pole na míle kolem byla zuhelnatělou pustinou, domy zčernalými skořepinami. Na zemi ležely mrtvoly spálených a dobitých zvířat, obalené živoucími pokrývkami vran mrchožroutek, které divoce krákaly, když je vyrušili v hodování. Z nitra pevnůstky stále stoupal kouř. Její dřevěné palisády zdálky vypadaly silné, ale ukázalo se, že nebyly silné dost.

Arya, jedoucí před povozy na svém koni, viděla ohořelá těla nabodaná na zašpičatělých kůlech na vrcholech zdí, s rukama zvednutýma k obličejům, jako by se ti ubožáci chtěli chránit před plameny, které je strávily. V určité vzdálenosti od nich jim Yoren přikázal zastavit. Arye a ostatním chlapcům nařídil střežit povozy, zatímco sám se s Murchem a Kráječem pěšky vydal kupředu. Když vešli rozbořenou bránou dovnitř, zpoza zdí vylétlo hejno havranů a havrani v klecích v jejich povozech jim odpověděli hlasitým krá krá a divokým pokřikováním.

„Neměli bychom jít dovnitř za nimi?“ zeptala se Arya Gendryho, když Yoren a ostatní byli pryč už moc dlouho.

„Yoren řekl, abychom čekali.“ Gendryho hlas zněl podivně dutě. Když se Arya otočila, aby se na něho podívala, měl na hlavě svoji přilbici, lesklou ocel s velkými zatočenými rohy. Když se konečně vrátili, Yoren držel v náručí malé děvčátko a Murch a Kráječ nesli v nosítkách ze staré otrhané houně ženu. Dívence nemohly být víc než dva roky a bez ustání naříkala podivným přidušeným zvukem, jako by jí něco uvízlo v krku. Buď mluvit nemohla, nebo zapomněla, jak se to dělá. Ženina pravá ruka končila zakrváceným pahýlem v jejím lokti a zdálo se, že její oči nic nevidí. Mluvila, ale opakovala stále dokola jen jedno slovo. „Prosím,“ naříkala zas a znovu. „Prosím. Prosím.“ Rorgemu to připadalo legrační. Smál se skrze otvor ve svém obličeji, kde kdysi měl nos, a Kousač se po chvíli začal smát taky, dokud je Murch neproklel a neřekl jim, aby byli zticha.

Yoren jim nařídil uložit ženu v zadní části jednoho z povozů. „A pospěšte si s tím,“ řekl. „Jakmile se setmí, přijdou sem vlci a ještě horší věci.“

„Já mám strach,“ zamumlal Horký koláč, když viděl jednorukou ženu zmítající se v povoze.

„Já taky,“ připustila Arya.

Stiskl jí rameno. „Víš, Arry, ve skutečnosti jsem žádného kluka k smrti neukopal. Jenom jsem prodával koláče svojí mámy, to je všechno.“

Arya jela tak daleko před povozy, jak se odvažovala, jen aby neslyšela nářek malé holčičky ani ženino neutuchající šeptání. „Prosím.“ Vzpomněla si na příběh, který jí kdysi vypravovala Stará chůva, o muži uvězněném zlými obry v temném hradu. Byl velmi statečný a chytrý a podařilo se mu obry obelstít a uprchnout, jenomže se nestačil dostat dál než před jejich hrad a tam ho chytili Jiní a vypili jeho horkou rudou krev. Teď věděla, jak se asi musel cítit.

Jednoruká žena zemřela za soumraku. Gendry a Kráječ jí vykopali hrob na úbočí kopce pod smuteční vrbou. Když zafoukal vítr, Arye se zdálo, že slyší její dlouhé převislé větve šeptat: „Prosím. Prosím. Prosím.“ Cítila, jak se jí ježí krátké vlasy vzadu na krku, a téměř se od místa hrobu rozběhla pryč.

„Dnes večer nerozděláme oheň,“ řekl jim Yoren. Povečeřeli po hrsti planých ředkviček, které našel Koss, a po šálku suchých fazolí, které zapili vodou z blízkého potoka. Voda měla divnou chuť, Lommy jim řekl, že to je pachem těl hnijících někde výš proti proudu. Horký koláč ho za takové řečí chtěl udeřit, ale starý Reysen je od sebe odtrhl.

Arya se vody napila co nejvíc, jen aby měla něco v žaludku. Myslela si, že nebude moci usnout, ale kupodivu se jí to podařilo. Když se probudila, kolem panovala hrobová čerň a měchýř měla plný k prasknutí. Všude kolem ní se k sobe tiskli spáči zabalení v houních nebo pláštích. Arya nahmatala Jehlu, vstala, zaposlouchala se do noci. Slyšela tiché kroky mužů na stráži a nepokojné obracení spáčů, Rorgeho hlasité chrápání a podivný syčivý zvuk, který ve spaní vydával Kousač. Z povozu, kde seděl Yoren, který žvýkal kyselist a ostřil čepel své dýky, se ozývalo rytmické škrábání oceli o kámen.

Jedním z chlapců na hlídce byl Horký koláč. „Kam jdeš?“ zeptal se jí, když viděl, že Arya míří ke stromům.

Arya mávla rukou směrem k lesu.

„Ne, tam nesmíš,“ řekl Horký koláč. Nyní, když měl na opasku meč, byl odvážnější, dokonce i když to byl jen krátký meč a on ho držel jako řeznický sekáček. „Stařec říkal, že dnes v noci se máme držet pohromadě.“

„Potřebuju se vyčurat,“ vysvětlovala Arya.

„Klidně to udělej tady,“ řekl nesmlouvavě a ukázal na zem. „Nemůžeš vědět, co číhá tam venku, Arry. Před chvílí jsem slyšel vlky.“

Yorenovi by se nelíbilo, kdyby se s ním začala hádat. Snažila se tvářit vystrašeně. „Vlci? Opravdu?“

„Slyšel jsem je,“ ujišťoval ji.

„Myslím, že raději vůbec čurat nepůjdu.“ Vrátila se zpátky ke své houni a předstírala, že spí, dokud neuslyšela, jak se kroky Horkého koláče vzdalují. Pak se překulila a vyklouzla do lesa na druhou stranu od tábora, tichá jako stín. Na této straně také byli muži na stráži, ale Arya se jim bez problémů dokázala vyhnout. Jen pro jistotu šla dvakrát tak daleko, než chodívala obvykle. Když si byla jistá, že nikdo není nablízku, stáhla si kalhoty, dřepla si k zemi a vykonala potřebu.

Močila, kalhoty omotané kolem kotníků, když tu mezi stromy uslyšela šustot. Horký koláč, pomyslela si zděšeně, sledoval mě. Pak uviděla oči zářící ve tmě, jasné odraženým měsíčním světlem. Žaludek se jí stáhl. Sáhla po Jehle, ignorujíc skutečnost, že se pomočila, a začala oči počítat, dvoje, čtvery, osmery, dvanáctery, celou smečku…

Jeden z nich k ní přiťapkal zpod stromů. Zadíval se na ni a obnažil tesáky, jediné, na co v tom okamžiku dokázala myslet, bylo to, jak byla hloupá a jakou bude mít Horký koláč škodolibou radost, až tu ráno najdou její napolo sežranou mrtvolu. Jenomže vlk se otočil a odběhl zpátky do tmy a stejně rychle zmizely i ostatní oči. Celá rozechvělá si natáhla a zašněrovala kalhoty a spěšně se vydala za vzdáleným škrábavým zvukem zpátky do tábora a k Yorenovi. Celá rozechvělá se vyšplhala k němu do vozu. „Vlci,“ zašeptala ochraptělým hlasem. „V lese.“

„Jo. To je možné.“ Vůbec se na ni nepodíval.

„Vyděsili mě.“

„Opravdu?“ Odplivl si. „Já myslel, že ty a vaši máte vlky rádi.“

„Nymeria byla zlovlk.“ Arya se posadila a objala si kolena rukama. „To je něco jiného. Kromě toho, Nymeria je pryč. Jory a já jsme po ní tak dlouho házeli kameny, dokud neodběhla, jinak by ji královna dala zabít.“ Když o tom mluvila, bylo jí smutno. „Vsadím se, že kdyby tenkrát byla ve městě, nedovolila by jim setnout otci hlavu.“

„Osiřelý kluk žádné otce nemá,“ poznamenal Yoren, „nebo jsi na to zapomněl?“ Kyselist mu zbarvil sliny doruda, takže to vypadalo, jako by mu krvácela ústa. „Jediní vlci, kterých se máme co obávat, jsou ti, kteří na sobě nosí lidskou kůži, jako byli ti, co zničili tu vesnici.“

„Kéž bych tak byla doma,“ řekla žalostně. Tolik se snažila být statečná, divoká jako vlčice a vůbec, ale někdy měla pocit, jako by konec konců přece jen byla pouze malým děvčetem.

Černý bratr z žoku ve voze vyndal čerstvý kyselist a nacpal si ho do úst. „Možná jsem tě měl nechat tam, kde jsem tě našel, chlapče. Vás všechny. Mám dojem, že ve městě byste byli bezpečnější.“

„Mně je to jedno. Já chci domů.“

„Vodím muže na Zeď už bezmála třicet let.“ Na Yorenových rtech se jako bublinky rudé krve leskly sliny. „Po celou tu dobu jsem přišel jenom o tři. Starý muž zemřel na horečku, kluka z města kousl had, když šel na stranu, a jeden z nich se mě pokoušel zabít ve spánku a dostal za svoji snahu rudý úsměv.“ Přejel si dýkou po krku, aby jí to ukázal. „Tři za třicet let.“ Vyplivl starý kyselist. „Loď by teď možná byla bezpečnější. Byl bych sice bez šance, že se mi cestou podaří získat další muže, ale přesto… Chytrý člověk by se vydal po moři, jenomže já… Třicet let chodívám po téhle královské cestě.“ Zastrčil svoji dýku do pochvy. „Jdi spát, chlapče. Slyšíš?“

Snažila se o to. Jenomže když ležela pod tenkou houní, slyšela výt vlky… a ještě jiné zvuky, slabší, ne víc než šepot ve větru, které možná byly výkřiky.

DAVOS

Ranní vzduch byl chladný, prosycený kouřem hořících bohů. Hořeli už všichni, Panna a Matka, Válečník a Kovář, Stařena s jejíma perlovýma očima i Otec s pozlaceným vousem; ba dokonce Cizinec vyřezaný spíš do zvířecí než lidské podoby. Staré dřevo a nesčetné vrstvy barev a laku se vznítily divokým, hladovým plamenem. Horko stoupalo v chvějících se vlnách skrze chladný vzduch; chrliče a kamenní draci na hradbách jako by se v něm rozplývaly, jako by je Davos pozoroval skrze závoj slz. Nebo jako by se některé z těch zvířat chvělo, hýbalo…

„Dělají zlou věc,“ prohlásil Allard, třebaže měl alespoň tolik rozumu, že mluvil tiše. Dale zabručel na souhlas.

„Buďte zticha,“ napomenul je Davos. „Nezapomeňte, kde jste.“ Jeho synové byli dobří muži, ale mladí, a Allard především byl nerozvážný. Kdybych byl zůstal pašerákem, Allard by skončil na Zdi. Stannis ho takového konce ušetřil, za což mu musím být vděčný…

K bránám hradu přišly celé stovky lidí, aby se staly svědky upálení Sedmi. Zápach ve vzduchu byl strašlivý. Dokonce i pro vojáky bylo obtížné necítit se nepříjemně při takové urážce bohů, které většina z nich vyznávala po celý svůj život.

Rudá žena třikrát obešla kolem ohně, jednou se pomodlila v řeči Ašaje, podruhé ve vznešené valyrijštiné a potřetí ve společném jazyce. Davos rozuměl jen tomu poslednímu. „R’hllore, sestup k nám v naší temnotě,“ vzývala ho. „Pane světla, nabízíme ti tyto falešné bohy, těchto sedm, kteří jsou jedním, a ten je nepřítelem. Vezmi si je a sešli na nás svoje světlo, protože noc je temná a plná hrůz.“ Královna Selyse po ní slova opakovala. Stannis vedle ní lhostejně přihlížel, s čelistí tvrdou jako kámen pod černomodrým stínem svého nakrátko zastřiženého vousu. Oblékl se honosněji, než měl ve zvyku, jako by šel do septa.

Septum v Dračím kameni bylo místem, kde Aegon Dobyvatel poklekl, aby se pomodlil v noci před vyplutím. Ani to je nezachránilo před královninými muži. Převrhli oltáře, skáceli sochy a vykládané sklo porozbíjeli válečnými kladivy. Septon Barre je mohl jen proklínat, ale ser Hubard Rambton odvedl do septa tři syny, aby svoje bohy bránili. Rambtonovi zabili čtyři z královniných mužů, než je vojáci v přesile porazili. Poté Guncer Sunglass, nejmírnější a nejpobožnější z lordů, Stannisovi řekl, že mu již déle nemůže sloužit. Nyní se se septonem a přeživšími syny sera Hubarda dělil o těsnou celu. Ostatní lordi si z toho pohotově vzali ponaučení.

Bohové pro pašeráka Davose nikdy moc neznamenali, třebaže jako o většině mužů o něm bylo známo, že před bitvou přináší oběti Válečníkovi, před spuštěním lodi na vodu Kováři, a také Matce, kdykoli jeho žena otěhotněla. Bylo mu z toho zle, když viděl, jak je pálí, a nebylo to jen kouřem.

Mistr Cressen by tomu učinil přítrž. Starý muž vyzval Pána světla a byl za svou bezbožnost sražen k zemi, jak alespoň klepny povídaly jedna druhé. Davos znal pravdu. Viděl, jak mistr něco hodil do poháru s vínem. Jed. Co jiného by to mohlo být? Vypil pohár smrti, aby Stannise osvobodil od Melisandry, ale ji její bůh ochránil. S radostí by tu rudou ženu zabil sám, ale jakou šanci by měl on tam, kde selhal mistr z Citadely? Byl jen povýšeným pašerákem, Davosem z Blešího zadku, Cibulovým rytířem.

Hořící bohové vrhali pěkné světlo, odění v róbách z mihotajících se plamenů, rudých, oranžových a žlutých. Septon Barre Davosovi kdysi řekl, že byli vyřezáni ze stěžňů lodí, které přepravily první Targaryeny z Valyrie. Během staletí byli natíráni a znovu přemalováváni, pozlacováni, postříbřováni, vykládáni drahými kameny. „Jejich krása je učiní tím víc potěšujícími pro R’hllora,“ prohlásila Melisandra, když Stannisovi řekla, aby je nechal skácet a vyvléci ven před brány hradu.

Panna ležela napříč přes Válečníka, s rukama doširoka roztaženýma, jako by ho chtěla obejmout. Matka, které plameny již téměř začaly olizovat obličej, vypadala, jako by se chvěla. Do srdce měla vražený dlouhý meč, jehož kožený jílec byl živým ohněm. Otec byl na samém spodku a první chytil plamenem. Davos se díval, jak se ruka Cizince kroutí a svíjí, jak prsty jeden po druhém černají a odpadávají, proměněné ve žhnoucí uhlíky. Lord Celtigar opodál křečovitě kašlal a zakrýval svůj vrásčitý obličej do čtverce lněného plátna vyšívaného rudými kraby. Muži z Myru spolu žertovali, užívali si tepla ohně, ale mladý lord Bar Emmon byl bledý jako stěna a lord Velaryon pozoroval spíš krále než plameny.

Davos by dal hodně za to, aby se dozvěděl, co si ten muž myslí, ale lidé jako Velaryon by se mu nikdy nesvěřili. Pán přílivů byl krví prastaré Valyrie a jeho rod dvakrát poskytl nevěstu pro targaryenské prince, zatímco Davos Mořský páchl rybami a cibulí. Stejně se k němu chovali i ostatní lordové. Nemohl důvěřovat žádnému z nich a oni by ho také nevzali mezi sebe při svých tajných poradách. Opovrhovali i jeho syny. Moji synové se však při turnajích utkají s jejich a jednoho dne se jejich krev zasnoubí s mojí. Časem bude moje malá černá loď letět stejně vysoko jako Velaryonův mořský koník a Celtigarovi rudí krabi.

Pokud ovšem Stannis získá svůj trůn. Jestliže prohraje…

Za všechno, čím jsem, vděčím jemu. Stannis ho pozvedl k rytířství. To on mu dal čestné místo u svého stolu, válečnou galéru, na které se nyní plavil, místo pašerácké malé plachetnice. Dale a Allard také byli kapitány galér, Maric byl velitelem veslařů na Zuřivosti, Matthos sloužil se svým otcem na Černé Beth a z Devana král udělal panoše. Jednoho dne bude pasován na rytíře a jeho dva malí chlapci také. Marya byla kapitánkou malé pevnosti na Mysu hněvu, se služebnictvem, které jí říkalo moje paní, a Davos mohl vyjíždět na lov do svých vlastních lesů. To vše dostal od Stannise Baratheona za pár článků na prstech. Bylo to spravedlivé, co mi udělal. Po celý život jsem královými zákony opovrhoval. Až teprve Stannis si zasloužil moji věrnost. Davos se dotkl malého váčku, který nosil na kožené tkanici kolem krku. Jeho prsty mu přinášely štěstí a on teď štěstí potřeboval. Tak jako my všichni a lord Stannis především.

Bledé plameny šlehaly do šedivé oblohy. Z ohně stoupal temný sloupec kouře, kroutící se a svíjející. Když jej vítr zavál jejich směrem, muži mrkali, slzeli a mnuli si oči, Allard odvrátil hlavu, kašlal a nadával. Příchuť věcí, které přijdou, pomyslel si Davos. Mnoho toho shoří, než tahle válka bude vyhrána.

Melisandra byla oděna celá v šarlatovém saténu a krvavě rudém sametu a oči měla stejně červené jako rubín, který se jí blýskal na krku, jako by také hořel. „Ve starých knihách Ašaje stojí psáno, že po dlouhém létu přijde den, kdy hvězdy budou krvácet a na svět ztěžka dolehne chladný dech temnoty. V tuto obávanou hodinu Válečník vytáhne z plamene hořící meč. Ten meč bude Světlonošem, Rudým mečem hrdinů a tím, kdo ho bude třímat v ruce, bude Azor Ahai, a temnota před ním uprchne.“ Pozvedla hlas, aby se nesl až ke shromážděné armádě. „Azore Ahai, R’hllorem milovaný! Válečníku světla, Synu ohně! Pojď sem, tvůj meč na tebe čeká! Pojď sem a vezmi ho do ruky!“

Stannis Baratheon vykročil kupředu jako voják pochodující do bitvy. Jeho panoši pospíchali za ním, aby mu pomohli, Davos se díval, jak jeho syn Devan natáhl králi na pravou ruku dlouhou vatovanou rukavici. Chlapec na sobě měl krémově zbarvený kabátec se žhnoucím srdcem vyšitým na hrudi, Bryen Farring, který Jeho Výsosti uvázal kolem krku tuhý kožený plášť, byl podobně oděný. Kdesi za sebou Davos slyšel slabé zvonění a řinčení kravských zvonců. „Tam pod mořem kouř stoupá v bublinách a plameny hoří zeleně, modře a černě,“ zpíval kdesi Strakoš. „Já to vím, já to vím, achich ouvej.“

Král se se zaťatými zuby vrhl do ohně, s koženým pláštěm zvednutým před sebou na ochranu proti žáru. Šel přímo k Matce, rukou v rukavici popadl meč a jediným prudkým trhnutím ho vyprostil z hořícího dřeva. Pak zamířil zpět, s mečem zvednutým do výše. Kolem třešňově rudé oceli se svíjely nefritově zelené plameny. Ke králi se přiřítili strážní, aby uhasili uhlíky, které ulpěly na králově oblečení.

„Meč ohně!“ vykřikla královna Selyse. Ser Axell Florent a další královnini muži se k jejímu výkřiku přidali. „Meč ohně! Hoří! Hoří! Meč ohně!“ Melisandra zvedla ruce nad hlavu. „Popatřte! Bylo přislíbeno znamení a nyní ho vidíme. Popatřte Světlonoš! Azor Ahai opět přišel! Všichni pozdravte Válečníka světla! Všichni provolávejte slávu Synovi ohně!“

V odpověď se ozvala nesouvislá vlna výkřiků, právě v okamžiku, kdy Stannisova rukavice začala doutnat. Král s klením vrazil hrot meče do vlhké zeminy a začal rukou bít o svoje stehno.

„Pane, sešli nám svoje světlo!“ zvolala Melisandra.

„Protože noc je temná a plná hrůz,“ odpověděla Selyse a její muži. Mám taky říkat ta slova? divil se Davos v duchu. Dlužím Stannisovi i tohle? Je ten ohnivý bůh skutečně jeho? Jeho zkrácené prsty se zachvěly.

Stannis si rukavici stáhl z ruky a nechal ji spadnout na zem. Bohové na hranici již byli stěží rozpoznatelní. Kováři ve výbuchu popela a žhavých uhlíků odpadla hlava. Melisandra zpívala v jazyce Ašaje, její hlas se zvedal a klesal jako mořské přílivy. Stannis si odvázal svůj sežehlý kožený plášť a v tichosti naslouchal. Vražený do země, Světlonoš stále rudě žhnul, ale plameny, kterými byl meč předtím obalený, pozvolna skomíraly a uhasínaly.

Než píseň skončila, z bohů zbyly jen uhlíky a králova trpělivost vypršela. Vzal královnu za loket a odvedl ji zpátky do hradu, ponechávaje Světlonoš tam, kde ho zabodl. Rudá žena ještě chvíli zůstala, aby dohlédla na to, jak Devan společně s Bryenem Farringem poklekli a zabalili ohořelý a zčernalý meč do králova koženého pláště. Rudý meč hrdinů vypadá pěkně zuboženě, pomyslel si Davos.

Pár lordů se ještě zdrželo a nyní spolu tichými hlasy rozmlouvali na závětrné straně ohně. Když uviděli Davose, jak se dívá jejich směrem, zmlkli. Kdyby Stannis padl, šmahem by mne zavrhli. Ani se nemohl počítat mezi jednoho z královniných mužů, tu skupinu ambiciózních rytířů a menších lordů, kteří se odevzdali Pánovi světla, a tím získali přízeň a ochrannou ruku lady – ne, královny, na to nezapomínej! – Selyse.

Než Melisandra a panoši se vzácným mečem odešli, oheň začal skomírat. Davos a jeho synové se připojili k davu, který zamířil na pobřeží a k čekajícím lodím. „Devan si vedl dobře,“ poznamenal cestou. „Ano, přinesl tu rukavici, aniž ji upustil,“ přitakal Dale.

Allard přikývl. „Ten znak na Devanově kabátci, ohnivé srdce, co to bylo? V erbu Baratheonů je přece korunovaný jelen.“

„Lord si může vybrat víc než jeden znak,“ odpověděl Davos.

Dale se usmál. „Třebas černou loď a cibuli, je to tak, otče?“

Allard kopl do kamene. „Naši cibuli ať vezmou Jiní… i to žhnoucí srdce. Nebylo moudré spálit Sedm.“

„Kdy ses stal tak zbožným?“ zajímal se Davos. „Co ví syn pašeráka o konání bohů?“

„Jsem synem rytíře, otče. Pokud na to zapomínáš ty, jak si to mají pamatovat oni?“

„Rytířův syn, ale ne rytíř,“ řekl Davos. „Ani se jím nestaneš, pokud se budeš plést do záležitostí, do kterých ti nic není. Stannis je naším právoplatným králem a nám nepřísluší pochybovat o něm a jeho rozhodnutích. Plavíme se na jeho lodích a konáme, co poroučí. To je všechno.“

„Když už mluvíme o lodích,“ ozval se Dale, „nelíbí se mi sudy na vodu, které mi dali na Přízrak. Zelená borovice. Voda se při plavbě na jakoukoli vzdálenost zkazí.“

„Já na Lady Maryu dostal to samé,“ přidal se Allard. „Královnini muži si všechno vyzrálé dřevo zabrali pro sebe.“

„Promluvím si o tom s králem,“ ujistil je Davos. Ať si to Stannis raději vyslechne od něho než od Allarda. Jeho synové byli dobří bojovníci a ještě lepší námořníci, ale nevěděli, jak mluvit s urozenými pány. Narodili se jako muži nízkého původu, stejně jako já, ale neradi na to vzpomínají. Když se podívají na naši zástavu jediné, co vidí, je vysoká černá loď plující ve větru. Před cibulí zavírají oči.

Přístav byl tak zaplněný, jak jej Davos neviděl nikdy předtím. Každý dok se hemžil námořníky nakládajícími zásoby a každý hostinec byl přeplněný vojáky hrajícími kostky, popíjejícími nebo hledajícími nevěstku, což bylo marné úsilí, protože Stannis na ostrově žádné nepovolil. U břehu kotvily lodě; válečné galéry a rybářské lodě, bachraté karaky a kogy se silnými dny. Nejlepší místa v přístavišti byla zabrána největšími loděmi: Stannisova vlajková loď Zuřivost se pohupovala mezi Lordem Steffonem a Mořským jelenem, stříbrotrupou Pýchou moří lorda Velaryona a jejími třemi sestrami, vyšňořeným Rudým klepetem lorda Celtigara, těžkopádným Mečounem s jeho dlouhým železným bodcem. O kus dál na moři kotvila velká Valyrijka Salladhora Saana, obklopená pruhovanými trupy dvou tuctů menších lysenských galér.

Na konci kamenného mola, kde se Černá Beth, Přízrak a Lady Marya dělily o místo s půltuctem dalších galér o stovce vesel nebo méně, se krčila malá, větrem ošlehávaná hospoda. Davos měl žízeň. Rozloučil se se svými syny a obrátil své kroky k hostinci. Před vchodem dřepěl po pás vysoký chrlič, tak ohlodaný deštěm a solí, že jeho rysy byly dávno vymazané. On a Davos však byli starými přáteli. Než Davos vešel do hostince, pohladil jeho kamennou hlavu. „Pro štěstí,“ zamumlal.

Na zadním konci hlučného šenku seděl Salladhor Saan, který pojídal hrozny z kamenné mísy. Když spatřil Davose, pokynul mu, aby šel k němu. „Pane rytíři, pojď se posadit sem ke mně. Vezmi si hrozen, vezmi si dva. Jsou báječně sladké.“ Lyseňan byl štíhlý, usměvavý muž, jehož okázalost byla známá na obou stranách úzkého moře. Dnes měl na sobě lesklý plášť ze stříbrné látky, se splývavými rukávy tak dlouhými, že jejich konce mu spadaly až na podlahu. Knoflíky měl z nefritu a byly vyřezané do tvaru opic a na kadeřích bílých vlasů mu seděla elegantní zelená čapka ozdobená vějířkem pávích per.

Davos si mezi stoly protlačil cestu k židli. Ve dnech předtím, než se stal rytířem, od Salladhora Saana často kupoval zboží. Lyseňan sám byl pašerákem, jakož i obchodníkem, bankéřem, notoricky známým pirátem, samozvaným princem úzkého moře. Když pirát dostatečné zbohatne, udělají z něho prince. Právě Davos vykonal cestu do Lysu, aby ho naverboval do Stannisových služeb.

„Ty ses nebyl podívat, jak pálili bohy, můj pane?“ zeptal se ho.

„Rudí knězi mají v Lysu velký chrám. Každou chvíli pálí to či ono a volají přitom k tomu svému R’hllorovi. Mě ty jejich ohně nudí. Za chvíli začnou nudit také krále Stannise, jak alespoň doufám.“ Zdálo se, že mu naprosto nezáleží na tom, že by ho někdo mohl slyšet. Dál jedl svoje hrozny, vyplivoval jadérka na rty a prstem je odcvrnkával pryč. „Včera připlul můj Pták tisíce barev, dobrý pane. Není to válečná loď, ale obchodní a zastavila se v Králově přístavišti. Jsi si jistý, že si nedáš hrozen? Říká se, že v tom městě hladovějí děti.“ Zamával Davosovi hroznem před očima a usmál se.

„Já potřebuju pivo a čerstvé zprávy.“

„Lidé Západozemí stále jen někam pospíchají,“ posteskl si Salladhor Saan. „Co je na tom dobrého, ptám se tě? Kdo pospíchá životem, žene se do hrobu.“ Říhl si. „Pán Casterlyovy skály poslal do Králova přístaviště toho svého zakrslého syna. Možná doufá, že jeho ošklivý obličej odradí útočníky, co? Nebo že se uřehtáme k smrti, až se Skřet objeví na hradbách. Kdo ví? Trpaslík vyhodil toho náfuku, co velel zlatým plášťům, a dosadil na jeho místo rytíře s železnou rukou.“ Utrhl si kuličku vína a zmáčkl ji mezi palcem a ukazovákem, dokud nepraskla. Mezi prsty mu stékala šťáva.

Cestu k jejich stolu si protlačila hostinská děvečka, pleskající po rukou, které se k ní natahovaly, když je míjela. Davos si objednal korbel piva, otočil se zpátky k Saanovi a zeptal se ho: „Jak je město bráněno?“

Saan pokrčil rameny. „Jeho hradby jsou vysoké a silné, ale kdo bude na nich? Och, ano, budují praky a katapulty, ale mužů ve zlatých pláštích je příliš málo a jsou nezkušení, ale jiné nemají. Rychlý útok, jako jestřáb vrhající se z výše na zajíce, a to velké město bude naše. Dej nám dobrý vítr, abychom mohli napnout plachty, a tvůj král může zítra večer sedět na Železném trůně. Trpaslíka bychom mohli obléknout do šaškovského hávu a pošimrat ty jeho malé tvářičky hroty našich oštěpů, abychom ho přiměli tančit pro nás, a možná mne tvůj dobrý král poctí darem v podobě královny Cersei, aby mi zahřála postel alespoň na jednu noc. Jsem už příliš dlouho pryč od svých manželek, když jsem v jeho službách.“

„Piráte,“ řekl Davos, „ty žádné manželky nemáš, jenom konkubíny, a jsi dobře placen za každý den a každou loď.“

„Jenom sliby,“ namítl Salladhor Saan. „Dobrý pane, já toužím po zlatě, ne po slovech na papíře.“ Hodil si do úst další zrnko vína.

„Svoje zlato dostaneš, až se zmocníme pokladnice v Králově přístavišti. Žádný muž v Sedmi královstvích není čestnější než Stannis Baratheon. Ten svoje slovo dodrží.“ Dokonce i ve chvíli, kdy to říkal, pomyslel si, s tím světem to jde z kopce, když pašeráci nízkého původu musí obhajovat čest králů.

„Sliby, chyby. Já říkám, pojďme na to. Dokonce ani tyto hrozny by nemohly být zralejší než to město, můj starý příteli.“

Děvečka se vrátila s pivem. Davos jí dal měďák. „Možná bychom se mohli zmocnit Králova přístaviště, jak pravíš,“ řekl, když zvedl korbel, „ale jak dlouho bychom ho byli schopni udržet? Je známo, že Tywin Lannister je v Harrenově s velkou armádou, a lord Renly…“

„Ach, ano, mladší bratr,“ řekl Salladhor Saan. „Tahle část není moc dobrá, můj příteli. Král Renly se dal na pochod. Ne, tady je to lord Renly, omlouvám se. Tolik králů, můj jazyk už je z toho slova unavený. Bratr Renly vyjel z Vysoké zahrady se svou sličnou mladou královnou, svými květinovými lordy, zářícími rytíři a mocnou armádou pěšáků. Pochoduje po té vaší růžové cestě ke stejnému velkému městu, o kterém jsme před chvílí mluvili.“

„On s sebou vzal svoji nevěstu!“

Saan pokrčil rameny. „Neřekl mi proč. Možná je mu proti mysli opustit teplý pelíšek mezi jejími stehny, byť jen na noc. Nebo si je možná až příliš jistý svým vítězstvím.“

„Tohle musíme říct Jeho Výsosti.“

„Už jsem to zařídil, dobrý pane. I když se král mračí pokaždé, když mne vidí, takže před něj předstupuju celý rozechvělý. Myslíš, že bych se mu zamlouval víc, kdybych nosil žíněnou košili a nikdy se neusmíval? Nu, jenomže já něco takového neudělám. Jsem čestný muž, a tak mne musí strpět v hedvábí a aksamitu. Jinak se svými loďmi odpluju tam, kde mne mají raději. Ten meč nebyl Světlonoš, můj příteli.“

Náhlá změna tématu Davosovi přivodila nepříjemný pocit. „Meč?“

„Ano, meč vytažený z ohně. Lidé mi toho díky mému příjemnému úsměvu hodně napovídají. Jak by Stannisovi mohl posloužit ohořelý meč?“

„Hořící meč,“ opravil ho Davos.

„Ohořelý,“ trval na svém Salladhor Saan, „a buď tomu rád, můj příteli. Znáš příběh o kování Světlonoše? Já ti ho povím. Bylo to v čase, kdy na svět ztěžka doléhala temnota. Aby se jí mohl postavit, hrdina potřeboval hrdinský meč, takový, jaký ještě nikdy nikdo neviděl. A tak po třicet dní a třicet nocí Azor Ahai beze spánku pracoval v chrámu, kul čepel v posvěceném ohni. Nažhavit, bušit a přeložit, nažhavit, bušit a přeložit, och ano, dokud meč nebyl hotov. Jenomže když ho ponořil do vody, aby se ocel zakalila, praskl mu.

Protože to byl hrdina, neslušelo se, aby pokrčil rameny a šel pátrat po hroznech tak výborných, jako jsou tyto, a tak začal meč kout znovu. Podruhé mu to trvalo padesát dní a padesát nocí a nový meč vypadal ještě nádhernějí než ten první. Azor Ahai chytil lva, aby ocel zakalil tím, že ho zvířeti prožene srdcem, ale ocel znovu pukla a roztříštila se. Velké bylo jeho bědování a velký byl jeho zármutek, protože věděl, co musí udělat.

Sto dní a sto nocí pracoval na třetí čepeli, a když bíle žhnula v posvěcených plamenech, zavolal svoji ženu. ‚Nisso Nisso‘ řekl jí, protože tak se jmenovala, ‚obnaž hruď a pomni, že tě miluju nejvíc ze všech na tomto světě.‘ Udělala to, i když nechápu proč, a Azor Azai vrazil kouřící čepel do jejího živoucího srdce. Praví se, že její výkřik bolesti a následné extáze zanechal prasklinu na tváři měsíce, ale její krev a její duše a její síla a její odvaha přešly do oceli. Takový je příběh o kování Světlonoše, Rudého meče hrdinů.

Chápeš, co tím chci říct? Buď rád, že Jeho Výsost vytáhla z ohně jen ohořelý meč. Příliš mnoho světla ti může poškodit zrak, příteli, a oheň hoří.“ Salladhor Saan dojedl poslední hrozen a stiskl rty k sobě. „Kdy nám král podle tebe nařídí vyplout, dobrý pane?“

„Domnívám se, že brzy,“ odpověděl Davos, „pokud si to bude přát jeho bůh.“

„Jeho bůh, příteli? Ne tvůj? Kde je bůh sera Davose Mořského, rytíře cibulové lodi?“

Davos se napil piva, aby získal chvíli k přemýšlení. Hostinec je plný lidí a ty nejsi Salladhor Saan, připomněl si v duchu. Dávej si pozor, jak odpovíš. „Mým bohem je král Stannis. Stvořil mne a požehnal mi svojí důvěrou.“

„To si budu pamatovat.“ Salladhor Saan vstal. „Omlouvám se. Po těch hroznech jsem vyhládl a na mé Valyryce mě čeká večeře. Sekané jehněčí s pepřem a pečení racci nadívaní houbami, fenyklem a cibulí. Brzy spolu budeme jíst v Králově přístavišti, co? Budeme hodovat v Rudé baště, zatímco Skřet nám bude zpívat písničky k obveselení. Až budeš mluvit s králem Stannisem, nezapomeň se mu zmínit o tom, že než měsíc znovu ztmavne, budu u něho mít dalších třicet tisíc dragonů. Měl ty bohy dát mně. Byli příliš krásní, než aby je spálili, a v Pentosu nebo Myru bych za ně dostal spoustu peněz. Nu, pokud mi na jednu noc dá královnu Cersei, odpustím mu to.“ Lyseňan poplácal Davose po zádech a pyšně prošel hostincem ke dveřím, jako by byl jeho majitelem.

Ser Davos Mořský ještě hodnou chvíli seděl nad svým korbelem a přemýšlel. Před rokem, když král Robert pořádal turnaj při příležitosti dne jména prince Joffreyho, byl se Stannisem v Králově přístavišti. Dobře si pamatoval rudého kněze Thorose z Myru a jeho plamenný meč, kterým kolem sebe mával při pranici. Na toho muže byl úchvatný pohled. Kolem těla mu vlála rudá róba, zatímco čepel jeho meče olizovaly světle zelené plameny, ale všichni věděli, že ve skutečnosti o žádné kouzlo nejde, a nakonec oheň odumřel a Bronzový Yohn Royce ho srazil k zemi obyčejným palcátem.

Skutečný hořící meč, to by bylo něco jiného. Nebylo by špatné mít ho. Ovšem za takovou cenu… Když si vzpomněl na Nissu Nissu, představil si v duchu svou vlastní Maryu, dobrosrdečnou otylou ženu s mohutnými ovislými prsy a laskavým úsměvem, tu nejlepší ženu na světě. Když se pokoušel představit si sám sebe, jak jí vráží meč do srdce, zachvěl se. Já nejsem tvor ze stejné látky jako hrdinové, usoudil. Pokud to byla cena za kouzelný meč, byla mnohem vyšší, než by byl ochoten zaplatit.

Dopil svoje pivo, odstrčil korbel a vyšel z hostince. Cestou ven znovu pohladil po hlavě kamenný chrlič a zamumlal: „Hodně štěstí.“ Všichni je budou potřebovat.

Bylo již po setmění, když na nábřeží k Černé Beth přišel Devan a vedl za sebou sněhobílého oře. „Můj otče,“ oznámil, „Jeho Výsost ti poroučí, abys ho navštívil v Síni Malovaného stolu. Máš přijet na koni a máš se dostavit neprodleně.“

Bylo dobré vidět Devana tak nádherného v oděvu panoše, ale z toho předvolání neměl Davos příjemný pocit. Přikáže nám vyplout? divil se. Salladhor Saan nebyl jediným kapitánem, který si myslel, že Královo přístaviště je zralé k útoku, ale pašerák se musí učit opatrnosti. Na vítězství nemáme naději. Totéž jsem řekl mistru Cressenovi v den, kdy jsem se vrátil do Dračího kamene, a od té doby se nic nezměnilo. Je nás příliš málo a nepřátel příliš mnoho. Jestli ponoříme svá vesla, zemřeme. Přesto vysedl na koně.

Když Davos přišel ke Kamennému bubnu, z věže právě vycházel hlouček urozených rytířů a významných vazalů. Jak lord Celtigar, tak lord Velaryon ho pozdravili strohým pokývnutím hlavy a šli dál, zatímco ostatní ho naprosto ignorovali, kromě sera Axella Florenta, který se s ním zastavil na kus řeči.

Strýc královny Selyse byl statným mužem se silnýma rukama a nohama do O. Měl odstávající uši Florentů, dokonce ještě větší než jeho neteř. Drsné chlupy, které mu z nich vyrůstaly, mu neznemožňovaly slyšet většinu toho, co se dělo v hradu. Ser Axell deset let sloužil jako kastelán Dračího kamene, zatímco Stannis zasedal v Robertově radě v Králově přístavišti, ale nyní byl jedním z nejzanícenějších královniných mužů. „Sere Davosi, jako vždy jsem rád, že tě vidím,“ řekl.

„Já též, můj pane.“

„Všiml jsem si tě také dnešního rána. Falešní bohové shořeli veselým ohněm, nemyslíš?“

„Hořeli jasně.“ Davos tomu muži nedůvěřoval, protože byl až příliš zdvořilý a úlisný. Rod Florentů se přihlásil k Renlymu.

„Lady Melisandra říká, že R’hllor někdy umožňuje svým věrným služebníkům zahlédnout v plamenech budoucnost. Když jsem dnes ráno hleděl do plamenů, zdálo se mi, že v nich vidím tucet krásných tanečnic, panen oděných ve žlutém hedvábí, otáčejících se a kroužících před velkým králem. Myslím, že to byla opravdová vize, pane. Záblesk slávy, která Jeho Výsost čeká, až se zmocníme Králova přístaviště a trůnu, který mu po právu náleží.“

Stannis nemá žádné tanečky v oblibě, pomyslel si Davos, ale neodvažoval se urazit královnina strýce. „Já jsem viděl jenom oheň,“ řekl, „a z kouře mi slzely oči. Musíš mne omluvit, sere, král mne očekává.“ Protlačil se kolem něho a v duchu se divil, proč se ser Axell vůbec obtěžoval. Je to královnin muž, zatímco já jsem králův. Stannis seděl u Malovaného stolu s mistrem Pylosem za zády a neuspořádanou hromadou papírů před sebou. „Sere,“ řekl král, když Davos vstoupil, „pojď se podívat na tento list.“

Poslušně si vybral jeden z papírů. „Vypadá docela pěkně, Tvoje Výsosti, ale obávám se, že neumím číst.“ Davos se stejně dobře jako kterýkoli jiný kapitán vyznal v mapách a námořních tabulkách, ale dopisy a jiné písemnosti byly nad jeho schopnosti. Můj Devan se však písmena naučil a malý Steffon a Stannis také.

„Zapomněl jsem.“ Mezi královým obočím se objevila rýha podráždění. „Pylosi, přečti mu to.“

„Tvoje Výsosti.“ Mistr vzal jeden z pergamenů a odkašlal si. „Všichni lidé mne znají jako zákonitého syna Steffona Baratheona, lorda Bouřlivého konce, a jeho manželky, lady Cassany z rodu Estermontů. Prohlašuji na čest svého rodu, že můj milovaný bratr Robert, náš zesnulý král, nezanechal žádného skutečného dědice, který by pocházel z jeho krve. Chlapec Joffrey, chlapec Tommen a děvče Myrcella se narodili z krvesmilstva mezi Cersei Lannister a jejím bratrem Jaimem Králokatem. Podle zákona rodu a krve dnešního dne vyhlašuji svůj právoplatný nárok na Železný trůn Sedmi království Západozemí. Nechť se ke mně přidají všichni čestní lidé. Vykonáno ve světle Pána, pod znakem a pečetí Stannise z rodu Baratheonů, prvního svého jména, krále Andalů, Rhoynů a Prvních lidí, pána Sedmi království.“ Když jej Pylos pokládal zpět, pergamen tiše zašustil.

„Přepiš to na ser Jaime Králokat,“ řekl Stannis zamračeně. „Jakýkoli ten muž je, stále je rytířem. Také nevím, proč bychom Roberta měli nazývat mým milovaným bratrem. Nemiloval mne víc, než musel, a já jeho taky ne.“

„Neškodná zdvořilost, Tvoje Výsosti,“ poznamenal Pylos.

„Lež. Vyškrtnout.“ Stannis se otočil k Davosovi. „Mistr říká, že máme k dispozici jedno sto sedmnáct havranů. Měl jsem v úmyslu vyslat je všechny na cestu. Jedno sto sedmnáct havranů by neslo jedno sto sedmnáct kopií mého dopisu do všech koutů říše, od Stromoviny až ke Zdi. Možná by se to navzdory bouřím, jestřábům a šípům podařilo stovce z nich. Pokud ano, stovka mistrů by moje slova přečetla stejnému množství lordů ve stejném množství soláru a ložnic… a pak by tyto dopisy s největší pravděpodobností byly hozeny do ohně a rty by byly vybídnuty ke slibu mlčenlivosti. Ti velcí lordové milují Joffreyho nebo Renlyho nebo Robba Starka. Já jsem jejich právoplatný král, ale oni mi to právo upírají. Takže potřebuji tebe.“

„Jsem tvůj, cokoli poroučíš, můj králi. Jako vždy.“

Stannis přikývl. „Chci, aby ses na Černé Beth plavil na sever, do Města Racků, k Prstům, ke Třem sestrám, dokonce až do Bílého přístavu. Tvůj syn Dale popluje s Přízrakem na jih, kolem Mysu hněvu a Zlomeného ramene, podél pobřeží Dorne až do Stromoviny. Každý z vás poveze truhlici plnou těchto listů. Doručíte po jednom do každého přístavu, pevnosti a rybářské vesnice. Přibijte je na dveře sept a hostinců, aby si je mohl přečíst každý, kdo číst umí.“

„Takových bude velmi málo,“ poznamenal Davos.

„Ser Davos mluví pravdu, Tvoje Výsosti,“ přitakal mistr Pylos. „Lepší by bylo přečíst dopis na místě nahlas.“

„Lepší, ale nebezpečnější,“ namítl Stannis. „Ta slova nebudou přijímána s laskavostí.“

„Dej mi rytíře, kteří dopisy přečtou,“ řekl Davos. „To bude mít větší váhu než cokoli, co bych jim řekl já.“

Zdálo se, že Stannis je s jeho návrhem spokojen. „Ano, takové muže ti mohu dát. Mám stovku rytířů, kteří raději budou číst než bojovat. Buď otevřený tam, kde to půjde, a chovej se pokradmu, kde budeš muset. Použij každý pašerácký trik, který znáš, černé plachty, skryté zálivy, cokoli bude zapotřebí. Pokud ti dojdou listy, zajmi pár septonů a přikaž jim napsat jich pro tebe víc. Chci využít také tvého druhého syna. Popluje na lady Marye přes úzké moře, do Braavosu a dalších svobodných měst a doručí dopisy lidem, kteří tam vládnou. Celý svět se musí dozvědět o mém nároku na trůn a o Cerseině proradnosti.“

Říct jim to můžeš, pomyslel si Davos, ale uvěří ti? Zamyšleně pohlédl na mistra Pylose. Král ten pohled zachytil. „Mistře, možná by ses měl pustit do psaní. Budeme potřebovat velké množství dopisů, a to brzy.“

„Jak si přeješ.“ Pylos se uklonil a odešel.

Král čekal, dokud nebyl pryč. Pak řekl: „Co jsi mi nechtěl říct v přítomnosti mého mistra, Davosi?“

„Můj pane, Pylos je velmi příjemný člověk, ale já nedokážu pohlédnout na řetěz kolem jeho krku, aniž by se mne přitom zmocnil smutek za mistra Cressena.“

„Je to snad jeho chyba, že starý muž zemřel?“ Stannis pohlédl do ohně. „Já Cressena na té hostině nechtěl. Rozčiloval mne, to ano, špatně mi radil, ale mrtvého jsem ho nechtěl. Doufal jsem, že by mohl ještě pár let žít v klidu a pohodlí. Zasluhoval si to, jenomže“ – zaskřípal zuby – „jenomže zemřel. A Pylos mi slouží dobře.“

„Pylos je na tom to nejmenší. Ten dopis… říkám si, co si o něm asi mysleli tvoji lordi?“

Stannis se ušklíbl. „Celtigar prohlásil, že je obdivuhodný. Předpokládám, že kdybych mu ukázal obsah svého záchodu, také by ho prohlásil za obdivuhodný. Ostatní kývali hlavami nahoru a dolů jako hejno hus, všichni kromě Velaryona, který řekl, že celou záležitost rozhodne ocel, nikoli slova na pergamenu. Což jsem ostatně mohl předvídat. Moje lordy ať vezmou Jiní, já chci slyšet tvůj názor.“

„Tvoje slova byla strohá a působivá.“

„A pravdivá.“

„A pravdivá. Přesto nemáš důkaz. Myslím o krvesmilstvu. O nic větší, než jsi měl před rokem.“

„Určitý důkaz žije v Bouřlivém konci. Robertův bastard. Ten, kterého zplodil v mou svatební noc, ve svatebním loži, jež přichystali pro mne a moji nevěstu. Delena byla z rodu Florentů, a když si ji vzal, byla panna, takže Robert se k tomu dítěti přihlásil. Říkají mu Edric Bouře a povídá se, že vypadá, jako by z oka vypadl mému bratrovi. Říkám si, že kdyby ho lidé viděli a pak by se znovu podívali na Joffreyho a Tommena, mohli by se jen divit.“

„Jenomže jak ho lidé uvidí, když je v Bouřlivém konci?“

Stannis bubnoval prsty do Malovaného stolu. „To je problém. Jeden z mnoha.“ Pohlédl mu do očí. „Vím, že ohledně toho dopisu máš na srdci ještě něco. Nu, ven s tím. Neudělal jsem tě rytířem proto, aby ses naučil tlachat nějaké prázdné zdvořilosti. Na to mám svoje lordy. Řekni, co chceš říct, Davosi.“

Davos sklopil hlavu. „Tam na konci byla jedna věta. Jak to bylo? Vykonáno ve světle Pána…“

„Ano.“ Král měl zaťatou čelist. „Lidé si tvá slova vyloží špatně.“

„Tak jako ty?“ řekl Stannis ostře.

„Kdybys místo toho napsal raději vykonáno v očích boha a lidí nebo z milosti bohů starých a nových…“

„Stal ses snad zbožným, pašeráku?“

„To měla být moje otázka pro tebe, můj králi.“

„Opravdu? Mám dojem, že mého nového boha nemiluješ o nic víc, než máš rád mého nového mistra.“

„Já toho Pána světla neznám,“ připustil Davos, „ale znal jsem bohy, které jsme dnes ráno spálili. Kovář držel ochrannou ruku nad mými loděmi, zatímco Matka mi dala sedm silných synů.“

„Tvoje žena ti dala sedm silných synů. Modlíš se snad k ní? Dnes ráno jsme spálili jen dřevo.“

„To je možné,“ řekl Davos, „ale když jsem byl malým klukem v Bleším zadku, žebrajícím o měďák, někdy mně septoni dávali najíst.“

„Teď ti dávám jíst já.“

„Dal jsi mi čestné místo u svého stolu. Já ti na oplátku dávám pravdu. Lidé tě nebudou milovat, když jim vezmeš bohy, které vždycky uctívali, a dáš jim nějakého, jehož jméno zní divně na jazyku.“

Stannis prudce vstal. „R’hllor. Co je na tom divného? Říkáš, že mne nebudou milovat? Copak mě někdy milovali? Jak mohu ztratit něco, co jsem nikdy neměl?“ Přešel k jižnímu oknu a zahleděl se ven na měsíčním svitem zalévané moře. „V bohy jsem přestal věřit v den, kdy jsem viděl Větrnici roztříštit se o skaliska v zálivu. Přísahal jsem, že nikdy nebudu vzývat bohy, ať byli jacíkoli, kteří utopili mého otce a matku. Nejvyšší septon v Králově přístavišti by začal kázat, že všechna spravedlnost a dobrota pocházejí od Sedmi, ale všechno, co jsem z obojího viděl já, pocházelo od lidí.“

„Pokud nevěříš v bohy –“

„– proč se obtěžuju s tímhle novým?“ skočil mu do řeči Stannis. „Stejnou otázku jsem si položil sám. O bozích toho vím málo a starám se o ně ještě méně, ale ta rudá kněžka má moc.“

Ano, ale jakou moc? „Cressen měl moudrost.“

„Důvěřoval jsem jeho moudrosti a tvým trikům a co mi přinesly, pašeráku? Bouřliví lordi tě vyhodili. Šel jsem k nim jako žebrák a oni se mi vysmáli. Nu, žádné další žebrání už nebude a nebude už žádný smích. Železný trůn po právu náleží mně, ale jak si ho mám vzít? V říši jsou čtyři králové a tři z nich mají víc mužů a zlata, než mám já. Já mám lodě… a mám ji. Rudou ženu. Věděl jsi, že polovina rytířů se bojí jen vyslovit její jméno? I kdyby už nedokázala nic jiného, přece se nezbavím čarodějky, která dokáže zasít strach v myslích dospělých mužů. Vystrašený člověk je poraženým člověkem. A možná toho dokáže víc. Mám v úmyslu zjistit to.

Když jsem byl chlapcem, našel jsem raněného jestřába a staral jsem se o něj, dokud se neuzdravil. Pojmenoval jsem ho Větropych. Sedával mi na rameni, přelétal za mnou z místnosti do místnosti a bral si jídlo z mé ruky, ale nikdy pořádně nevzlétl. Občas jsem se snažil vypustit ho, ale on se nikdy nevznesl výš než k vrcholkům stromů. Robert mu říkal Slabokřídlák. On měl raroha jménem Hromodráp, který nikdy neminul svou kořist. Jednoho dne mně náš prastrýc ser Harbert poradil, abych to zkusil s jiným ptákem. Řekl, že s Větropychem ze sebe jen dělám blázna, a měl pravdu.“ Stannis Baratheon se odvrátil od okna a od duchů, kteří rejdili nad jižním mořem. „Sedm mi nikdy nepřineslo víc než vrabce. Je načase, abych vyzkoušel jiného jestřába, Davosi, Rudého Jestřába.“

THEON

Na Štítu nebylo žádné bezpečné kotviště, ale Theon Greyjoy si přál vidět hrad svého otce z moře, vidět jej tak, jak jej viděl naposledy, před deseti lety, když ho válečná galéra Roberta Baratheona odvážela pryč, aby se stal svěřencem Eddarda Starka. Toho dne stál u zábradlí, naslouchal záběrům vesel a dunění bubnu mistra veslařů, a díval se, jak se Štít zmenšuje v dálce. Nyní chtěl vidět, jak se mu před očima zvětšuje, jak se před ním zvedá z moře.

Poslušná jeho přání, Myraham se plavila ke svému cíli, s plachtami pleskajícími ve větru a jejím kapitánem proklínajícím počasí, svoji posádku a vrtochy urozených pánů. Theon si na hlavu natáhl kápi svého pláště na ochranu proti vodní tříšti a díval se k domovu.

Pobřeží bylo masou rozeklaných skalisek a zlostně se mračících útesů, a hrad jako by s nimi splýval. Jeho věže, hradby a mosty byly vytesané ze stejného šedočerného kamene, omývané stejnými slanými vlnami, pokryté stejnými rozrůstajícími se záplatami temně zelených lišejníků, poskvrněné výkaly stejných mořských ptáků. Kus země, na kterém si Greyjoyové postavili svoji pevnost, kdysi vybíhal z pevniny jako čepel vražená do útrob moře, ale vlny do něj ve dne v noci bušily tak dlouho, dokud země před tisíci lety nepukla a neroztříštila se. Jediné, co z výběžku zůstalo, byly tři pusté ostrůvky a tucet vysokých hromad skalisek, která se zvedala z vody jako pilíře chrámu nějakého mořského boha, mezi nimiž pěnily a rozbíjely se zuřivé vlny.

Chmurný, temný, odpudivý hrad jménem Štít stál právě na těchto ostrůvcích a pilířích, téměř jako by byl jejich součástí. Jeho parkánová zeď jej oddělovala od pevninské části výběžku, kde začínal velký kamenný most, který vedl z útesu k největšímu ostrůvku, jemuž dominoval masivní objem Velké věže. O kus dál byla Kuchyňská věž a Krvavá věž, každá na svém vlastním ostrově. Věže a hospodářská stavení lnuly ke skaliskům za nimi, spojené jedny s druhými krytými ochozy tam, kde pilíře stály blízko sebe, nebo dlouhými houpajícími se mosty ze dřeva a lan tam, kde žádné pilíře nebyly.

Z nejzazšího ostrůvku, pouhého kolmo se zvedajícího skaliska, vyrůstala Mořská věž, nejstarší část hradu, vysoká a kulatá, napolo rozbořená v důsledku nekonečného dorážení vln. Úpatí věže bylo vybělené staletým působením slané mořské tříště, horní poschodí byla zelená od lišejníků, které se přes ni plazily jako silná pokrývka, a rozježená koruna cimbuří byla černá od nočních strážních ohňů.

Nad Mořskou věží se ve větru zmítal praporec jeho otce. Myraham od něj byla příliš daleko, než aby Theon rozlišil víc než jen látku samotnou, ale znal ten znak, který na něm byl: zlatou krakatici rodu Greyjoyů, s chapadly vlnícími se na černém poli. Zástava se třepetala na železném stožáru, chvěla se a škubala sebou v poryvech větru, jako pták marně se snažící vzlétnout. Konečně mu nad hlavou neplápolal zlovlk Starků, vrhající svůj stín na krakatici Greyjoyů pod ním.

Theon nikdy neviděl dojímavější pohled. Na obloze za hradem svítil štíhlý rudý ocas komety viditelný skrze řídké, větrem hnané mraky. Mallisterové se celou cestu z Řekotočí až do Mořské stráže dohadovali, co asi znamená. Je to moje kometa, řekl si Theon v duchu a zajel rukou do svého kožešinou lemovaného plašte, aby se dotkl váčku z nepromokavého plátna, který měl v kapse. Uvnitř byl dopis, který mu dal Robb Stark, pergamen, jenž znamenal korunu.

„Vypadá hrad tak, jak si ho pamatuješ, můj pane?“ zeptala se ho kapitánova dcera, která se přitiskla k jeho paži.

„Vypadá menší,“ připustil Theon, „ale možná je to jen vzdáleností.“ Myraham byla břichatá jižanská obchodní loď ze Starého města, převážející víno, látky a ovoce, které měla vyměnit za železnou rudu. Jejím kapitánem byl stejně břichatý jižanský obchodník, kterému se při pohledu na rozbouřené vlny pěnící u úpatí hradu chvěly odulé rty, takže se raději držel stranou, dál než se Theonovi zamlouvalo. Na Železných ostrovech narozený kapitán ve válečné veslici by je zručně provedl mezi útesy a pod vysokým obloukem mostu, který se vzpínal mezi strážnicí a Velkou věží, ale tento otylý kapitán ze Starého města neměl ani zkušenosti, ani posádku, ani odvahu pokusit se o takovou věc. A tak se plavili kolem v bezpečné vzdálenosti a Theon se musel spokojit s tím, že Štít viděl z takové dálky. Dokonce i přesto se Myraham musela pracně potýkat s vlnami, aby se udržela bezpečně daleko od skalisek.

„Musí tam být velice větrno,“ poznamenala kapitánova dcera.

Theon se zasmál. „Větrno, zima a vlhko. Ve skutečnosti je to velice ubohé a tvrdé místo… ale můj lord otec mi kdysi řekl, že na tvrdých místech vyrůstají tvrdí muži, a tvrdí muži vládnou světu.“

Přišel k němu kapitán, který se hluboce uklonil a zablekotal: „Můžeme už zamířit do přístavu, můj pane?“ Obličej měl zelený jako moře samo.

„Můžete,“ odpověděl Theon, se slabým úsměvem hrajícím mu na rtech. Příslib zlata kapitána proměnil v nestydatého patolízala. Kdyby v Mořské stráži čekala válečná veslice z ostrovů, jak doufal, byla by to úplně jiná cesta. Železní kapitáni byli hrdí a odvážní, a nechvěli se bázní před původem člověka. Ostrovy byly na nějakou bázeň příliš malé, a válečné veslice ještě menší. Každý kapitán byl králem na své vlastní lodi, jak se často říkalo, a tak nebylo divu, že ostrovům říkali země deseti tisíc králů. Když jste viděli své krále kálet přes zábradlí a zelenat za bouří, bylo obtížné ohnout před nimi koleno a předstírat, že jsou to bohové. „Muže dělá Potopený bůh,“ řekl před tisíci lety starý král Urron Rudoruký, „ale koruny dělají lidé.“

Válečná veslice by cestu také zvládla za poloviční dobu. Měl-li být upřímný, Myraham byla kolébajícími se neckami, a on by za bouře nechtěl být na její palubě. Přesto nemohl být nespokojen. Byl tady, živ a zdráv, a cesta sama o sobě mu skýtala určitá potěšení. Položil ruku kolem ramen kapitánovy dcery. „Zavolej mne, až dorazíme do Panského přístaviště,“ řekl jejímu otci. „Budeme dole, v mé kajutě.“ Odvedl si dívku na záď, zatímco její otec je zasmušile pozoroval.

Kajuta byla ve skutečnosti kapitánova, ale po vyplutí z Mořské stráže byla proměněna v Theonovu. Kapitánově dceři nikdo nenařídil, aby ho obšťastňovala, ale ona i tak přišla do jeho postele, dobrovolně. Stačil pohár vína, pár sladkých slovíček do ucha, a byla jeho. Dívka byla na jeho vkus příliš tělnatá, s pokožkou skvrnitou jako ovesná kaše, ale její ňadra mu hezky padla do ruky, a když si ji poprvé vzal, byla to panna. To bylo na její věk překvapující, ale Theon to shledal zábavným. Nemyslel si, že kapitán by jednání své dcery schvaloval, a to ho také bavilo, zvlášť když viděl, jak se muž snaží spolknout svůj vztek a chovat se zdvořile k urozenému pánovi, ani na chvíli nepřestávaje myslet na měšec naditý zlatem, který měl přislíbený.

Když ze sebe Theon pokrčením ramen shodil svůj mokrý plášť, dívka řekla: „Určitě jsi šťastný, že znovu vidíš domov, můj pane. Kolik let jsi byl pryč?“

„Deset či tak nějak, na tom nezáleží,“ odpověděl. „Byl jsem desetiletým chlapcem, když mne vzali na Zimohrad jako svěřence lorda Eddarda.“ Svěřence jménem, ve skutečnosti jako rukojmí. Polovinu života byl rukojmím… ale už ne. Jeho život už zas patřil jen jemu a široko daleko nebyl jediný Stark. Přitáhl kapitánovu dceru k sobě a políbil ji na ucho. „Sundej si šaty.“

Sklopila oči, najednou stydlivá, ale přesto udělala, co jí řekl. Když jí těžký plášť, nasáklý vodní tříští, sklouzl z ramen na podlahu, maličko se uklonila a nervózně se usmála. Když se usmívala, vypadala dost hloupě, ale on po ženě nikdy nevyžadoval, aby byla chytrá. „Pojď sem,“ řekl jí.

Udělala to. „Ještě nikdy jsem Železné ostrovy neviděla.“

„Považuj se za šťastnou.“ Theon ji pohladil po vlasech. Byly jemné a tmavé, rozcuchané větrem. „Ostrovy jsou strohými, kamenitými místy, s malým pohodlím a bezútěšnými vyhlídkami. Smrt tam nikdy není daleko a život je tam krušný a nuzný. Muži tráví večery pitím piva a hádkami o to, kdo je horší a kdo lepší, zda rybáři, kteří bojují s mořem, nebo farmáři, kteří se snaží získat úrodu z chudobné půdy. Mám-li být upřímný, ještě horší to mají havíři, kteří ohýbají hřbety dole ve tmě, a kvůli čemu? Našimi poklady jsou železo, olovo, cín. Není divu, že ve starých časech se železní muži dali na nájezdy a loupení.“

Zdálo se, že hloupá dívka ho neposlouchá. „Mohla bych jít na břeh s tebou,“ řekla. „Mohla bych, kdyby tě to potěšilo…“

„Ano, mohla bys jít na břeh,“ souhlasil Theon, který jí stiskl ňadro, „ale obávám se, že ne se mnou.“

„Pracovala bych ve tvém hradě, můj pane. Umím čistit ryby, péct chléb a stloukat máslo. Můj otec říká, že můj opepřený krabí guláš je ten nejlepší, jaký kdy jedl. Mohl bys mně najít místo v kuchyni a já bych ti vařila krabí guláš.“

„A za nocí mi zahřívala lože?“ Sáhl po tkanicích její šněrovačky a začal je rozvazovat, hbitými a zkušenými prsty. „Kdysi bych si tě mohl odvést domů jako kořist, a nechat si tě za ženu, ať bys chtěla nebo ne. Železní muži takové věci dělávali. Každý měl svoji zákonitou manželku, svoji skutečnou nevěstu, železnou jako on sám, ale měl taky svoje solné ženy ukořištěné při nájezdech.“

Dívce se rozšířily oči, a nebylo to proto, že jí obnažil ňadra. „Byla bych tvojí solnou ženou, můj pane.“

„Obávám se, že ty dny už jsou pryč.“ Theonův prst obkroužil její těžký prs, ve spirále sjel dolů k velké hnědé bradavce. „Už neplujeme s větrem o závod, s ohněm a mečem v ruce a nebereme si, co chceme. Teď kutáme v zemi, hážeme sítě do moře jako jiní lidé a považujeme se za šťastné, když máme dost nasolených tresek a ovesné kaše, abychom vydrželi přes zimu.“ Vzal její bradavku do úst a jemně do ní kousal, dokud nezalapala po dechu.

„Můžeš to do mě dát znovu, když tě to potěší,“ zašeptala mu do ucha, zatímco jí sál prs.

Když zvedl hlavu z její hrudi, tam, kde ji poznačila jeho ústa, měla zrudlou pokožku. „Mě by spíš potěšilo naučit tě něčemu novému. Rozepni mi poklopec a udělej mi to ústy.“

„Ústy?“

Lehce přejel palcem po jejích plných rtech. „K tomu jsou ústa stvořená, moje milá. Kdybys byla mojí solnou ženou, dělala bys, co bych ti poručil.“

Zpočátku se ostýchala, ale na tak hloupou dívku se učila rychle, což ho potěšilo. Měla ústa stejně vlhká a sladká jako kundičku, a takto alespoň nemusel naslouchat jejímu nesmyslnému tlachání. Kdysi bych si ji opravdu nechal za svoji solnou ženou, říkal si v duchu, když prsty projížděl jejími zacuchanými vlasy. Kdysi. Když jsme stále ještě dodržovali staré způsoby, žili podle zákona sekery namísto krumpáče, a brali si, co jsme chtěli, ať to bylo bohatství, ženy nebo sláva. Železní muži v těch dobách nepracovali v dolech; to byla práce pro zajatce přivezené domů z loupežných výprav, stejně jako ponižující farmaření a chov ovcí a koz. Skutečným řemeslem železného muže byla válka. Potopený bůh jim kázal drancovat a násilnit, dobývat pro sebe nová království a psát jejich jména ohněm, krví a písní.

Aegon Drak staré způsoby zničil, když spálil Harrena Černého, dal Harrenovo království zpátky bezvýznamným říčním lordům a Železné ostrovy proměnil v bezvýznamnou provincii mnohem větší říše. Staré rudé příběhy však stále žily, vypravované u ohňů z naplaveného dříví a u kouřících krbů po celých ostrovech, ba dokonce za vysokými kamennými hradbami Štítu. Theonův otec mezi svoje tituly začlenil název lord žnec a slova Greyjoyů hlásala My nesejeme.

Bylo to spíš proto, aby byly znovu uvedeny v život staré způsoby než z nějaké prázdné pýchy, proč lord Balon před lety zesnoval svoji velkou rebélii, Robert Baratheon s pomocí svého přítele Eddarda Starka napsal těmto nadějím krvavý konec, ale oba ti muži již byli mrtví. Na jejich místě vládli pouzí chlapci, a říše, kterou stmelil Aegon Dobyvatel, byla roztříštěna na kusy a rozdělena. Teď nastal čas, pomyslel si Theon, zatímco kapitánova dcera klouzala ústy nahoru a dolů po délce jeho údu, čas, rok, den a já jsem muž. Pokřiveně se usmál, když si pomyslel, co na to řekne jeho otec, až mu Theon poví, že poslední z jeho synů, dítě a rukojmí, uspěl tam, kde se to lordu Balonovi nepodařilo.

Vyvrcholení přišlo náhle jako bouře a naplnilo dívčina ústa jeho semenem. Ohromeně se pokoušela odtrhnout hlavu, ale Theon ji u sebe pevně držel za vlasy. Potom se přitulila k němu. „Potěšila jsem svého pána?“

„Docela ano,“ odpověděl.

„Chutnalo to slaně,“ zamumlala. „Jako moře?“

Přikývla. „Já jsem moře vždycky milovala, můj pane.“

„Stejně jako já,“ řekl a ležérně přitom převaloval mezi prsty její bradavku. Byla to pravda. Moře pro muže Železných ostrovů znamenalo svobodu. Dočista na to zapomněl, dokud Myraham nezvedla v Mořské stráži kotvy. Ty zvuky mu přivedly na mysl staré pocity a vjemy; praskání dřeva a lan, kapitánovy hlasité povely, pleskání plachet ve větru, všechny tak známé jako tlukot jeho vlastního srdce a tak uklidňující. Musím si to pamatovat, slíbil si Theon v duchu. Už nikdy se nesmím znovu vzdálit od moře.

„Vezmi mne s sebou, můj pane,“ prosila kapitánova dcera. „Nemusím jít do tvého hradu. Mohu zůstat v nějakém městě a být tvojí solnou ženou.“ Natáhla k němu ruku, aby ho pohladila po tváři.

Theon Greyjoy ji odstrčil a slezl z pryčny. „Moje místo je na Štítu a tvoje zde na této lodi.“

„Já tady zůstat nemůžu.“

Zašněroval si kalhoty. „Proč ne?“

„Kvůli otci,“ odpověděla. „Jakmile odejdeš, potrestá mě, můj pane. Bude mi nadávat a zbije mě.“

Theon sundal z věšáku svůj plášť a hodil si ho přes ramena. „Otcové už jsou takoví,“ připustil, když si plášť zapínal u krku stříbrnou sponou. „Řekni mu, že by měl být rád. Spal jsem s tebou tolikrát, že jsi možná těhotná. Ne každý člověk má tu čest vychovávat králova bastarda.“ Hloupě se na něho podívala, a tak ji tam nechal.

Myraham obeplouvala zalesněný výběžek. Pod příkrými srázy obrostlými borovicemi táhlo svoje sítě na tucet rybářských člunů. O kus dál od nich byla velká koga, křižující proti větru. Theon přešel na příď, aby měl lepší rozhled. Nejdříve uviděl hrad, pevnost Botleyů. Když byl ještě malý kluk, hrad byl ze stavebního dříví a laťoví, ale Robert Baratheon tu stavbu srovnal se zemí. Lord Sawane ji znovu postavil z kamene, a nyní kopec korunovala malá čtvercovitá pevnost. Z bachratých rohových věží plápolaly světle zelené praporce, každý ozdobený pruhem stříbřitých ryb.

Pod pochybnou ochranou malého rybího hradu se rozkládala vesnice Panské přístaviště, jejíž kotviště se hemžilo loděmi. Když Panské přístaviště viděl naposledy, byla to kouřící pustina, se skeletony ohořelých válečných veslic a rozbitými galérami lemujícími kamenité břehy jako kosti mrtvých mořských oblud, a z domů nezbylo víc než rozbořené zdi a chladný popel. Uplynulo deset let a po válce zbylo pramálo stop. Lidé postavili nové domy z kamenů těch starých, a nařezali čerstvé drny na jejich střechy. Vedle přístavu vyrostl nový hostinec, dvakrát tak velký jako ten starý, se spodním patrem z kamene a dvěma horními ze dřeva. Septum za ním však nebylo přestavěno nikdy; na místě, kde kdysi stálo, zůstaly jen sedmihranné základy. Zdálo se, že zuřivost Roberta Baratheona zkazila chuť železných mužů klanět se novým bohům.

Theona víc zajímaly lodě než bohové. Mezi stěžni nesčetných rybářských člunů spatřil tyrošskou galéru vykládající zboží vedle přeplněné Ibbenské kogy s trupem začerněným dehtem. Velké množství válečných veslic, přinejmenším padesát či šedesát, kotvilo na moři nebo bylo vytaženo na kamenitém břehu severně od přístavu. Některé z plachet nesly znaky jiných ostrovů. Krvavý měsíc Wynchů, černý válečný roh s obručemi lorda Goodbrothera, stříbrnou kosu Harlawů. Theon pátral po Tichosti svého strýce Eurona. Po té štíhlé a strašlivé rudé lodi nikde nebylo památky, ale spatřil Velkou krakatici svého otce, s přídí zdobenou šedivým železným bodcem ve tvaru mořského tvora, který jí dal jméno.

Že by ho lord Balon očekával a svolal vazaly rodu Greyjoyů? Ruka mu opět zajela do pláště, k plátěnému měšci. Kromě Robba Starka o tom dopise nikdo nevěděl; nebyli to blázni, aby svoje tajemství svěřili ptákovi. Lord Balon však také nebyl blázen. Možná ho napadlo, proč se jeho syn po tak dlouhé době konečně vrací domů, a podle toho jednal.

Ta myšlenka ho nepotěšila. Válka jeho otce dávno skončila, a byla prohraná. Toto byla Theonova hodina – jeho plán, jeho vítězství a ve správný čas jeho koruna. Ovšem pokud se zde shlukují válečné veslice…

Možná je to jen obezřetnost, říkal si, když o tom tak uvažoval. Obranný tah, pro případ, že by se válka rozšířila přes moře. Staří lidé mají opatrnost v povaze a jeho otec už je starý, stejně jako jeho strýc Victarion, který velel Železné flotile. Jeho strýc Euron, to byla jiná píseň, tím si byl jistý, ale zdálo se, že jeho Tichost v přístavu není. Což je jen dobře, pomyslel si Theon. Takto budu moci jednat tím rychleji.

Zatímco Myraham pomalu směřovala k pevnině, Theon nepokojně rázoval sem a tam po palubě, s očima upřenýma k pobřeží. Nepředpokládal, že na molu najde samotného lorda Balona, ale jeho otec mu určitě někoho poslal v ústrety. Majordoma Sylase Kyselohubého, lorda Botleyho nebo možná dokonce Dagmera Rozseklého. Bylo by dobré opět spočinout pohledem na Dagmerově ošklivém starém obličeji. Ne že by o jeho příchodu netušili. Robb poslal havrany už z Řekotočí a když v Mořské stráži nenašli válečnou veslici z Železných ostrovů, Jason Mallister poslal na Štít svoje vlastní ptáky, pro případ, že by se ti Robbovi ztratili.

Přesto neviděl žádný známý obličej, žádnou čestnou stráž, která by na něho čekala, aby ho doprovodila z Panského přístaviště na Štít, jen obyčejný lid, jdoucí si po svém. Přístavní dělníci valili z tyrošské obchodní galéry sudy s vínem, rybáři za hlasitého vyvolávání prodávali svůj denní úlovek a kolem pobíhaly a hrály si děti. Po břehu posetém oblázky kráčel kněz Potopeného boha v róbě barvy mořské vody a vedl pár koní, zatímco nad ním se z okna hostince vyklonila děvka, volající na kolemjdoucí Ibbenské námořníky.

Na břehu se shromáždila skupina místních obchodníků, kteří čekali na novou loď. Vyptávali se námořníků, odkud jsou, zatímco Myraham byla uvazována k molu. „Jsme ze Starého města,“ odpovídal jim kapitán z paluby. „Vezeme jablka a pomeranče, vína ze Stromoviny, peří z Letních ostrovů. Mám pepř, proplétané kůže, štůček myrské krajky, zrcadla pro dámy, pár dřevěných harf ze Starého města, které hrají tak nádherně, že jste to ještě neslyšeli.“ Se zapraskáním a hlasitým zaduněním byla spuštěna lodní lávka. „A přivezl jsem vám zpět vašeho dědice.“

Muži Panského přístaviště na Theona hleděli prázdnýma, tupýma očima a on si uvědomil, že ti lidé nevědí, kdo je. Rozzuřilo ho to. Vtiskl kapitánovi do dlaně zlatý dragon. „Ať tvoji muži přinesou moje věci.“ Aniž čekal na jeho odpověď, zamířil po lávce dolů. „Hostinský,“ vyštěkl, „potřebuju koně.“

„Jak si přeješ, můj pane,“ odpověděl muž, aniž se namáhal s přílišnou úklonou. Už zapomněl, jak chrabrý a statečný může být železný muž. „Náhodou tu jednoho mám. Kam můj lord hodlá vyjet?“

„Na Štít.“ Ten blázen ho stále nepoznával. Měl si obléknout svůj sváteční kabátec, s krakaticí vyšitou na hrudi.

„Měl bys vyrazit co nejdřív, pokud se na Štít chceš dostat před setměním,“ řekl mu hostinský. „Můj chlapec pojede s tebou a ukáže ti cestu.“

„Tvého chlapce není zapotřebí,“ ozval se hluboký hlas, „ani tvého koně. Já svého synovce do domu jeho otce doprovodím.“

Mluvil kněz, který před chvílí vedl po břehu dva koně. Když muž přišel blíž, obyčejný lid padl na kolena a Theon slyšel hostinského zamumlat: „Mokrý vlas.“

Vysoký a štíhlý, s pronikavýma černýma očima a zobanem nosu, kněz byl oděný ve strakaté šedozelenomodré robě, vířících barvách Potopeného boha. V podpaždí mu na popruhu visel kožený měch s vodou a do po pás dlouhých černých vlasů a neudržovaného vousu měl vpletené provazce suchých mořských řas.

Theon si náhle vzpomněl. Lord Balon se mu v jednom ze svých zřídkavých krátkých dopisů zmínil o tom, že jeho nejmladší bratr se potopil za bouře, a když byl nezraněn vyvržen na břeh, proměnil se ve svatého. „Strýče Aerone?“ hlesl pochybovačně.

„Synovče Theone.“ odpověděl kněz, „tvůj lord otec mi přikázal vyzvednout tě. Pojďme.“

„Okamžik, strýče.“ Otočil se zpátky k Myraham. „Moje věci,“ poručil kapitánovi.

Jeden z námořníku mu podal jeho velký luk z tisového dřeva, ale vak s jeho dobrým oblečením mu přinesla kapitánova dcera. „Můj pane.“ Měla červené oči. Když si od ní vak bral, bylo na ní vidět, že by ho nejraději objala, ale v přítomnosti svého otce, jeho strýce kněze a poloviny ostrova se neodvažovala.

Theon se hbitě odvrátil stranou. „Máš moje díky.“

„Prosím,“ řekla, „já tě miluji, můj pane.“

„Musím jít.“ Pospíchal za svým strýcem, který se již vzdaloval po molu. Theon ho několika dlouhými kroky dohonil. „Po tobě jsem se nedíval, strýče. Domníval jsem se, že po deseti dlouhých letech by mne mohl přijít uvítat sám můj pan otec a paní matka, nebo že alespoň pošlou Dagmera s čestnou stráží.“

„Nepřísluší ti pochybovat o rozkazech lorda žence Štítu.“ Knězovo chování bylo chladné, jako by to vůbec nebyl člověk, kterého si Theon pamatoval, Aeron Greyjoy býval tím nejpřátelštějším z jeho strýců, nepraktickým a věčně usměvavým mužem, který miloval písně, pivo a ženy. „Co se Dagmera týče, ten na příkaz tvého otce vyplul do Starého Wyku, naverbovat Stonehousovy a Drummovy.“

„Za jakým účelem? Proč se tu shromažďují válečné veslice?“

„Proč se odjakživa shromažďovaly válečné veslice?“ Jeho strýc koně uvázal u hostince na pobřeží. Když k nim přišli, otočil se k Theonovi. „Pověz mi pravdu, synovče. Modlíš se nyní k vlčím bohům?“

Theon se zřídkakdy modlil vůbec, což ovšem nebyla věc, se kterou by se člověk svěřoval knězi, dokonce i vlastnímu bratrovi svého otce. „Ned Stark se modlil ke stromu. Ne, mě Starkovic bohové nezajímají.“

„Dobrá. Poklekni.“

Země byla samý kámen a bláto. „Strýče, já –“

„Poklekni. Nebo ses k nám vrátil jako pyšný mladý lord zelených zemí?“

Theon poklekl. Přišel sem s určitým cílem, a aby ho dosáhl, možná bude potřebovat Aeronovu pomoc. Říkal si, že koruna za tu trochu bláta a koňských koblížek na kalhotách stojí.

„Skloň hlavu.“ Jeho strýc zvedl měch s vodou, vytáhl zátku a namířil tenký pramínek mořské vody na Theonovu hlavu. Stékala mu po vlasech, dolů po čele a do očí. V pramíncích mu crčela po tvářích a jeden z nich se vplazil i pod jeho plášť a kabátec a v chladném potůčku mu stékal dolů podél páteře. Mořská voda ho štípala do očí, dokud se málem nedal do křiku. Na rtech cítil chuť oceánu. „Nechť se tvůj služebník Theon opět zrodí z moře, tak jako ty,“ odříkával Aeron Greyjoy. „Požehnej ho solí, požehnej ho kamenem, požehnej ho ocelí. Synovče, znáš stále ta slova?“

„Co je mrtvé, nemůže nikdy zemřít,“ řekl Theon, který si na ně vzpomněl. „Co je mrtvé, nemůže nikdy zemřít,“ opakoval v ozvěně jeho strýc, „ale povstane to znovu, pevnější a silnější. Vstaň.“

Theon vstal, mrkáním zahnal slzy od soli ze svých očí. Jeho strýc beze slova zazátkoval kožený měch, odvázal svého koně a vysedl na něj. Theon učinil totéž. Společně se vydali na cestu, pryč od hostince a přístaviště a kolem hradu lorda Botleyho vzhůru do kamenitých kopců. Kněz neřekl jediné další slovo.

„Polovinu života jsem strávil mimo domov,“ řekl Theon nakonec. „Najdu ostrovy hodně změněné?“

„Muži rybaří na moři, kopou v zemi a umírají. Ženy v krvi a bolestech rodí děti a umírají. Noc následuje po dni. Větry a přílivy zůstávají. Ostrovy jsou takové, jaké je stvořil náš bůh.“

Bohové, z toho se ale stal suchar, pomyslel si Theon. „Najdu na Štítu svoji sestru a matku?“

„Nenajdeš. Tvoje matka prodlévá se svou sestrou v Harlawu. Je to tam méně surové a ji trápí kašel. Tvoje sestra odplula na Černém větru do Velkého Wyku, se vzkazy od tvého lorda otce. Bude pryč ještě nějaký čas.“

Theonovi nebylo třeba říkat, že Černý vítr je Ašinou válečnou veslicí. Neviděl svoji sestru deset let, ale tímhle si byl jistý. Bylo podivné, že svou loď nazvala Černý vítr, když Robb Stark měl zlovlka jménem Šedý vítr. „Starkové mají šedý a Greyjoyové černý,“ zamumlal s úsměvem, „ale zdá se, že oba jsou pěkně divocí.“

Kněz na to neměl co říci.

„A co ty, strýče?“ zeptal se Theon. „Když mne odváželi ze Štítu, nebyl jsi knězem. Pamatuji si, jak jsi zpíval staré válečné písně a stál jsi přitom na stole s rohem piva v ruce.“

„Byl jsem mladý a marnivý,“ řekl Aeron Greyjoy, „ale moře moji pošetilost a marnivost spláchlo. Ten muž utonul, synovče. Jeho plíce se zaplnily mořskou vodou a ryby mu ožraly oční víčka. Když jsem znovu vstal, jako by mi z očí spadl závoj.“

Je stejně bláznivý, jako je mrzoutský. Theon měl rád to, co si pamatoval ze starého Aerona Greyjoye. „Strýče, proč můj otec povolává svoje rytíře a lodě?“

„Nepochybně ti to řekne na Štítu.“

„Já bych jeho plány chtěl znát hned.“

„Ode mne se je nedozvíš. Poručil nám s nikým o nich nemluvit.“

„Dokonce ani se mnou?“ V Theonovi vytryskl na povrch hněv. Vedl muže do války, lovil s králem, získal pocty v pranicích na turnajích, jel s Bryndenem Černou rybou a Velkým Jonem Umberem, bojoval v Šeptajícím lese, spal s více děvčaty, než by dokázal vyjmenovat a jeho strýc se k němu chová, jako by stále byl desetiletým chlapcem. „Pokud můj otec dělá válečné plány, musím o nich vědět. Já nejsem nikdo. Jsem dědic Štítu a Železných ostrovů.“

„Co se toho týče,“ řekl jeho strýc, „ještě se uvidí.“

Ta slova byla jako políček do tváře. „Ještě se uvidí? Oba moji bratři jsou mrtví. Jsem jediným živým synem mého lorda otce.“

„Žije tvoje sestra.“

Aša, pomyslel si ohromeně. Byla o tři roky starší než Theon, a přesto… „Žena se může stát dědičkou, jenom pokud v přímé linii není žádný mužský dědic,“ namítl rozhorleně. „Upozorňuji tě, že já se o svá práva okrást nenechám.“

Jeho strýc zabručel. „Upozorňuješ služebníka Potopeného boha, chlapče? Zapomněl jsi toho víc, než si myslíš. A jsi velký blázen, když se domníváš, že tvůj lord otec tyto ostrovy svěří Starkovi. A teď buď zticha! Cesta je únavná i bez tvého stračího štěbetání.“

Theon držel jazyk za zuby, třebaže jen s velkým sebezapřením. Takže takhle to je, pomyslel si. Jako by deset let na Zimohradu dokázalo z člověka udělat Starka. Lord Eddard ho vychoval mezi svými vlastními dětmi, ale Theon nikdy jedním z nich nebyl. Celý hrad, lady Stark počínaje a nejnižší kuchyňskou posluhovačkou konče, věděl, že je rukojmím, zárukou dobrého chování jeho otce, a podle toho se k němu chovali. Dokonce i bastardovi Jonu Sněhovi prokazovali větší úctu než jemu.

Lord Eddard se čas od času snažil hrát si na jeho otce, ale pro Theona vždycky zůstal mužem, který na Štít přinesl krev a oheň a odvezl ho z jeho domova. Jako chlapec žil v ustavičném strachu ze Starkova přísného obličeje a z jeho velkého tmavého meče. Jeho manželka byla, pokud nějaká, dokonce ještě chladnější a podezřívavější.

Co se jejich dětí týkalo, ty mladší byly po většinu jeho let strávených na Zimohradu kňourajícími miminky. Jenom Robb a jeho nevlastní bratr nízkého původu, Jon Sníh, byli dost staří, aby mu stáli za pozornost. Bastard byl mlčenlivým chlapcem, bystrým, ale žárlícím na Theonův urozený původ a Robbovu náklonnost k němu. Co se Robba samotného týkalo, Theon k němu cosi cítil, jako k mladšímu bratrovi… ale bylo lépe nezmiňovat se o tom. Vypadalo to, jako by se na Štítu stále ještě bojovaly staré války. To ho ostatně nemělo překvapit. Železné ostrovy žily minulostí; přítomnost byla příliš tvrdá a hořká, než aby byla snesitelná. Kromě toho jeho otec a strýcové byli staří, a staří muži už jsou prostě takoví; berou si svoje zaprášené sváry do hrobu, na nic nezapomínají a odpouštějí ještě méně.

Stejné to bylo s Mallistery, jeho společníky na cestě z Řekotočí do Mořské stráže. Patrek Mallister nebyl zlý chlapík; spojoval je zájem o děvky, víno a sokolnictví, ale když lord Jason viděl, že jeho dědic si až příliš oblíbil Theonovu společnost, vzal si Patreka stranou a připomněl mu, že Mořská stráž byla vybudována proto, aby chránila pobřeží proti násilníkům z Železných ostrovů, Greyjoyům ze Štítu především. Jejich Dunící věž byla pojmenována podle jejího obrovitého bronzového zvonu, který za starých časů svolával obyčejný lid a farmáře do hradu, když na západním obzoru byly zpozorovány válečné veslice.

„Vůbec ho nezajímá, že ten zvon zvonil jen jednou za tři sta let,“ řekl Patrek Theonovi následujícího dne, když se s ním dělil o varování svého otce a džbán vína ze zelených jablek.

„Když Mořskou stráž napadl můj bratr,“ řekl Theon. „Lord Jason Rodrika Greyjoye zabil pod svými hradbami a železné muže zahnal zpátky do zálivu. Pokud se tvůj otec domnívá, že za to vůči němu přechovávám určité nepřátelství, pak je to jen proto, že Rodrika neznal.“

Oba se tomu zasmáli a pospíchali za okouzlující mladou ženou uhlíře, kterou Patrek znal. Kéž by tak se mnou Patrek byl teď. Mallister či ne, byl mnohem příjemnějším společníkem než ten zatrpklý starý kněz, ve kterého se proměnil jeho strýc Aeron.

Cesta se točila a stoupala stále výš a výš, do pustých, kamenitých kopců. Brzy již moře nebylo vidět, třebaže ve vlhkém vzduchu byl nadále cítit ostrý pach soli. Udržovali stálé plahočivé tempo, kolem ovčáckého domku a opuštěných dolů. Ten nový, svatý Aeron Greyjoy rozhodně nebyl upovídaný. Jeli v ponuré zamlklosti. Nakonec to Theon již nemohl vydržet. „Robb Stark je teď pánem Zimohradu,“ řekl.

Aeron jel dál. „Jeden vlk je stejný jako jiný.“

„Robb zrušil svoji lenní věrnost vůči Železnému trůnu a korunoval sám sebe Králem severu. Zuří tam válka.“

„Mistrovi havrani létají přes slanou vodu stejně rychle jako přes skaliska. Tyhle zprávy jsou staré a vychladlé.“

„Znamená to nový den, strýče.“

„Každé ráno přináší nový den, stejně jako starý.“

„V Řekotočí by ti pověděli něco jiného. Řekli by, že rudá kometa je zvěstovatelem nového věku, poslem od bohů.“

„Je to znamení,“ souhlasil kněz, „ale od našeho boha, ne od jejich. Je to hořící pochodeň, taková, jakou naši lidé třímali za starých časů. Je to plamen, který Potopený bůh vynesl z moře a který oznamuje stoupající příliv. Je načase zvednout kotvy a vyplout do světa s ohněm a mečem, tak jak to udělal on.“

Theon se usmál. „Nemohl bych s tebou víc souhlasit.“

„Člověk souhlasí s bohem jako dešťová kapka s bouří.“

Tahle deštová kapka jednoho dne bude králem, starče. Theon měl mrzoutství svého strýce již dost. Zabodl svému koni ostruhy do slabin a s úsměvem se rozjel kupředu.

Slunce již téměř zapadalo, když přijeli k hradbám Štítu, půlměsíci z temného kamene, který běžel od útesu k útesu, se strážnicí ve středu a třemi čtvercovitými věžemi na každé straně. Theon stále rozlišil jizvy zanechané kameny z katapultů Roberta Baratheona. Z ruin staré jižní věže vyrostla nová, a zatím nebyla porostlá lišejníkem. Právě tudy Robert násilně vnikl do hradu, přes suť a mrtvoly, se svým válečným kladivem v ruce a Nedem Starkem po svém boku. Theon je tehdy pozoroval z bezpečí Mořské věže, a někdy ve svých snech stále vídal pochodně a slyšel tupé dunění bortící se věže.

Otevřeli pro něj bránu a vytáhli zrezivělou železnou padací mříž. Strážní nahoře na hradbách se očima cizinců dívali, jak se Theon Greyjoy konečně vrací domů.

Za parkánovou zdí bylo půl stovky akrů pevniny, tvrdé na pozadí moře a oblohy. Byly tam stáje, psinec a shluk dalších budov. Ovce a svině se tiskly k sobě ve chlévech, zatímco kolem volně pobíhali hradní psi. Na jihu byly útesy a široký kamenný most vedoucí k Velké věži. Když Theon seskakoval ze sedla, slyšel, jak se dole o útesy tříští vlny. Přišel štolba, aby si od něho vzal jeho koně. Tupýma očima ho pozorovalo několik vyhublých dětí a otroků, ale nikde nebylo ani stopy po jeho lordu otci nebo někom jiném, koho by si pamatoval z dob svého dětství. Hořký a bezútěšný návrat domů, pomyslel si.

Jeho strýc nesesedl. „Ty nezůstaneš na noc a nepovečeříš s námi, strýče?“

„Řekli mi, že tě mám přivést. Přivedl jsem tě. Nyní se vrátím k záležitostem našeho boha.“ Aeron Greyjoy otočil svého koně a pomalu vyjel ven pod zablácenými hroty padací mříže.

Obezřetně se k němu přišourala ohnutá stará babizna v šedém šatu. „Můj pane, poslali mě, abych ti ukázala tvoje komnaty.“

„Kdo tě poslal?“

„Tvůj lord otec, můj pane.“

Theon si stáhl rukavice. „Takže ty víš, kdo jsem. Proč sem nepřišel můj otec, aby mne osobně přivítal?“

„Očekává tě v Mořské věži, můj pane. Až si odpočineš po cestě.“

A já Neda Starka považoval za chladného. „A kdo jsi ty?“

„Helva, která se tvému otci stará o tento hrad.“

„Majordomem tu přece byl Sylas. Říkali mu Kyselohubý.“ Dokonce i teď si Theon vzpomínal na kyselý pach vína táhnoucí z mužova dechu.

„Ten je již pět let po smrti, můj pane.“

„A co mistr Qalen, kde je?“

„Odpočívá v moři. O havrany se teď stará Wendamyr.“

Jako bych tady byl úplným cizincem, pomyslel si Theon. Nic se nezměnilo, a přesto je všechno jiné. „Ukaž mi moje komnaty, ženo,“ poručil jí. Ztuhle se mu uklonila a vedla ho přes pevninský výběžek k mostu. Alespoň ten byl stejný, jak si ho pamatoval; prastaré kameny slizké mořskou tříští a porostlé lišejníkem, s mořem pěnícím pod jeho pilíři jako nějaká velká mořská obluda a slanými větry drásajícími jim šaty z těla.

Kdykoli si představoval svůj návrat, vždycky v duchu viděl, jak se vrací do útulné ložnice v Mořské věži, kde spával jako dítě. Stará žena ho místo toho vedla ke Krvavé věži. Síně tam byly větší a lépe zařízené, ale rozhodně ne méně vlhké nebo studené. Theon dostal řadu mrazivých pokojů se stropy tak vysokými, že se ztrácely v šeru. Možná by to na něho učinilo větší dojem, kdyby nevěděl, že to jsou tytéž komnaty, podle kterých Krvavá věž dostala jméno. Před tisícem let zde byli zavražděni synové Říčního krále, rozsekáni v postelích, aby kousky jejich těl mohly být poslány zpět jejich otci na pevninu.

Greyjoyové samotní na Štítu zabiti nebyli, kromě zřídkavých bratrovražd, ale oba jeho bratři již byli mrtví. Nebyl to strach z duchů, který ho nutil rozhlížet se s nechutí kolem sebe. Tapety na stěnách byly zelené plísní, matrace páchla zatuchlinou a byla proleželá, rohože byly staré a rozježené. Od té doby, co tyto komnaty byly naposledy obývány, uplynula celá léta. Vlhko mu zalézalo do kostí. „Dám si káď horké vody a chci oheň v krbu,“ řekl babizně. „Postarej se o to, ať jsou v ostatních místnostech zapáleny železné koše, aby odsud vyhnaly alespoň něco z chladu. A bohové buďte dobří, okamžitě sem pošli někoho, kdo vymění ty rohože.“

„Ano, můj pane, jak poroučíš.“ Vzdálila se.

Po čase přinesli vodu, o kterou žádal. Byla jen vlažná a brzy vychladla úplně, a navíc to byla mořská voda, ale posloužila mu k tomu, aby si mohl z obličeje, vlasů a rukou smýt prach po dlouhé cestě. Zatímco dva otroci zapalovali koše, Theon si svlékl šaty znečištěné útrapami cestování a oblékl se na setkání se svým otcem. Vybral si vysoké boty z vláčné černé kůže, měkké stříbrošedé kalhoty z ovčí vlny, černý sametový kabátec se zlatou krakaticí Greyjoyů vyšitou na hrudi. Kolem krku si pověsil tenký zlatý řetěz, kolem pasu si zapnul opasek z vybělené kůže. Na jeden bok si zavěsil dýku, na druhý meč v černozlatě pruhované pochvě. Vytáhl dýku, vyzkoušel palcem její ostří, pak z váčku u pasu vyndal brousek a párkrát po něm přejel čepelí. Chlubil se tím, že svoje zbraně mívá vždycky nabroušené. „Až se vrátím, očekávám teplý pokoj a čisté rohože,“ varoval otroky, když si natahoval pár černých rukavic z hedvábí zdobeného jemnými ornamenty vyšitými zlatou nití.

Theon se do Velké věže vrátil krytým kamenným ochozem, v němž se ozvěna jeho kroků mísila s neutuchajícím duněním moře pod ním. Aby se dostal k Mořské věži na jejím pokřiveném pilíři, musel projít po třech dalších mostech, z nichž každý byl užší než ten předchozí. Poslední byl vyrobený z provazů a dřeva a vlhký slaný vítr mu jej rozhýbával pod nohama jako nějakou živou věc. Theon měl srdce v krku, ještě než se dostal do poloviny mostu. Hluboko pod ním se vlny tříštily o skaliska a vyvrhovaly do výše chocholy pěny. Jako chlapec po tom mostě běhával, dokonce i uprostřed temné noci. Chlapci si myslí, že jim nic nemůže ublížit, našeptávaly mu pochybnosti. Dospělí muži lépe vědí, co si mohou dovolit.

Dveře byly z šedého dřeva zpevněného železnými obručemi a Theon zjistil, že jsou zevnitř zamčené. Zabušil do nich pěstí a zaklel, když látkou jeho rukavice projela tříska. Dřevo bylo vlhké a plesnivé, železné obruče zrezivělé.

Po chvíli dveře otevřel strážný v černém železném kyrysu a kbelcové přilbici. „Ty jsi syn?“

„Jdi mi z cesty, nebo se dozvíš, kdo jsem.“ Muž ustoupil stranou. Theon vyšel po točitých schodech do soláru. Našel svého otce usazeného vedle železného koše, v plášti ze zatuchlých tuleních kůží, který ho halil od hlavy k patě. Při zvuku kroků na kameni pán Želených ostrovů zvedl oči, aby pohlédl na svého posledního žijícího syna. Byl menší, než si ho Theon pamatoval. A tak vyzáblý. Balon Greyjoy byl vždycky hubeným mužem, ale nyní vypadal, jako by ho bohové strčili do velkého kotle a ovařili z jeho kostí každou přebytečnou unci masa, dokud nezbylo nic než jen vlasy, chlupy a kůže. Byl na kost hubený a jako kost tvrdý, s obličejem, který jako by byl vytesaný z pazourku. Oči měl také jako křemen, černé a pronikavé, ale roky a slané větry proměnily jeho kdysi černé vlasy do barvy šedi zimního moře potřísněného bílými čepičkami. Rozpuštěné mu visely až pod kříž zad.

„Devět let, je to tak?“ řekl lord Balon nakonec.

„Deset,“ odpověděl Theon, který si stáhl rukavice.

„Odvedli odsud chlapce,“ řekl jeho otec. „Co jsi teď?“

„Muž,“ odpověděl Theon. „Tvoje krev a tvůj dědic.“

Lord Balon zabručel. „Uvidím.“

„Uvidíš,“ ujistil ho Theon.

„Deset let, říkáš? Stark tě měl stejně dlouho jako já. A nyní přicházíš jako jeho vyslanec.“

„Ne jeho,“ namítl Theon. „Lord Eddard je mrtvý, sťatý lannisterskou královnou.“

„Oba jsou mrtví. Stark i ten Robert, který svými kameny rozbořil moje hradby. Přísahal jsem si, že budu žít tak dlouho, dokud je oba neuvidím v hrobech, a podařilo se mi to.“ Zamračil se. „Chlad a vlhko se mi však stále vkrádají do kostí, jako by dál byli živí. Takže k čemu je to dobré?“

„Je to dobré.“ Theon popošel blíž. „Přinesl jsem dopis –“

„Takhle tě oblékal Ned Stark?“ skočil mu do řeči jeho otec, mhouřící na něho oči zpod svého pláště. „Bylo mu potěšením odívat tě do sametu a hedvábí a dělat z tebe svou roztomilou dceru?“

Theon cítil, jak mu do tváří stoupá krev. „Já nejsem ničí dcera. Pokud se ti moje oblečení nelíbí, převléknu se.“

„Převlékneš.“ Lord Balon odhodil plášť a vstal z křesla. Nebyl tak vysoký, jak si ho Theon pamatoval. „Ta cetka kolem tvého krku – koupil sis ji zlatem, nebo železem?“

Theon se dotkl zlatého řetězu. Na to zapomněl. Byl pryč tak dlouho… Podle starého způsobu se ženy mohly zdobit šperky koupenými za mince, ale válečník nosil jen ozdoby, které vzal mrtvolám nepřátel poražených svou vlastní rukou. Říkalo se tomu platit železnou měnou.

„Červenáš se jako panna, Theone. Dal jsem ti otázku. Zaplatil jsi za to zlatou měnou, nebo železnou?“

„Zlatou,“ připustil Theon.

Jeho otec zajel prsty pod řetěz a škubl jím tak prudce, že by Thenonovi málem srazil hlavu, kdyby řetěz nepraskl. „Moje dcera si za milence zvolila válečnou sekeru,“ řekl lord Balon. „Nedovolím, aby se můj syn oblékal jako děvka.“ Hodil přetržený řetěz do železného koše, kde sklouzl dolů mezi žhavé uhlí. „Je to tak, jak jsem se obával. Zelené země tě změkčily a Starkové z tebe učinili svého člověka.“

„Mýlíš se. Ned Stark byl mým věznitelem, ale moje krev je stále slaná a železná.“

Lord Balon se od něj odvrátil, aby si ohřál svoje kostnaté ruce nad železným košem. „A přesto tě sem to Starkovo štěně poslalo jako nějakého dobře vycvičeného havrana, co drží v pařátech jeho bezvýznamný dopis.“

„V dopise, který jsem přinesl, není nic bezvýznamného,“ řekl Theon, „a nabídka, kterou Robb učinil, pochází z mé hlavy.“

„Tak vlčí král potřebuje tvoji radu, co?“ Zdálo se, že ta představa lorda Balona pobavila.

„Potřebuje mne, ano. Lovil jsem s ním, cvičil jsem se s ním ve zbrani, dělil jsem se s ním o jídlo a pití, válčil jsem po jeho boku. Vysloužil jsem si jeho důvěru. Vzhlíží ke mne jako ke svému staršímu bratrovi a –“

„Ne. Jeho otec mu strčil prst do obličeje. Ne tady, ne na Štítu, ne v mé přítomnosti. Nebudeš ho zvát svým bratrem, syna muže, který má na svědomí smrt tvých skutečných bratrů. Nebo už jsi zapomněl na Rodrika a Marona, kteří byli z tvé vlastní krve?“

„Nezapomněl jsem na nic.“ Ned Stark ve skutečnosti žádného z jeho bratrů nezabil. Rodrik byl zabit lordem Jasonem Mallisterem v Mořské stráži a Maron zahynul, když se zřítila stará jižní věž… ale Stark by s nimi skoncoval stejně, kdyby je přílivy bitvy svedly dohromady. „Na svoje bratry si dobře vzpomínám,“ opakoval Theon. Vzpomínal si především na Rodrikovy opilecké rány a Maronovy kruté žertíky a nekonečné lži. „Také si vzpomínám na to, jak můj otec byl králem.“ Vyndal Robbův dopis a natáhl ruku ke svému otci. „Tady. Čti… Tvoje Výsosti.“

Lord Balon rozlomil pečeť a rozvinul pergamen. Jeho černé oči po něm přelétaly sem a tam. „Takže chlapec mně dává zpátky korunu,“ řekl. „A jediné, co za to musím udělat, je zničit jeho nepřátele.“

„Teď už Robb bude u Zlatého zubu,“ řekl Theon. „Jakmile pevnost padne, během dne projde kopci. Armáda lorda Tywina je v Harrenova, odříznutá ze západu. Králokat je zajatcem v Řekotočí. Robbovou opozicí na západě je jenom ser Steffon Lannister s jeho čerstvými nezkušenými odvedenci, které shromažďuje. Ser Stafford bude stát mezi Robbovou armádou a Lannisportem, což znamená, že město bude nechráněné, když na ně zaútočíme od moře. Pokud bohové budou s námi, může padnout dokonce i Casterlyova skála, než si Lannisterové uvědomí, že jsme na ně zaútočili.“

„Casterlyova skála nepadla nikdy,“ zabručel lord Balon.

„Až doteďka.“ Theon se usmál. Jak sladké to bude.

Jeho otec mu úsměv neoplatil. „Tak proto tě Robb Stark poslal po tak dlouhé době zpátky ke mně? Aby získal můj souhlas se svým plánem?“

„To byl můj plán, ne Robbův,“ řekl Theon hrdě. Můj, stejně jako bude moje vítězství a časem i koruna. „Sám povedu muže do války, pokud tě to potěší. Za odměnu budu chtít, abys mi za mé sídlo dal Casterlyovu skálu, jakmile ji Lannisterům vezmeme.“ Ze Skály by mohl ovládat Lannisport a úrodné země západu. Znamenalo by to bohatství a moc, jaké rod Greyjoyů nepoznal nikdy předtím.

„Odměňuješ se vskutku příjemně za nápad a pár řádek písma na pergamenu.“ Jeho otec si dopis přečetl ještě jednou. „O odměně tady štěně nic neříká. Jen to, že mluvíš za něho, takže mám poslechnout, dát mu svoje plachty a meče a on mi na oplátku dá korunu.“ Jeho jako křemen tvrdé oči se zvedly k očím jeho syna. „Dá mi korunu,“ opakoval a jeho hlas byl stále tvrdší.

„Nevhodný výběr slov, on tím chtěl říct, že –“

„Chtěl tím říct to, co řekl. Ten kluk mi dá korunu. A co se dá, to se může zase vzít.“ Lord Balon dopis hodil do jednoho z košů, na přetržený řetěz. Pergamen se zkroutil, zčernal a vzplanul.

Theon byl ohromen. „Copak jsi zešílel?“

Jeho otec mu vyťal palčivý políček na tvář. „Dávej si pozor na jazyk. Tady nejsi na Zimohradu a já nejsem chlapec Robb, abys se mnou mohl takhle mluvit. Jsem Greyjoy, lord žnec Štítu, král soli a skály, syn mořského větru, a žádný člověk mně korunu dávat nebude. Já platím železnou měnou. Já si svoji korunu vezmu sám, tak jak to Urron Rudoruký učinil před pěti tisíci lety.“

Theon couval dozadu, zděšen náhlým výbuchem hněvu v otcově hlase. „Tak si ji vezmi,“ odplivl si, s tváří stále ho pálící od políčku. „Zvi sám sebe králem Železných ostrovů, nikoho to nebude zajímat… dokud války neskončí a vítěz se pak nerozhlédne kolem a neuvidí starého blázna dřepícího na břehu s železnou korunou na hlavě.“

Lord Balon se zasmál. „Nu, alespoň nejsi zbabělec. O nic větší, než já jsem blázen. Myslíš si snad, že jsem svoje lodě povolal proto, abych se mohl dívat, jak se houpou v přístavišti? Já pro sebe chci získat království ohněm a mečem… ale ne na západě, a ne na příkaz krále Robba Chlapce. Casterlyova skála je příliš silná a lord Tywin je příliš mazaný. Ano, mohli bychom se zmocnit Lannisportu, ale nikdy bychom nebyli schopni udržet ho. Ne, já mám zálusk na jinou švestku… ne sice tak šťavnatou a sladkou, ale přesto tam visí zralá a nechráněná.“ Kde? mohl se zeptat Theon, jenomže už to věděl.

DAENERYS

Dothrakové kometu pojmenovali shierak qiya, Krvácející hvězda. Staří muži mumlali, že to je zlé znamení, ale Daenerys Targaryen ji poprvé spatřila té noci, kdy na hranici spálila tělo khala Droga, té noci, kdy se probudili draci. Je to zvěstovatel mého příchodu, říkala si, když s údivem v srdci hleděla na noční oblohu. Bohové mně ji seslali, aby mi ukazovala cestu.

Jenomže když tuto myšlenku vyslovila nahlas, její služebná Doreah se dala do hlasitého nářku. „Tamtím směrem leží rudá pustina, khaleesi. Jezdci říkají, že to je ponuré a strašlivé místo.“

„Tím směrem ukazuje kometa a tím směrem musíme jít,“ trvala Dany na svém, třebaže ve skutečnosti to byla jediná cesta, která se před nimi otevírala.

Neodvažovala se vydat na sever do rozlehlého oceánu trav, kterému říkali Dothracké moře. První khalasar, který by potkali, by její zuboženou skupinku přemohl, válečníky by zabili, ostatní by odvlekli do otroctví. Země Ovčích lidí prostírající se na jih od řeky pro ně také byly zapovězené. Bylo jich příliš málo, než aby se ubránili dokonce i nebojovnému lidu a Lhazaréni měli malý důvod mít je v lásce. Mohla by se vydat dolů po řece k přístavům v Meerenu, Yunkai a Astaporu, ale Rakharo ji varoval, že tím směrem se vydal Ponův khalasar, ženoucí před sebou tisíce zajatců, které chtěli prodat na trzích s masem, jež se množily jako otevřené boláky na březích Zálivu otroků. „Proč bych se měla Pona bát?“ namítala Dany. „Byl to Drogův ko a vždycky se mnou mluvil laskavě.“

„Ko Pono s tebou mluvil,“ řekl ser Jorah Mormont. „Khal Pono by tě zabil. Byl první, kdo Droga opustil. S ním odešlo deset tisíc válečníků. Ty jich máš stovku.“

Ne, pomyslela si Dany, mám čtyři. Zbytek jsou ženy, staří nemocní muži a chlapci, kteří si nikdy nezaplétali vlasy do copů. „Mám draky,“ poznamenala.

„Stěží vylíhlé,“ namítl ser Jorah. „Jedno mávnutí arakhem a bylo by po nich, třebaže Pono by si je pravděpodobněji nechal pro sebe. Tvoje dračí vejce měla větší cenu než rubíny. Živý drak má cenu nevyčíslitelnou. Na celém světě jsou jenom tři, které máš ty. Každý člověk, který je spatří, je bude chtít, moje královno.“

„Jsou moji,“ řekla zaníceně. Narodili se z její víry a její potřeby, dostali život skrze smrt jejího manžela, jejího nenarozeného syna a maegi Mirri Maz Duur. Když se rodili, Dany vešla do plamenů a oni pak sáli mléko z jejích naběhlých prsů. „Dokud budu žít, žádný člověk mi je nevezme.“

„Nežila bys dlouho, kdyby ses setkala s khalem Ponem. Nebo s khalem Jhaqem nebo s kýmkoli jiným. Musíš jít tam, kam nešli oni.“

Dany ho jmenovala prvním rytířem své Královské gardy, a protože Mormontova strohá rada a znamení na nebesích si odpovídaly, její směr byl daný. Svolala svůj lid a vysedla na svou stříbrnou klisnu. V Drogově hranici jí ohořely vlasy, a tak ji její služebné oblékly do kůže hrakkara, kterého Drogo zabil, bílého lva Dothrackého moře. Jeho strašlivá hlava byla kápí, která pokrývala její holou hlavu, a jeho kůže pláštěm, který jí splýval z ramen dolů po zádech. Krémově zbarvený drak zaťal svoje ostré černé drápy do lví hřívy a svinul ocas kolem její paže, zatímco ser Jorah zaujal svoje obvyklé místo po jejím boku.

„Pojedeme za kometou,“ oznámila Dany svému khalasaru. Jakmile to jednou bylo vyřčeno, nikdo proti jejímu rozhodnutí nenamítl jediné slovo. Kdysi to byli Drogovi lidé, ale teď patřili jí. Říkali jí Nespálená a také Matka draků. Její slova pro ně byla zákonem. Jeli za noci a ve dne se před žárem slunce skrývali ve svých stanech. Dany brzy pochopila, že Doreah mluvila pravdu. Nebyla to přátelská země. Nechávali za sebou stezku z mrtvých a umírajících koní, protože Pono, Jhaqo a ostatní se zmocnili těch nejlepších zvířat z Drogových stád a Dany ponechali jen stará, vychrtlá, chromá, nemocná a těžko zvladatelná zvířata. Stejné to bylo s lidmi. Nejsou silní, říkala si v duchu, a tak jejich silou musím být já. Nesmím dát najevo žádný strach, žádnou slabost, žádnou pochybnost. Jakkoli budu vyděšena ve svém srdci, když pohlédnou na můj obličej, musí vidět jen Drogovu královnu. Cítila se starší než na svých čtrnáct let. Pokud i někdy opravdu byla malým děvčetem, ten čas dávno minul.

Tři dny od začátku pochodu zemřel první člověk. Bezzubý stařec se zakalenýma modrýma očima spadl vyčerpáním ze svého koně a již nebyl schopen znovu vstát. O hodinu později zemřel. Nad jeho mrtvolou se hemžily mouchy, které tu špatnou zvěst roznášely k živým. „Jeho čas uplynul,“ prohlásila její služebná Irri. „Žádný člověk by neměl žít déle než jeho zuby.“ Ostatní s ní souhlasili. Dany jim nařídila zabít nejslabšího z jejich umírajících koní, aby na něm mrtvý mohl odjet do nočních krajin.

O dvě noci později vypustila duši malá holčička. Mučivý nářek její matky trval celý den, ale neexistovalo nic, co by mohli udělat. Dítě bylo příliš malé, než aby mohlo jet dál, ubohé stvoření. Nekonečné černé traviny nočních krajin pro ni nebyly; musí se narodit znovu.

Píce bylo v rudé pustině málo a vody ještě méně. Byla to vyprahlá a nehostinná země nízkých kopců a holých, větrem ošlehávaných planin. Řeky, které překračovali, byly vyschlé jako kosti mrtvých lidí. Jejich koně přežívali na tuhé hnědé trávě, která v trsech vyrůstala u úpatí skal a mrtvých stromů. Dany posílala muže na průzkum před jejich kolonu, ale nenašli ani studny, ani prameny, jenom mělká jezírka s hořkou stojatou vodou, scvrkávající se v žáru slunce. Čím dál jeli do pustiny, tím menšími se jezírka stávala, zatímco vzdálenost mezi nimi se zvětšovala. Pokud v této bezestopé divočině kamene, písku a rudého jílu existovali nějací bohové, byli hluší k prosbám o déšť. Víno jim došlo jako první a brzy poté i kysané kobylí mléko, které páni koní měli raději než medovinu. Pak byly vyčerpány jejich zásoby plochých bochníků chleba a sušeného masa. Lovci nenašli žádnou zvěř a jejich žaludky nyní plnilo jen maso mrtvých koní. Smrt následovala smrt. Slabé děti, vrásčité staré ženy, nemocné, hloupé a lehkovážné, krutá země si je brala všechny bez rozdílu. Doreah byla vyzáblá, její oči se na svět dívaly z temných důlků a kdysi hebké zlaté vlasy měla křehké jako slámu.

Dany žíznila a hladověla společně s ostatními. Mléko v jejích prsech vyschlo, bradavky jí popraskaly a krvácely a den po dni jí z kostí ubývalo maso, dokud nebyla hubená a tvrdá jako hůl, a přesto měla největší strach ne o sebe samu, ale o své draky. Otce jí zabili předtím, než se narodila, a jejího nádherného bratra Rhaegara také. Její matka zemřela, když ji přiváděla na svět, zatímco venku zuřila bouře. Laskavého sera Willema Darryho, který ji měl svým způsobem rád, si vzala nemilosrdná nemoc, když ještě Dany byla velmi malá. Jejího bratra Viseryse, khala Droga, který byl jejím sluncem a hvězdami, i jejího nenarozeného syna, ty všechny si bohové vzali. Moje draky nedostanou, zapřísahala se Dany. Nedostanou.

Draci nyní nebyli o moc větší než hubené kočky, které kdysi vídala plížit se podél zdí paláce magistra Illyria v Pentosu… Dokud neroztáhli křídla. Jejich rozpětí bylo třikrát větší než délka jejich těla a každé křídlo bylo nádherným vějířem průsvitné pokožky, divukrásně zabarvené, pevně napjaté mezi dlouhými tenkými kostmi. Když jste se na ně upřeně zadívali, bylo vidět, že většinu jejich těl tvoří krk, ocas a křídla. Taková malá stvoření, říkala si, když je krmila z ruky. Nebo se spíš snažila krmit je, protože draci nejedli. Jenom syčeli a vyplivovali každý kousek koňského masa, který jim dala. Z nozder jim stoupala pára, ale jídlo nepřijímali, dokud si Dany nevzpomněla na něco, co jí Viserys řekl, když ještě byli dětmi.

Řekl, že vařené maso jedí jenom draci a lidé.

Když svým služebným poručila opéci maso dočerna, draci jí je hladově začali rvát z ruky, jejich hlavy po něm útočily jako hadi. Pokud maso bylo tepelně upravené, zhltali ho každý den několikanásobek své tělesné váhy a konečně začali růst a sílit. Dany se podivovala hladkosti jejich šupin a teplu, které z nich vyzařovalo tak hmatatelně, že za chladných nocí jako by se z jejich těl kouřilo.

Každého večera, když se khalasar vydal na cestu, vybrala si draka, který jí seděl na rameni, Irri a Jhiqui druhé dva nesly v kleci z proplétaného dřeva, připevněné mezi jejich koňmi. Jely blízko za ní, takže Dany je nikdy neměla z dohledu. Jedině takto je dokázala udržet v klidu.

„Aegonovi draci se jmenovali podle bohů staré Valyrie,“ řekla svým pokrevním jezdcům jednoho rána po dlouhém nočním putování. „Visenyin drak se jmenoval Vhagar, Rhaenys měla Meraxe a Aegon jezdil na Balerionovi, Černém děsu. Říkalo se, že Vhagarův dech byl tak horký, že dokázal roztavit rytířskou zbroj a uvařit zaživa rytíře v ní, že Meraxes polykal koně vcelku a Balerion… jeho oheň byl stejně černý jako jeho šupiny a křídla měl tak obrovitá, že celá města tonula v jejich stínu, když nad nimi přelétal.“

Dothrakové znepokojeně pozorovali její dráčata. Největší z nich bylo leskle černé a jeho šupiny byly protkané pruhy živého šarlatu, který odpovídal jeho křídlům a růžkům. „Khaleesi,“ zamumlal Aggo, „tohle je znovuzrozený Balerion.“

„Možná je tomu tak, jak pravíš, krvi mé krve,“ odpověděla Dany vážným hlasem, „ale my tomuto novému životu dáme nové jméno. Všechny je pojmenuji podle těch, které si bohové vzali. Zelený se bude jmenovat Rhaegal, podle mého hrdinského bratra, který zemřel na zelených březích Trojzubce. Krémově zlatý se bude jmenovat Viserion. Viserys byl krutý, slabý a zbabělý, ale přesto to byl můj bratr. Jeho drak udělá to, co on nedokázal.“

„A černé zvíře?“ zeptal se ser Jorah Mormont.

„Ten černý,“ odpověděla, „je Drogon.“

Třebaže dráčatům se dařilo, její khalasar slábl a umíral. Krajina kolem nich se změnila v ještě bezútěšnější. Dokonce i tuhé trávy tam bylo poskrovnu; koně umírali v jejich stopách a zbývalo jich už jen tak málo, že se její lidé museli plahočit dál pěšky. Doreah dostala horečku a její stav se zhoršoval s každou ligou, kterou urazili. Rty a ruce měla pokryté krvavými boláky, vlasy jí v chumáčích vypadávaly a jednoho večera už neměla sílu vysednout na koně. Jhogo řekl, že ji tam buď musí nechat, nebo ji přivázat do sedla. Dany si však vzpomněla na noc na Dothrackém moři, kde ji lysenská dívka naučila tajemstvím lásky, aby ji Drogo ještě víc miloval. Dala Doreah vodu ze svého vlastního měchu, na čelo jí přiložila vlhký hadřík a držela ji za ruku, dokud dívka s chvěním nezemřela. Teprve tehdy khalasaru dovolila jít dál.

Po jiných cestovatelích nikde neviděli ani stopy. Dothrakové si mezi sebou začali bázlivě mumlat, že kometa je přivede do samotného pekla. Jednoho rána, když rozdělávali tábor mezi změtí černých, větrem ošlehaných skalisek, Dany zamířila k seru Jorahovi. „Ztratili jsme se?“ zeptala se ho. „Copak tato pustina nemá konec?“

„Má konec,“ odpověděl unaveně. „Viděl jsem mapy nakreslené kupci, moje královno. Pravda je taková, že tímto směrem putuje velmi málo karavan, a přesto jsou na východě velká království a města plná divů, Yi Ti, Qarth, Ašaj u Stínu…“

„Budeme žít tak dlouho, abychom je spatřili?“

„Nebudu ti lhát. Cesta je obtížnější, než jsem se odvažoval myslet si.“ Rytířův obličej byl šedivý a ztrhaný. Rána v boku, kterou utržil té noci, kdy bojoval s Drogovými pokrevními jezdci, se mu nikdy plně nezhojila; poznala to podle toho, jak křivil obličej bolestí pokaždé, když vysedal na koně, a při jízdě se zdálo, jako by se v sedle nakláněl na stranu. „Možná jsme odsouzeni k záhubě, pokud budeme pokračovat dál, ale s jistotou vím, že s námi bude konec, když se vrátíme nazpět.“

Dany ho lehce políbila na tvář. Potěšilo ji, když viděla, jak se na ni usmál. Musím být silná také pro něho, pomyslela si zachmuřeně. Možná je to rytíř, ale já jsem krev draka.

Voda v dalším jezírku, které našli, byla nesnesitelně horká a páchla sírou, ale jejich měchy již byly téměř prázdné, a tak Dothrakové ochladili vodu ve džbánech a hrncích a vypili ji vlažnou. Nebyla o nic méně odporná, ale voda byla voda a všichni měli žízeň. Dany se zoufalstvím v očích pohlédla k obzoru. Přišli již o třetinu svého původního počtu a stále se před nimi prostírala pustina, prázdná, rudá a nekonečná. Kometa uráží moje naděje, pomyslela si, když zvedla oči k rudému šrámu na obloze. Přešla jsem půl světa a viděla zrod draků jen proto, abych s nimi zemřela v této kruté horké poušti? Nevěřila tomu.

Příštího dne se rozednilo, když přecházeli popraskanou a zjizvenou planinu z tvrdé rudé hlíny. Dany jim už chtěla nařídit, aby rozdělali tábor, když tu uviděla, jak se tryskem vracejí z výpravy její průzkumníci. „Město, khaleesi,“ křičeli. „Město bledé jako měsíc a půvabné jako panna. Hodinu jízdy odsud, ne víc.“

„Ukažte mi je,“ řekla.

Když se město objevilo před ní, s bílými zdmi a věžemi chvějícími se za závojem horka, vypadalo tak krásně, že Dany si zpočátku byla jistá, že to musí být přelud. „Netušíš, co by to mohlo být za město?“ zeptala se sera Joraha.

Rytíř v exilu unaveně zavrtěl hlavou. „Ne, moje královno. Tak daleko na východ jsem nikdy necestoval.“

Vzdálené bílé zdi slibovaly odpočinek a bezpečí, šanci uzdravit se a nabrat nových sil a Dany by se k nim nejraději rozběhla. Místo toho se otočila ke svým pokrevním jezdcům. „Krvi mojí krve, jeďte napřed a zjistěte jméno toho města a jaký způsob uvítání bychom měli očekávat.“

„Ať, khaleesi,“ odpověděl Aggo.

Netrvalo to dlouho a její jezdci se vrátili, Rakharo se zhoupl dolů ze sedla. Na opasku z medailonů mu visel velký zakřivený arakh, který mu Dany darovala v den, kdy ho jmenovala svým pokrevním jezdcem. „To město je mrtvé, khaleesi. Nalezli jsme je bezejmenné a bez boha, s rozbořenými branami. V jeho ulicích se pohybují jen mouchy a vítr.“

Jhiqui se zachvěla. „Když jsou pryč bohové, za nocí tam hodují zlí duchové. Takovým místům je lépe se vyhnout. Je to známo.“

„Je to známo,“ přitakala Irri.

„Mně ne.“ Dany zabořila paty do slabin svého koně a vyjela v jejich čele, projíždějíc pod rozbořeným obloukem prastaré brány a tichou ulicí za ním. Ser Jorah a její pokrevní jezdci následovali za ní a za nimi pak mnohem pomaleji ostatní Dothrakové.

Jak dlouho je město opuštěné, to nemohla říci, ale bílé zdi, tak nádherné zdálky, byly při pohledu zblízka popraskané a drolily se. Uvnitř byla změť úzkých křivolakých uliček. Budovy se tiskly blízko k sobě, jejich fasády byly prázdné a bez oken. Všechno bylo bílé, jako by lidé, kteří zde kdysi žili, jinou barvu neznali. Projížděli kolem hromad sluncem vybělené suti, kde se některé z domů zřítily, a jinde viděli vybledlé jizvy od ohně. Na místě, kde se šest uliček sbíhalo dohromady, Dany projížděla kolem prázdného mramorového podstavce. Zdálo se, že Dothrakové toto místo už kdysi navštívili. Možná, že chybějící socha dokonce i nyní stojí mezi jinými ukradenými bohy ve Vaes Dothrak. Možná kolem ní jela nastokrát a nevěděla to. Viserion na jejím rameni zasyčel.

Udělali si tábor pod zbytky rozbořeného paláce, na větrem vymetaném náměstí, kde mezi dlažebními kameny vyrůstaly trsy tuhé trávy. Dany poslala muže prohledat ruiny. Někteří šli neochotně, ale přesto šli,… jeden zjizvený starý muž se po chvíli vrátil celý rozradostněný, s úsměvem na tváři a rukama plnýma fíků. Byly to malé, svraštělé plody, ale její lidé je přesto dychtivě popadali, předbíhali se a strkali jeden do druhého, cpali si fíky do úst a šťastně přežvykovali.

Ostatní pátrači se vrátili s plody jiných ovocných stromů, skrytých za zavřenými dveřmi tajných zahrad. Aggo jí ukázal nádvoří zarostlé popínavými šlahouny vinné révy s drobnými zelenými hrozny a Jhogo objevil studnu, ve které byla chladná, čistá voda. Našli ale také kosti, lebky a nepohřbené mrtvé, vybělené a polámané. „Duchové,“ zamumlala Irri. „Strašliví duchové. Tady zůstat nesmíme, khaleesi, toto místo patří jim.“

„Já se duchů nebojím. Draci jsou mocnější než duchové.“ A fíky jsou důležitější. „Jdi s Jhiqui a najdi mi nějaký čistý písek do lázně a už mne neobtěžuj takovými hloupými řečmi.“

V chladivém stínu svého stanu Dany opekla nad železným košem koňské maso a uvažovala nad svými možnostmi. Bylo zde jídlo a voda, které by je mohly uživit, a dostatek trávy pro koně, aby se zotavili po útrapách cesty pustinou. Jak příjemné by bylo probouzet se každého rána na stejném místě, přebývat v zastíněných zahradách, jíst fíky a pít chladnou vodu, tolik, kolik by si přála.

Když se Irri a Jhiqui vrátily s hrnci bílého písku, Danny se svlékla a nechala je čistě ji vydrhnout. „Už ti zas rostou vlasy, khaleesi,“ řekla Jhiqui, když jí pískem drhla záda. Dany si přejela dlaní po vrcholku hlavy a ucítila pod prsty nový porost. Dothračtí muži nosili vlasy spletené do dlouhých naolejovaných copů, které si uřízli, jenom když byli poraženi nepřítelem. Možná bych měla udělat to samé, pomyslela si, abych jim připomínala, že Drogova síla nyní žije ve mně. Khal Drogo zemřel s vlasy, které nebyly nikdy stříhané, čímž se mohlo chlubit jen velmi málo mužů.

Rhaegal na opačné straně stanu rozvinul křídla, popoletěl o půl stopy a dopadl na rohož. Když přistál, hněvivě švihl ocasem sem a tam, zvedl hlavu a vykřikl. Kdybych já měla křídla, také bych chtěla létat, pomyslela si Dany. Targaryenové starých časů na dračích hřbetech sedávali, když šli do války. Pokoušela se představit si, jaký to asi musel být pocit, osedlat si draka a vznést se na něm vysoko do vzduchu. Bylo by to jako stát na vrcholu hory, jenomže lepší, a dole pode mnou by se prostíral celý svět. Kdybych vyletěla dostatečně vysoko, viděla bych dokonce i Sedm království a pak bych natáhla ruku a dotkla bych se komety.

Irri její zadumání přerušila, aby jí řekla, že venku čeká ser Jorah a prosí ji, aby směl vstoupit. „Pošli ho dál,“ poručila jí Dany. Pískem vydrhnutá pokožka ji pálila. Zahalila se do své lví kůže. Hrakkar byl mnohem větší než Dany, takže jeho kůže zakrývala všechno, co zakrýt potřebovalo.

„Přinesl jsem ti broskev,“ řekl ser Jorah, když poklekl. Byla tak malá, že ji téměř celou schovala v dlani, a také přezrálá, ale když se do ní zakousla, dužina byla tak sladká, že Dany téměř vykřikla potěšením. Jedla ji pomalu, vychutnávala každé sousto, zatímco ser Jorah jí vyprávěl o stromě, ze kterého ji utrhl, v zahradě blízko západní zdi.

„Ovoce, voda a stín,“ řekla Dany, s tvářemi lepkavými šťávou z broskve. „Bohové byli dobří, že nás zavedli na toto místo.“

„Měli bychom odpočívat, dokud nenabereme nových sil,“ naléhal na ni rytíř. „Rudá pustina není k slabým laskavá.“

„Moje služebné tvrdí, že zde prodlévají duchové.“

„Duchové jsou všude,“ řekl ser Jorah tiše. „Nosíme si je s sebou, kamkoli jdeme.“ Ano, pomyslela si, Viserys, khal Drogo, můj syn Rhaego, stále jsou se mnou. „Pověz mi jméno svého ducha, Jorahu. O mých víš všechno.“

Jeho obličej znehybněl. „Jmenovala se Lynesse.“

„Tvoje žena?“

„Moje druhá žena.“

Dany viděla, že mu to působí bolest, když o ní má mluvit, ale chtěla znát pravdu. „To je všechno, co mi o ní můžeš říct?“ Lví kůže jí sklouzla z ramene a Dany si ji vytáhla zpátky na místo. „Byla krásná?“

„Velmi krásná.“ Ser Jorah zvedl oči od jejího ramene k jejímu obličeji. „Když jsem ji spatřil poprvé, myslel jsem si, že bohyně sestoupila na zem, že Panna sama stvořila její tělo. Byla mnohem urozenějšího původu než já, nejmladší dcera lorda Leytona Hightowera ze Starého města. Bílý býk, který velel Královské gardě tvého otce, byl jejím prastrýcem. Hightowerové jsou prastarým rodem, velmi bohatým a velmi hrdým.“

„A věrným,“ dodala Dany. „Pamatuju si, co mi Viserys říkal o Hightowerech, kteří byli mezi těmi, kdo zůstali věrní mému otci.“

„To je pravda,“ připustil.

„Ten sňatek dohodli vaši otcové?“

„Ne,“ odpověděl. „Náš sňatek… Je to velmi dlouhý příběh a nudný, Tvoje Výsosti. Nechci tě s ním obtěžovat.“

„Já nikam nepospíchám,“ řekla. „Prosím.“

„Jak moje královna poroučí.“ Ser Jorah se zamračil. „Můj domov… Musíš znát nejdříve tohle, abys pochopila zbytek. Medvědí ostrov je krásný, ale odlehlý. Představ si staré pokroucené duby a vysoké borovice, kvetoucí trnité keře, šedé kameny obrostlé mechem, malé bystřiny s průzračnou ledovou vodou stékající po příkrých úbočích kopců. Sídlo Mormontů je postavené z mohutných klád a obklopené hliněným valem. Kromě pár chalupníků moji lidé žijí podél pobřeží a rybaří v mořích. Ostrov leží daleko na severu a naše zimy jsou strašlivější, než si dokážeš představit, khaleesi.

Přesto mně ostrov docela vyhovoval a nikdy jsem netrpěl nedostatkem žen. Měl jsem svůj díl rybářských děveček a chalupnických dcer, předtím i potom, co jsem se oženil. Vstoupil jsem do manželství mlád, abych se oženil podle otcova přání s dívkou z rodu Gloverů z Pahorku v Hlubokém lese. Byli jsme sezdaní deset let či tak nějak, na tom nesejde. Byla to žena bezvýrazné tváře, ale ne nelaskavá. Myslím, že jsem se naučil mít ji svým způsobem rád, třebaže naše vztahy byly založené spíš na povinnosti než na vášni. Třikrát potratila, když se pokoušela dát mi dědice. Z posledního předčasného porodu se nikdy nezotavila. Zemřela nedlouho poté.“

Dany položila svou ruku na jeho a stiskla mu prsty. „To je mi opravdu líto.“

Ser Jorah přikývl. „Do té doby se můj otec dal k černým, takže jsem se podle práva stal pánem Medvědího ostrova. Netrpěl jsem nedostatkem nabídek k sňatku, ale než jsem stačil dospět k rozhodnutí, lord Balon Greyjoy povstal v rebélii proti Uchvatiteli a Ned Stark svolal vazaly, aby svému příteli Robertovi pomohl. K poslední bitvě došlo na Štítu. Když Robertovy katapulty rozbořily průrvu v hradbách krále Balona, prvním mužem, který vnikl dovnitř, byl kněz z Myru, ale já jsem nebyl daleko za ním. Za to jsem získal svůj rytířský titul.

Aby oslavil své vítězství, Robert nařídil, že se bude konat velký turnaj před Lannisportem. Právě tam jsem poprvé spatřil Lynesse, pannu poloviny mého věku. Přijela se svým otcem ze Starého města, podívat se, jak si její bratři povedou při kláních. Nemohl jsem z ní spustit oči. V záchvatu šílenství jsem ji poprosil o symbol přízně, který bych u sebe mohl nosit na turnaji, aniž bych snil o tom, že by mi vyhověla, jenomže ona to udělala.

Bojuju stejně dobře jako jakýkoli jiný muž, khaleesi, ale nikdy jsem nebyl turnajovým rytířem. Ovšem s Lynessiným šátkem uvázaným kolem paže jsem byl naprosto jiným člověkem. Vyhrával jsem klání za kláním. Lord Jason Mallister padl přede mnou a také Bronzový Yohn Royce. Sera Rymana Freye, jeho bratra sera Hosteena, lorda Whenta, Strongboara, ba dokonce sera Borose Blounta z Královské gardy, ty všechny jsem vyhodil ze sedel. V posledním klání jsem v bezvýsledném zápase zlomil devět kopí proti Jaimemu Lannisterovi a král Robert rozhodl, že věnec vítěze náleží mně. Korunoval jsem Lynesse královnou lásky a krásy a ještě téhož večera jsem šel za jejím otcem a požádal ho o její ruku. Byl jsem opilý, nejenom vínem, ale i slávou. Vůbec bych se nedivil, kdyby se mé žádosti dostalo pohrdavého odmítnutí, jenomže lord Leyton moji nabídku přijal. Vzali jsme se tam v Lannisportu a celých čtrnáct dní jsem byl tím nejšťastnějším mužem na světě.“

„Jenom čtrnáct dní?“ zeptala se Danny. Dokonce i já jsem dostala víc štěstí než to, s Drogem, který byl mým sluncem a hvězdami.

„Čtrnáct dní trvá cesta po moři z Lannisportu k Medvědímu ostrovu. Můj domov byl pro Lynesse velkým zklamáním. Byl příliš studený, příliš vlhký, příliš odlehlý a můj hrad nebyl ničím víc než jen dřevěnou síní. Nepořádali jsme tam žádné masky, žádná herecká představení, žádné bály ani trhy. Uplynula celá roční období, než k nám zavítal nějaký zpěvák, aby nám zahrál a zazpíval, a na ostrově není zlatník. Dokonce i stolování se stalo utrpením. Můj kuchař toho znal málo kromě pečených mas a dušenin a Lynesse brzy ztratila na ryby a zvěřinu chuť.

Žil jsem pro její úsměvy, a tak jsem poslal až do Starého města pro nového kuchaře a z Lannisportu jsem přivezl harfeníka. Zlatníky, šperkaře, švadleny, cokoli chtěla, dal jsem jí to, jenomže jí to stále nestačilo. Medvědí ostrov je bohatý na medvědy a stromy, ale chudý na cokoli jiného. Postavil jsem pro ni krásnou loď a plavili jsme se do Lannisportu a Starého města na slavnosti a trhy a jednou dokonce do Braavosu, kde jsem si od lichvářů půjčil hodně peněz. Její srdce jsem si získal jako turnajový šampión, a tak jsem se kvůli ní účastnil jiných turnajů, jenomže kouzlo bylo pryč. Už nikdy jsem se nevyznamenal a každá porážka znamenala ztrátu dalšího koně a další turnajové zbroje, kterou bylo třeba vykoupit nebo nahradit. Náklady se šplhaly do závratných výšin. Nakonec jsem trval na tom, že se musíme vrátit domů, jenomže tam to brzy bylo ještě horší než předtím. Už jsem nebyl schopen platit ani kuchaře, ani harfeníka a Lynesse se začala zlobit, když jsem mluvil o tom, že zaplatíme jejími šperky.

Zbytek… dělal jsem věci, o kterých je mi hanba mluvit. Pro zlato. Aby si Lynesse mohla nechat svoje šperky, svého harfeníka a svého kuchaře. Nakonec mne to stálo úplně všechno. Když jsem slyšel, že Eddard Stark se chystá na Medvědí ostrov, už jsem natolik znevážil svoji čest, že než bych zůstal a čelil jeho rozsudku, raději jsem ji s sebou vzal do exilu. Říkal jsem si, že na ničem jiném nezáleží, jen na naší lásce. Prchli jsme do Lysu, kde jsem svoji loď prodal za zlato, které nás mělo udržet při životě.“

Jeho hlas byl zastřený zármutkem a Dany na něj nechtěla naléhat, aby povídal dál, a přesto by ráda věděla, jak to dopadlo. „Zemřela tam?“ zeptala se ho něžným hlasem.

„Jenom pro mne,“ odpověděl. „Za půl roku bylo moje zlato pryč a já musel jako žoldnéř vstoupit do služeb jiných. Zatímco jsem na Rhoyne bojoval proti Braavosanům, Lynesse se přestěhovala do paláce kupeckého prince jménem Tregar Ormollen. Říká se, že nyní je jeho hlavní konkubínou, a dokonce i jeho vlastní žena z ní má strach.“

Dany byla zděšena. „Nenávidíš ji za to?“

„Téměř stejně, jako jí miluji,“ odpověděl ser Jorah. „Prosím, omluv mne, moje královno. Jsem už velmi unaven.“

Nechala ho jít, ale když zvedl plentu jejího stanu, nedokázala sama sobě zabránit zavolat za ním ještě jednu otázku. „Jak vypadala, ta tvoje lady Lynesse?“

Ser Jorah se smutně usmál. „Nu, vypadala trochu jako ty, Daenerys.“ Hluboce se uklonil. „Spi dobře, moje královno.“

Dany se zachvěla a přitáhla si lví kůži těsně k tělu. Vypadala jako já. To vysvětlovalo hodně z toho, čemu ve skutečnosti dosud nerozuměla. On po mne touží, uvědomila si. Miluje mne tak, jako miloval ji, ne jako rytíř miluje svoji královnu, ale jako muž miluje ženu. Pokoušela se představit si sama sebe v náručí sera Joraha, jak ho líbá, laská ho, nechává ho vstoupit do sebe. Nebylo to k ničemu. Když zavřela oči, jeho obličej se pokaždé změnil v Drogův.

Khal Drogo byl jejím sluncem a hvězdami, jejím prvním mužem a možná i posledním. Maegi Mirri Maz Duur přísahala, že už nikdy neporodí živé dítě. Který muž by chtěl neplodnou ženu? A který muž by mohl doufat, že se vyrovná Drogovi, jenž zemřel s nestříhanými vlasy a nyní projížděl nočními krajinami, mezi hvězdami svého khalasaru? Když naslouchala, jak ser Jorah vypráví o svém Medvědím ostrově, slyšela v jeho hlase touhu. Nikdy mne nemůže mít, ale já mu jednoho dne budu moci dát zpět jeho domov a čest. Alespoň toto pro něj udělám.

Té noci ji ve spánku netrápili žádní duchové. Zdál se jí sen o Drogovi a jejich první společné jízdě v ten večer, kdy byli sezdáni. V jejím snu nejeli na koních, ale na dracích.

Příštího rána k sobě povolala svoje pokrevní jezdce. „Krvi mé krve,“ řekla třem mužům. „Potřebuji vás. Každý z vás si vybere tři koně, ty nejsilnější a nejzdravější, co nám ještě zbyli. Naložte si tolik vody a jídla, kolik vaše koně poberou, a vyjeďte. Aggo vyrazí na jihovýchod, Rakharo na jih. Jhogo, ty pojedeš za shierak qiya na jihozápad.“

„Co máme hledat, khaleesi?“ zeptal se Jhogo.

„Cokoli tam bude,“ odpověděla Dany. „Hledejte jiná města, živá i mrtvá. Hledejte karavany a lidi. Hledejte řeky a jezera a velké slané moře. Zjistěte, kolik této pustiny se ještě prostírá před námi a co leží na druhé straně. Až vyjedeme z tohoto místa, nechci znovu jít naslepo. Musím vědět, kam máme namířeno a jak se tam nejlépe dostat.“

A tak šli, se zvonečky tiše jim cinkajícími ve vlasech, zatímco Dany se se svou malou skupinkou přeživších usídlila na místě, které nazvali Vaes Tolorro, Město kostí. Den následoval za dnem. Ženy sklízely ovoce ze zahrad mrtvých. Muži hřebelcovali koně a opravovali sedla, třmeny a obuv. Děti probíhaly křivolakými uličkami a nacházely staré bronzové mince, kousky purpurového skla a kamenné džbánky s uchy tvarovanými jako hadi. Jednu ženu bodl rudý škorpión, ale byla jediná, kdo na tom místě zemřel. Koně se začínali obalovat masem. Dany osobně ošetřovala zranění sera Joraha a rána se konečně začala řádně hojit.

Jako první se vrátil Rakharo. Oznámil jí, že na jih se rudá pustina táhne dál a dál, dokud neskončila u pustého břehu vedle jedovaté vody. Mezi tímto místem a tamtím leží vířící písek, větrem ošlehávané planiny a rostliny ježaté ostrými trny. Přísahal, že projížděl kolem kostí draka, tak velkých, že se svým koněm projel rovnou mezi jeho obrovitými černými čelistmi. Kromě toho neviděl nic. Dany mu přidělila tucet nejsilnějších mužů a poslala je rozebrat kamenné náměstí, aby se dostali k zemi pod ním. Pokud tráva mohla růst mezi dlažebními kameny, mnohem víc jí možná poroste, když kameny budou odstraněny. Měli dost studní, a tudíž dostatek vody. Budou-li mít semena, mohou náměstí přimět vykvést.

Jako další se vrátil Aggo. Zaklínal se, že jihozápad je pustý a spálený. Našel ruiny dalších dvou měst, menších než Vaes Tolorro, ale jinak stejných. Jedno bylo střežené prstencem lebek nabodaných na zrezivělých železných oštěpech, takže se do něj neodvážil vstoupit, ale v tom druhém pátral tak dlouho, jak mohl. Ukázal Dany železný náramek, který našel, ozdobený nebroušeným ohnivým opálem velikosti jejího palce. Byly tam také nějaké svitky, ale byly suché a drolily se a Aggo je nechal na místě, kde ležely.

Dany mu poděkovala a pověděla mu, aby se pustil do opravy bran. Jestliže nepřátelé přešli pustinu, aby v pradávných časech tato města zničili, mohli by přijít znovu. „Pokud tomu tak bude, musíme být připraveni,“ prohlásila.

Jhogo byl pryč tak dlouho, že Dany měla strach, že se ztratil, ale nakonec, když už ho všichni přestali vyhlížet, přijel z jihovýchodu. Jeden ze strážných, které rozestavil Aggo, ho uviděl první, vykřikl a Dany vyběhla na zdi, aby se přesvědčila na vlastní oči. Byla to pravda. Jhogo se vracel a nebyl sám. Za ním jeli tři podivně odění cizinci sedící na ošklivých hrbatých zvířatech, vedle kterých jakýkoli kůň vypadal jako trpaslík.

Zastavili vedle městských bran, kde vzhlédli a spatřili Dany stojící na zdi nad nimi. „Krvi mé krve,“ zvolal Jhogo, „byl jsem ve velkém městě Qarthu a vrátil jsem se s těmito třemi, kteří tě chtěli vidět na vlastní oči.“

Dany hleděla dolů na cizince. „Zde stojím. Dívejte se, když vás to těší, ale nejdříve mi řekněte svá jména.“

Bledý muž s modrými rty odpověděl hrdelní dothračtinou. „Jsem Pyat Pree, velký čaroděj.“

Holohlavý muž se šperky v nose odpověděl ve valyrijštině svobodných měst. „Jsem Xaro Xhoan Daxos z Třinácti, kupecký princ z Qarthu.“ Žena v lakované dřevěné masce odpověděla společným jazykem Sedmi království. „Jsem Quaithe ze Stínu. Přišli jsme hledat draky.“

„Už je nehledejte,“ řekla jim Daenerys Targaryen. „Našli jste je.“

JON

Bílý strom, tak se vesnice jmenovala na Samových starých mapách. Jonovi jako vesnice ani moc nepřipadala. Čtyři polozbořené přízemní domky z neomítnutého kamene, s jedinou místností uvnitř; prázdná ohrada pro ovce a studna. Domy měly střechy z drnů a okenice byly tvořeny otrhanými kusy kůží. A nad nimi se tyčily bledé větve a temně rudé listy monstrózně velkého čarostromu.

Byl to ten největší strom, jaký Jon kdy viděl, s kmenem, který měl téměř osm stop v průměru, a větvemi prostírajícími se tak daleko, že celá vesnice byla zastíněná jeho korunou. Nezapůsobila na něj ani tak jeho velikost jako spíš obličej na něm… Především ústa, nejenom obyčejná vyříznutá čára, ale rozeklaný otvor, dost velký na to, aby se do něj vešla ovce.

Tohle ale nejsou ovčí kosti. Ani tamhleto v popelu není ovčí lebka. „Starý strom,“ řekl Mormont, když sesedal ze svého koně. „Starý,“ souhlasil jeho havran sedící mu na rameni. „Starý, starý, starý.“

„A mocný.“ Jon přímo cítil jeho moc.

Thoren Smallwood sesedl vedle kmene, temný ve své plátové a kroužkové zbroji. „Podívejte se na ten obličej. Není divu, že se jich lidé báli, když poprvé přišli do Západozemí. Já bych tu zatracenou věc nejraději porazil sám.“

„Můj lord otec věřil, že před stromem srdce žádný člověk nemůže lhát,“ řekl Jon. „Staří bohové to poznají, když lidé lžou.“

„Můj otec věřil ve stejnou věc,“ přitakal Starý medvěd. „Ukažte, podívám se na tu lebku.“

Jon sesedl. V černé kožené pochvě na zádech měl pověšený Dlouhý dráp, jedenapůlruční bastardí meč, který mu Starý medvěd daroval za to, že mu zachránil život. Meč bastardů pro bastarda, žertovali muži. Jílec byl nově vyrobený zvlášť pro něho, ozdobený hruškou ve tvaru vlčí hlavy, vytesanou z bledého kamene, ale čepel samotná byla z valyrijské oceli, stará, světlá a smrtelně ostrá.

Klekl si a rukou v rukavici sáhl do chřtánu ve stromě. Nitro otvoru bylo rudé zaschlou mízou a zčernalé ohněm. Pod lebkou uviděl další, menší, se zlomenou čelistí. Byla napolo pohřbená v popelu a kouscích kosti.

Když lebku přinesl Mormontovi, Starý medvěd ji vzal do obou rukou, zvedl ji a podíval se do prázdných očních důlků. „Divocí svoje mrtvé pálí. To jsme věděli vždycky. Teď si přeju, abych se jich byl zeptal proč, když se jich ještě pár zdržovalo kolem.“

Jon Sníh si vzpomněl na oživlou mrtvolu, s očima modře zářícíma v bledém obličeji. Byl si jistý, že on ví, proč divocí své mrtvé pálí.

„Kéž by tak kosti mohly mluvit,“ zabručel Starý medvěd. „Tenhle chlapík by nám toho mohl hodně říct. Jak zemřel. Kdo ho spálil a proč. Kam divocí odešli.“ Povzdechl si. „Říká se, že děti lesa dokázaly rozmlouvat s mrtvými. Já to ale neumím.“ Hodil lebku zpět do otvoru ve stromě, kam dopadla s jemným rozvířením popela. „Projděte všechny domy. Obře, ty vylez na vrchol toho stromu a rozhlédni se kolem. Také chci, abyste sem přivedli psy. Možná, že tentokrát bude stopa čerstvější.“ Jeho tón nenaznačoval, že by si v tomto směru dělal přílišné naděje.

Muži po dvou prohledali každý dům, jen pro jistotu, aby jim nic neušlo. Jon byl ve dvojici s Eddisonem Tollettem, chlapíkem s šedými vlasy a tělem štíhlým jako jedle, kterému bratři přezdívali Bolestínský Edd. „Už to bylo dost špatné, že mrtví chodili,“ řekl Jonovi, když procházeli vesnicí, „teď Starý Medvěd chce, aby taky mluvili? Varuju vás, žádné dobro z toho nevzejde. A kromě toho, kdo ví, zda by ty kosti nelhaly? Proč by smrt měla člověka učinit pravdomluvným nebo dokonce moudrým? Mrtví jsou pravděpodobně tupá stvoření, plná únavných stížností – hlína je moc studená, můj náhrobní kámen měl být větší, proč má on víc červů než já…“

Jon musel sehnout hlavu, aby prošel nízkými dveřmi. Uvnitř našel jen špinavou podlahu z udusané hlíny. Nebyl tam žádný nábytek, žádná stopa po lidech, kteří tam žili, kromě hromádky popela pod kouřovým otvorem ve stropě. „Jak ponuré místo k žití,“ poznamenal.

„Já jsem se v takovém domě narodil,“ prohlásil Bolestínský Edd. „Byla to pro mne kouzelná léta. Později mi nastaly těžké časy.“ Jeden kout místnosti vyplňovala podestýlka ze suché slámy. Edd se na ni toužebně zadíval. „Dal bych všechno zlato Casterlyovy skály za to, abych znovu mohl spát v posteli.“

„Tomuhle říkáš postel?“

„Je to měkčí než obyčejná hlína a má to nad sebou střechu, takže tomu říkám postel.“ Bolestínský Edd začichal ve vzduchu. „Cítím hnůj.“

Ten pach byl velmi slabý. „Starý hnůj,“ řekl Jon. Dům vypadal, jako by byl prázdný již nějaký čas. Klekl si a začal rukama prohledávat slámu, aby zjistil, zda něco není schováno pod ní. Pak provedl obhlídku stěn. Netrvalo to dlouho. „Nic tu není.“

Nic ani neočekávali. Bílý strom byla čtvrtá vesnice, kolem které projížděli, a ve všech to bylo stejné. Lidé odešli, zmizeli se svým skromným majetkem a jakýmikoli zvířaty, která možná vlastnili. Žádná z vesnic nevykazovala známky skutečnosti, že by byla napadena. Byly prostě… prázdné. „Co si myslíš, že se jim všem stalo?“ zeptal se Jon.

„Něco horšího, než si dokážeme představit,“ poznamenal Bolestínský Edd. „Nu, já bych si to představit dokázal, ale raději to nedělám. Stačí vědět, že na tebe čeká nějaký ošklivý konec, aniž bys o tom musel předem přemýšlet.“

Když se vynořili ze dveří, čenichali u nich dva psi. Další probíhali vesnicí. Chett je hlasitě proklínal, hlasem zastřeným hněvem, který, jak se zdálo, ho nikdy neopouštěl. Světlo pronikající skrze rudé listy čarostromu činilo nežity na jeho obličeji ještě ošklivějšími než obvykle. Když uviděl Jona, přimhouřil oči; mezi těmi dvěma láska nepanovala.

Ani z prohlídky ostatních domů nebyli moudřejší. „Pryč,“ křičel Mormontův havran, který zamával křídly a usadil se ve větvích čarostromu nad nimi. „Pryč, pryč, pryč.“

„Ještě před rokem v Bílém stromě žili divocí.“ Thoren Smallwood vypadal vznešeněji než samotný Mormont. Byl oděný v lesknoucí se černé kroužkové zbroji sera Jaremyho Rykkera a hrudním plátu zdobeném rytinami. Jeho těžký plášť byl bohatě lemovaný sobolinou a sepnutý překříženými kladivy Rykkerů, vyrobenými ze stříbra. Kdysi to byl plášť sera Jaremyho, jenomže toho zabila jedna z oživlých mrtvol a Noční hlídka nic nevyhazovala.

„Před rokem byl Robert králem a v říši panoval mír,“ prohlásil Jarman Buckwell, zavalitý muž, který velel průzkumníkům. „Za rok se toho může hodně změnit.“

„Jedna věc se nezměnila,“ prohlásil ser Mallador Locke. „Méně divokých znamená méně starostí. Já bych pro ně netruchlil, ač se jim stalo cokoli. Všichni to byli nájezdníci a vrahové.“

Jon uslyšel ševelení v rudém listoví nad svojí hlavou. Dvě větve se rozdělily a on zahlédl malého človíčka, který hbitě jako veverka přelézal z větve na větev. Bedwyck neměřil víc než pět stop, ale šedé prameny ve vlasech prozrazovaly jeho věk. Ostatní průzkumníci mu říkali Obr. Usadil se v rozsoše stromu nad jejich hlavami a řekl. „Na severu je voda. Mohlo by to být jezero. Na západ se zvedá pár pazourkových kopců, ne moc vysokých. Nic jiného jsem tam neviděl, moji páni.“

„Mohli bychom přenocovat zde,“ navrhl Smallwood.

Starý medvěd vzhlédl, pátraje mezi bledými větvemi a rudými listy po kousku oblohy. „Ne,“ prohlásil nakonec. „Obře, kolik denního světla nám zbývá?“

„Tři hodiny, můj pane.“

„Vyrazíme na sever,“ rozhodl Mormont. „Pokud přijedeme k jezeru, utáboříme se na jeho břehu a možná nachytáme nějaké ryby. Jone, přines mi papír, je nejvyšší čas, abych napsal mistru Aemonovi.“

Jon ve své sedlové brašně našel pergamen, brk a inkoust a přinesl je lordu veliteli. V Bílém stromě, napsal Mormont. Čtvrtá vesnice. Opět prázdná. Divocí odešli. „Najdi Tarlyho a postarej se o to, aby tohle odeslal,“ řekl, když vzkaz podával Jonovi. Zapískal a havran se hlučně snesl dolů na hlavu jeho koně. „Zrní,“ zakrákal a naklonil hlavu na stranu. Kůň pod ním zaržál.

Jon vysedl na svého oře, otočil ho dokola a odcválal pryč. Pod menšími stromy za stínem velkého čarostromu čekali muži Noční hlídky, opečovávali své koně, žvýkali proužky nasoleného hovězího masa, močili, drbali se a povídali si spolu. Když byl vydán příkaz opět se vydat na pochod, hovor ustal a muži vysedli na koně. Průzkumníci Jarmana Buckwella vyjeli jako první. s předvojem Thorena Smallwooda jedoucím v čele kolony. Za ním následoval Starý medvěd s hlavním tělesem, ser Mallador Locke se zásobovacími povozy a nákladními koňmi a nakonec ser Ottyn Wythers a zadní stráž. Celkem dvě stovky mužů se třemi sty koní.

Za dne jeli zvířecími stezkami a koryty potoků, „průzkumnickými cestami“, které je vedly stále hlouběji do divočiny listoví a kořenů. V noci tábořili pod hvězdnatou oblohou a hleděli vzhůru na kometu. Černí bratři vyjeli z Černého hradu v dobrém rozpoložení, žertovali mezi sebou a vypravovali si příběhy, ale zádumčivé ticho lesa jako by je všechny vystřízlivělo. Žertů ubývalo a nálada byla stále svárlivější. Nikdo by nepřipustil, že má strach – konec konců, byli přece muži Noční hlídky –, ale Jon poznal, jak nepříjemně se všichni cítí. Čtyři prázdné vesnice, nikde žádní divocí, dokonce i zvěř jako by prchla. Začarovaný hvozd mu nikdy nepřipadal začarovanější, a dokonce i ostřílení průzkumníci s ním souhlasili.

Když jeli, Jon si stáhl rukavici, aby měl svoje spálené prsty na čerstvém vzduchu. Byl na ně ošklivý pohled. Najednou si vzpomněl, jak jimi vždycky Arye cuchával vlasy. Jeho malá sestřička. V duchu přemýšlel, jak se jí asi vede. Bylo mu smutno při pomyšlení, že už jí takto vlasy možná nikdy cuchat nebude. Začal s rukou cvičit, otevíral a zavíral prsty. Věděl, že kdyby měl ruku, ve které drží meč, neohebnou, mohlo by to znamenat jeho konec. Za Zdí muž svůj meč potřebuje.

Samwella Tarlyho Jon našel s jinými majordomy, napájejícími koně. Sam měl na starosti tři: svého vlastního valacha a dva tažné koně navíc, každého naloženého velkou proutěnou klecí plnou havranů. Když se k nim Jon přiblížil, zatřepetali křídly a začali na něho přes mříže křičet. Pár výkřiků až podezřele připomínalo slova. „Tys je učil mluvit?“ zeptal se Jon Sama.

„Pár slov. Tři z nich už umějí říct sníh.“

„Jeden pták krákající moje jméno stačil,“ řekl Jon, „a sníh není nic, co by černý bratr rád slyšel.“ Sníh na severu často znamenal smrt.

„Našli jste v Bílém stromě něco?“

„Kosti, popel a prázdné domy.“ Jon Samovi podal svinutý pergamen a řekl: „Starý medvěd chce, abys poslal vzkaz mistru Aemonovi.“

Sam z klece vybral jednoho ptáka, pohladil ho po peří, připevnil mu na nohu vzkaz a řekl: „Leť domů, odvážlivce. Domů.“ Havran na něj v odpověď zakrákal cosi nesrozumitelného a Sam ho vyhodil do vzduchu. Pták zamával křídly a vzlétl skrze stromy k obloze. „Kéž by mě tak mohl vzít s sebou.“

„Stále ještě?“

„Nu,“ připustil Sam, „ano, ale… Nejsem už tak vyděšený, jako jsem byl zpočátku, opravdu ne. Té první noci, pokaždé, když jsem slyšel, jak někdo vstává, aby šel na stranu, myslel jsem si, že se tmou kradou divocí, aby mi podřízli krk. Měl jsem strach, že když zavřu oči, už nikdy bych je nemusel znovu otevřít, jenomže… nu… svítání vždycky přece jen přišlo.“ Podařilo se mu mírné se usmát. „Možná jsem zbabělec, ale nejsem hloupý. Jsem celý rozbolavělý a záda mě bolí z dlouhé jízdy a spaní na zemi, ale už se téměř nebojím. Podívej se.“ Natáhl ruku, aby Jon viděl, že se mu neklepe. „Pracoval jsem na svých mapách.“

Svět je podivný, pomyslel si Jon. Ze Zimohradu vyjely dvě stovky odvážných mužů a jediným z nich, kdo neměl stále větší strach, byl Sam, samozvaný zbabělec. „Z tebe ještě jednou bude průzkumník,“ zažertoval. „Chtěl bys být průzkumníkem, jako je Grenn? Mám si o tom promluvit se Starým medvědem?“

„Opovaž se!“ Sam si na hlavu zvedl kápi svého obrovitého černého pláště a neohrabaně vysedl na koně. Byl to tažný kůň, velký, pomalý a neobratný, ale lépe přizpůsobený Samově váze než malí jízdní koně, které obvykle používali průzkumníci. „Doufal jsem, že možná zůstaneme na noc ve vesnici,“ řekl toužebným hlasem. „Bylo by milé zas jednou spát pod střechou.“

„Pro všechny je tam střech málo.“ Jon znovu vysedl na koně, na rozloučenou se na Sama usmál a odjel. Kolona již byla na cestě, a tak vesnici obloukem objel, aby se vyhnul nejhoršímu návalu. Z Bílého stromu toho viděl dost.

Duch se vynořil z podrostu tak náhle, že se jeho kůň vyděsil a vzepjal se na zadních. Bílý vlk lovil hodně daleko od linie pochodu, ale zdálo se, že neměl o nic větší štěstí než pícníci, které Smallwod vyslal kupředu pátrat po zvěři. Dywen jim jednoho večera u ohně řekl, že okolní lesy jsou stejně prázdné jako vesnice. „Jsme velká skupina,“ řekl Jon. „Pravděpodobně jsme zvěř vystrašili vším tím hlukem, který vydáváme.“

„Něco je vyděsilo, o tom není pochyb,“ zabručel Dywen.

Jeho kůň se uklidnil a Duch tiše běžel vedle něho. Jon Mormonta dohonil právě ve chvíli, kdy objížděl rozložitý hlohový keř. „Je pták na cestě?“ zeptal se ho Starý medvěd.

„Ano, můj pane. Sam je učí mluvit.“

Starý medvěd si odfrkl. „Bude toho litovat. Ta zatracená stvoření dělají hrozný kravál, ale nikdy neřeknou nic, co by stálo za to.“

Jeli v tichosti, dokud Jon neřekl: „Pokud můj strýc také našel všechny ty vesnice prázdné –“

„– snažil se zjistit, proč tomu tak je,“ dořekl to lord Mormont za něho, „a možná někdo nebo něco nechtělo, aby se to dozvěděl. Nu, až se k nám připojí Qhorin, budou nás tři stovky. Jakýkoli nepřítel nás tam venku čeká, nebude se mu s námi potýkat snadno. My je najdeme, Jone, to ti zaručuju.“

Nebo si oni najdou nás, pomyslel si Jon.

ARYA

Řeka byla zelenomodrou stuhou lesknoucí se v záři ranního slunce. Na mělčinách podél břehů rostlo v hustých trsech rákosí a Arya tam uviděla vodního hada, neslyšně klouzajícího po hladině, s vlnkami šířícími se kolem něho do všech stran. Nad hlavou jí v lenivých kruzích přelétal jestřáb.

Vypadalo to jako velmi poklidné místo, dokud Koss nespatřil mrtvého muže. „Tamhle, v rákosí.“ Ukázal před sebe a Arya ho uviděla. Tělo vojáka, beztvaré a napuchlé. Jeho vodou nasáklý zelený plášť se zachytil o shnilý kmen stromu a jeho obličej oždibovalo hejno drobných stříbrných rybek. „Já vám říkal, že tu jsou mrtvoly,“ prohlásil Lommy. „Cítil jsem je v chuti té vody.“

Když mrtvolu spatřil Yoren, odplivl si. „Dobbere, běž se podívat, jestli u sebe nemá něco, co by stálo za to si vzít. Zbroj, nůž, nějaké mince, cokoli.“ Kopl svého koně do slabin a vjel do řeky, ale kůň se v měkkém blátě vzpínal na zadních a za rákosím se dno prudce svažovalo. Yoren se celý rozčilený vrátil zpět, s koněm, který byl až po kolena pokrytý slizkým hnědým bahnem. „Tudy se přejít nedá. Kossi, vydáš se se mnou vzhůru po řece, budeme hledat brod. Wothe, Gerrene, vy pojedete dolů po proudu. Vy ostatní počkáte tady. Nezapomeňte postavit hlídku.“

Dobber v opasku mrtvého muže našel kožený váček. Uvnitř byly čtyři měďáky a malá kadeř světlých vlasů svázaných červenou stužkou. Lommy a Tarber se svlékli do naha a vbrodili se do vody. Lommy nabíral plné hrsti slizkého bláta, házel je po Horkém koláči a vykřikoval. „Blátivý koláč! Blátivý koláč!“ Rorge v zadní části povozu klel, vyhrožoval a prosil je, aby ho pustili, když je Yoren pryč, ale nikdo mu nevěnoval pozornost. Kurz holýma rukama chytil rybu. Arya se dívala, jak to dělá. Stál nad mělkou tůňkou, tichý jako stojatá voda, a když ryba připlula blíž, ponořil ruce rychle jako had. Nevypadalo to tak obtížně jako chytání koček. Ryby alespoň nemají drápy.

Bylo již poledne, když se vrátili ostatní. Woth hlásil, že o půl míle dál po proudu našel dřevěný most, jenomže ho někdo spálil. Yoren si z žoku uloupl kyselist. „Možná bychom s koňmi na druhou stranu mohli přeplavat, snad i s osly, ale neexistuje způsob, jak přes řeku dostat naše povozy. Na severu a na západě je kouř z dalších ohňů, takže bychom možná měli raději zůstat na této straně řeky.“ Sebral dlouhý klacek a nakreslil do rozbahněné země kruh a čáru vedoucí z něho ven. „Toto je Boží oko, s řekou tekoucí na jih. Ze západní strany jezero obejít nemůžeme, jak jsem si myslel, a východní nás zavede zpátky ke královské cestě.“ Přesunul klacek tam, kde se kruh a čára setkávaly. „Pokud si dobře vzpomínám, tak tady je městečko. Má kamennou pevnost a žije tam taky nějaký menší pán, co tam má svoje sídlo, sice jenom věž, ale určitě tam bude mít strážné a možná i pár rytířů. Když půjdeme podél řeky na sever, měli bychom tam dorazit před setměním. Určitě tam budou mít čluny. Mám v úmyslu prodat všechno, co nepotřebujeme, a pronajmout nám jeden.“ Namaloval skrze kolo jezera čáru vedoucí odzdola nahoru. „Budou-li bohové dobří, s příznivým větrem se přeplavíme přes Boží oko k Harrenovu.“ Na horním okraji kruhu klacek zarazil do země. „Tam bychom si mohli koupit nové koně nebo si na čas najít v Harrenově přístřeší. Je to sídlo lady Whent a ta vždycky byla Noční hlídce příznivě nakloněna.“

Horkému koláči se rozšířily oči. „V Harrenově straší duchové…“

Yoren si odplivl. „Tohle patří těm tvým duchům.“ Odhodil klacek do bláta. „Nasedejte.“

Arya si také pamatovala příběhy, které jim stará chůva vypravovala o Harrenově. Zlý král Harren se zavřel za zdmi svého hradu, a tak Aegon vypustil svoje draky a proměnil hrad ve velkou hranici. Chůva říkala, že v těch zčernalých věžích se stále prohánějí zuřiví duchové. Někdy se stalo, že muži šli večer spát do bezpečí svých postelí a ráno byli nalezeni mrtví, zuhelnatělí na škvarek. Arya tomu ve skutečnosti nevěřila, a kromě toho, všechno se to stalo už velmi dávno. Horký koláč byl hloupý; v Harrenově nebudou duchové, budou tam rytíři. Arya by mohla lady Whent odhalit svoji totožnost a její rytíři by ji doprovodili domů a ochránili by ji ode všeho zlého. K tomu přece rytíři byli; ochraňovali vás, aby se vám nemohlo nic stát, ženy především. Snad lady Whent pomůže dokonce i malé holce.

Břeh řeky nebyl zrovna královskou cestou, ale cestovalo se po něm poměrně dobře a jejich povozy pro jednou jely kupředu bez problémů. Zhruba hodinu před soumrakem spatřili první stavení, úhledný domek s doškovou střechou, obklopený obilnými poli, Yoren jel kupředu, volal, ale nedostal žádnou odpověď. „Možná jsou mrtví, nebo se schovávají. Dobbere, Reyi, pojďte se mnou.“ Tři muži vešli do domku. „Nádobí je pryč, nikde není ani stopy po nějaké minci,“ zamumlal Yoren, když se vrátili. „Nejsou tu žádná zvířata. Utekli, jako většina ostatních. Možná jsme je dokonce potkali na královské cestě.“ Alespoň že dům a pole nebyly spálené a kolem neležely mrtvoly. Tarber vzadu za domem našel zahradu, ve které si natrhali cibuli a ředkvičky, a než se vydali na další cestu, naplnili ještě pytel hlávkami zelí.

O něco dál po cestě spatřili lesnickou chýši obklopenou starými stromy a úhledně naskládanými poleny připravenými na rozštípání, a později sešlý domek naklánějící se nad řekou na deset stop vysokých kůlech, oboje opuštěné. Projížděli kolem dalších polí s pšenicí, kukuřicí a ječmenem zrajícími na slunci, ale nebyli tam žádní muži číhající s luky ve stromech ani procházející brázdami s kosami v rukou. Konečně spatřili městečko; shluk bílých domků roztahujících se kolem stěn pevnosti, velké septum s dřevěnou šindelovou střechou, panské sídlo s věží sedící na malé vyvýšenině na západě… A nikde ani známku lidské přítomnosti.

Yoren seděl na svém koni a mračil se skrze zacuchanou spleť svého vousu. „Nelíbí se mi to,“ zamumlal, „ale jsme tady. Musíme se tu pořádně rozhlédnout. Opatrně rozhlédnout. Podíváme se, jestli se tu nějací lidé neschovávají. Možná tu po sobe nechali člun nebo nějaké zbraně, které bychom mohli upotřebit.“

Černý bratr jich deset ponechal hlídat povozy a kňourající malou holčičku a zbytek rozdělil do čtyř skupin po pěti, které měly prohledat městečko. „Mějte oči a uši otevřené,“ varoval je, než odjel do panské věže podívat se, jestli tam nenajde nějaké stopy po pánovi a jeho strážích.

Arya se ocitla ve skupině s Gendrym, Horkým koláčem a Lommym. Přičaplý Woth s břichem jako kotlík kdysi seděl u vesla na galéře, což z něho činilo to nejlepší, co měli z námořníka, a tak mu Yoren řekl, aby společně odjeli k jezeru a podívali se, zda tam nenajdou člun. Když projížděli mezi tichými bílými domy, Arye na pažích naskákala husí kůže. To prázdné město ji děsilo téměř stejně jako vypálená pevnost, kde našli plačící holčičku a jednorukou ženu. Proč ti lidé utekli a nechali tam svoje domy se vším všudy? Co je mohlo tak vystrašit?

Slunce se již sklánělo nízko k západu a domy vrhaly dlouhé temné stíny. Arya při náhlém klapavém zvuku sáhla po Jehle, ale byla to jen okenice, která bouchala ve větru. Po otevřeném břehu řeky ji uzavřenost města znervózňovala.

Když vpředu mezi domy a stromy zahlédla jezero, pobídla svého koně koleny a cvalem se kolem Wotha a Gendryho rozjela kupředu. Ocitla se na travnaté mýtince vedle břehu pokrytého oblázky. Poklidná hladina vody se v zapadajícím slunci leskla jako plát ukuté mědi. Bylo to to největší jezero, jaké kdy viděla, a po vzdáleném břehu nikde nebylo památky. Po své levici viděla rozlehlou budovu hostince, který stál nad vodou na mohutných dřevěných pilířích. Po její pravici do jezera vybíhalo dlouhé molo a o kus dál na východ byla další mola, jako dřevěné prsty vedoucí ven z města. Ale jediným člunem v dohledu byla převrácená bárka na kamenitém břehu pod budovou hostince, jejíž dno bylo celé prohnilé. „Jsou pryč,“ řekla Arya se zoufalstvím v hlase. „Co teď budeme dělat?“

„Je tu hospoda,“ řekl Lommy, když za ní přijeli ostatní. „Myslíte, že tam nechali nějaké jídlo? Nebo pivo?“

„Pojďme se tam podívat,“ navrhl Horký koláč.

„O hospodu se teď nestarejte,“ okřikl je Woth. „Yoren řekl, že máme najít člun.“

„Všechny čluny si vzali.“ Arya nějak věděla, že to je pravda; mohli by prohledat celé město a stejné by nenašli víc než tu převrácenou shnilou bárku. Sklíčeně slezla ze svého koně a klekla si na břeh jezera. Voda jí něžně pleskala do nohou. Začaly vyletovat světlušky, jejichž malá světýlka se střídavě rozsvěcovala a zhasínala. Zelená voda byla teplá jako slzy, ale sůl v ní nebyla. Chutnala létem, bahnem a rostoucími věcmi, Arya do ní ponořila obličej, aby ze sebe opláchla prach, špínu a pot dne. Když se zvrátila dozadu, pramínky jí stékaly dolů po krku a pod límec. Bylo to příjemné. Přála si, aby ze sebe mohla svléknout šaty a jít si zaplavat, klouzat v teplé vodě jako mrštná růžová vydra. Možná by takto mohla doplavat až k Zimohradu.

Woth na ni zavolal, aby mu pomohla hledat, a tak šla, nakukovala do člunových kůlen a přístřešků, zatímco její kůň se pásl na břehu. Našli nějaké plachty, pár hřebíků, vědra zatvrdlého dehtu a kočičí mámu s vrhem nově narozených koťat. Ale žádné čluny.

Než se znovu objevil Yoren s ostatními, město bylo temné jako les. „Věž je prázdná,“ řekl. „Pán je pryč, možná odjel bojovat do války nebo odvedl svůj lid do bezpečí, to nevím. Ve městě nezbyl jediný kůň nebo vepř, ale i tak se najíme. Viděli jsme tu pobíhat husu a nějaká kuřata a v Božím oku jsou dobré ryby.“

„Čluny jsou pryč,“ hlásila Arya.

„Mohli bychom opravit dno té bárky,“ navrhl Koss.

„Stačila by tak pro čtyři z nás,“ namítl Yoren.

„Jsou tu hřebíky,“ ozval se Lommy. „A všude kolem rostou stromy. Mohli bychom postavit čluny pro všechny.“

Yoren si odplivl. „Copak ty víš něco o stavění člunů, barvířský chlapče?“ Lommy se zatvářil hloupě.

„Vor,“ navrhl Gendry. „Vor dokáže postavit kdokoli, i s bidly k odstrkováni.“

Yoren se tvářil zamyšleně. „Jezero je příliš hluboké, než abychom ho na voru mohli přeplout napříč, ale kdybychom se drželi blízko břehu, znamenalo by to, že tu musíme nechat povozy. Možná to tak bude nejlepší. Vyspím se na to.“

„Můžeme zůstat v hostinci?“ zeptal se Lommy.

„Přespíme v pevnosti a zabarikádujeme bránu,“ řekl starý muž. „Když spím, mám kolem sebe rád kamenné zdi.“

Arya nedokázala vydržet zticha. „Neměli bychom tu zůstávat,“ vyhrkla. „Ti lidé tu taky nezůstali. Všichni utekli, dokonce i jejich pán.“

„Arry se bojí,“ prohlásil Lommy a zachechtal se.

„Nebojím se,“ vyštěkla na něho, „ale oni se báli.“

„Chytrý chlapec,“ poznamenal Yoren. „Věc se má tak, že lidé, kteří tu žili, byli ve válce, ať se jim to líbilo či ne. My nejsme. Noční hlídka se na ničí stranu nepřidává, takže nejsme ničí nepřátelé.“

A nikdo není naším přítelem, pomyslela si, ale tentokrát raději držela jazyk za zuby. Lommy a ostatní se na ni dívali a ona před nimi nechtěla vypadat jako zbabělec.

Brána pevnosti byla zpevněná ocelovými hřeby. Uvnitř našli pár železných tyčí velikosti mladých stromků, otvory v zemi a kovové držáky na bráně. Když tyče prostrčili skrze držáky, získali velkou závoru ve tvaru písmene X. Nebyla to žádná Rudá bašta, jak prohlásil Yoren, když pevnost prohledali odshora dolů, ale byla lepší než většina a na noc by jim měla stačit. Stěny byly z hrubého neomítnutého kamene, deset stop vysoké, s dřevěným ochozem za cimbuřím. Na severní straně byla zadní branka a Gerren objevil pod slámou ve staré dřevěné stodole padací dvířka, která vedla do úzkého točitého tunelu. Vydal se jím a po dlouhé cestě pod zemí vyšel na břehu jezera. Yoren jim přikázal odtlačit nad dvířka povoz, aby zajistil, že na to místo nikdo nepůjde. Rozdělil je do tří hlídek a poslal Tarbera, Kurze a Kráječe do opuštěné panské věže, aby pozorovali krajinu z výšky. Kurz měl lovecký roh, na který měl zatroubit, kdyby jim hrozilo nebezpečí.

Odjeli se svými povozy a zvířaty dovnitř a zabarikádovali za sebou bránu. Stodola byla rozlehlým stavením, dost velkým na to, aby se tam vešla polovina zvířat z města. Útulek, kde se obyvatelstvo shromažďovalo v časech nebezpečí, byl dokonce ještě větší, dlouhá, nízká budova postavená z kamene, s doškovou střechou. Koss vyšel ven zadní brankou a vrátil se zpátky s husou a dvěma kuřaty. Yoren jim dovolil rozdělat si oheň. Uvnitř pevnosti byla velká kuchyně, třebaže všechny hrnce a pánve byly pryč. Gendry, Dobber a Arya se měli zhostit povinnosti kuchařů, Arye Dobber řekl, aby drůbež oškubala, zatímco Gendry štípal dříví. „Proč nemůžu dříví štípat já?“ zeptala se, ale nikdo ji neposlouchal. Zachmuřeně se pustila do škubání kuřete, zatímco Yoren seděl na konci lavice a brouskem ostřil čepel své dýky.

Když bylo jídlo hotovo, Arya snědla kuřecí stehno a kus cibule. Nikdo příliš nemluvil, dokonce ani Lommy. Gendry po večeři odešel stranou, leštil svoji přilbici a na obličeji měl nepřítomný výraz. Holčička stále plakala a kňourala, ale když jí Horký koláč nabídl kus husího masa, zhltla ho a rozhlížela se po dalším.

Arya si vylosovala druhou hlídku, a tak si v útulku našla rohož a šla spát. Spánek ale nepřicházel snadno, a tak si půjčila Yorenův brousek a začala ostřit Jehlu. Syrio Forel jí zdůrazňoval, že tupé ostří je jako chromý kůň. Horký koláč si dřepl na slámu vedle ní a díval se, jak pracuje. „Kde jsi vzal takový meč?“ zeptal se. Když viděl, jakým pohledem ho obdařila, zvedl v obranném gestu ruce. „Já přece neřekl, žes ho ukradl, jenom jsem chtěl vědět, kdes ho vzal, to je všechno.“

„Dal mi ho můj bratr,“ zamumlala.

„Já nevěděl, že máš bratra.“

Arya na chvíli přestala, aby se poškrábala pod košilí. V slámě byly blechy, třebaže nechápala, proč by jí pár dalších mělo vadit. „Mám mnoho bratrů.“

„Opravdu? A jsou větší než ty nebo menší?“

Takhle bych mluvit neměla. Yoren říkal, že mám být zticha. „Větší,“ zalhala. „Také mají meče, velké a dlouhé, a ukázali mně, jak mám zabíjet lidi, co mě otravují.“

„Já jsem s tebou jen mluvil, neotravoval jsem tě.“ Horký koláč se raději vzdálil a nechal ji být. Arya se schoulila na slámě. Z opačné strany stavení k ní doléhal nářek holčičky. Kéž by tak alespoň na chvíli ztichla. Proč musí stále jen naříkat?

Zřejmě usnula, třebaže si nepamatovala, kdy zavřela oči. Zdálo se jí o tom, že vyje vlk, a ten zvuk byl tak strašlivý, že ji okamžitě probudil. Seděla na slámě se srdcem prudce jí bušícím v hrudi. „Horký koláči, probuď se!“ Vyškrábala se na nohy. „Wothe, Gendry, copak to neslyšíte?“ Začala si natahovat botu.

Všude kolem ní se muži a chlapci probouzeli a vstávali ze svých spacích rohoží. „Co se děje?“ zeptal se Horký koláč nechápavě. „Co jsme měli slyšet?“ chtěl vědět Gendry. „Arry měl zlý sen,“ řekl nakonec kdosi. „Ne, já jsem to slyšel,“ trvala na svém. „Vlka.“

„Arry má vlky v hlavě,“ ušklíbl se Lommy. „Jen ať si tam vyjí,“ řekl Gerren, „oni jsou tam venku, zatímco my jsme uvnitř.“ Woth souhlasil. „Ještě jsem neviděl vlka, který by se dostal do pevnosti.“ Horký koláč dodal: „Já jsem neslyšel nic.“

„Byl to vlk!“ křičela na ně, když si natahovala druhou botu. „Něco není v pořádku, někdo se sem blíží, vstávejte!“

Než ji mohli znovu začít peskovat, noc rozechvěl hlasitý zvuk – jenomže to nebylo vlčí vytí, byl to Kurz troubící na svůj lovecký roh, oznamující nebezpečí. V okamžiku zabušení srdce na sebe všichni natahovali šaty a popadali jakékoli zbraně, které vlastnili, Arya se rozběhla k bráně, když tu se roh rozezněl znovu. Když se řítila kolem stodoly, Kousač sebou zuřivě zmítal v řetězech a Jaqen H’ghar na ni ze zadní části jejich povozu volal: „Chlapče! Sladký chlapče! Je to válka, rudá válka? Chlapče, osvoboď nás. Člověk může bojovat. Chlapče!“ Ignorovala ho a běžela dál. Do té doby už za zdí slyšela koňské ržání a výkřiky.

Vylezla nahoru na dřevěný ochoz. Zídka byla příliš vysoká a Arya příliš malá, aby přes ni mohla nahlédnout, musela zaklínit palce u nohou do mezery mezi kameny. Na okamžik si myslela, že městečko pod ní je plné světlušek. Pak si uvědomila, že to jsou muži s pochodněmi, cvalem projíždějící mezi domy. Viděla, jak vzplanula střecha, jak plameny horkými oranžovými jazyky olizují břicho noci, a brzy chytily došky. Následovala druhá střecha, pak další a po chvíli byly ohně vidět všude kolem.

Gendry vyšplhal na ochoz za ní. se svojí přilbicí na hlavě. „Kolik jich je?“

Arya se snažila spočítat je, ale jezdili příliš rychle a nad hlavami se jim míhaly pochodně, které házeli kolem sebe. „Stovka,“ odpověděla, „dvě stovky. Já nevím.“ Nad hukotem plamenů slyšela jejich výkřiky. „Brzy si přijdou sem pro nás.“

„Tamhle jedou,“ řekl Gendry a ukázal.

Kolona jezdců směřovala mezi hořícími domy přímo k pevnosti. Světlo plamenů se odráželo od jejich kovových přilbic a zalévalo jejich kroužkovou a plátovou zbroj oranžovými a žlutými světélky. Jeden z mužů nesl praporec na vysoké žerdi. Říkala si, že je rudý, ale v černi noci, s plameny burácejícími všude kolem, to bylo těžké rozpoznat. Všechno v nich vypadalo rudé, černé nebo oranžové.

Oheň přeskakoval z jednoho domu na druhý. Arya uviděla hořet strom. Plameny se plazily po jeho větvích, dokud nestál na pozadí noci oděný v róbě jasně oranžové barvy. Všichni nyní již byli vzhůru, stáli na ochozu nebo dole zápolili s vystrašenými zvířaty. Slyšela Yorena vydávat povely. Něco jí narazilo do nohy, a když se podívala dolů, uviděla plačící holčičku, která se jí pevně držela. „Jdi pryč!“ Vyprostila nohu z jejího sevření. „Co tady nahoře děláš? Uteč a schovej se někde, ty hloupá.“ Odstrčila děvčátko stranou.

Jezdci zastavili před bránou pevnosti. „Vy v pevnosti!“ vykřikl rytíř ve vysoké přilbici se špičatým vrcholem. „Otevřte ve jménu krále!“

„Ano, jenže kterého krále máte na mysli?“ zavolal dolů starý Reysen, než mu Woth stačil ucpat ústa.

Yoren vyšplhal na cimbuří vedle brány, se svým vybledlým černým pláštěm přivázaným k dřevěné holi. „Vy muži tam dole!“ zavolal. „Obyvatelstvo města odešlo pryč.“

„A kdo jsi ty, starče? Jeden ze zbabělců lorda Berika?“ zavolal rytíř ve špičaté přilbici. „Jestli je tam ten tlustý blázen Thoros, zeptej se ho, jak se mu líbí tyhle plameny.“

„Žádného takového muže tu nemáme,“ vykřikl na ně Yoren v odpověď. „Jenom pár chlapců, které vedu k Noční hlídce. My se na vaší válce nijak nepodílíme.“ Zvedl hůl nahoru, aby viděli barvu jeho pláště. „Podívejte se. To je čerň, barva Noční hlídky.“

„Nebo černá rodu Dondarrionů,“ zvolal muž, který nesl nepřátelskou zástavu. Arya ji nyní ve světle hořícího města viděla zřetelněji: zlatého lva na rudém poli. „Znakem lorda Berika je purpurový blesk na černém poli.“

Arya si najednou vzpomněla na ráno toho dne, kdy Sanse hodila pomeranč do obličeje a znečistila jí oranžovou šťávou ty její hloupé šaty ze slonovinového hedvábí. Na turnaji byl jakýsi jižanský mladý lord a ta pitomá přítelkyně její sestry do něj byla celá pryč. Právě ten měl blesk na svém štítu a její otec ho pak poslal utít hlavu Ohařovu bratrovi. Měla pocit, jako by se to všechno udalo před tisíci lety, jako by to bylo něco, co se stalo jinému člověku v jiném životě… Arye Stark, dceři králova pobočníka, ne sirotkovi Arrymu. Jak by Arry mohl znát takové urozené pány?

„Jsi slepý, člověče?“ Yoren mával holí sem a tam a jeho plášť se vlnil ve vetru. „Vidíš snad nějaký zatracený blesk?“

„V noci vypadají všechny praporce černě,“ poznamenal rytíř ve špičaté přilbici. „Otevřte, nebo vás budeme považovat za psance, kteří se spikli s královými nepřáteli.“

Yoren si odplivl. „Kdo vám velí?“

„Já.“ Odrazy hořících domů se matně zaleskly na zbroji jeho válečného koně, zatímco ostatní jezdci se rozestupovali, aby mu umožnili projet. Byl to mohutný muž s mantikorem na štítu a s důmyslnými ozdobnými rytinami na svém ocelovém hrudním plátu. Skrze otevřené hledí jeho přilbice byl vidět obličej, bledý, s prasečími očky. „Ser Amory Lorch, vazal lorda Tywina Lannistera z Casterlyovy skály, pobočníka krále. Pravého krále, Joffreyho.“ Měl vysoký, pisklavý hlas. „V jeho jménu vám nařizuji otevřít bránu.“

Město všude kolem bylo v plamenech. Noční vzduch byl plný kouře a poletující rudé jiskry svým počtem předčily hvězdy na obloze. Yoren se zamračil. „Nevidím potřebu otevírat bránu. S městem si dělejte, co chcete, to je mi jedno, ale nás nechte na pokoji. My nejsme vaši nepřátelé.“

Dívejte se svýma očima, chtěla Arya vykřiknout na muže dole. „Copak nevidí, že nejsme žádní lordi nebo rytíři?“ zašeptala.

„Já myslím, že těm je to jedno, Arry,“ pošeptal jí Gendry v odpověď.

Arya se podívala do obličeje sera Amoryho, způsobem, jakým ji to učil Syrio, a viděla, že Gendry má pravdu.

„Pokud nejste zrádci, otevřte bránu,“ zvolal ser Amory. „Přesvědčíme se, jestli mluvíte pravdu, a pak pojedeme dál.“

Yoren žvýkal kyselist. „Říkám vám, že tu není nikdo kromě nás. Dávám vám na to svoje slovo.“

Rytíř ve špičaté přilbici se dal do hlasitého smíchu. „Vrána nám dává svoje slovo.“

„Ztratil ses, starče?“ urážel ho jeden z kopiníků. „Zeď je hezký kus cesty odsud.“

„Znovu ti ve jménu krále Joffreyho nařizuji, abyste mu prokázali svou poslušnost a otevřeli nám bránu,“ řekl ser Amory. Yoren se na dlouhý okamžik zamyslel. Pak si odplivl. „Myslím, že to neudělám.“

„Jak chceš. Vzepřel ses královskému příkazu, a tak vás prohlašuji za rebely, ať jste černé pláště nebo ne.“

„Mám tady s sebou malé chlapce,“ křikl na ně Yoren.

„Malí chlapci i staří muži, všichni umírají stejně.“ Ser Amory zvedl do vzduchu ocelí pokrytou pěst a z ohněm osvětlených stínů za ním vyletěl oštěp. Jeho cílem zřejmě byl Yoren, ale zasažen byl Woth, který stál vedle něho. Hlavice kopí se mu zabodla do hrdla a zadní částí krku vyjela ven, tmavá a vlhká. Woth popadl tyč kopí a jako loutka se zhroutil dolů z ochozu.

„Zaútočte na hradby a všechny je pozabíjejte,“ řekl ser Amory znuděným hlasem. Vyletěly další oštěpy. Arya popadla Horkého koláče za tuniku a stáhla ho dolů. Zvenčí se ozývalo řinčení zbroje, skřípot mečů vytahovaných z pochev, bušení kopí o štíty, smíšené s kletbami a duněním kopyt pobíhajících koní. Do výše nad jejich hlavami vylétla otáčející se zapálená pochodeň, která s tlumeným žuchnutím dopadla do hlíny na nádvoří.

„Meče!“ vykřikl Yoren. „Roztáhněte se a braňte zeď, kdekoli udeří. Kossi, Urregu, vy hlídejte zadní vchod. Lommy, vytáhni to kopí z Wotha a postav se tam, kde byl on.“

Horký koláč se snažil tasit z pochvy svůj krátký meč, ale upustil ho přitom. Arya mu jej strčila zpátky do ruky. „Já s mečem neumím bojovat,“ řekl s očima vytřeštěnýma strachy.

„Je to snadné,“ řekla Arya, ale ta lež jí uvízla v krku, když se na vrcholu zídky objevila ruka. Viděla ji ve světle hořícího města, tak zřetelně, že měla pocit, jako by se na okamžik zastavil čas. Prsty byly krátké, mozolnaté, mezi klouby vyrůstaly tuhé černé chlupy a za nehtem palce byla špína. Strach seká hlouběji než meče, uvědomila si, když se za rukou objevil vrcholek kbelcové přilbice.

Prudce máchla rukou dolů a v hradu kovaná ocel Jehly se zakousla do tápajících prstů, rovnou mezi klouby. „Za Zimohrad!“ vykřikla. Vytryskla krev, prsty odlétly a obličej v přilbici zmizel tak náhle, jako se objevil. „Za tebou!“ vykřikl Horký koláč. Arya se otočila. Druhý muž byl vousatý a bez přilbice, s dýkou mezi zuby, aby měl obě ruce volné ke šplhání. Když přes zídku přehoupl nohu, sekla mu hrotem Jehly po očích. Jehla se ho ani nedotkla, a už se hroutil dozadu a padal. „Doufám, že spadne na obličej a vytrhne si přitom jazyk. Dívej se po nich, ne po mně!“ křikla na Horkého koláče. Když se přes jejich část zdi pokoušel vyšplhat další muž, chlapec mu tak dlouho sekal svým krátkým mečem po rukou, dokud muž neodpadl.

Ser Amory neměl žádné žebříky, ale stěny pevnosti byly z hrubého zdiva a kámen byl neomítnutý, snadno se po něm šplhalo a zdálo se, že nepříteli není nikde konec. Za každého, po kterém Arya sekla, bodla ho nebo srazila dolů, přes zeď šplhal další. K cimbuří vyšplhal rytíř v zašpičatělé přilbici, ale Yoren omotal svůj černý praporec kolem jeho kopí a zabodl hrot své dýky pod jeho zbroj, zatímco muž zápolil s látkou jeho pláště. Pokaždé, když Arya vzhlédla, nad hlavou jí létalo stále víc pochodní, táhnoucích za sebou dlouhé jazyky plamene, které jí prodlévaly před očima. Jakmile uviděla zlatého lva na rudé zástavě, vzpomněla si na Joffreyho a v tom okamžiku si přála, aby tam byl s ní a ona mu mohla projet Jehlou přes ten jeho namyšlený obličej. Když na bránu začali útočit čtyři muži se sekerami, Koss je jednoho po druhém probodl šípy ze svého luku. Dobber srazil na zem jednoho muže, a než stačil vstát, Lommy ho praštil kamenem do hlavy. Bušil do něj tak dlouho, dokud si nevšiml nože v Dobberově břichu a neuvědomil si, že ten už taky nevstane. Arya přeskočila tělo mrtvého chlapce ne staršího než Jon, ležícího na zemi s useklou paží. Nemyslela si, že by to udělala ona, ale jistá si tím nebyla. Slyšela Qylea prosit o milost, než mu rytíř s vosou na štítu rozbil obličej ostnatým palcátem. Všechno páchlo krví, kouřem, železem a močí, ale po čase se zdálo, že už je to jenom jeden pach. Neviděla, jak se přes zeď dostal kostnatý muž, ale když to udělal, vrhla se po něm společně s Gendrym a Horkým koláčem. Gendryho meč se rozbil o mužovu přilbici a strhl mu ji přitom z hlavy. Pod ní byl holohlavý, tvářil se vystrašeně, chyběly mu zuby a měl skvrnitý šedý vous, avšak i přesto, že jí ho bylo líto, zabila ho a křičela přitom: „Zimohrad! Zimohrad!“ zatímco Horký koláč vedle ní volal: „Horký koláč!“ a sekal přitom do mužova šlachovitého krku.

Když byl kostnatý muž mrtev, Gendry mu vzal jeho meč a skočil dolů na dvůr, aby bojoval proti dalším. Arya se podívala za něho a uviděla šedé stíny pobíhající pevností a světlo ohně odrážející se od jejich zbroje a mečů, a tehdy pochopila, že se někudy dostali přes zeď, nebo se jim podařilo vniknout dovnitř boční brankou. Seskočila dolů vedle Gendryho, dopadla na nohy tak, jak ji to učil Syrio. Noc zvonila třeskotem oceli a výkřiky raněných a umírajících. Arya tam chvíli stála nejistá, netušící, kterým směrem se vydat. Smrt byla všude kolem ní.

A pak byl před ní najednou Yoren, třásl jí, křičel jí do obličeje. „Chlapče!“ křičel, tak jak to dělal vždycky. „Uteč odsud, je po všem, prohráli jsme. Sežeňte všechny, co můžete, ty a on a ostatní, a utíkejte odsud. Hned!“

„Kudy?“ zeptala se Arya.

„Těmi padacími dvířky,“ vykřikl. „Pod povozem ve stodole.“

Vzápětí nato byl pryč, s mečem v ruce odběhl znovu bojovat. Arya popadla za ruku Gendryho. „Řekl, že máme jít!“ křikla na něho. „Do stodoly, pryč odsud.“ Býkovy oči ve štěrbinách jeho přilbice se leskly odraženým ohněm. Přikývl. Zavolali dolů ze zdi Horkého koláče a našli Zelenorukého Lommyho, ležícího na zemi a krvácejícího z lýtka, které mu probodl oštěp. Našli také Gerrena, ale byl příliš zraněn, než aby se mohl hýbat. Když utíkali ke stodole, Arya uviděla sedět uprostřed vší té vřavy holčičku, obklopenou kouřem a mrtvolami. Popadla ji za ruku a vytáhla ji na nohy, zatímco ostatní utíkali dál. Dívenka nechtěla jít, dokonce i když ji pleskla. Arya ji pravou rukou táhla za sebou, zatímco v levé držela Jehlu. Noc před nimi žhnula rudou září. Stodola hoří, uvědomila si. Na slámu dopadla pochodeň a plameny již olizovaly stěny stavení. Arya slyšela křik zvířat zavřených uvnitř. Ze stodoly vyběhl Horký koláč. „Arry, pospěš si! Lommy je mrtvý. Tu holku nech tady, když nechce jít!“

Arya plačící dívku tvrdohlavě táhla dál. Horký koláč zmizel zpátky do stodoly, nechal je tam, ale Gendry se vrátil. Oheň se od jeho naleštěné přilbice odrážel tak jasně, že rohy jako by oranžově žhnuly. Rozběhl se k nim a zvedl si plačící děvčátko přes rameno. „Utíkej!“

Proběhnout vraty stodoly bylo jako vběhnout do rozžhavené pece. Vzduch se vlnil kouřem, zadní stěna byla od podlahy po střechu v jednom plameni, jejich koně a oslové kopali, vzpínali se na zadních a řičeli. Chudáci zvířata, pomyslela si Arya. Pak uviděla povoz a tři muže přivázané v jeho zadní části. Kousač sebou zmítal v řetězech, od zápěstí, kam se mu ocel zařezávala do masa, mu dolů po pažích stékala krev. Rorge klel, nadával a kopal do dřeva. „Chlapče!“ zvolal Jaqen H’ghar. „Milý chlapče!“

Otevřená padací dvířka byla jenom pár stop před ní, ale oheň se rychle šířil, stravoval staré dřevo a suchou slámu rychleji, než by byla věřila. Vzpomněla si na Ohařův strašlivý spálený obličej. „Tunel je úzký,“ volal na ni Gendry. „Jak ji přes něj dostaneme?“

„Tlač ji před sebou,“ řekla Arya, „tlač ji.“

„Dobří chlapci, laskaví chlapci,“ volal za nimi Jaqen H’ghar s kašláním.

„Sundejte mně ty zasrané řetězy!“ řval Rorge.

Gendry je ignoroval. „Jdi první, pak ona, pak já. Pospěšte si, je to dlouhá cesta.“

„Když jsi sekal ta polena,“ vzpomněla si Arya, „kde jsi nechal sekeru?“

„Venku u útulku.“ Jeho pohled zaletěl k připoutaným mužům. „Raději bych zachránil osly. Nemáme čas.“

„Vezmi ji!“ vykřikla. „Jděte odsud! Ty to zvládneš!“ Když utíkala z hořící stodoly, oheň jí bil do zad horkými rudými křídly. Venku ji ofoukl požehnaný závan chladného vzduchu, ale všude kolem ní umírali muži. Viděla Kosse, jak hodil na zem svůj meč, aby se vzdal, a viděla, jak ho zabíjejí na místě, kde stál, Yorena nikde neviděla, ale sekera byla tam, kde ji Gendry nechal, u hromady dříví před útulkem. Když ji vytahovala ze špalku, za paži ji popadla ocelová pěst. Arya se prudce otočila a máchla hlavicí sekery mezi mužovy nohy. Jeho obličej neviděla, jen temnou krev prosakující mezi kroužky jeho drátěné košile. Vrátit se zpět do stodoly bylo tou nejobtížnější věcí, jakou kdy udělala. Kouř se valil z otevřených vrat jako vlnící se černý had a ona slyšela výkřiky nešťastných zvířat uvnitř, oslů, koní a mužů. Kousla se do rtu a vběhla vraty dovnitř, přikrčená nízko k zemi, kde kouř nebyl tak hustý.

V kruhu ohně byl polapen osel, řičící hrůzou a bolestí. Cítila zápach pálící se srsti. Střecha již také byla v jednom plameni a dolů padaly kusy hořícího dřeva, sláma a seno. Arya si položila ruku přes ústa a nos. Povoz pro samý kouř neviděla, ale stále slyšela Kousačův křik. Plazila se po zvuku.

A pak nad sebou uviděla kolo. Kousač se vší silou znovu vrhl proti svým řetězům a povoz nadskočil a pohnul se o půl stopy. Jaqen ji uviděl, ale bylo příliš obtížné dýchat, natožpak mluvit. Hodila sekeru do vozu. Rorge ji chytil a zvedl ji nad hlavu. Dolů po jeho beznosém obličeji se valily pramínky mastného potu. Arya s kašláním běžela dál. Po chvíli uslyšela náraz oceli do starého dřeva a zas a znovu. O okamžik později se ozvalo prásk hlasité jako hrom a dno povozu se rozletělo v explozi třísek.

Arya se vrhla hlavou napřed do tunelu a spadla o pět stop. V ústech měla hlínu, ale nestarala se o to. Její chuť byla příjemná, bláto, voda, červi a život. Vzduch pod zemí byl chladný a temný. Nahoře nebylo nic než krev, burácející plameny, dusivý kouř a nářek umírajících zvírat. Otočila si opasek dozadu, aby jí Jehla nepřekážela v pohybu a začala se plazit kupředu. Když v tunelu urazila tucet stop, uslyšela zvuk, něco jako zařvání obrovitého zvířete, a po chvíli ji dostihl oblak horkého kouře a prachu, páchnoucí peklem. Arya zadržela dech, políbila bláto na dně tunelu a dala se do pláče. Za koho, to nevěděla.

TYRION

Královna neměla náladu čekat na Varyse. „Zrada je dost mrzká sama o sobě,“ prohlásila vztekle, „ale toto je ohavná, nestoudná ničemnost, a já nepotřebuju, aby mi ten afektovaný eunuch říkal, co mám dělat se zlosyny.“

Tyrion vzal dopisy ze sestřiných rukou a řádku po řádce je mezi sebou porovnával. Byly to dvě kopie, obsahově naprosto stejné, třebaže psané jinýma rukama.

„První z dopisů obdržel mistr Frenken na hradě Bohatov,“ vysvětloval velmistr Pycelle. „Druhá kopie se k nám dostala přes lorda Gylese.“

Malíček se probíral svou bradkou. „Pokud se s nimi obtěžoval Stannis, je více než jisté, že tuto kopii obdržel rovněž každý druhý lord v Sedmi královstvích.“

„Chci, abyste ty dopisy spálili, jeden po druhém,“ prohlásila Cersei. „K uším mého syna nebo mého otce nesmí proniknout ani zmínka o nich.“

„Já myslím, že náš otec už slyšel víc než jen zmínku,“ poznamenal Tyrion suše. „Stannis nepochybně poslal ptáka i do Casterlyovy skály a dalšího do Harrenova. Co se týče pálení těch dopisů, jaký to má smysl? Píseň se zpívá, víno je rozlito, děvka je těhotná. A po pravdě, tohle zas není tak strašlivé, jak se zdá.“

Cersei se k němu obrátila se vztekem ve svých zelených očích. „Copak jsi dočista pozbyl rozumu? Četl jsi, co se tam praví? Nazývá ho chlapcem Joffreym. A mne se opovažuje obvinit z krvesmilstva, cizoložství a zrady!“

Jen proto, že jsi vším vinna. Bylo ohromující vidět, jak Cersei zuří kvůli obviněním, o nichž ví, že jsou do posledního písmene pravdivá. Pokud tu válku prohrajeme, mohla by se dát ke komediantům, má na to nadání. Tyrion čekal, dokud neskončila, a pak řekl: „Stannis musí mít nějakou zámínku, aby mohl ospravedlnit svoji rebélii. Co jsi očekávala, že napíše? ‚Joffrey je legitimním synem mého bratra a právoplatným dědicem, ale já mám přesto v úmyslu zabrat si jeho trůn pro sebe‘?“

„Já nestrpím, aby mne někdo nazýval děvkou!“

No tak, sestro, vždyť on přece netvrdí, že Jaime ti za to platil. Tyrion znovu pomalu přejel zrakem oba dopisy. Byla tam jakási bezvýznamná větička… „Vykonáno ve světle Pána,“ četl. „Vskutku podivný výběr slov.“

Pycelle si odkašlal. „Tato slova se často objevují v listech a dokumentech ze Svobodných měst. Neznamenají nic jiného než, dejme tomu, napsáno pod pohledem boha. Boha rudých kněží. Domnívám se, že právě oni tuto frázi používají.“

„Varys nám řekl, že lady Selyse se před pár lety dala dohromady s jakousi rudou kněžkou,“ připomněl jim Malíček.

Tyrion poklepal na pergamen. „A nyní se zdá, že její lord manžel učinil totéž. To můžeme použít proti němu. Pobídněte nejvyššího septona, aby veřejně odhalil, jak se Stannis odvrátil od pravých bohů, stejně jako od svého pravého krále…“

„Ano, ano,“ řekla královna netrpělivě, „ale nejdříve se musíme postarat o to, aby se tato hanebná pomluva již nešířila dál. Rada musí vydat prohlášení. Kterýkoli člověk bude mluvit o krvesmilstvu nebo nazývat Joffa bastardem, přijde za to o jazyk.“

„Prozíravé opatření,“ poznamenal velmistr Pycelle. Když přikývl, na krku mu tiše zacinkal řetěz jeho úřadu.

„Bláznovství,“ povzdechl si Tyrion. „Když člověku vytrhneš jazyk, nedokazuješ tím, že je to lhář, pouze světu říkáš, že máš strach z toho, co by lidem mohl říct.“

„Co nám tedy radíš udělat ty?“ naléhala na něj jeho sestra.

„Velmi málo. Jen ať si šeptají. Ten příběh je velmi brzy omrzí. Jakýkoli člověk se špetkou rozumu v něm bude vidět nešikovný pokus ospravedlnit uchvácení koruny. Nabízí snad Stannis nějaký důkaz? Jak by mohl, když se to nikdy nestalo?“ Tyrion svou sestru obdařil tím nejsladším úsměvem.

„Přesně tak,“ musela uznat nakonec. „Přesto…“

„Tvoje Výsosti, tvůj bratr skutečně má v tomto ohledu pravdu.“ Petyr Baeliš zvedl ruku. „Jestliže se pokusíme umlčet ty řeči, jenom jim tím propůjčíme na věrohodnosti. Lépe bude stavět se k nim s opovržením, jako k patetické lži, kterou jsou. A mezitím, bojuj proti ohni ohněm.“

Cersei se na něho pátravě zadívala. „Jakým ohněm?“

„Nejlépe příběhem podobné povahy. Ovšem takovým, kterému lidé snáz uvěří. Lord Stannis strávil většinu svého manželství odděleně od své ženy. Ne že bych ho z toho vinil, já bych učinil to samé, kdybych byl manželem lady Selyse. Nicméně, pokud rozhlásíme, že její dcera je nemanželská a Stannis je paroháč, nu… Obyčejný lid je vždy hotov uvěřit tomu nejhoršímu o svých pánech, především o tak přísných, zatrpklých a hrdých, jako je Stannis Baratheon.“

„Toho nikdy nikdo neměl rád, to je pravda.“ Cersei chvíli přemýšlela. „Takže mu to splatíme jeho vlastní mincí? A koho myslíte, že bychom mohli prohlásit za milence lady Selyse? Mám dojem, že má dva bratry. A jeden z jejích strýců s ní po celou tu dobu byl v Dračím kameni…“

„Ser Axell Florent je jejím kastelánem.“ Jakkoli neochotně to Tyrion musel připustit, Malíčkův plán zněl docela slibně. Stannis nikdy nebyl svou manželkou zbožňován, ale co se týkalo jeho cti, byl naježený jako dikobraz a od přírody nedůvěřivý. Kdyby se jim podařilo zasít sémě sváru mezi ním a jeho přívrženci, jejich věci by to mohlo jen prospět. „Bylo mi řečeno, že to dítě má uši Florentů.“

Malíček se unyle zasmál. „Obchodní vyslanec z Lysu se mi jednou zmínil, že lord Stannis zřejmě svoji dceru velmi miluje, protože na její počest nechal na hradbách Dračího kamene vztyčit tisíc jejích soch. ‚Můj pane,‘ musel jsem mu říci, ‚to jsou chrliče,‘“ uchechtl se. „Ser Axell by mohl posloužit coby Shireenin otec, ale podle mých zkušeností si lidé budou raději opakovat bizarnější a víc šokující příběh. Stannis si vydržuje obzvlášť groteskního šaška, hlupáka s poletovaným obličejem.“

Velmistr Pycelle na něj hleděl s otevřenými ústy, zděšen. „Snad tím nechceš říct, že lady Selyse by si do svého lože vzala blázna!“

„K tomu, aby si tě Selyse vzala do postele, nemusíš být blázen,“ podotkl Malíček. „Strakoš jí nepochybně připomínal Stannise. A ty nejlepší lži v sobě obsahují jádro pravdy, dost na to, aby se nad nimi posluchač zamyslel. Náhoda tomu chtěla, že ten blázen je té dívce naprosto oddán a chodí za ní jako pes. Dokonce se jeden druhému podobají. Shireen má taky skvrnitý, napolo nehybný obličej.“

Pycelle nevycházel z údivu. „Za její znetvoření může šedý lupus, který to ubohé dítě málem zabil v kolébce.“

„Mne se víc líbí můj příběh,“ namítl Malíček, „a stejně se bude líbit prostému lidu. Většina jich například věří tomu, že pokud žena jí králíky, když je těhotná, narodí se jí dítě s dlouhýma, převislýma ušima.“

Cersei se usmála takovým tím úsměvem, který si obvykle nechávala pro Jaimeho. „Lorde Petyre, ty jsi ale prohnaný tvor.“

„Děkuji ti, Tvoje Výsosti.“

„A ten nejdokonalejší lhář,“ dodal Tyrion, méně vřele. Tenhle je nebezpečnější, než jsem se domníval, přemítal v duchu.

Malíčkovy šedozelené oči se s trpaslíkovým nespárovaným pohledem střetly bez sebemenšího náznaku nepohodlí, „všichni máme nějaké nadání, můj pane.“

Královna byla příliš zaneprázdněna přemýšlením o své pomstě, než aby si všimla jejich slovního střetu. „Nasadil mu parohy blázen s polovičním rozumem! Stannisovi se budou smát v každém šenku na této straně úzkého moře.“

„Ten příběh by neměl vzejít od nás,“ řekl Tyrion, „jinak v něm budou vidět samoúčelnou lež.“ Kterouže to i je, což je jisté.

Malíček opět pohotově přišel s odpovědí. „Děvky rády roznášejí klepy a náhoda tomu chtěla, že vlastním nevěstinec nebo dva. A nepochybuji o tom, že Varys dokáže zasít semena v pivnicích a krámcích.“

„Varys,“ řekla Cersei a zamračila se. „Kde vůbec je Varys?“

„Sám jsem si tím lámal hlavu, Tvoje Výsosti.“

„Pavouk spřádá svoje tajné sítě ve dne v noci,“ řekl zlověstným tónem velmistr Pycelle. „Já mu nedůvěřuji, moji páni.“

„A to o tobě hovoří tak laskavě.“ Tyrion se odstrčil ze svého křesla. Věděl, kde se eunuch zdržuje, ovšem ostatní rádci to vědět nepotřebovali. „Omluvte mne, prosím. Volají mne jiné naléhavé záležitosti.“

Cersei najednou byla podezřívavá. „Královy záležitosti?“

„Nic, s čím by sis musela dělat starosti.“

„To posoudím sama.“

„Ty bys chtěla zkazit moje překvapení?“ opáčil Tyrion. „Mám v úmyslu nechat pro Joffreyho vyrobit dárek. Malý řetěz.“

„Nač by potřeboval další řetěz? Ten má zlatých a stříbrných řetězů víc, než kdy může unosit. Pokud sis jen na okamžik myslel, že si Joffovu lásku můžeš koupit dary –“

„Nač bych to dělal? Já přece mám královu lásku a on má moji. A domnívám se, že tohoto řetězu si bude cenit víc než všech ostatních dohromady.“ Malý muž se uklonil a odkolébal se ke dveřím.

Před sněmovními komnatami čekal Bronn, aby ho doprovodil zpět k Pobočníkově věži. „Kováři jsou ve tvé přijímací síni, čekají na tvoji pozornost,“ řekl, když přecházeli nádvoří.

„Čekají na moji pozornost. Zvuk tvých slov se mi líbí, Bronne. Už mluvíš téměř jako opravdový dvořan. Příště si přede mnou klekneš.“

„Ošoustat tě, trpaslíku.“

„To je Šaeina práce.“ Tyrion uslyšel lady Tandu, jak na něho vesele volá z vrcholu točitého schodiště. Předstíraje, že ji neslyšel, začal se kolébat o něco rychleji. „Postarej se o to, aby byla připravena moje nosítka. Odejdu z hradu ihned, jakmile s tou záležitostí budu hotov.“ U dveří věže stáli na stráži dva z Měsíčních bratří. Tyrion je přívětivě pozdravil, a než se vydal vzhůru po schodech, zamračil se. Z výstupu ke komnatám ho pokaždé rozbolely nohy.

Uvnitř našel dvanáctiletého chlapce, který rozkládal na postel jeho oblečení; svého panoše, když už ho musel mít. Podrick Payne byl tak plachý, že se choval až tajnůstkářsky. Tyrion se nikdy docela nezbavil podezření, že jeho otec mu toho chlapce přidělil úmyslně.

„Tvůj oděv, můj pane,“ zamumlal chlapec, když Tyrion vstoupil, s očima upřenýma na svoje boty. Dokonce i když v sobě sebral odvahu promluvit, Podovi se nikdy docela nepodařilo zvednout k němu oči. „Na audienci. A tvůj řetěz. Pobočníkův řetěz.“

„Velmi dobře. Pomoz mi obléknout se.“ Kabátec byl z černého sametu, pokrytý zlatými cvočky ve tvaru lvích hlav, řetěz byl zdoben řadou malých ručiček z ryzího zlata, kde prsty každé z nich svíraly zápěstí té další. Pod mu přinesl plášť z purpurového hedvábí se zlatým okrajem, přistřižený na jeho výšku. Na normálním muži by to nebyl víc než poloplášť.

Pobočníkova soukromá audienční síň nebyla tak velká jako králova, pouhý dílek z rozlohy trůnní místnosti, ale Tyrionovi se líbily její myrské rohože, koberce na stěnách i útulnost. Jakmile vstoupil, jeho majordomus zvolal: „Tyrion Lannister, pobočník krále.“ To se mu také líbilo. Skupina kovářů, zbrojířů a obchodníků s železem padla na kolena.

Posadil se do křesla s vysokým opěradlem pod kulatým pozlaceným oknem a pokynul jim, aby vstali. „Dobří muži, vím, že všichni jste velmi zaneprázdněni, a tak budu stručný. Pode, budeš-li tak laskav.“ Chlapec mu podal plátěný pytel. Tyrion zatáhl za tkanici a otevřel jej. Jeho obsah se s tlumeným žuchnutím kovu o dřevo vysypal na rohož na podlaze. „Tyto jsem nechal vykovat v hradní kovárně. Potřebuju jich další tisíc.“

Jeden z kovářů poklekl, aby se na předmět podíval: tři obrovité ocelové články, spojené dohromady. „Silný řetěz.“

„Silný, ale krátký,“ odpověděl trpaslík, „podobně jako já. Rád bych měl delší. Máš nějaké jméno?“

„Říkají mi Železný břich, můj pane.“ Kovář byl statný a rozložitý, prostě oděný ve vlně a kůži, ale paže měl silné jako býčí krk.

„Chci, aby každá kovárna v Králově přístavišti začala kovat a spojovat tyto články. Všechnu ostatní práci je třeba odložit. Chci, aby se tohoto úkolu zhostil každý muž, který ovládá umění práce s kovem, ať je to mistr, tovaryš nebo učeň. Když budu projíždět Ocelovou ulicí, chci ve dne v noci slyšet zvonění kladiv a chci muže, silného muže, který bude dohlížet na to, aby byl můj příkaz vykonán. Jsi tím mužem ty, Železný břichu?“

„Možná jsem, můj pane. Jenomže co bude se zbrojí a meči, které po nás chce královna?“ Promluvil další kovář. „Její Výsost nám přikázala vyrábět kroužkové pletivo a pláty, meče, dýky a sekery, to vše ve velkých počtech. Pro vyzbrojení jejích zlatých plášťů, můj pane.“

„Ta práce může počkat,“ namítl Tyrion. „Nejdříve vyrobíte řetěz.“

„Můj pane, prosím za prominutí, ale Její Výsost řekla, že těm, kteří svůj úkol nesplní, budou rozdrceny ruce,“ trval na svém ustaraný kovář. „Řekla, že nám je nechá rozdrtit na našich vlastních kovadlinách.“

Sladká Cersei, tolik se snaží o to, aby nás obyčejný lid miloval. „Nikomu z vás nikdo ruce nerozdrtí. Dávám vám na to svoje slovo.“

„Cena železa stále stoupá,“ prohlásil Železný břich, „a na tento řetěz ho bude třeba hodně, také uhlí na ohně.“

„Lord Baeliš se postará o to, abyste měli dost peněz na všechno, co potřebujete,“ slíbil jim Tyrion. Doufal, že v tomto ohledu se na Malíčka může spolehnout. „Nařídím městské hlídce, aby vám pomáhala hledat železo. Bude-li to třeba, roztavte každou koňskou podkovu ve městě.“

Kupředu popošel starší muž, bohaté oděný v damaškové tunice se stříbrnými sponami a v plášti lemovaném liščí kožešinou. Poklekl, aby si prohlédl velké ocelové články, které Tyrion vysypal na podlahu. „Můj pane,“ oznámil vážným hlasem, „toto je přinejlepším hrubá práce. Není v ní žádné umění. Práce nepochybně vhodná pro obyčejné kováře, pro muže, kteří kují koňské podkovy a vyrábějí varné kotle, ale já jsem mistr zbrojíř, nechť se mému pánu zlíbí. Toto není práce pro mne ani pro moje druhy mistry. My vyrábíme meče ostré jako píseň a zbroj tak dobrou, že by ji mohl nosit bůh. Ne tohle.“

Tyrion naklonil hlavu na stranu a podíval se na muže svýma nespárovanýma očima. „Jak se jmenuješ, mistře zbrojíři?“

„Salloreon, nechť se zlíbí mému pánu. Pokud pobočník krále dovolí, byl bych navýsost potěšen, kdybych mu směl vykovat zbroj příslušející jeho rodu a vysokému úřadu.“ Dva z dalších za ním se uchechtli, ale Salloreon lhostejně pokračoval. „Myslím, že nejvhodnější by byla plátová a šupinová zbroj. Šupiny pozlacené a jasné jako slunce, pláty emailované temným lannisterským purpurem. Za přilbici bych navrhoval hlavu démona, korunovanou velkými pozlacenými rohy. Až pojedeš do bitvy, nepřátelé se budou scvrkávat strachy.“

Hlavu démona, pomyslel si Tyrion žalostně, co to asi vypovídá o mně?

„Mistře Salloreone, já plánuji probojovat zbytek svých bitev zde z tohoto křesla. A potřebuji ty články, nikoli přilbici s rohy. Takže mi dovol říct ti to takto. Buď budeš řetěz vyrábět, nebo ho budeš nosit. Rozhodnutí je na tobě.“ Vstal a bez jediného pohledu za sebe odešel.

Bronn na něho čekal u brány s jeho nosítky a doprovodem Černých uší na koních. „Víte, kam mám namířeno,“ řekl jim Tyrion. Přijal ruku, která mu pomohla do nosítek. Udělal všechno, co bylo v jeho silách, aby nakrmil hladovějící město – poslal několik stovek tesařů stavět rybářské čluny namísto katapultů, otevřel královský les jakémukoli lovci, který měl odvahu překročit řeku, dokonce poslal zlaté pláště pátrat po zásobách na západě a na jihu – a přesto, když jel, viděl všude kolem sebe obviňující oči. Závěsy nosítek ho před nimi chránily, a kromě toho mu poskytovaly ničím nerušený čas k přemýšlení.

Když pomalu sestupovali křivolakou Stínovou uličkou dolů k úpatí Aegonova vysokého kopce, Tyrion přemítal o událostech dnešního rána. Zloba jeho sestry jí znemožnila pochopit skutečný význam dopisu Stannise Baratheona. Bez důkazu nebyla jeho obvinění ničím; nejvíc záleželo na tom, že sám sebe prohlásil králem. A co s tím udělá Renly? Oba na Železném trůnu sedět nemohou.

Nenuceně odhrnul závěs o pár palců a vyhlédl na ulici. Z obou jeho stran jeli muži z Černých uší, jimž se kolem krku houpaly jejich ponuré náhrdelníky, zatímco Bronn jel vpředu a vyklízel jim cestu. Pozoroval kolemjdoucí, kteří se po něm dívali, a hrál přitom malou hru sám se sebou – snažil se od obyčejného davu odlišit informátory. Ti, kteří vypadají nejvíc podezřele, jsou pravděpodobné neškodní, usoudil. To na ty, kteří vypadají nevinně, si musím dávat pozor.

Cíl jeho cesty se nacházel za Rhaenysiným kopcem a ulice byly přeplněné. Uplynula téměř hodina, než se nosítka se zhoupnutím zastavila. Tyrion již téměř dřímal, ale když pohyb ustal s trhnutím se probral, vymnul si ospalost z očí, přijal Bronnovu nabízenou ruku a slezl dolů. Dům byl dvě patra vysoký, dole kamenný, nahoře ze dřeva. Z jednoho rohu stavby se k nebi zvedala kulatá vížka a nade dveřmi visela zdobená lampa, koule z pozlaceného kovu a rudého skla.

„Nevěstinec,“ podivil se Bronn. „Co máš v úmyslu dělat tady?“

„Co člověk obvykle dělá v nevěstinci?“

Žoldnéř se zasmál. „Šae ti nestačí?“

„Na děvku táhnoucí za armádou byla pěkná až dost, jenomže já už nejsem v armádě. Malí muži mají velkou chuť a mně bylo řečeno, že zdejší děvky jsou vhodné i pro krále.“

„Je na to ten chlapec dost starý?“

„Ne pro Joffreyho, pro Roberta. Tento dům byl jeho oblíbený.“ Třebaže Joffrey je už skutečně možná dost starý. Tohle je zajímavá myšlenka. „Pokud se ty a Černé uši chcete pobavit, můžete, ale Chatayiny dívky jsou drahé. Levnější najdete v jiných domech v této ulici. Nechte tady jednoho muže, který bude vědět, kde vás hledat, až se budu chtít vrátit.“

Bronn přikývl. „Jak si přeješ.“ Muži z Černých uší se jen usmívali.

Za dveřmi na něho čekala vysoká žena ve splývavém hedvábí. Měla ebenovou pokožku a oči barvy santalového dřeva. „Jsem Chataya,“ oznámila s hlubokou úklonou. „A ty jsi –“

„Není třeba vzájemně se představovat. Jména bývají nebezpečná.“ Vzduch voněl jakýmsi exotickým kořením a podlahu pod jeho nohama tvořila mozaika znázorňující dvě ženy v milostném objetí. „Máš vskutku příjemné sídlo.“

„Dlouho jsem pracovala, abych si je mohla dovolit. Jsem ráda, že pobočníkovi se zde líbí.“ Její hlas byl tekutou ambrou, ozvláštněnou přízvukem vzdálených Letních ostrovů.

„Tituly mohou být stejně nebezpečné jako jména,“ varoval ji Tyrion. „Ukaž mi pár svých dívek.“

„Bude mi nesmírným potěšením. Shledáš, že jsou stejně sladké, jako jsou krásné a zběhlé v každém umění lásky.“ Graciézně zamířila pryč a nechala Tyriona kolébat se za ní, jak nejlépe mohl, na nohou, které byly o polovinu kratší než její.

Zpoza ozdobné myrské zástěny vyřezané ze dřeva, s motivy květin, fantastických tvorů a snících panen, se nikým neviděni dívali do společenské místnosti, kde starý muž hrál veselou píseň na dudy. Ve vypolštářovaném výklenku opilý Tyrošan s purpurovým vousem houpal na koleni buclatou mladou děvku. Rozvázal jí šněrovačku a nyní nakláněl svůj pohár, aby jí nalil tenký pramínek vína na ňadra a mohl je z nich jazykem slízat. Dvě další dívky seděly pod vykládaným oknem, zabrané do hry v kostky. Ta pihovatá měla ve vlasech barvy medu věnec z modrých květin. Druhá dívka měla pokožku hladkou a černou jako naleštěný gagát, široké tmavé oči a malá špičatá ňadra. Sluneční světlo pronikající barevným sklem vykreslovalo jejich sladká mladá těla pod tenkou látkou a Tyrion ucítil pohyb ve slabinách. „Mohu-li ti poradit, pane, doporučuji ti tu tmavou dívku,“ řekla Chataya.

„Je příliš mladá.“

„Je jí šestnáct, můj pane.“

Věk vhodný pro Joffreyho, pomyslel si, když si vzpomněl na to, co říkal Bronn. Jeho první dívka byla dokonce ještě mladší. Tyrion si vzpomněl, jak stydlivá mu připadala, když si poprvé přetáhla šaty přes hlavu. Dlouhé tmavé vlasy a modré oči, ve kterých by se člověk utopil, a on se v nich skutečně utopil. Bylo to už tak dávno… Jaký hloupý blázen jsi, trpaslíku. „Ta dívka pochází z tvé domoviny?“

„Její krev je krví léta, můj pane, ale moje dcera se narodila zde v Králově přístavišti.“ V jeho obličeji se zřejmě zračilo překvapení, protože Chataya pokračovala: „Moji lidé jsou toho názoru, že pro ženu ani muže není hanbou pracovat v domě polštářů. Na Letních ostrovech jsou ti, kdož jsou zběhlí v poskytování rozkoše, vysoce váženými lidmi. Mnoho urozených mladíků a panen takto slouží pár let během svého dospívání, k poctě bohů.“

„Co s tím mají společného bohové?“

„Bohové stvořili naše těla, stejně jako naše duše, není-liž pravda? Dávají nám hlas, abychom je mohli uctívat písní. Dávají nám ruce, abychom jim mohli stavět chrámy. A dávají nám touhu, abychom se mohli pářit a tím jim vzdávat úctu.“

„Připomeň mi, abych tohle pověděl nejvyššímu septonovi,“ poznamenal Tyrion. „Kdybych se mohl modlit svým údem, rozhodně bych byl zbožnější.“ Mávl rukou. „Rád dám na tvoji radu.“

„Zavolám svoji dceru. Pojď.“

Dívka se s ním setkala u úpatí schodiště. Byla vyšší než Šae, třebaže ne tak vysoká jako její matka, a musela si kleknout, aby ji Tyrion mohl políbit. „Jmenuji se Alayaya,“ řekla s tím nejslabším náznakem přízvuku své matky, „pojď, můj pane.“ Vzala ho za ruku a vedla ho vzhůru po schodišti a pak dlouhou síní. Zpoza jedněch zavřených dveří se ozývalo sténání a tiché výkřiky rozkoše, zpoza jiných chichotání a šepoty. Tyrion cítil, jak se jeho přirození tiskne proti šněrování kalhot. Tohle by pro mne mohlo být pokořující, pomyslel si, když šel za Alayayou nahoru po dalších schodech a do věžní místnosti. Byly tam jen jedny dveře. Provedla ho jimi a zavřela je. V místnosti byla velká postel s nebesy, vysoká skříň s erotickými dřevořezbami a úzké okno z vykládaných sklíček ve tvaru červených a žlutých šestiúhelníků.

„Jsi velmi krásná, Alayayo,“ řekl jí Tyrion, když se spolu ocitli o samotě. „Od hlavy až k patě, každá část tvého těla je půvabná. Jenomže mě teď ze všech těch částí nejvíc zajímá tvůj jazyk.“

„Můj pán shledá, že můj jazyk je dobře vyškolený. Ještě jako dítě jsem se naučila, kdy ho používat a kdy ne.“

„To mě těší.“ Tyrion se usmál. „Takže co budeme dělat teď? Máš snad nějaký návrh?“

„Ano,“ řekla. „Když můj pán otevře skříň, nalezne to, co hledá.“

Tyrion jí políbil ruku a vlezl do prázdné skříně. Alayaya za ním zavřela dveře. Natáhl se k zadnímu panelu, zmáčkl jej, ucítil, jak mu klouže pod prsty a odsunul jej stranou. Dutý prostor za ním byl hrobově temný, ale Tyrion v něm tápal prsty tak dlouho, dokud neucítil kov. Jeho ruka se sevřela kolem příčky žebříku. Chodidlem nahmatal dolní příčku a jal se po žebříku slézat dolů. Hodně pod úrovní ulice se šachta otevírala do svažujícího se hliněného tunelu, kde našel Varyse, který na něho čekal se svíčkou v ruce.

Varys se vůbec nepodobal sobě samému. Pod ocelovou čepičkou s hrotem byl vidět zjizvený obličej a strniště tmavého vousu. Na sobě měl drátěnou košili na vařené kůži a za pasem dýku a krátký meč. „Byla k tobě Chataya vstřícná, můj pane?“

„Až příliš,“ připustil Tyrion. „Jsi si jistý, že na tu ženu je spolehnutí?“

„V tomto proradném a nestálém světě si nejsem jistý ničím, můj pane. Chataya však nemá důvod milovat královnu, a ví, že je tvou dlužnicí za to, žes ji zbavil Allara Deema. Půjdeme?“ Zamířil dolů tunelem.

Dokonce i jeho chůze je odlišná, uvědomil si Tyrion. Namísto levandulové vůně k Varysovi lnul pach kyselého vína a česneku. „Tvůj nový oděv se mi líbí,“ poznamenal, když šli.

„Práce, kterou vykonávám, mi nedovoluje cestovat po ulicích uprostřed kolony rytířů. A tak, když vycházím z hradu, činím tak ve vhodnějších převlecích, abych déle žil, a tudíž ti mohl déle sloužit.“

„Kůže ti sluší. Měl by ses takto oblečený dostavit na příští zasedání rady.“

„Tvoje sestra by tím nebyla nadšená, můj pane.“

„Moje sestra by si z toho znečistila spodní kalhoty.“ Usmál se ve tmě. „Nikde jsem neviděl stopy po jejích zvědech slídících za mnou.“

„To rád slyším, můj pane. Někteří z prodejných lidí tvé sestry jsou také mými, což ona samozřejmě neví. Nesnesl bych pomyšlení na to, že jsou tak nesvědomití, aby se nechali spatřit.“

„Nu, já zas nesnáším pomyšlení na to, že prolézám skříněmi a trpím záchvěvy nevyslyšené vášně, a to všechno zbytečně.“

„Sotva zbytečně,“ ujistil ho Varys. „Vědí, kde jsi. Zda některý z nich bude mít tu troufalost, aby vkročil do Chatayina domu v přestrojení za zákazníka, to nemohu říci, ale myslím, že opatrnosti nikdy není nazbyt.“

„Jak je možné, že ten nevěstinec má tajný vchod?“

„Ten tunel byl vykopán pro jiného králova pobočníka, jehož čest mu nedovolovala vstoupit do takového domu veřejně. Chataya přísně střeží vědomost o jeho existenci.“

„Jenomže ty jsi o něm věděl.“

„Ptáčkové prolétávají spoustou temných tunelů. Opatrně, ty schody jsou příkré.“

Prolezli padacími dvířky a vynořili se v zadní části stáje, ve vzdálenosti zhruba tří bloků pod Rhaenysiným kopcem. Když Tyrion dvířka s bouchnutím zavřel, ve stání zaržál kůň. Varys sfoukl svíčku, položil ji na trám a Tyrion se rozhlédl kolem sebe. Ve stáních byla mula a tři koně. Přebelhal k černobílému valachovi a podíval se mu na zuby. „Starý,“ prohlásil, „a určitě bude dýchavičný.“

„Pravda, není to kůň, který by tě měl nést do bitvy, pane,“ odpověděl Varys, „ale poslouží a nepřitáhne pozornost. Stejně jako ti ostatní. A místní štolba vidí a slyší jenom zvířata.“ Eunuch sundal z kolíku na zdi plášť. Byl z hrubě tkané látky, vybledlý sluncem a obnošený, ale velmi velký. „Dovolíš, můj pane?“ Když jej Tyrionovi přehodil přes ramena, pokrýval ho od hlavy až k patě, a navíc měl kápi, kterou si mohl stáhnout tak hluboko, že jeho obličej tonul ve stínu. „Lidé vidí to, co chtějí vidět,“ řekl Varys, když mu plášť upravoval. „Trpaslíci nejsou v ulicích tak obvyklým jevem jako děti, a tak uvidí dítě. Chlapce ve starém plášti na koni svého otce, jedoucího tam, kam ho otec poslal, třebaže nejlépe by bylo, kdybys vycházel v noci.“

„Mám to v úmyslu… po dnešku. Nyní mě však očekává Šae.“ Ubytoval ji v domě obehnaném zdí, na vzdáleném severovýchodním konci Králova přístaviště, nedaleko od moře, ale neodvažoval se navštěvovat ji tam ze strachu, že by ho mohli sledovat.

„Kterého koně si vezmeš?“

Tyrion pokrčil rameny. „Tenhle mi bude stačit.“

„Osedlám ho pro tebe.“ Varys vzal z kolíku uzdu a sedlo.

Tyrion si upravil těžký plášť a začal nepokojně rázovat sem a tam. „Přišel jsi o velmi zajímavé zasedání rady. Zdá se, že Stannis korunoval sám sebe králem.“

„Já to vím.“

„Obvinil mého bratra a moji sestru z krvesmilstva. Říkám si, jak asi k takovému podezření přišel.“

„Možná četl tu knihu a podíval se na barvu vlasů nějakého bastarda, tak jak to udělali Ned Stark a Jon Arryn před ním. Nebo mu to někdo pošeptal do ucha.“ Eunuchův smích nebyl jeho obvyklým zahihňáním, ale mnohem hlubším a hrdelnějším zvukem.

„Například někdo jako ty?“

„Jsem podezřelý? To jsem nebyl já.“

„Kdybys byl, přiznal bys to?“

„Ne. Proč bych ale měl prozrazovat tajemství, které jsem si tak dlouho nechával pro sebe? Jednou věcí je podvádět krále a docela jinou je schovávat se před cvrčkem v rohožích a ptáčkem v komíně. Kromě toho, ti bastardi tu byli po celou dobu, aby je všichni viděli.“

„Robertovi bastardi? Co s nimi?“

„Podle toho, co vím, jich zplodil osm,“ odpověděl Varys, který zápolil se sedlem. „Jejich matky byly měď a med, kaštan a máslo, a všechny děti přesto měly vlasy černé jako havraní peří… a jako zlá znamení, jak se zdá. Takže když Joffrey, Myrcella a Tommen vyklouzli tvé sestře mezi stehny, každý s vlasy zlatými jako slunce, nebylo obtížné vidět pravdu.“

Tyrion zavrtěl hlavou. Kdyby svému manželovi byla porodila jediné jeho dítě, stačilo by to k tomu, aby vyvrátila jakékoli podezření… Jenomže to by nebyla Cersei. „Pokud jsi tím našeptávačem nebyl ty, kdo jím byl?“

„Nepochybně nějaký zrádce.“ Varys utáhl sedlový řemen.

„Malíček?“

„Já jsem nikoho nejmenoval.“

Tyrion eunuchovi dovolil pomoci mu vysednout na koně. „Lorde Varysi,“ řekl ze sedla, „někdy mám pocit, jako bys byl mým nejlepším přítelem v Králově přístavišti, a jindy si říkám, že jsi mým nejhorším nepřítelem.“

„To je zvláštní. Já si totiž totéž myslím o tobě.“

BRAN

Dlouho předtím, než první bledé prsty světla začaly prozkoumávat Branovy okenice, měl otevřené oči. Na Zimohradu byli hosté, návštěvníci, kteří přijeli na oslavu sklizně. Dnes dopoledne budou na nádvoří zápolit s kvintánami. Kdysi by ho to pomyšlení naplnilo vzrušením, jenomže to bylo předtím.

Ne teď. Walderové budou lámat dřevce proti panošům z družiny lorda Manderlyho, ale Bran se na tom nijak podílet nebude. Musí si v soláru svého otce hrát na prince. „Naslouchej a možná se dozvíš něco z toho, o čem je vlastně celé panování,“ řekl mu mistr Luwin.

Bran nikdy nežádal, aby byl princem. Vždycky snil o rytířství; o zářivé zbroji a praporcích plápolajících ve větru, o kopí a meči, o válečném oři mezi svýma nohama. Proč musí trávit dny nasloucháním starým mužům, kteří hovoří o věcech, jimž sotva zpola rozumí? Protože jsi zlomený, připomněl mu vnitřní hlas. Lord v jeho vypolštářovaném křesle může být mrzákem – Walderové mu řekli, že jejich dědeček je už tak starý a slabý, že ho všude musí přenášet v nosítkách –, ale ne rytířem na jeho koni. Kromě toho, byla to jeho povinnost. „Jsi nyní bratrovým dědicem a zástupcem Starků na Zimohradu,“ řekl ser Rodrik, který mu připomněl, jak Robb sedával se svým lordem otcem, když je přijeli navštívit jeho vazalové.

Před dvěma dny dorazil z Bílého přístavu lord Wyman Manderly, na lodi a v nosítkách, protože byl příliš tlustý, než aby mohl sedět na koni. S ním se dostavil dlouhý zástup jeho dvořanů: rytířů, panošů, menších lordů a dam, heroldů, hudebníků, dokonce i žongléř, všichni s praporci a v kabátcích snad ve stovce barev. Bran je na Zimohradu přivítal z vysokého křesla svého otce s opěrkami vyřezanými do podoby zlovlků, a ser Rodrik ho potom pochválil, že si vedl dobře. Nevadilo by mu, kdyby to znamenalo konec jeho povinností, jenomže to byl pouhý začátek.

„Slavnost je sice vhodnou záminkou,“ vysvětloval ser Rodrik, „jenomže člověk neurazí stovky mil jen kvůli kousku kachny a doušku vína. Tak dlouhou cestu nepochybně vykonali jenom ti, kteří mají na srdci důležité záležitosti, jež nám chtějí přednést.“

Bran hleděl vzhůru na hrubý kamenný strop nad svou hlavou. Věděl, že Robb by mu řekl, aby si nehrál na malého chlapce. Téměř ho slyšel, a také svého lorda otce. Zima se blíží, a ty jsi téměř dospělým mužem, Brane. Máš povinnosti.

Když do jeho komnaty vrazil Hodor, usmívající se a bez melodie si cosi pobrukující, nalezl tam chlapce smířeného se svým osudem. Dnes ho dokonce přinutili umýt se a učesat. „Vezmu si bílý vlněný kabátec,“ nařídil mu Bran. „A stříbrnou brož. Ser Rodrik bude chtít, abych vypadal vznešeně.“ Kdykoli mohl. Bran se raději oblékal sám, ale existovaly určité úkony – například natahování kalhot nebo zašněrovávání vysokých bot – které ho znervózňovaly. Rychleji to šlo s Hodorovou pomocí. Jakmile se něco naučil, dělal to opravdu zručně. Měl něžné ruce, třebaže jeho síla byla ohromující. „Vsadil bych se, že ty bys také mohl být rytířem,“ řekl mu Bran. „Kdyby ti bohové nebyli vzali rozum, mohl jsi být velkým rytířem.“

„Hodor?“ Hodor na něho zamrkal svýma bezelstnýma hnědýma očima, nevinnýma a nic nechápajícíma.

„Ano,“ řekl Bran. „Hodor.“ Ukázal před sebe.

Na zdi vedle dveří visel pevný koš vyrobený z proutí a kůže, s otvory vyříznutými pro Branovy nohy. Hodor vklouzl pažemi do popruhů, utáhl si kolem pasu široký řemen a poklekl vedle postele. Bran se za pomoci tyčí zapuštěných do stěn vzepřel a přehoupl mrtvou tíhu svých nohou do koše a skrze otvory v něm. „Hodor,“ řekl Hodor znovu a vstal. Pacholek měřil bezmála sedm stop sám o sobě; Bran na jeho zádech se téměř dotýkal stropu. Když Hodor procházel dveřmi, hluboko sklonil hlavu. Jednou ucítil vůni čerstvě upečeného chleba a rozběhl se do kuchyně bez ohledu na dveře. Bran tehdy utržil takovou ránu do hlavy, že mu mistr Luwin musel zašít kůži na lebce. Mikken mu pak ve zbrojnici našel zrezivělou starou přilbici bez hledí, ale Bran se zřídkakdy namáhal nasadit si ji na hlavu. Walderové by se mu smáli, kdyby ho v ní viděli.

Položil ruce Hodorovi na ramena a takto spolu sestupovali po točitém schodišti. Venku na nádvoří se již rozléhal třeskot mečů, dunění štítů a koňské ržání. Byla to sladká hudba. Jenom se tam podívám, rozhodl se Bran. Jen se rychle podívám, to je všechno.

Panstvo z Bílého přístavu se svými rytíři a zbrojnoši se objeví až později dopoledne. Do té doby nádvoří patřilo jejich panošům, kteří se různili ve věku od deseti do čtyřiceti let. Bran si tak zoufale přál být jedním z nich, až ho z toho rozbolel žaludek.

Na nádvoří byly vztyčeny dvě kvintány. Každou tvořil silný sloup nesoucí otočný trám, se štítem na jednom konci a čalouněným srážedlem na druhé. Štíty byly pomalované rudě a zlatě, třebaže lannisterští lvi byli neohrabaní, znetvoření a již hodně zjizvení zásahy prvních chlapců, kteří se s nimi utkali.

Pohled na Brana v jeho koši k němu přitáhl oči těch, kteří ho takto ještě neviděli, ale on se lidské pohledy naučil ignorovat. Alespoň měl dobrý rozhled; na Hodorových zádech všechny převyšoval. Viděl, jak Walderové vysedají na koně. Přivezli si s sebou z Dvojčat nádhernou zbroj, stříbrnou plátovou s emailovanými modrými rytinami. Vrcholek přilbice Velkého Waldera byl vytvarován do podoby hradu, zatímco Malý Walder dával přednost chocholu z modrého a šedého hedvábí. Svými štíty a bojovými suknicemi se také odlišovali jeden od druhého. Na suknici Malého Waldera se střídaly čtverce s dvojitými věžemi Freyů, žíhaným kancem rodu jeho babičky a oráčem jeho matky: Crakehallu a Darryů. Na suknici Velkého Waldera se střídaly strom a havrani rodu Blackwoodů s propletenými hady Paegeů. Ti nepochybně lační po cti, pomyslel si Bran, když se díval, jak se chápou svých dřevců. Stark potřebuje jenom zlovlka.

Jejich grošovaní koně byli rychlí, silní a skvěle vycvičení. Bok po boku se rozjeli ke kvintánám. Oba čistě zasáhli štíty a byli pryč dlouho předtím, než se dokola otočila vycpaná srážedla. Malý Walder zasadil prudší úder, ale Bran si říkal, že Velký Walder má lepší posez v sedle. Dal by obě svoje neužitečné nohy za šanci vyjet proti kterémukoli z nich.

Malý Walder odhodil svůj rozštípaný dřevec stranou, spatřil Brana a zastavil svého koně. „To je ale ošklivý kůň,“ řekl na Hodorovu adresu.

„Hodor není kůň,“ namítl Bran.

„Hodor,“ řekl Hodor.

Velký Walder popojel blíž a připojil se ke svému bratranci. „Nu, jisté je, že není ani tak chytrý jako kůň.“ Pár mladíků z Bílého přístavu se začalo pošťuchovat a smát.

„Hodor.“ Hodor se jen usmíval a díval se z jednoho Freye na druhého, lhostejný k jejich škádlení. „Hodor hodor?“

Kůň malého Waldera zaržál. „Podívejte se, oni spolu mluví. Možná hodor v koňské řeči znamená ‚miluji tě‘.“

„Buď zticha, Freyi.“ Bran cítil, jak mu do tváří stoupá barva.

Malý Walder k nim popojel se svým koněm, tak blízko, že Hodor musel o krok ustoupit. „Co uděláš, když nezmlknu?“

„Pošle na tebe svého vlka, bratranče,“ varoval ho Velký Walder.

„Ať ho pustí. Vždycky jsem si přál plášť z vlčí kůže.“

„Léto by ti utrhl tu tvoji tlustou hlavu,“ řekl Bran.

Malý Walder udeřil obrněnou pěstí do svého hrudního plátu. „Má snad tvůj vlk ocelové zuby, aby prokousl plát a pletivo?“

„Dost!“ Hlas mistra Luwina zapráskal skrze pokřikování na nádvoří hlasitě jako hromobití. Kolik toho slyšel, to Bran nemohl říci, ale očividně toho bylo dost, aby ho to rozčililo. „Takové výhrůžky jsou nerozumné a já už nic podobného nechci slyšet. Takhle se chováš ve Dvojčatech, Waldere Freyi?“

„Když chci.“ Malý Walder sedící na svém koni se na Luwina zamračil, jako by chtěl říci, jsi jenom mistr, jak se opovažuješ kárat Freye z Přechodu?

„Nu, svěřenci lady Stark by se takhle na Zimohradu chovat neměli. Co se tady vůbec stalo?“ Mistr se popořadě podíval na každého z chlapců. „Jeden z vás mi to okamžitě poví, nebo přísahám, že –“

„Dělali jsme si legraci z Hodora,“ přiznal se Velký Walder. „Omlouvám se, pokud jsme urazili prince Brana. Chtěli jsme jenom, aby to bylo zábavné.“ Měl alespoň tolik cti, že se zatvářil zahanbeně.

Malý Walder vypadal jen rozmrzele. „Já taky,“ řekl, „taky jsem se jenom chtěl pobavit.“

Holé místečko na vrcholu mistrovy hlavy zrudlo a Bran podle toho poznal, že Luwin je rozezlenější než předtím. „Dobrý pán utěšuje a chrání slabé a bezmocné,“ řekl Freyům. „Já vám nedovolím dělat si z Hodora terč svých krutých posměšků, slyšíte? Je to dobrosrdečný hoch, poslušný a pracovitý, což je mnohem víc než se dá říct o kterémkoli z vás.“ Mistr zahrozil Malému Walderovi prstem. „A ty se budeš držet dál od božího háje i od vlků, nebo si to zodpovíš.“ S pleskajícími rukávy své róby se otočil na patě, poodešel o pár kroků a obrátil se zpátky. „Pojď, Brane. Lord Wyman čeká.“

„Hodore, jdi za mistrem,“ poručil mu Bran.

„Hodor,“ řekl Hodor. Se svýma dlouhýma nohama dohonil mistra dělajícího rozezlené malé krůčky na schodech Velké věže. Mistr Luwin jim podržel otevřené dveře, a když jimi vcházeli dovnitř, Bran chytil Hodora kolem krku a sklonil hlavu.

„Walderové –“

„Už o tom nechci slyšet.“ Mistr Luwin vypadal unaveně a nervózně. „Byl jsi v právu, když jsi bránil Hodora, ale v první řadě jsi tam vůbec neměl být. Ser Rodrik a lord Wyman již posnídali, zatímco na tebe čekali. Copak pro tebe musím chodit, jako bys byl malý kluk?“

„Ne,“ řekl Bran zahanbeně. „Je mi to líto. Chtěl jsem jenom…“

„Já vím, co jsi chtěl,“ řekl Luwin o něco něžnějším hlasem. „Jak bych ti to přál. Máš nějaké návrhy, než začneme s dnešní audiencí?“

„Budeme mluvit o válce?“

„Ty nebudeš mluvit o ničem.“ Do Luwinova hlasu se vrátila strohost. „Jsi teprve osmileté dítě…“

„Je mi téměř devět!“

„Osm,“ opakoval mistr pevným hlasem. „Neříkej nic než zdvořilosti, dokud ti ser Rodrik nebo lord Wyman nepoloží nějakou otázku.“

Bran přikývl. „Budu si to pamatovat.“

„Neřeknu seru Rodrikovi nic o tom, co se stalo mezi tebou a Freyovými chlapci.“

„Děkuji ti.“

Posadili Brana na šedé sametové polštáře do křesla jeho otce, za dlouhý prkenný stůl. Ser Rodrik seděl po jeho pravici a mistr Luwin po levici, vyzbrojený brky, kalamáři s inkoustem a svazkem prázdných pergamenů k zapisování všeho, na čem se páni usnesou. Bran přejel rukou po hrubém dřevu stolu a omluvil se lordu Wymanovi za svůj pozdní příchod.

„Ale princ přece nikdy nepřichází pozdě,“ odpověděl pán Bílého přístavu vlídným hlasem. „To ti, kdož se dostavili před ním, přišli příliš brzy, tak je to.“ Wyman Manderly se smál hlučným dunivým smíchem. Nebylo divu, že nemohl přijet na koni; vypadal, že by většinu koní převážil. Také byl velmi výmluvný, a tak brzy začal žádat, aby mu Zimohrad odsouhlasil výběr nových celníků pro Bílý přístav. Ti staří zadržovali stříbro pro Královo přístaviště, místo aby je poctivě odváděli novému Králi severu. „Král Robb také potřebuje mince,“ prohlásil, „a Bílý přístav je tím nejvhodnějším místem, kde by je mohl razit.“ Nabídl se, že se celé záležitosti ujme, aby krále potěšil, a pak začal mluvit o tom, jak posílil obranný systém města, přičemž do detailů vyčísloval náklady každého přijatého opatření.

Lord Manderly se také nabídl, že kromě mincovny Robbovi postaví válečnou flotilu. „Nemáme žádnou námořní silu již stovky let, od té doby, co Brandon Spalovač přiložil pochodeň k lodím svého otce. Dej mi zlato a během roku se budete moct s pomocí galér zmocnit jak Dračího kamene, tak Králova přístaviště.“

Bran při hovoru o válečných lodích zpozorněl. Nikdo se ho na jeho názor neptal, ale považoval nápad lorda Wymana za vynikající. V duchu už je před sebou viděl hotové. Říkal si, zda mrzák někdy velel válečné lodi. Ser Rodrik však slíbil jen to, že lordův nápad pošle Robbovi ke zvážení, zatímco mistr Luwin pilně škrábal brkem po pergamenu.

Poledne přišlo a odešlo. Mistr Luwin poslal Zjizveného Tyma dolů do kuchyně a pojedli v soláru – sýr, kapouny a hnědý ovesný chléb. Zatímco lord Wyman trhal ptáka na kusy svými zavalitými prsty, zdvořile politoval lady Hornwood, která byla jeho sestřenicí. „Víte, narodila se se jménem Manderly. Je možné, že až přestane truchlit, ráda se k němu znovu vrátí, co?“ Ukousl si kus křídla a zeširoka se usmál. „Věc se má tak, že já sám jsem už osm let vdovec. Nejvyšší čas, abych se znovu oženil, souhlasíte, moji páni? Muži je samotnému smutno.“ Odhodil kosti stranou a sáhl po dalším stehnu. „Nebo pokud by lady raději dala přednost mladšímu muži, nu, můj syn Wendel také není ženatý. Odjel na jih, kde dělá stráž lady Catelyn, ale nepochybně se po návratu bude chtít oženit. Je to statečný hoch a veselý. Muž stvořený k tomu, aby ji naučil znovu se smát, co?“ Rukávem své tuniky si otřel mastnotu z brady.

Bran oknem slyšel vzdálené řinčení zbraní. Nějaké sňatky ho nezajímaly. Kéž bych tak byl dole na nádvoří.

Jeho lordstvo čekalo, dokud sluhové neuklidili ze stolu, načež nadneslo záležitost dopisu, který obdrželo od lorda Tywina Lannistera, jenž věznil jeho staršího syna, sera Wylise, kterého zajal na Zeleném bodci. „Nabízí mi, že mi ho vrátí bez výkupného, za předpokladu, že stáhnu svoje odvedence ze služeb Jeho Výsosti a složím přísahu, že se nezúčastním dalšího boje.“

„Ty to samozřejmě odmítneš,“ řekl ser Rodrik.

„V tomto ohledu si nedělejte starosti,“ ujistil je lord. „Král Robb nemá věrnějšího služebníka, než je Wyman Manderly. Nicméně, bylo by mi proti mysli vidět svého syna strádat v Harrenově déle, než je třeba. Je to zlé místo a říká se, že prokleté. Ne že bych byl člověkem, který by snadno uvěřil takovým povídačkám, ale přesto… Jen se podívejte, co se přihodilo Janosi Slyntovi, Královnou povýšen na pána Harrenova a jejím bratrem sražen. Říká se, že ho na lodi poslali na Zeď. Modlím se, aby v dohledné době byla zorganizována nějaká spravedlivá výměna zajatců. Jsem si jistý, že Wylis nechce zbytek války prosedět ve vězení. Můj syn je galantní a bojovný jako mastif.“

Než audience skončila, Bran již měl ramena ztuhlá od dlouhého sezení v křesle. Toho večera, když zasedl k jídlu, zazněl roh herolda, který oznámil příchod dalšího hosta. Lady Donella Hornwood s sebou nepřivedla žádný zástup rytířů a dvořanů; přijela sama, provázena jen šesti unavenými zbrojnoši se znakem losí hlavy na uprášených oranžových livrejích. „Je nám velmi líto, co všechno jsi musela vytrpět, moje paní,“ řekl Bran, když před něj předstoupila, aby ho pozdravila. Lord Hornwood byl zabit v bitvě na Zeleném bodci a jejich jediný syn v Šeptajícím lese. „Zimohrad na to nezapomene.“

„To je dobré vědět.“ Byla to bledá žena a každá linie jejího obličeje byla poznamenaná zármutkem. „Jsem velmi unavená, můj pane. Byla bych ti opravdu vděčná, kdybych si teď mohla jít odpočinout.“

„Zajisté,“ odpověděl ser Rodrik. „Zítra je času dost.“

Když přišel další den, většina dopoledne byla věnována hovorům o uskladňování zrní a zeleniny a solení masa. Jakmile mistři v jejich Citadele vyhlásili začátek podzimu, moudří lidé si začali odkládat část každé sklizně, třebaže otázka, jak velká by měla být tato část, si, jak se zdálo, vyžadovala hodně přemýšlení. Lady Hornwood skladovala pětinu své úrody. Na doporučení mistra Luwina souhlasila s tím, že ten podíl zvedne na čtvrtinu.

„Boltonův bastard shromažďuje v Hrůzově muže,“ varovala je. „Doufám, že má v úmyslu odvést je na jih, aby se u Dvojčat připojil ke svému otci, jenomže když jsem k němu poslala svoje muže, abych se zeptala na jeho úmysly, odpověděl mi, že Boltona se nebude vyptávat žena. Jako by byl manželským synem a měl na to jméno právo.“

„Pokud vím, lord Bolton toho chlapce nikdy za vlastního neuznal,“ řekl ser Rodrik. „Abych pravdu řekl, já ho neznám.“

„Zná ho málokdo,“ odpověděla. „Dlouho žil se svou matkou, až do doby před dvěma lety, kdy mladý Domeric zemřel a zanechal Boltona bez dědice. Právě tehdy svého bastarda přivedl do Hrůzova. Podle všeho, co se o něm povídá, je ten chlapec zlým a podlým stvořením, a navíc má služebníka, který je stejně krutý jako on. Říkají mu Smraďoch. Prý se vůbec nemyje. Společně vyjíždějí na lov, Bastard a ten Smraďoch, a neloví prý zvěř. Slyšela jsem povídat věci, kterým se dá stěží uvěřit, dokonce i o Boltonech. A teď, když můj lord manžel a můj drahý syn odešli k bohům, Bastard hladově pokukuje po mých pozemcích.“

Bran jí chtěl dát stovku mužů, aby jí pomáhali bránit její práva, ale ser Rodrik řekl jen: „Pokukovat může, ale kdyby se odvážil udělat něco víc, slibuji ti, že by ho za to postihla krutá odplata. Budeš v bezpečí, moje paní, třebaže časem, až pomine tvůj zármutek, možná shledáš vhodným opět se provdat.“

„Jsem ve věku, kdy již nemohu mít děti, a moje krása dávno povadla,“ odpověděla s unaveným poloúsměvem, „a přesto za mnou muži slídí, tak jak to nikdy nedělali, když jsem byla panna.“

„Ty na svoje nápadníky nepohlížíš příznivě?“ zeptal se Luwin.

„Když mi to Jeho Výsost nařídí, provdám se,“ odpověděla lady Hornwood, ale „Mors Vránojed je opilé zvíře, a navíc je starší než můj otec. Co se týče mého vznešeného bratrance Manderlyho, lože mého pána není dost velké, aby jeho majestátní objem pobralo, a já jsem zajisté příliš malá a křehká, než abych mohla léhat pod ním.“

Bran věděl, že když muži spí na loži se ženami, muži léhávají na ženách. Říkal si, že spát pod lordem Manderlym by bylo jako spát pod padlým koněm. Ser Rodrik vdově soucitně pokývl. „Časem přijdou i jiní uchazeči o tvoji ruku, moje paní. Pokusíme se najít pro tebe nápadníka, který by víc vyhovoval tvému vkusu.“

„Možná se nemusíš rozhlížet příliš daleko, pane.“

Když odešla, mistr Luwin se usmál. „Sere Rodriku, mám dojem, že paní se líbíš ty.“

Ser Rodrik si odkašlal a zatvářil se nepohodlně.

„Byla velmi smutná,“ poznamenal Bran.

Ser Rodrik přikývl. „Smutná a něžná, a rozhodně ne nepůvabná na ženu jejího věku, při vší její skromnosti. Přesto je nebezpečím pro mír v říši tvého bratra.“

„Ona?“ podivil se Bran ohromeně.

„Nemá žádného přímého dědice,“ odpověděl mistr Luwin, „a tak je zřejmé, že se objeví mnoho nápadníků, kteří si budou dělat zálusk na pozemky Hornwoodů. Tallhartové, Flintové i Karstarkové, ti všichni jsou s rodem Hornwoodů spřízněni přes ženskou linii, a Gloverovi vychovávají v Pahorku v Hlubokém lese nevlastního syna lorda Haryse. Pokud vím, Hrůzov na její pozemky žádný nárok nemá, ale jejich území spolu sousedí a Roose Bolton si takovou šanci rozhodně nenechá ujít.“ Ser Rodrik se zatahal za svůj vous. „V takových případech musí vhodného ženicha určit lenní pán.“

„Proč se s ní nemůžeš oženit ty?“ zeptal se Bran. „Řekl jsi, že je půvabná, a Beth by měla matku.“

Starý rytíř položil Branovi ruku na rameno. „Příjemná představa, můj princi, jenomže já jsem jen obyčejný rytíř, a kromě toho, jsem už starý. Pár let bych na jejím panství mohl vládnout, jenomže až bych zemřel, lady Hornwood by se ocitla ve stejně nepříjemné situaci jako nyní a Bethiny vyhlídky by také mohly být dost chmurné.“

„V tom případě ať je dědicem Hornwoodův bastard,“ řekl Bran, který si vzpomněl na svého nevlastního bratra Jona.

„To by potěšilo Gloverovy,“ řekl ser Rodrik, „a možná také ducha lorda Hornwooda, ale nemyslím, že lady Hornwood by nás za to měla ráda. Ten chlapec není z její krve.“

„Přesto,“ řekl mistr Luwin, „je třeba vzít to v úvahu. Lady Donella již překročila plodný věk, jak sama řekla. Pokud ne bastard, kdo jiný?“

„Mohl bych odejít?“ Bran slyšel panoše zabrané do šermu dole na nádvoří, zvonění oceli o ocel.

„Jak si přeješ, můj princi,“ řekl ser Rodrik. „Vedl sis dobře.“ Bran zářil potěšením. Být lordem nebylo zas tak únavné, jak se obával, a protože lady Hornwood byla o hodně stručnější než lord Manderly, zbylo mu dokonce ještě pár hodin denního světla, ve kterých si mohl hrát s Létem. Rád se svým vlkem trávil čas každý den, když mu to ser Rodrik a mistr Luwin dovolili.

Hodor ještě nevkročil do božího háje a Léto už vyběhl zpod starého dubu, téměř jako by věděl, že přicházejí. Bran zahlédl také štíhlý černý tvar pozorující je z podrostu. „Chundeláči,“ zavolal, „sem, Chundeláči. Ke mně!“ Ale Rickonův vlk zmizel tak rychle, jako se objevil.

Hodor znal Branovo oblíbené místo, a tak ho odnesl na břeh jezírka pod rozložité větve stromu srdce, kde lord Eddard poklekal, aby se modlil. Když tam přišli, hladinu jezírka čeřily drobné vlnky, ve kterých se chvěl a tančil odraz čarostromu. Žádný vítr však nefoukal. Bran byl na okamžik zmaten.

V tu chvíli se z jezírka s hlasitým šplouchnutím vynořila Oša, tak náhle, že dokonce i Léto uskočil dozadu a vycenil zuby. Hodor zděšeně vyskočil a začal bojácně kvílet: „Hodor, Hodor!“ dokud ho Bran nepoplácal po rameni, aby uklidnil jeho obavy. „Jak v tom můžeš plavat?“ zeptal se Ošy. „Není to moc studené?“

„Jako miminko jsem cucávala rampouchy, chlapče. Já mám zimu ráda.“ Oša doplavala ke skalám a vyšla z vody. Byla nahá a po celém těle měla husí kůži. Léto se přikradl blíž a očichal ji. „Chtěla jsem se dotknout dna.“

„Já nevěděl, že tam je nějaké dno.“

„Možná není.“ Usmála se. „Na co tak hledíš, chlapče? Copak jsi nikdy neviděl ženu?“

„Viděl.“ Bran se stokrát koupal se svými sestrami a také viděl, jak se v horkých jezírkách koupou služebné. Oša ale vypadala jinak, byla tvrdá a hranatá, namísto měkká a oblá. Nohy měla šlachovité a ňadra plochá jako dva prázdné měšce. „Máš na sobě hodně jizev.“

„Všechny jsou tvrdě zasloužené.“ Sebrala svoje hnědé šaty, vytřepala z nich listí a přetáhla si je přes hlavu.

„Bojovala jsi proti obrům?“ Oša tvrdila, že tam za Zdí stále žijí obři. Jednoho dne možná nějakého taky uvidím…

„Bojovala jsem proti lidem.“ Přepásala se kusem provazu. „Častěji proti černým vránám,“ řekla, potřásajíc vlasy. Od té doby, co přišla na Zimohrad, jí narostly hodně pod uši a rozhodně s nimi vypadala něžněji než žena, která ho kdysi popadla a pokoušela se ho zabít tam ve vlčím lese. „Dnes jsem v kuchyni slyšela nějaké řeči o tobě a Freyích.“

„Od koho? Co říkali?“

Kysele se na něho usmála. „Že je hloupý ten, kdo uráží obry, a šílený svět ten, ve kterém je mrzák musí bránit.“

„Hodor nevěděl, že ho urážejí,“ namítl Bran. „Kromě toho, ten se nikdy nepere.“ Vzpomněl si, jak jednou, když byl ještě malý, šel se svou matkou a septou Mordane na tržiště. Hodora vzali s sebou, aby jim nesl nákupy, ale on poodešel stranou, a než ho našli, nějací chlapci ho zahnali do uličky a strkali do něho holemi. „Hodor!“ křičel stále dokola, krčil se a uhýbal před holemi, ale ani jednou proti některému ze svých trýznitelů nezvedl ruku. „Septon Chayle říká, že má laskavého ducha.“

„Ano,“ řekla, „a ruce dost silné na to, aby jimi člověku urval hlavu z ramen, kdyby chtěl. Tak či onak, na toho Waldera ať si raději dává pozor. Mám dojem, že toho velkého, co mu říkají Malý, pojmenovali opravdu výstižně. Velký zvenčí, malý zevnitř a zlý až do morku kostí.“

„Mně se ublížit neodváží. Má strach z Léta, ať říká cokoli.“

„Možná má, jenomže není tak hloupý, jak se zdá.“ Co se zlovlků týkalo, Oša vždycky byla nanejvýš opatrná. V den, kdy byla zajata, Léto a Šedý vítr roztrhali tři divoké z její tlupy na kusy. „Anebo možná je. A to taky zavání průšvihem.“ Svázala si vlasy. „Stále se ti zdávají ty tvoje vlčí sny?“

„Ne.“ Nerad hovořil o snech.

„Princ by se měl naučit lépe lhát.“ Oša se zasmála. „Nu, tvoje sny jsou tvoje věc. Mojí věcí je kuchyně a raději bych se měla vrátit, než Gage začne křičet a mávat tou svojí velkou dřevěnou lžící. Na shledanou, princi.“

Vůbec o těch vlčích snech neměla začít mluvit, pomyslel si Bran, když ho Hodor vynášel po schodech zpátky do jeho ložnice. Vzpíral se spánku tak dlouho, jak mohl, ale nakonec ho přemohl, tak jako vždycky. Dnešní noci se mu zdálo o čarostromu. Pozoroval ho svýma hlubokýma rudýma očima, volal na něj svými pokřivenými dřevěnými ústy a z jeho bledých větví k němu s třepetáním křídel slétla tříoká vrána, klofající mu do obličeje a volající jeho jméno hlasem ostrým jako meč.

Probudilo ho troubení rohů. Bran se v posteli posunul na stranu, vděčný za přerušení svého snu. Přijeli další hosté a podle hluku, který vydávají, je polovina z nich opilá. Za pomoci svých tyčí se zvedl z postele a přeručkoval k okennímu sedátku. Na jejich praporci byl obr ve zpřetrhaných řetězech, který mu napověděl, že to jsou muži Umberů, kteří přijeli ze severních krajin za Poslední řekou.

Příštího dne dva z nich společně přišli na audienci; strýcové Velkého Jona, bouřliví muži již v zimě svých dnů, s vousy bílými jako pláště z medvědích kožešin, které měli na sobě. Jakási vrána kdysi považovala Morse za mrtvého a vyklovala mu oko, a tak místo něho nosil kus dračího skla. Podle příběhu, který mu vypravovala stará chůva, popadl vránu do hrsti a ukousl jí hlavu, proto ho pojmenovali Vránojed. Nikdy však Branovi nevysvětlila, proč jeho vyzáblému bratrovi Hotherovi říkají Děvkozhouba.

Ještě se ani neposadili a Mors už žádal o svolení oženit se s lady Hornwood. „Všichni vědí, že Velký Jon je silnou pravou rukou Mladého vlka. Kdo lépe ochrání vdoviny pozemky než Umber, a který Umber je lepší než já?“

„Lady Donella stále drží smutek,“ poznamenal mistr Luwin.

„Já mám lék na smutek pod svými kožešinami.“ Mors se zasmál. Ser Rodrik mu zdvořile poděkoval a slíbil mu, že tuto záležitost nadnese před lady a králem.

Hother chtěl lodě. „Dolů ze severu se přikrádají divocí v počtech mnohem větších, než jsem viděl kdy předtím. Přeplouvají v malých člunech Tulení záliv a vyloďují se na našich březích. Vran ve východní hlídce je příliš málo, než aby je zastavily, a tak se na mém území množí jako lasičky. Potřebujeme válečné veslice a taky silné muže, kteří se v nich budou plavit. Velký Jon si jich s sebou vzal příliš mnoho. A polovinu naší úrody spotřebováváme na osivo pro potřeby rukou, které mávají kosami.“

Ser Rodrik se zatahal za svoje licousy. „Máš lesy plné vysokých borovic a statných dubů. Lord Manderly má mnoho lodních tesařů a námořníků. Společně byste měli být schopni postavit dost veslic, aby chránily vaše břehy na obou stranách.“

„Manderly?“ Mors Umber si odfrkl. „Ten obrovitý kolébavý žok loje? Slyšel jsem, že jeho vlastní lidé mu přezdívají lord Mihule. Ten muž stěží chodí. Kdybys mu do břicha zabodl meč, vykroutilo by se z něho deset tisíc úhořů.“

„Je tlustý,“ připustil ser Rodrik, „ale není hloupý. Budete s ním spolupracovat, jinak se král dozví, proč jste to odmítli.“ A divocí Umberové k Branovu ohromení souhlasili, že udělají, co jim poručil, třebaže se to neobešlo bez spousty reptání.

Zatímco seděli na audienci, z Pahorku v Hlubokém lese přijeli Gloverovi muži a z Torrhenovy věže velká skupina Tallhartů. Galbart a Robett Gloverovi zanechali Hluboký les v rukou Robettovy ženy, ale na Zimohrad nyní přijel jejich majordomus. „Moje paní vás prosí, abyste omluvili její nepřítomnost. Její děti jsou na takovou cestu ještě příliš malé a ona je nechce opustit.“ Bran si brzy uvědomil, že to je majordomus, nikoli lady Glover, kdo skutečně vládne Pahorku v Hlubokém lese. Ten muž připustil, že v současné době odkládá stranou jenom desetinu úrody. Tvrdil, že jakýsi pokoutní čaroděj mu prozradil, že před nástupem chladu bude dlouhé a úrodné babí léto. Mistr Luwin měl na výběr spoustu věcí, co by mu o takových čarodějích mohl říci, a ser Rodrik muži nařídil, aby ukládal pětinu úrody. Také se majordoma podrobně vyptal na bastarda lorda Hornwooda, chlapce jménem Larence Sníh. Na severu všechny nemanželské děti urozeného původu dostávaly příjmení Sníh. Tomu chlapci bylo téměř dvanáct let a majordomus vychvaloval jeho chytrost a odvahu.

„Tvůj názor na toho nemanželského syna by mohl být ku prospěchu,“ řekl mu mistr Luwin potom. „Myslím, že jednoho dne budeš dobrým pánem Zimohradu.“

„Ne, nebudu.“ Bran věděl, že nikdy nebude lordem, tak jako nikdy nemůže být rytířem. „Robb se ožení s nějakou dívkou z rodu Freyů. Sám jsi mi to řekl a Walderové tvrdí to samé. Bude mít syny a ti se stanou pány Zimohradu po něm, ne já.“

„Možná tomu tak bude, Brane,“ řekl ser Rodrik, „ale já jsem byl ženatý třikrát a moje žena mi porodila jenom dcery. Nyní mně zůstala pouze Beth. Můj bratr Martyn zplodil čtyři silné syny, ale jenom Jory se dožil veku muže. Když byl zabit, Martynova rodová linie s ním vymřela. Mluvíme-li o zítřku, nikdy není nic jisté.“

Leobald Tallhart přišel na řadu dalšího dne. Mluvil o nepřízni počasí a mdlém rozumu obyčejného lidu a pověděl jim, jak měl jeho synovec zálusk na válku. „Benfred shromáždil svoji vlastní skupinu kopiníků. Chlapců, z nichž žádnému není víc než devatenáct, ale každý si myslí, že je dalším mladým vlkem. Když jsem jím řekl, že jsou spíš mladí králíci, vysmáli se mi. Teď si říkají divocí králíci, jezdí po krajině s králičími kůžemi uvázanými na koncích svých kopí a zpívají rytířské písně.“

Bran si pomyslel, že to zní vznešeně. Vzpomínal si na Benfreda Tallharta, velkého upřímného chlapce, který často navštěvoval Zimohrad se svým otcem, serem Helmanem, a přátelil se s Robbem a Theonem Greyjoyem. Jenomže ser Rodrik tím, co slyšel, zjevně nebyl potěšen. „Kdyby král potřeboval více mužů, poslal by pro ně,“ řekl. „Vysvětli svému synovci, aby zůstal v Torrhenově věži, jak mu jeho lord otec nařídil.“

„Udělám to, pane,“ řekl Leobald, a teprve tehdy nadnesl záležitost lady Hornwood. Ubohá žena, bez manžela, který by bránil její území a bez syna, který by je zdědil. Jeho vlastní manželka také byla z rodu Hornwoodů. Sestra zesnulého lorda Halyse, nepochybně si vzpomínají. „Prázdná síň je smutná. Napadlo mne, že bych svého mladšího syna poslal k lady Donelle, aby ho vychovávala jako svého vlastního. Berenovi je téměř deset, je to hodný chlapec a její vlastní synovec. Jsem si jistý, že by ji rozveselil, a možná by dokonce mohl přijmout jméno Hornwood…“

„Kdyby byl jmenován dědicem?“ zeptal se mistr Luwin.

„…aby rod mohl pokračovat,“ dořekl Leobald.

Bran věděl, co na to říci. „Děkuji ti za ten návrh, můj pane,“ vyhrkl předtím, než stačil promluvit ser Rodrik. „Předneseme tuto záležitost mému bratru Robbovi. Och, a lady Hornwood.“

Zdálo se, že Leobald je překvapen, že Bran promluvil. „Jsem ti za to vděčný, můj princi,“ řekl, ale Bran v jeho světle modrých očích spatřil lítost, smíšenou snad s radostí, že ten mrzák konec konců není jeho synem. Na okamžik toho muže nenáviděl.

Mistru Luwinovi se však zřejmě zamlouval. „Beren Tallhart by snad mohl být tou nejlepší odpovědí,“ řekl mu, když Leobald odešel. „Z hlediska pokrevní spřízněnosti je to napůl Hornwood. Kdyby přijal jméno svého strýce…“

„…stále zůstane chlapcem,“ namítl ser Rodrik, „a bude nucen bránit svoje pozemky proti takovým jako Mors Umber a Roose Bolton. Musíme si to pečlivě promyslet. Robb by si od nás měl nechat co nejlépe poradit, než dospěje k rozhodnutí.“

„Možná nakonec bude záležet především na účelnosti,“ řekl mistr Luwin. „Na tom, kterého lorda nejvíc potřebuje za vazala. Součástí jeho říše jsou říční krajiny a on toto spojenectví možná bude chtít utvrdit tím, že lady Hornwood provdá za některého z lordů Trojzubce, možná za Blackwooda nebo Freye –“

„Lady Hornwood si může vzít jednoho z našich Freyů,“ řekl Bran. „Jestli chce, může je mít oba.“

„Nejsi moc přejícný, princi,“ pokáral ho ser Rodrik laskavým hlasem.

To nejsou ani Walderové. Bran zamračeně hleděl do desky stolu a mlčel. Ve dnech, které následovaly, přilétali havrani z dalších panských sídel a přinášeli omluvy. Bastard z Hrůzova se k nim nepřipojí, všichni Mormontové a Karstarkové odjeli na jih s Robbem, lord Locke je příliš starý, než aby se té cesty odvážil, lady Flint v brzké době očekává narození potomka, ve Vdovině stráži jsou nemocní. Nakonec takto dostali dopisy od všech hlavních vazalů rodu Starků, s výjimkou Howlanda Reeda z Mokřad, který ze svých bažin nevyšel již mnoho let, a Cerwynů, jejichž hrad se nacházel půl dne jízdy od Zimohradu. Lord Cerwyn byl zajatcem Lannisterů, ale jednoho jasného, větrného rána přijel v čele dvou tuctů kopiníků jeho syn, čtrnáctiletý chlapec. Bran se právě projížděl na Tanečnici kolem nádvoří, když vjeli dovnitř bránou. Přejel k nim, aby je přivítal, Cley Cerwyn byl vždycky přítelem jak Brana, tak jeho bratrů.

„Dobré ráno, Brane,“ zvolal Cley zvesela. „Nebo ti musím říkat princi Brane?“

„Jenom když chceš.“

Cley se zasmál. „Proč ne? Pomalu každý je v dnešní době králem nebo princem. Poslal Stannis svůj dopis také na Zimohrad?“

„Stannis? To nevím.“

„Ten je teď také králem,“ prozradil mu Cley. „Říká, že královna Cersei spala se svým bratrem, takže Joffrey je bastard.“

„Joffrey Zlezrozený,“ zabručel jeden z Cerwynových rytířů. „Není divu, že je bez víry, když má za otce Králokata.“

„Ba ba,“ přitakal druhý, „bohové krvesmilstvo nemají rádi. Jen se podívej, jak naložili s Targaryeny.“

Bran měl na okamžik pocit, jako by nemohl dýchat, jako by mu nějaký obr drtil hrudník. Zoufale sevřel otěže Tanečnice, protože se mu zdálo, jako by padal.

Jeho hrůza se mu musela zráčit v obličeji. „Brane?“ řekl Cley Cerwyn. „Není ti dobře? Je to jen další král.“

„Robb ho taky porazí.“ Otočil hlavu Tanečnice směrem ke stájím, lhostejný ke zmateným pohledům, kterými ho pozorovali Cerwynové. Krev mu burácela v uších, a kdyby nebyl do sedla přivázaný popruhy, možná by i spadl.

Té noci se Bran modlil k bohům svého otce o bezesný spánek. Pokud ho však bohové slyšeli, vysmáli se jeho nadějím, protože noční můra, kterou mu seslali, byla horší než jakýkoli vlčí sen. „Leť, nebo zemři!“ křičela tříoká vrána, která do něj klovala. Plakal a prosil, ale vrána neměla slitování. Vyklovla mu levé oko, pak pravé, a když se slepý ocitl ve tmě, začala mu klovat do čela, zabodávala mu svůj strašlivý ostrý zoban hluboko do lebky. Křičel, dokud si nebyl jistý, že se mu musí roztrhnout plíce. Bolest byla sekerou rozsekávající mu hlavu vpůli, ale když vrána zobák vytáhla, celý oslizlý a oblepený kousky kosti a mozku, Bran opět viděl. To, co spatřil, ho přimělo zalapat po dechu. Šplhal na věž míli vysokou, prsty mu klouzaly, nehty škrábaly o kámen, nohy ho stahovaly dolů, hloupé a neužitečné mrtvé nohy. „Pomozte mi!“ vykřikl. Na obloze nad ním se objevil zlatý muž a vytáhl ho k sobě. „Co za věci to dělám pro lásku,“ řekl tiše, když ho kopajícího srazil do prázdna.

TYRION

„Už nespím tak dobře, jako když jsem byl mlád,“ řekl mu velmistr Pycelle, aby tím odůvodnil jejich ranní setkání. „Teď dřív vstávám, třebaže svět je ještě temný, a pak nepokojně ležím na loži a přemýšlím o nevykonaných úkolech,“ řekl – třebaže se svými převislými očními víčky vypadal, jako by spal stále.

Jeho služebná jim ve vzdušných komnatách pod ptačím hnízdištěm nabídla vařená vejce, dušené sladké švestky a ovesnou kaši, zatímco Pycelle pronášel svoje neomylné úsudky. „Myslím, že v těchto smutných časech, když tolik lidí hladoví, je jen vhodné, abych se také stravoval skromně.“

„To je chvályhodné,“ připustil Tyrion, který rozbíjel velké hnědé vejce, jež mu pozoruhodně připomínalo velmistrovu holou skvrnitou lebku. „Já jsem odlišného názoru. Když je jídlo, tak se najím, pro případ, že by žádné nebylo zítra.“ Usmál se. „Pověz mi, jsou tvoji havrani také ranními ptáčaty?“

Pycelle si pohladil svůj dlouhý sněhobílý vous, který mu splýval dolů po hrudi. „Zajisté. Mám poslat pro brk a inkoust, až se najíme?“

„Není třeba.“ Tyrion položil na stůl vedle své ovesné kaše dopisy, dva pergameny pevně svinuté do ruliček a na obou koncích zapečetěné voskem. „Pošli svoji služebnou pryč, abychom si spolu mohli nerušeně pohovořit.“

„Odejdi, dítě,“ nařídil jí Pycelle. Služebná pospíchala pryč z místnosti. „Takže ty dopisy…“

„Jsou určeny očím Dorana Martella, prince z Dorne.“ Tyrion ze svého vejce napolo oloupal skořápku a zakousl se do něj. Potřebovalo sůl. „Jeden dopis, ve dvou kopiích. Pošli s nimi své nejrychlejší ptáky. Jde o věc prvořadého významu.“

„Vyšlu je na cestu, jakmile se nasnídáme.“

„Pošli je ihned. Dušené švestky počkají. Říše by nemusela. Lord Renly vede svoji armádu po růžové cestě a nikdo si nemůže být jistý, kdy se z Dračího kamene připlaví Stannis.“

Pycelle zamrkal. „Pokud si můj pán přeje –“

„Přeje.“

„Jsem tady, abych sloužil.“ Mistr neochotně vstal a řetěz jeho úřadu přitom tiše zacinkal. Byla to těžká věc, celý tucet mistrovských nákrčníků spojených dohromady a ozdobených drahými kameny. Tyrionovi se zdálo, že zlaté, stříbrné a platinové články svým počtem o hodně převyšují ty z obyčejnějších kovů.

Pycelle se pohyboval tak pomalu, že Tyrion měl čas sníst svoje vejce a ochutnat švestky – na jeho vkus převařené a vodnaté –, než ho zvuk křídel přiměl vstát. Když spatřil havrana, temného proti ranní obloze, briskně se otočil ke změti polic na vzdáleném konci místnosti.

Mistrova léčiva tvořila vskutku působivou přehlídku; tucty nádobek zapečetěných voskem, stovky zazátkovaných flakónů, stejný počet lahviček z mléčného skla, nesčetně sklenic se sušenými bylinami, každá úhledně označená Pycelleho precizním rukopisem. Pořádkumilovná mysl, řekl si Tyrion, a vskutku, jakmile člověk jednou rozluštil jejich uspořádání, snadno pochopil, že každý lektvar má svoje místo. A jaké tam měl zajímavé věci. Všiml si dobrospánku a nočního stínu, makového mléka, slz z Lysu, práškované šedé čepičky, vlčí zhouby a tance démonů, baziliščího jedu, slepého oka, vdoviny krve…

Když se postavil na špičky a natáhl se, jak nejvíc mohl, podařilo se mu sundat z jedné z vyšších polic malou zaprášenou lahvičku. Přečetl si její nálepku, usmál se a schoval ji do rukávu.

Než se velmistr Pycelle přišoural po schodech zpátky, seděl u stolu a loupal další vejce. „Hotovo, můj pane.“ Starý muž se posadil. „Záležitost jako tato… nejlépe je vykonat to okamžitě, vskutku, vskutku… je prvořadého významu, říkáš?“

„Och, ano.“ Tyrion měl pocit, že ovesná kaše je příliš hustá a také potřebovala víc másla a medu. Máslo a med však byly poslední dobou v Králově přístavišti zřídka k vidění, třebaže lord Gyles je v hradu zásoboval dobře. Polovina potravin, které v těchto dnech v Rudé baště konzumovali, pocházela z pozemků jeho nebo lady Tandy. Hrady Růženín a Bohatov se nacházely v nevelké vzdálenosti severně od města a zatím byly nedotčené válkou.

„Adresované samotnému princi z Dorne. Mohl bych se zeptat…“

„Raději ne.“

„Jak si přeješ.“ Pycelleho zvědavost byla tak zralá, že Tyrion ji takřka mohl ochutnat. „Možná, že… jako členovi královy rady…“

Tyrion poklepal dřevěnou lžící o okraj mísy. „Rada existuje proto, aby radila králi, mistře.“

„Přesně tak,“ přitakal Pycelle, „a král –“

„– je teprve třináctiletým chlapcem. Já mluvím jeho hlasem.“

„Ano, to ano. Skutečně. Králův vlastní pobočník. Přesto… tvoje nejmilostivější sestra, královna regentka, ta…“

„…nese na svých půvabných ramenou až příliš velkou zodpovědnost. Nechci ještě zvyšovat tíhu jejího břemene. Ty snad ano?“ Tyrion naklonil hlavu na stranu a obdařil velmistra pátravým pohledem.

Pycelle stočil oči zpět ke svému jídlu. Něco v Tyrionově nespárovaném zelenočerném pohledu nutilo lidi uhýbat mu zrakem; a protože o tom věděl, čas od času toho využíval. „Ach,“ zamumlal starý muž do svých švestek. „Nepochybně máš i v tomto ohledu pravdu, můj pane. Je to od tebe velmi ohleduplné, že se snažíš… odlehčit… jejímu břemeni.“

„Já už jsem prostě takový.“ Tyrion se vrátil k nechutné ovesné kaši. „Ano, ohleduplný. Cersei je konec konců moje drahá sestra.“

„A je to žena,“ dodal velmistr Pycelle. „Navíc velmi neobyčejná žena, a přesto… není snadnou věcí starat se o říši navzdory křehkosti jejího pohlaví…“

Och, ano je to křehká hrdlička, jen se zeptej Eddarda Starka. „Rád slyším, že sdílíš moje obavy. Děkuji ti za pohostinnost u tvého stolu, ale čeká mne dlouhý den.“ Přehoupl svoje krátké nohy stranou a neohrabaně slezl ze židle. „Budeš tak laskavý a informuješ mne ihned, jakmile z Dorne obdržíme odpověď?“

„Jak si přeješ, můj pane.“

„A jenom mne?“

„Och… samozřejmě.“ Pycelleho skvrnitá ruka svírala jeho vous způsobem, jakým se tonoucí drží provazu. Tyrionovo srdce to potěšilo. Jeden, pomyslel si.

Odbelhal se na dolní nádvoří; jeho zakrnělé nohy úpěly z množství schodů. Slunce již stálo na obloze a hrad se probouzel. Po hradbách chodili strážní a rytíři se zbrojnoši se procvičovali v boji s otupenými zbraněmi. Opodál seděl na okraji studny Bronn. Prošla kolem něj dvojice pohledných služebných nesoucích mezi sebou proutěný koš s rohožemi, ale žoldnéř k nim ani na chvíli neobrátil pohled. „Bronne, jsem z tebe zoufalý.“ Tyrion ukázal na služky. „Máš před sebou tak půvabný pohled, a přitom jediné, co vidíš, je houf halamů, kteří hlasitě povykují.“

„V tomto městě je stovka nevěstinců, kde si za proštípnutý měďák koupím každou děvku, kterou budu chtít,“ odpověděl, „ale některý den mého života možná bude záviset na tom, jak pozorně jsem sledoval tyhle tvoje halamy.“ Vstal. „Kdo je ten chlapec v šachovnicovém modrém kabátci se třema očima na štítu?“

„Nějaký potulný rytíř. Říká si Tallad. Proč?“

Bronn si odstrčil pramen vlasů, který mu spadl do čela. „Je z nich nejlepší. Ale pozor, upadá do určitého rytmu a pokaždé když zaútočí, zasazuje naprosto stejné údery.“ Ušklíbl se. „To pro něho v den, kdy se mi postaví, bude znamenat smrt.“

„Odpřisáhl věrnost Joffreymu, ten se s tebou sotva utká.“ Vydali se přes nádvoří, s Bronnem přizpůsobujícím svoje dlouhé kroky Tyrionovým krátkým. Poslední dobou žoldnéř vypadal tak, že téměř vzbuzoval respekt. Dlouhé tmavé vlasy měl umyté a učesané, byl čerstvě oholený a měl na sobě černý kyrys důstojníka městské hlídky. Z ramen mu splýval plášť z lannisterského purpuru vzorovaný zlatýma ručkama. Tyrion mu jej dal darem, když ho jmenoval kapitánem své osobní stráže. „Kolik žadatelů máme dnes?“ zeptal se.

„Zhruba tucet,“ odpověděl Bronn. „Většina jich přišla se stížnostmi nebo žádostmi, jako vždycky. A zase se dostavilo to tvoje zvířátko.“

Tyrion zasténal. „Lady Tanda?“

„Její páže. Zve tě, abys s ní opět povečeřel. Říká, že bude srnčí kýta, husa nadívaná morušemi a…“

„Její dcera,“ dodal Tyrion kysele. Lady Tanda ho od okamžiku, kdy přijel do Králova přístaviště, pronásledovala, vyzbrojená nikdy nekončícím arzenálem masových koláčů, kančích kýt a šťavnatých pečení. Nějak dospěla k rozhodnutí, že zakrslý lord by byl dokonalým nápadníkem pro její dceru Lollys, mohutnou, rozbředlou dívku mdlého rozumu, o které se povídalo, že v třiatřiceti letech je stále panna. „Vyřiď jí, že lituji, ale nemohu se dostavit.“

„Nemáš chuť na nadívanou husu?“ Bronn se zlomyslně zašklebil.

„Možná bys tu husu měl sníst ty a také se oženit s tou dívčinou. Nebo tam raději pošli Šaggu.“

„Šagga by spíš snědl tu holku a oženil se s husou,“ poznamenal Bronn. „Jenomže Lollys je těžší než on.“

„Přesně tak,“ připustil Tyrion, když procházeli ve stínu krytého ochozu spojujícího dvě věže. „Kdo ještě se mnou chce mluvit?“

Žoldnéř zvážněl. „Dostavil se nějaký lichvář z Braavosu, ohání se jakýmisi papíry a podobnými věcmi a žádá, aby směl mluvit s králem ohledně proplacení jakési půjčky.“

„Jako by Joff uměl počítat víc než do dvaceti. Pošli toho muže za Malíčkem, ten přijde na způsob, jak se ho zbavit. Další?“

„Nějaký bezvýznamný lord z Trojzubce, říká, že muži tvého otce vypálili jeho pevnost, znásilnili jeho ženu a zabili jeho rolníky.“

„Domnívám se, že tomu říkají válka.“ Tyrion v tom cítil práci Gregora Clegana, sera Amoryho Lorche nebo dalšího z oblíbených pekelných psů svého otce, Qohořana. „A co chce od Joffreyho?“

„Nové rolníky,“ odpověděl Bronn. „Urazil celou tu dlouhou cestu, jen aby králi zazpíval, jak je věrný, a požádal o náhradu škody.“

„Udělám si na něho čas zítra.“ Ať je skutečně věrný nebo jenom zoufalý, ten lord by mu mohl být užitečný. „Postarej se o to, aby dostal pohodlnou komnatu a teplé jídlo. Pošli mu také nový pár dobrých bot jako výraz zdvořilosti od krále Joffreyho.“ Projev štědrosti nikdy neuškodí.

Bronn stroze přikývl. „Také přišla velká skupina pekařů, řezníků a zelinářů, kteří se dožadují slyšení.“

„Už posledně jsem jim řekl, že jim nemám co dát.“ Do Králova přístaviště byl nyní dodáván jen tenký pramínek zásob, z nichž většina byla určena pro hrad a městskou hlídku. Ceny zelené i kořenové zeleniny, mouky a ovoce závratně vzrostly a Tyrion raději ani nepomýšlel na to, jaké maso asi nyní dávají do hrnců ve varných krámcích na Bleším zadku. Doufal, že to jsou ryby, stále měli řeku a moře… alespoň dokud nevypluje lord Stannis.

„Potřebují ochranu. Minulou noc upekli jednoho pekaře v jeho vlastní troubě. Lidé tvrdili, že si účtoval příliš mnoho peněz za chléb.“

„A dělal to?“

„Není ve stavu, kdy bych se ho na to mohl zeptat.“

„Nesnědli ho ale, že ne?“

„O tom jsem neslyšel.“

„Příště to udělají,“ řekl Tyrion ponurým hlasem. „Poskytnu jim jakoukoli ochranu budu moct. Zlaté pláště –“

„Říkají, že v tom davu byly i zlaté pláště,“ řekl Bronn. „Zbrojnoši sami chtějí hovořit s králem.“

„Blázni.“ Tyrion je už jednou poslal pryč se slovy lítosti; jeho synovec by je vyhnal s biči a oštěpy. Byl napolo v pokušení dovolit mu to… ale ne, neodvažoval se toho. Dříve nebo později do Králova přístaviště vpochoduje nepřítel a poslední věcí, kterou potřeboval, byli ochotní zrádci na městských hradbách. „Řekni jim, že král Joffrey sdílí jejich obavy a udělá pro ně, co bude moct.“

„Oni chtějí chléb, ne sliby.“

„Když jim dnes dám chléb, zítra jich u bran bude dvakrát tolik. Kdo ještě?“

„Černý bratr, který přicestoval ze Zdi. Majordomus říká, že přinesl jakousi shnilou ruku ve džbánu.“

Tyrion se vyčerpaně usmál. „Překvapuje mě, že ji nikdo nesnědl. Není to náhodou Yoren?“

„Ne. Nějaký rytíř. Thorne.“

„Ser Alliser Thorne?“ Tyrion Lannister ze všech černých bratří, se kterými se setkal na Zdi, nejméně miloval právě sera Allisera Thorna, zahořklého muže omezeného ducha bez příliš velkého ponětí o vlastní ceně. „Když o tom tak přemýšlím, myslím, že sera Allisera právě teď vidět nechci. Najdi mu útulnou celu, kde celý rok neměnili rohože. Ať ta jeho ruka shnije ještě o něco víc.“

Bronn se zachechtal a vzdálil se, zatímco Tyrion se s námahou vydal vzhůru po točitých schodech. Když kulhal přes vnější nádvoří, uslyšel rachot vytahované padací mříže. U hlavní brány čekala jeho sestra s početnou skupinou dvořanů.

Sedící na svém bílém jezdeckém koni, Cersei se tyčila vysoko nad ním, jako bohyně v zeleném. „Bratře,“ zvolala, ne zrovna vřele. Královna nebyla potěšena způsobem, jakým naložil s Janosem Slyntem.

„Tvoje Výsosti,“ Tyrion se zdvořile uklonil. „Dnes ráno vypadáš opravdu půvabně.“ Korunu měla zlatou, plášť hermelínový. Na koních za ní seděli členové její družiny: ser Boros Blount z Královské gardy, který na sobě měl bílou šupinovou zbroj a svůj oblíbený škleb; ser Balon Swann, s lukem připevněným k jeho stříbrem vykládanému sedlu; lord Gyles Rosby, jehož sípavý kašel byl horší než kdy jindy; Hallyne Pyromancer z cechu alchymistů; a královnin nejnovější favorit, jejich bratranec ser Lancel Lannister, panoš jejího zesnulého manžela, povýšený na naléhání vdovy na rytíře. Doprovod jim tvořil Vylarr a dvacet strážných. „Kam máš dnešního dne namířeno, sestro?“ zeptal se Tyrion.

„Jedu na obhlídku bran, abych se podívala na nové katapulty a balisty. Nechtěla bych, aby si někdo myslel, že všichni z nás jsou k otázce městského opevnění tak lhostejní, jako se zdáš být ty.“ Cersei ho probodla jasnýma zelenýma očima, krásnýma dokonce i v jejich pohrdání. „Byla jsem informována, že Renly Baratheon se vydal na pochod z Vysoké zahrady. Táhne s početnou armádou na sever po růžové cestě.“

„Varys mi tu zprávu již sdělil.“

„Mohl by tady být do úplňku.“

„Ne při jeho současném volném tempu,“ ujistil ji Tyrion. „Každou noc hoduje v jiném hradu a na každém rozcestí, které míjí pořádá turnaj.“

„A každý den se k jeho oddílům přidávají další bojovníci. Říká se, že jeho armáda nyní čítá sto tisíc mužů.“

„To je poměrně hodně.“

„Má za sebou veškerou sílu Bouřlivého konce a Vysoké zahrady, ty zakrslý blázne,“ okřikla ho Cersei ze svého koně. „Všechny Tyrellovy vazaly kromě Redwynů, a za to můžeš děkovat mně. Dokud budu mít ta jeho od neštovic poďobaná dvojčata, lord Paxter bude dřepět ve Stromovině a považovat se za šťastného, že se toho nemusí účastnit.“

„Škoda, že sis nechala Rytíře květin proklouznout mezi svými půvabnými prsty. Nicméně, Renly má kromě nás i jiné starosti. Náš otec je v Harrenově, Robb Stark v Řekotočí… kdybych já byl na jeho místě, dělal bych pravděpodobně totéž co on. Postupoval bych hezky zvolna, okázale bych dával najevo svou moc, aby ji celá říše viděla, pozoroval bych a vyčkával. Ať si spolu moji soupeři měří síly, zatímco já si budu užívat. Když nás porazí Stark, jih spadne Renlymu do klína jako padavka od bohů, a přitom neztratí jediného muže. A pokud tomu bude naopak, může na nás zaútočit, zatímco jsme oslabeni.“

Cersei jeho proslovem nebyla potěšena. „Chci, aby můj otec přivedl do Králova přístaviště svoji armádu.“

Což by neposloužilo jinému účelu než tomu, že by ses cítila v bezpečí. „Kdy jsem byl schopný přimět otce cokoli udělat?“

Cersei jeho otázku ignorovala. „A kdy máš v úmyslu osvobodit Jaimeho? Ten má stokrát větší cenu než ty.“

Tyrion se pokřiveně usmál. „Hlavně to prosím neříkej lady Stark. Nemáme mě stokrát, abychom mne za něho vyměnili.“

„Otec musel zešílet, že tě sem poslal. Nejsi mně k ničemu.“ Královna trhla otěžemi svého koně a otočila ho dokola. Rychlým klusem vyjela z brány, s hermelínovým pláštěm vlajícím jí z ramen. Její družina ji spěšně následovala.

Renly Baratheon ve skutečnosti Tyriona neděsil ani zpoloviny tak jako jeho bratr Stannis. Renly byl obyčejným lidem milován, jenomže nikdy předtím nevedl muže do války. Stannis byl jiný: tvrdý, chladný, neúprosný. Kéž by jen tak měl nějaký způsob, jak se dozvědět, co se děje v Dračím kameni… ale žádný z rybářů, které podplatil, aby na ostrově něco vyzvěděli, se nevrátil… a dokonce i informátoři, o kterých eunuch tvrdil, že je rozmístil na Stannisové panství, zlověstně mlčeli. Daleko od pobřeží však byla spatřena pruhovaná lysenská galéra a Varys měl zprávy z Myru o žoldáckých kapitánech, kteří vstupují do služeb Dračího kamene. Pokud Stannis zaútočí z moře, zatímco jeho bratr udeří na naše brány, brzy budou Joffreyho hlavu nabodávat na kůl. Ba co hůř, moje bude vedle něho. Stísňující myšlenka. Měl by vymyslet nějaký plán, jak Šae bezpečně dostat z města, kdyby mělo dojít k nejhoršímu.

Podrick Payne stál u dveří jeho soláru a upíral zrak do podlahy. „Je uvnitř,“ oznámil Tyrionově přezce na opasku. „Ve tvém soláru. Můj pane. Omlouvám se.“

Tyrion si povzdechl. „Podívej se na mě, Pode. Znervózňuje mě, když mluvíš k mému poklopci, zvlášť když žádný nenosím. Kdože je to v mém soláru?“

„Lord Malíček.“ Podrikovi se podařilo rychle se mu podívat do obličeje, načež znovu spěšně sklopil zrak. „Chtěl jsem říct lord Petyr. Petyr Baeliš. Správce pokladny.“

„Když to říkáš, zní to, jako by jich tam byl celý dav.“ Chlapec se nahrbil, jako by ho byl uhodil, což Tyrionovi navodilo absurdní pocit viny.

Lord Petyr seděl na jeho okenním sedátku, unylý a elegantní v přepychovém švestkově zbarveném kabátci a žlutém saténovém pláštíku, s rukou v rukavici spočívající na koleni. „Král bojuje kuší proti zajícům,“ poznamenal. „Zdá se, že zajíci to vyhrávají. Pojď se podívat.“

Tyrion se musel postavit na špičky, aby něco viděl. Na zemi pod věží ležel mrtvý zajíc; další, škubající ušima, byl v posledním tažení, a z boku mu vyčnívala šipka z kuše. Střely, které šly mimo, ležely roztroušené po tvrdě udusané zemi, jako stébla slámy rozházená bouří. „Teď!“ vykřikl Joff. Myslivec pustil zajíce, kterého držel a uskočil stranou. Joffrey vystřelil z kuše. Šíp zajíce o dvě stopy minul. Zvíře stálo na zadních a krčilo na krále nos. Joff se s klením otočil na patě, aby si do kuše založil další šíp, ale než stačil nabít, zajíc byl pryč. „Dalšího!“ Myslivec sáhl do kotce. Tentokrát se zajíc jako hnědá šmouha mihl na pozadí kamenů, zatímco Joffreyho uspěchaný výstřel málem zasáhl sera Prestona do slabin.

Malíček se odvrátil. „Chlapče, máš rád dušeného králíka?“ zeptal se Podricka Paynea.

Pod upíral zrak na návštěvníkova chodidla. „K jídlu, můj pane?“

„Investuj do hrnců,“ poradil mu Malíček. „Zajíci brzy zamoří celý hrad. Budeme je jíst třikrát denně.“

„Lepší než krysy na jehle,“ poznamenal Tyrion. „Pode, nech nás o samotě. Pokud ovšem lord Petyr nemá zájem o nějaké občerstvení?“

„Děkuji ti, ale ne.“ Malíček po něm šlehl svým urážlivým úsměvem. „Pij s trpaslíkem, říká se, a probudíš se na Zdi. Černá zdůrazňuje moji nezdravou bledou barvu.“

Neměj strach, můj pane, pomyslel si Tyrion, pro tebe já chystám něco jiného než Zeď. Usadil se ve vysokém křesle vyplněném polštáři a řekl: „Dnes vypadáš opravdu elegantně, můj pane.“

„Ty mně křivdíš. Já se snažím vypadat elegantně každý den.“

„Ten kabátec je nový?“

„Je. Jsi skutečně všímavý.“

„Švestková a žlutá. To jsou barvy tvého rodu?“

„Ne. Ale člověka unavuje nosit stejné barvy každý den, jak jsem zjistil.“

„Taky máš pěknou dýku.“

„Opravdu?“ V Malíčkových očích se zablesklo čtverácké světýlko. Vytáhl dýku a udiveně na ni pohlédl, jako by ji viděl poprvé v životě. „Valyrijská ocel a jílec z dračí kosti. Přesto je docela jednoduchá. Je tvoje, pokud se ti líbí.“

„Moje?“ Tyrion si ho dlouze prohlédl. „Ne. Raději ne. Moje nikdy nebyla a nebude.“ On to ví, ten nestoudný mizera. Ví to a ví, že to vím já, ale myslí si, že je nedotknutelný.

Pokud někdy existoval muž, jehož zbroj tvořilo zlato, pak to byl Petyr Baeliš, nikoli Jaime Lannister. Jaimeho slavná zbroj nebyla ničím víc než jen pozlacenou ocelí, ovšem Malíček, ach… Tyrion se o drahém Petyrovi ke svému narůstajícímu nepohodlí dozvěděl pár velice zajímavých věcí.

Jon Arryn mu před deseti lety přidělil menší sinekuru v celnictví, kde se lord Petyr brzy vyznamenal tím, že začal odvádět třikrát víc než kterýkoli z ostatních králových výběrčích. Král Robert uměl peníze utrácet s úžasnou vervou. Muž jako Petyr Baeliš, který měl tu schopnost, že uměl dva zlaté dragony třít o sebe tak dlouho, až zplodily třetí, byl jeho pobočníkovi neocenitelný. Malíčkův vzestup se rovnal vzletu šípu. Do tří let po jeho příchodu ke dvoru se stal správcem pokladny a členem malé rady a dnes byly příjmy koruny desetkrát tak velké jako za jeho sužovaného předchůdce… třebaže do ohromných rozměrů narostly i dluhy koruny. Hlavním žongléřem byl Petyr Baeliš.

Ach ano, byl šikovný. Nejenže jednoduše sbíral zlato a zamykal je ve sklepeních pokladnice. Královy dluhy splácel sliby a královo zlato nutil pracovat. Nakupoval povozy se zbožím, obchody, lodě, domy. Skupoval obilí, když ho bylo hodně, a prodával chléb, když nebyl k dostání. Koupil vlnu ze severu, len z jihu a krajky z Myru, uskladnil je, přestěhoval je, nabarvil je a prodal je. Zlaté dragony se množily a násobily a Malíček je půjčoval a zpátky do pokladnice je vracel s jejich mláďaty.

V tomto procesu důležitá místa obsazoval svými lidmi. Strážci klíčů byli jeho, všichni čtyři. Králův účetní a králův měřič byli muži, které jmenoval on. Úředníci, kteří měli na starosti provoz všech tří mincoven, přístavní mistři, výběrčí daní, celní důstojníci, vinaři, lodní pokladníci, vinaři; devět z deseti jich patřilo Malíčkovi. Většinou to byli muži středního stavu; synové obchodníků, menší lordové, někdy dokonce i cizinci, ale soudě podle jejich výsledků byli mnohem schopnější než jejich urození předchůdci.

Nikoho nikdy nenapadlo tázat se na povahu těchto jmenování, a proč by také mělo? Malíček pro nikoho nepředstavoval hrozbu. Chytrý, usměvavý, geniální muž, přítel všech, vždy schopný najít zlato, které král nebo jeho pobočník potřebovali, a přesto jako člověk docela bezvýznamného původu, jen krůček od potulného rytíře, nebyl mužem, kterého by se někdo musel obávat. Neměl žádné vazaly, které by svolával, žádnou armádu družiníků, žádnou velkou pevnost, žádné državy, o kterých by se dalo hovořit, žádné vyhlídky na velkolepý sňatek.

Odvažuji se však vztáhnout na něho ruku? divil se Tyrion. Dokonce i když je to zrádce? Vůbec si nebyl jistý, zda by mohl a zvláště pak nyní, když zuřila válka. Dostane-li čas, může Malíčkovy muže v klíčových pozicích nahradit svými, ale…

Z nádvoří se ozval výkřik. „Och, Jeho Výsost zabila zajíce,“ poznamenal Malíček.

„Nepochybně nějakého pomalého,“ řekl Tyrion. „Můj pane, tebe vychovávali v Řekotočí. Slyšel jsem, že ses důvěrně sblížil s Tullyovými.“

„Dalo by se to tak říct. S děvčaty především.“

„Nakolik důvěrně?“

„Připravil jsem je o panenství. Je to dost důvěrné?“

Ta lež – Tyrion si byl docela jistý, že to je lež – byla vyřčena s takovou dávkou nenucenosti, že člověk by jí takřka uvěřil. Že by to byla Catelyn Stark, kdo lhal? O své defloraci a také o původu té dýky? Čím déle žil, tím víc si Tyrion uvědomoval, že nic není jednoduché a jen málo je toho pravdivého. „Dcery lorda Hostera mne nemilují,“ přiznal. „Pochybuji, že by naslouchaly jakémukoli návrhu, který bych jim mohl předložit. Ovšem kdyby přišla od tebe, stejná slova by jejich uším možná zněla sladce.“

„To by záleželo na povaze těch slov. Pokud máš v úmyslu nabídnout Sansu výměnou za tvého bratra, marni čas někoho jiného. Joffrey se své milované hračky nikdy nevzdá a lady Catelyn není takový blázen, aby vyměnila Králokata za malou holku.“

„Mám v úmyslu dostat také Aryu. Poslal jsem po ní pátrat svoje muže.“

„Pátrání neznamená nalezení.“

„To si budu pamatovat, můj pane. V každém případě to byla lady Lysa, koho jsem doufal, že bys mohl oslovit. Pro tu mám sladší nabídku.“

„Lysa je poddajnější než Catelyn, to je pravda… ale také bázlivější a pochopil jsem, že tě nenávidí.“

„Domnívá se, že k tomu má dobrý důvod. Když jsem byl jejím hostem v Orlím hnízdě, trvala na tom, že jsem zabil jejího manžela a nebyla ochotná naslouchat mým popíráním tohoto obvinění.“ Naklonil se kupředu. „Kdybych jí dal skutečného vraha Jona Arryna, možná by o mně smýšlela laskavěji.“

Malíček se po jeho slovech napřímil. „Skutečného vraha? Přiznám se ti, že probouzíš moji zvědavost. Koho máš na mysli?“

Nyní byla řada na Tyrionovi, aby se usmál. „Dary svým přátelům dávám zadarmo. To by Lysa Arryn musela pochopit.“

„Požaduješ její přátelství, nebo její meče?“

„Obojí.“

Malíček si hladil úhledně zastřiženou špičku své bradky. „Lysa má svoje vlastní nepřátele. Z Měsíčních hor vyjíždějí muži klanů, drancují v mnohem větších počtech než kdy předtím… a taky jsou lépe vyzbrojení.“

„To je smutné,“ řekl Tyrion Lannister, který je vyzbrojil. „Mohl bych jí v tomto ohledu pomoct. Stačí moje slovo a…“

„A co by ji to tvoje slovo stálo?“

„Chci, aby lady Lysa a její syn uznali Joffreyho za krále, odpřísáhli mu věrnost a –“

„– vyhlásili válku Starkům a Tullyům?“ Malíček zavrtěl hlavou. „Právě to je šváb ve tvém pudinku, Lannistere. Lysa svoje rytíře proti Řekotočí nikdy nepošle.“

„O to bych ji ani nežádal. Nepřátel nemáme nedostatek. Využiji její síly proti lordu Renlymu nebo lordu Stannisovi, pokud se rozhýbe z Dračího kamene. Na oplátku jí umožním pomstít se za smrt Jona Arryna a poskytnu mírovou záruku Údolí. Dokonce to její odpuzující dítě jmenuji strážcem východu, tak jako byl před ním jeho otec.“ Chci ho vidět letět, zašeptal v jeho vzpomínkách tiše chlapecký hlas. „A abych ten obchod zpečetil, dám jí svoji neteř.“

Pohled upřímného překvapení v Malíčkových šedozelených očích ho potěšil. „Myrcellu?“

„Až dosáhne patřičného věku, může se za malého lorda Roberta provdat. Do té doby bude svěřenkyní lady Lysy na Orlím hnízdě.“

„A co si o tomhle skvělém nápadu myslí Její Výsost královna?“ Když Tyrion pokrčil rameny, Malíček se dal do hlasitého smíchu. „Já si to myslel. Jsi nebezpečný malý muž, Lannistere. Ano, mohl bych Lyse tuto píseň zazpívat.“ Opět ten úlisný úsměv a čtveráctví v jeho pohledu. „Kdybych chtěl.“

Tyrion přikývl a čekal, věda, že Malíček nikdy dlouho nevydrží mlčet. „Takže,“ pokračoval lord Petyr po chvíli, naprosto beze studu, „jaká bude moje odměna?“

„Harrenov.“

Bylo zajímavé pozorovat jeho obličej. Otec lorda Petyra byl tím nejmenším z malých lordů, jeho děd byl potulným rytířem bez pozemků; a Malíček sám nezdědil víc než pár kamenitých akrů půdy na větrem ošlehávaném pobřeží Prstů. Harrenov byl jedním z nejlahodnějších zákusků v Sedmi královstvích. Jeho území bylo rozlehlé, bohaté a úrodné, jeho velký hrad mocný jako kterýkoli jiný v říši… a tak velký, že měnil v trpaslíka Řekotočí, kde byl Petyr Baeliš vychováván v pěstounské péči, jen aby odtamtud byl spěšně vypakován pryč, když se odvážil pozvednout zrak k dceři lorda Hostera.

Malíčkovi chvíli trvalo, než si uspořádal záhyby svého pláště, ale Tyrion v jeho potměšilých kočičích očích přesto spatřil záblesk žádostivosti. Mám ho, pomyslel si. „Harrenov je prokletý,“ řekl lord Petyr po chvíli, a snažil se znít znuděně.

„V tom případě jej srovnej se zemí a postav si nový podle svých představ. Mincí mít nedostatek nebudeš. Hodlám z tebe učinit lenního pána Trojzubce. Ukázalo se, že těm říčním lordům se nedá důvěřovat. Přinutíme je stát se tvými vazaly.“

„Dokonce i Tullye?“

„Pokud do té doby nějací Tullyové zbudou, tak ano.“

Malíček vypadal jako malý chlapec, který si právě ukousl sladké sousto z medové plástve. Snažil se dávat pozor na včely, ale med byl tak sladký. „Harrenov se všemi jeho pozemky a příjmy,“ zamumlal. „Z ničeho nic bys ze mne učinil jednoho z největších lordů v říši. Ne že bych byl nevděčný, můj pane, ale proč?“

„Dobře jsi posloužil mojí sestře v záležitosti nástupnictví.“

„Stejně jako Janos Slynt, kterému byl tentýž hrad darován docela nedávno – jen aby byl odklizen, když se stal neužitečným.“

Tyrion se zasmál. „Dostal jsi mne, můj pane. Co na to mohu říct? Tebe potřebuji, abys byl mým prostředníkem s lady Lysou. Janose Slynta jsem nepotřeboval.“ Pokřiveně pokrčil rameny. „Raději uvidím tebe sedět v Harrenově než Renlyho na Železném trůnu. Co by mohlo být jasnější?“

„Co, vskutku? Uvědomuješ si, že se možná budu muset s Lysou Arryn znovu vyspat, abych ji přinutil dát mi souhlas s tím sňatkem?“

„Nepochybuji o tom, že jsi pro ten úkol povolaným mužem.“

„Jednou jsem Nedu Starkovi řekl, že když se ocitneš nahý s ošklivou ženou, jediným řešením je zavřít oči a jít na to.“ Malíček luskl prsty a zahleděl se do Tyrionových nespárovaných očí. „Dej mi čtrnáct dní, abych mohl dokončit svoje záležitosti, a připrav pro mne loď, která mne odveze do Města racků.“

„To by šlo.“

Jeho host vstal. „Dnešní ráno bylo skutečně velmi příjemné, Lannistere. A lukrativní… pro oba z nás, jak se domnívám.“ Uklonil se a se zavířením svého žlutého pláště vyšel ze dveří.

Dva, pomyslel si Tyrion.

Přešel do své ložnice, aby počkal na Varyse, který ho měl dnešního dne navštívit. Odhadoval, že přijde do soumraku. Možná až při východu měsíce, třebaže doufal, že se dostaví dříve. Měl v úmyslu navštívit dnes večer Šae. Byl příjemně překvapen, když ho Galt z Kamenných vran ani ne za hodinu uvědomil, že napudrovaný muž je u dveří. „Jsi krutý, když necháváš velmistra Pycelleho takhle se kroutit,“ pokáral ho eunuch. „Ten člověk nedokáže udržet tajemství.“

„Slyším vránu, jak zve havrana černým? Nebo raději nechceš slyšet, co jsem navrhl Doranu Martellovi?“

Varys se zahihňal. „Možná mi to moji ptáčkové už řekli.“

„Opravdu?“ Chtěl to slyšet. „Pokračuj.“

„Dornové se od těchto válek doposud drželi dál, Doran Martell svolal svoje vazaly, ale to je všechno. Jeho nenávist vůči rodu Lannisterů je dobře známá, a všichni se domnívají, že se připojí k lordu Renlymu. Ty by sis přál odradit ho od toho.“

„Tohle všechno je zřejmým faktem,“ přitakal Tyrion.

„Jedinou hádankou zůstává, co bys mu mohl nabídnout za jeho spojenectví. Princ je sentimentální muž, který stále truchlí pro svoji sestru Eliu a její sladké dítě.“

„Můj otec mi jednou řekl, že lord nikdy nedovolí sentimentu, aby mu překážel v uskutečňování jeho ambicí… a náhoda tomu chtěla, že teď, když se lord Janos dal k černým, mám prázdné křeslo v malé radě.“

„Křeslo v radě rozhodně není poctou, kterou by se dalo opovrhovat,“ připustil Varys, „ovšem bude to stačit k tomu, aby hrdý muž zapomněl na vraždu své sestry?“

„Proč by na ni měl zapomenout?“ Tyrion se usmál. „Já mu slíbil doručit vrahy jeho sestry, živé či mrtvé, pokud o ně stojí. Jakmile bude po válce, aby bylo jasno.“

Varys se na něho pronikavě podíval. „Moji malí ptáčkové mi řekli, že když si pro ni přišli, princezna Elia vykřikla… určité jméno.“

„Je tajemství stále tajemstvím, když už ho každý zná?“ Všichni v Casterlyově skále věděli, že Eliu a její dítě zabil Gregor Clegane. Říkalo se, že princeznu znásilnil, a na rukou přitom stále měl krev a mozek jejího syna.

„To tajemství se týká muže, který odpřísáhl věrnost tvému otci.“

„Můj otec by byl první, kdo by na to řekl, že padesát tisíc Dornů za jednoho vzteklého psa stojí.“

Varys se pohladil po napudrované tváři. „A když princ Doran bude žádat krev lorda, který vydal příkaz, a nejenom rytíře, který ho provedl…“

„To povstání vedl Robert Baratheon. Všechny příkazy v konečném důsledku pocházely od něho.“

„Robert tehdy v Králově přístavišti vůbec nebyl.“

„Nebyl tam ani Doran Martell.“

„Dobrá tedy. Krev pro jeho pýchu, křeslo v radě pro jeho ambice. Zlato a pozemky, k tomu netřeba nic dodávat. Sladká nabídka… jenomže sladkosti mohou být otrávené. Kdybych já byl na princově místě, žádal bych něco navíc, než bych sáhl po té medové plástvi. Nějakou záruku dobré víry, bezpečnou pojistku proti zradě.“ Varys ho obdařil svým nejúlisnějším úsměvem. „Říkám si, co mu asi dáš, můj pane.“

Tyrion si povzdechl. „Ty už to víš, že ano?“

„Protože jsi to řekl takto – ano. Tommena. Myrcellu bys sotva mohl nabídnout jak Doranu Martellovi, tak Lyse Arryn.“

„Připomeň mi, abych s tebou už nikdy znovu nehrál hru na hádanou. Ty podvádíš.“

„Princ Tommen je hodný chlapec.“

„Pokud ho zavčasu, dokud je ještě malý, odstraním z Cerseina a Joffreyho vlivu, možná z něho dokonce vyroste dobrý muž.“

„A dobrý král?“

„Králem je Joffrey.“

„A Tommen je dědicem, kdyby se Jeho Výsosti náhodou přihodilo něco zlého. Tommen, který je povahově tak milý, a pozoruhodně… tvárný.“

„Máš podezřívavou mysl, Varysi.“

„Od tebe to považuji za lichotku, můj pane. V každém případě, princ Doran rozhodně nebude k tak velkorysé poctě, kterou mu hodláš prokázat, hluchý. Velmi chytře vymyšleno, jak bych řekl… až na jeden malý detail.“

Trpaslík se dal smíchu. „Máš na mysli Cersei?“

„Co zmůže diplomacie proti lásce matky ke sladkému plodu z jejího lůna? Možná že pro slávu jejího rodu a bezpečí říše by bylo možné přesvědčit královnu, aby poslala pryč Tommena nebo Myrcellu. Ovšem oba dva? To jistě ne.“

„Co Cersei neví, to mě nebolí.“

„A pokud Její Výsost odhalí tvoje úmysly předtím, než budou tvé plány zralé?“

„Nu,“ řekl, „v tom případě budu vědět, že muž, který jí je prozradil, je mým nepřítelem.“ A když se Varys zahihňal, v duchu si pomyslel, tři.

SANSA

Jestli se chceš dostat domů, přijď dnes večer do božího háje. Ta slova byla při stém čtení stejná, jako byla při prvním, kdy Sansa objevila složený kousek pergamenu pod svým polštářem. Nevěděla, jak se tam dostal nebo kdo ho poslal. Vzkaz nebyl podepsaný, ani nebyl zapečetěný a rukopis neznala. Přitiskla si pergamen k hrudi a tiše si ta slova zašeptala pro sebe. „Jestli se chceš dostat domů, přijď dnes večer do božího háje,“ vydechla co nejtišším hlasem.

Co to může znamenat? Neměla by ten vzkaz odnést ke královně, aby jí dokázala, že je hodná a poslušná? Nervózně si zamnula břicho. Ošklivá purpurová modřina od rány, kterou jí uštědřil ser Meryn, již vybledla v neméně ošklivou žlutou, ale stále bolela. Když ji uhodil, měl přitom ruku v ocelové rukavici. Byla to její chyba. Musí se naučit lépe zastírat svoje city, aby Joffreymu nezavdávala příčinu k hněvu. Když se doslechla, že Skřet poslal lorda Slynta na Zeď, zapomněla se a řekla: „Doufám, že ho dostanou Jiní.“ Král tím nebyl potěšen. Jestli se chceš dostat domů, přijď dnes večer do božího háje. Sansa se tak usilovně modlila. Že by tohle konečně byla její odpověď, opravdový rytíř, který byl poslán, aby ji zachránil? Možná to je jedno z Redwynovic dvojčat nebo statečný ser Balon Swann… nebo dokonce Berik Dondarrion, mladý lord, do kterého se zamilovala její přítelkyně Jeyne Poole, ten s rudozlatými vlasy a přehršlí hvězd na černém plášti. Jestli se chceš dostat domů, přijď dnes večer do božího háje.

Co když je to nějaký Joffreyho krutý žert, jako v ten den, kdy ji odvedl nahoru na hradby, aby jí ukázal hlavu jejího otce? Nebo je to možná léčka, aby se ujistili, zda je loajální. Když do božího háje půjde, najde tam sera Ilyna Paynea, jak na ni čeká, jak tiše sedí pod stromem srdce s Ledem v ruce a pozoruje ji svýma bledýma očima.

Jestli se chceš dostat domů, přijď dnes večer do božího háje.

Když se otevřely dveře, spěšně lístek nacpala pod prostěradlo své postele a posadila se na ni. Byla to její služebná, ta, co měla zplihlé hnědé vlasy a celkově vyhlížela jako myš. „Co chceš?“ zeptala se jí Sansa.

„Bude si moje paní přát dnes večer koupel?“

„Myslím, že spíš oheň… je mi zima.“ Skutečně se chvěla, třebaže den byl teplý.

„Jak si přeješ, moje paní.“

Sansa si dívku podezřívavě prohlížela. Že by ten vzkaz viděla? Nebo to dokonce byla ona, kdo jí ho položil pod polštář? Bylo to nepravděpodobné; zdálo se, že to je hloupé děvče, ne takové, které byste pověřili doručováním tajných vzkazů, ale Sansa ji zas tak dobře neznala. Královna její služebné měnila každých čtrnáct dní, aby si tím zajistila, že žádná z nich se s ní nespřátelí.

Když v krbu vesele praskal oheň, Sansa dívce stroze poděkovala a nařídila jí, aby odešla. Dívka poslechla rychle jako vždy, ale Sanse se zdálo, že v jejích očích zahlédla něco tajnůstkářského. Nepochybně odběhla, aby informovala královnu nebo možná Varyse. Byla si jistá, že všechny její služebné na ni někomu donášejí.

Jakmile byla o samotě, hodila vzkaz do plamenů a dívala se, jak se pergamen kroutí a černá. Jestli se chceš dostat domů, přijď dnes večer do božího háje. Odešla k oknu. Viděla pod ním malého rytíře v měsíčně bledé zbroji a těžkém bílém plášti, pochodujícího sem a tam po padacím mostě. Podle jeho výšky usuzovala, že to může být jedině ser Preston Greenfield. Královna jí dala svobodu volně se pohybovat po hradu, ale rytíř by přesto chtěl vědět, kam jde, kdyby se pokusila odejít z Maegorovy pevnosti v tento večerní čas. Co by mu na to řekla? Najednou byla ráda, že vzkaz spálila. Rozšněrovala si šaty a vlezla si do postele, ale usnout nedokázala. Je stále tam? říkala si, jak dlouho na mě bude čekat? Bylo tak kruté poslat jí vzkaz a neříci jí nic bližšího. Myšlenky jí v hlavě vířily stále dokola a dokola.

Kdyby jen měla někoho, kdo by jí řekl, co má dělat. Postrádala septu Mordane a dokonce ještě víc Jeyne Poole, svou opravdovou přítelkyni. Septa přišla o hlavu společně s ostatními, protože se dopustila toho zločinu, že sloužila rodu Starků. Co se stalo s Jeyne, to Sansa nevěděla. Zmizela z jejích komnat a už nikdy se o ní nikdo nezmínil. Snažila se nemyslet na ně příliš často, ale někdy vzpomínky přišly samy a nezvány, a v takových případech bylo těžké zadržet slzy. Tu a tam Sansa postrádala také svoji sestru. Arya teď už je určitě zpátky v bezpečí Zimohradu, tančí a vyšívá, hraje si s Branem a malým Rickonem, dokonce se dle libosti projíždí zimním městečkem. Sansa také měla dovoleno projíždět se na koni, ale jen na nádvoří, a nudilo ji jezdit celý den stále dokola.

Stále se snažila usnout, když tu uslyšela výkřiky. Zprvu vzdálené, pak sílící. Množství hlasů křičících pohromadě. Slova nerozlišila. A slyšela také koně, dunění kopyt a vydávání povelů. Připlížila se k oknu a spatřila muže pobíhající na hradbách, třímající v rukou kopí a pochodně. Jdi zpátky do postele, poručila sama sobě, tohle není nic, coby tě mělo zajímat, jenom další problém ve městě. U studní se poslední dobou nepovídalo o ničem jiném než o strastech života ve městě. Stále v něm přibývalo lidí, kteří utíkali před válkou, a mnozí neměli jinou možnost jak se uživit než loupit a zabíjet jedni druhé. Chci do postele.

Když se však podívala dolů, bílý rytíř byl pryč a most přes suchý příkop byl spuštěný, ale nikdo ho nehlídal.

Sansa se bez přemýšlení odvrátila od okna a rozběhla se k šatníku. Och, co to dělám? ptala se sama sebe, když se oblékala. Tohle je šílenství. Na parkánové zdi viděla světla mnoha pochodní. Že by do Králova přístaviště konečně dorazil Stannis nebo Renly, aby Joffreyho zabili a sami usedli na bratrův trůn? Pokud by tomu tak bylo, strážní by zvedli most a odřízli by Maegorovu pevnost od zbytku hradu. Sansa si přes ramena hodila jednoduchý šedivý plášť a vzala si nůž, kterým si krájívala maso. Pokud se jedná o past, raději zemřu, než bych jim dovolila, aby mi ještě víc ublížili, říkala si. Schovala nůž pod plášť.

Když vyklouzla ven do noci, kolem probíhal zástup zbrojnošů v rudých pláštích. Čekala, dokud se všichni nevzdálili, a pak se vydala přes nehlídaný padací most. Na nádvoří byla spousta mužů, kteří si připínali opasky s meči a sedlali svoje koně. Blízko stájí zahlédla sera Prestona se třemi dalšími rytíři Královské gardy, jejichž bílé pláště svítily ve světle měsíce. Pomáhali Joffreymu do jeho zbroje. Když Sansa spatřila krále, dech jí uvízl v hrdle. Naštěstí ji neviděl. Volal, aby mu podali jeho meč a kuš.

Čím hlouběji zabíhala do hradu, tím byl hluk slabší. Ani jednou se neodvážila ohlédnout se za sebe, pro případ, že by se Joffrey díval… nebo ještě hůř, že by ji pronásledoval. Před ní se vinulo točité schodiště pruhované pásy světla, které pronikalo úzkými okny nad ním. Než doběhla na jeho vrchol, Sansa prudce oddychovala. Proběhla zastíněnou kolonádou a přitiskla se ke zdi, aby popadla dech. Když se jí něco otřelo o nohu, málem vyskočila z kůže, ale byla to jenom kočka, rozcuchaný černý kocour s ožvýkaným uchem. Zvíře zaprskalo a uskočilo stranou.

Než přiběhla k božímu háji, zvuky odezněly do slabého třeskotu oceli a vzdáleného křiku. Sansa si přitáhla plášť blíž k tělu. Vzduch byl pronikavě cítit pachem zeminy a listoví. Lady by se tady líbilo, pomyslela si. Na božím háji bylo něco divokého, a dokonce i tady, v samém srdci hradu, který se nacházel ve středu města, člověk cítil přítomnost starých bohů pozorujících ho tisícem neviděných očí.

Sansa dávala přednost matčiným bohům před otcovými. Milovala sochy, obrazy z vykládaných sklíček, vůni zapáleného kadidla, septony v jejich róbách a s krystaly, magickou hru barev duhy na oltářích vykládaných perletí, onyxem a lazuritem. Přesto nemohla popřít, že boží háj také má určité kouzlo, především za noci. Pomozte mi, modlila se, pošlete mi přítele, opravdového rytíře, aby mne osvobodil…

Přebíhala od stromu ke stromu, cítila pod prsty jejich drsnou kůru. Její tváře se dotkly ševelící listy. Že by přišla příliš pozdě? Přece by tak brzy neodešel? Co když tu vůbec nebyl? Má se odvážit riskovat a zavolat na něho? Na tom místě panovalo tak přízračné ticho…

„Měl jsem strach, že nepřijdeš, dítě…“

Sansa se otočila. Ze stínů pomalu vystoupil muž, podsaditý, se silným krkem. Na sobě měl tmavě šedý šat s kápí staženou do čela, ale když se tenký srpek měsíce dotkl jeho tváře, poznala ho podle jeho skvrnité pokožky a sítě červených žilek pod ní. „Sere Dontosi,“ vydechla se zlomeným srdcem. „To jsi byl ty?“

„Ano, moje paní.“ Když popošel blíž, ucítila z jeho dechu kyselý pach vína. „Já.“ Natáhl k ní ruku.

Sansa před ní couvla. „Ne!“ Zajela dlaní pod plášť, kde měla schovaný nůž. „Co… co ode mě chceš?“

„Chci ti jenom pomoci,“ odpověděl Dontos, „tak jako jsi ty pomohla mně.“

„Ty jsi opilý, že ano?“

„Dal jsem si jen pohár vína na kuráž. Kdyby mě teď chytili, zaživa by mě stáhli z kůže.“

A co by udělali mně? Sansa zjistila, že opět myslí na Lady. Ta by poznala pach falše, ta by ho poznala, jenomže Lady byla mrtvá, otec ji musel zabít kvůli Arye. Vytáhla nůž a oběma rukama ho držela před sebou.

„Ty mě chceš bodnout?“ zeptal se Dontos.

„Udělám to, když budu muset,“ odpověděla. „Řekni mi, kdo tě poslal.“

„Nikdo, drahá paní. Přísahám to na svou rytířskou čest.“

„Rytířskou?“ Joffrey prohlásil, že už déle nebude rytířem, jenom šaškem, ještě nižšího postavení než Měsíční chlapec. „Modlila jsem se k bohům, aby mi seslali rytíře, který mne přijde zachránit,“ řekla. „Modlila jsem se a modlila. Proč by mi posílali opilého starého blázna?“

„Zasluhuji si tvoje opovržení, třebaže… vím, že je to podivné, ale celá ta léta, kdy jsem byl rytířem, jsem byl opravdovým bláznem, a teď, když jsem blázen, myslím, že… jsem shledal, že ve svém nitru jsem opět rytířem, drahá paní. A to všechno díky tobě… tvé laskavosti, tvé odvaze. Zachránila jsi mne, ne před Joffreym, ale před sebou samým.“ Ztišil hlas. „Zpěváci říkají, že kdysi žil jiný blázen, který byl tím největším rytířem ze všech…“

„Florian,“ zašeptala Sansa. Proběhlo jí zachvění.

„Drahá paní, budu tvým Florianem,“ řekl Dontos pokorně a padl před ní na kolena.

Sansa nůž pomalu spustila dolů. Měla pocit, jako by měla strašlivě lehkou hlavu, jako by se vznášela. Tohle je šílenství, svěřit se do rukou takového opilce, ale když tuto šanci odmítnu, naskytne se mi ještě vůbec někdy další? „Jak… jak to chceš udělat? Dostat mne odsud pryč?“

Ser Dontos zvedl obličej k jejímu. „Nejtěžší bude odvést tě z hradu. Jakmile budeš venku, jsou tam lodě, které tě odvezou domů. Potřebuju získat peníze a učinit náležitá opatření, to je všechno.“

„Nemohli bychom odejít hned?“ zeptala se, stěží se odvažujíc doufat.

„Myslíš dnes v noci? Ne, moje paní, obávám se, že ne. Nejdřív musím najít bezpečný způsob, jak tě dostat z hradu, až nastane vhodný čas. Nebude to snadné a nebude to rychle. Mě taky hlídají, víš?“ Nervózně si olízl rty. „Nemohla bys ten nůž dát pryč?“

Sansa nůž schovala zpátky pod svůj plášť. „Vstaň, sere.“

„Děkuji ti, drahá paní.“ Ser Dontos se neohrabaně zvedl a oprášil si z kolen hlínu a listí. „Tvůj lord otec byl ten nejpoctivější muž, jakého kdy říše znala, ale já stál vedle něho a dovolil jsem jim popravit ho. Nic jsem neřekl a nic jsem neudělal… ale ty, když Joffrey chtěl zabít mne, jsi se mne zastala. Paní, já jsem nikdy nebyl hrdinou, žádným Ryamem Redwynem nebo Barristanem Chrabrým. Nevyhrál jsem žádné turnaje ani jsem se nevyznamenal ve válce… ale kdysi jsem byl rytířem, a ty jsi mi pomohla rozpomenout se, co to znamená. Můj život je bídná věc, ale patří tobě.“ Ser Dontos položil ruku na zjizvenou bouli na stromě srdce. Viděla, že se celý chvěje. „Přísahám, s bohy tvého otce jako svědky, že tě pošlu domů.“

Přísahal. Vážná přísaha, před bohy. „V tom případě… se odevzdávám do tvých rukou, sere. Ale jak poznám, že nastal čas odejít? Pošleš mi další vzkaz?“

Ser Dontos se nervózně rozhlédl kolem. „Riziko je příliš velké. Musíš chodit sem, do božího háje. Tak často, jak budeš moct. Tohle je nejbezpečnější místo v celém hradu. Jediné bezpečné místo. Nikde jinde. Ani ve tvých komnatách nebo v mých, ani na schodech nebo na nádvoří, dokonce i kdyby se zdálo, že jsme tam sami. Kameny v Rudé baště mají uši a jenom tady spolu můžeme mluvit svobodně.“

„Jenom tady,“ řekla Sansa. „Budu si to pamatovat.“

„A kdybys měla pocit, že se k tobě chovám krutě, urážlivě nebo lhostejně, když se lidé budou dívat, odpusť mi to, dítě. Mám svou roli, kterou musím hrát, a ty musíš dělat to samé. Jediný chybný krok a naše hlavy budou zdobit hradby, stejně jako hlava tvého otce.“

Přikývla. „Rozumím.“

„Budeš muset být statečná, silná… a trpělivá, především trpělivá.“

„Budu,“ ujistila ho. „Ale… prosím… snaž se to zařídit, jak nejrychleji budeš moct. Já se bojím…“

„Já taky,“ připustil ser Dontos s mírným úsměvem. „A teď už musíš jít, než tě začnou postrádat.“

„Ty se mnou nepůjdeš?“

„Lépe bude, když nás neuvidí pohromadě.“

Sansa přikývla, udělala krok kupředu… pak se nervózně otočila zpět, zavřela oči a něžně ho políbila na tvář. „Můj Floriane,“ zašeptala, „bohové vyslyšeli moji modlitbu.“

Pospíchala po pěšině podél řeky, kolem černé kuchyně a přes prasečí dvorek, kde její spěšné kroky zanikaly mezi kvičením vepřů v jejich chlívcích. Domů, pomyslela si, domů, on mě vezme domů, ochrání mne, můj Florian. Písně o Florianovi a Jonquil patřily mezi její nejoblíbenější. Florian také byl prostým mužem, třebaže ne tak starým.

Sbíhala dolů po točitých schodech, když tu se ze skrytého vchodu vynořila mužská postava. Sansa do ní narazila a ztratila rovnováhu. Než mohla spadnout, za zápěstí ji popadly železné prsty a zaskřípal na ni hluboký hlas. „Skutálet se tam dolů by nebylo moc příjemné, ptáčku. Chceš nás oba zabít?“ Jeho smích byl hrubý jako zvuk zubů pily přejíždějících po kameni. „Možná, že chceš.“

Ohař. „Ne, můj pane, omlouvám se, to jsem nechtěla.“ Sansa odvrátila oči, ale bylo již příliš pozdě, viděl její obličej. „Prosím, ubližuješ mi.“ Pokoušela se vyprostit se z jeho sevření. „A jak to, že Joffreyho malý ptáček letí v temnotě noci dolů po schodech?“ Když neodpověděla, zatřásl jí. „Kde jsi byla?“

„V b-b-božím háji, můj pane,“ řekla, protože se neodvažovala lhát. „Modlila jsem se… modlila jsem se za svého otce, a… za krále, modlila jsem se, aby mu nikdo neublížil.“

„Myslíš, že jsem tak opilý, abych tomuhle uvěřil?“ Pustil její ruku a mírně se vestoje zakymácel. Přes jeho strašlivý spálený obličej se míhaly pruhy světla a stínu. „Vypadáš již téměř jako žena… obličej, prsa, a jsi také vyšší, téměř jako by… ach ne, stále jsi stupidní malé ptáče, viď? Zpíváš písničky, které tě naučili… zazpívej mi nějakou, proč to neuděláš? Tak dělej, zazpívej mi. Nějakou píseň o rytířích a krásných pannách. Ty přece máš rytíře ráda, že ano?“

Děsil ji. „O-opravdové rytíře, můj pane.“

„Opravdové rytíře,“ opakoval urážlivým hlasem. „A nejsem žádný pán, o nic víc, než jsem rytíř. Musím to do tebe vtloukat?“ Clegane se zapotácel a málem upadl. „Bohové,“ zaklel, „vypil jsem příliš mnoho vína. Máš ráda víno, ptáčku? Opravdové víno? Džbán kyselého červeného, rudého jako krev, to je všechno, co muž potřebuje. Nebo ženu.“

Zasmál se, zavrtěl hlavou. „Jsem opilý jako pes, ať jsem proklat. Můžeš jít. Zpátky do klece, ptáčku. Já tě tam odvedu. Ochráním tě před králem.“ Ohař do ní strčil, podivně něžně, a jal se za ní scházet dolů po schodišti. Než přišli k jeho úpatí, upadl do zádumčivého ticha, jako by téměř zapomněl, že je tam s ním.

Přišli k Maegorově pevnosti a Sansa si zděšeně uvědomila, že nyní most hlídá ser Boros Blount. Při zvuku jejich kroků k nim strnule otočil hlavu ve vysoké bílé přilbici, Sansa ucukla před jeho pohledem. Ser Boros byl tím nejhorším z Královské gardy, ošklivým mužem zlé povahy, samý škleb a lalok.

„Nemáš se čeho obávat, děvče.“ Ohař jí položil na rameno svoji těžkou dlaň. „Když na žábu namaluješ pruhy, nestane se tygrem.“

Ser Boros si zvedl hledí. „Sere, kde –“

„Toho svého sera si strč někam, Borosi. Ty jsi rytíř, já ne. Já jsem králův pes, copak jsi zapomněl?“

„Král svého psa před chvílí hledal.“

„Pes pil. Dnešní noci jsi ho měl chránit ty, sere. Ty a moji ostatní bratři.“

Ser Boros se otočil k Sanse. „Jak je možné, že v tuto hodinu nejsi ve svých komnatách, paní?“

„Šla jsem do božího háje, pomodlit se za královo bezpečí.“ Tentokrát ta lež zněla lépe, téměř pravdivě.

„Ty si myslíš, že v tom kraválu mohla spát?“ řekl Clegane. „Co se vlastně stalo?“

„Blázni u brány,“ připustil ser Boros. „Nějaké klepny rozšířily historky o přípravách na Tyrekovu svatební hostinu a ti hlupáci si vzali do hlavy, že by měli být pohoštěni taky. Jeho Výsost vyjela v čele výpadového oddílu a rozprášila je.“

„Statečný hoch,“ řekl Clegane a jeho ústa sebou přitom cukla.

Uvidíme, jak statečný bude, až stane tváří v tvář mému bratrovi, pomyslela si Sansa. Ohař ji doprovodil přes padací most. Když vystupovali vzhůru po schodech, zeptala se ho: „Proč lidem dovoluješ říkat ti pse, a přitom nikomu nedovolíš zvát tě rytířem?“

„Mám raději psy než rytíře. Otec mého otce byl správcem psince ve Skále. Jednoho podzimního roku se lord Tytos dostal mezi lvici a její kořist. Lvici ani v nejmenším nezajímalo, že je ve znaku Lannisterů. Ta mrcha roztrhala na kusy koně mého pána a totéž by udělala s mým pánem, ale na místo přispěchal můj děd se psy. Tři z psů zahynuli, když se ji snažili odehnat. Můj děd přišel o nohu a pán z Lannisterů se mu odměnil tím, že mu udělil pozemky a panskou věž a jeho syna přijal za svého panoše. Ti tři psi v našem erbu jsou ti, kteří tenkrát zemřeli, žlutí v podzimní trávě. Pes pro tebe zemře, ale nikdy ti nezalže. A dívá se ti přímo do očí.“ Uchopil ji pod bradou a zvedl jí obličej, bolestivě jí zaryl prsty do čelisti. „A to je víc, než dokáží malí ptáčci, viď? Nikdy jsi mi nezazpívala.“

„Já… znám píseň o Florianovi a Jonquil.“

„Florian a Jonquil. Blázen a jeho děvka. Ušetři mne toho. Jednoho dne mi ale zazpíváš, ať se ti to bude líbit či ne.“

„Zazpívám ti ráda.“

Sandor Clegane si odfrkl. „Hezké stvoření, ale tak špatná lhářka. Určitě víš, že pes lež vycítí. Rozhlédni se kolem a zhluboka se nadechni. Lháři jsou všude kolem tebe… a každý z nich je o hodně lepší než ty.“

ARYA

Když vyšplhala vzhůru až na nejvyšší větev, Arya spatřila komíny vyčnívající mezi stromy. Doškové střechy se shlukly podél břehu jezera a malého potoka, který se do něj vléval, od nízké dlouhé budovy s břidlicovou střechou do vody vybíhalo dřevěné molo. Rozhlížela se dál, dokud větev nezačala klesat pod její váhou. K molu nebyly uvázané žádné čluny, ale viděla tenké proužky kouře stoupající z komínů a kus povozu vyčnívajícího zpoza stáje.

Někdo tam je. Arya se kousla do rtu. Všechna ostatní místa, na která cestou narazili, byla prázdná a opuštěná. Farmy, vesnice, hrady, septa, stodoly, na tom nezáleželo. Co mohlo hořet, to Lannisterové spálili; pokud to mohlo zemřít, zabili to. Když to šlo, podpalovali dokonce i lesy, třebaže listoví stále bylo zelené a vlhké po nedávných deštích, takže oheň se nešířil. „Ti by vypálili dokonce i jezero, kdyby mohli,“ poznamenal Gendry a Arya věděla, že má pravdu. V noci, kdy se jim podařilo uprchnout, se plameny hořícího městečka tak jasně odrážely od hladiny, že se zdálo, jako by hořelo jezero samo.

Když příštího večera konečně sebrali odvahu přikrást se zpátky do ruin, nenašli tam nic než zčernalé kameny, prázdné skořápky domů a mrtvoly. Na některých místech z popela stále ještě stoupaly prsty bledého kouře. Horký koláč je prosil, aby tam nechodili, a Lommy jim nadával do bláznů a říkal, že ser Amory je určitě chytí a taky je zabije, ale Lorch a jeho muži byli do doby, než se k pevnosti vrátili, dávno pryč. Bránu pevnosti našli zbořenou, zdi částečně strhané a uvnitř byla země poseta nepohřbenými mrtvými. Gendrymu stačil jediný pohled. „Zabili všechny do jednoho,“ řekl. „A byli tu taky psi, podívejte.“

„Nebo vlci.“

„Psi, vlci, na tom nesejde. Tady už nic nezmůžeme.“

Arya však nechtěla odejít, dokud nenašli Yorena. Toho přece zabít nemohli, říkala si v duchu, byl příliš statečný a silný, a navíc to byl bratr Noční hlídky. Říkala to i Gendrymu, když spolu pátrali mezi mrtvolami.

Úder sekery, který ho zabil, mu rozsekl lebku vpůli, ale rozježená houština vousu nemohla patřit nikomu jinému, ani oblečení, záplatované, neprané a tak vybledlé, že vypadalo spíš šedivé než černé. Ser Amory Lorch nevěnoval pohřbení svých vlastních mrtvých o nic větší pozornost než odklizení těch, které povraždili, a tak poblíž Yorenovy mrtvoly ležela těla čtyř lannisterských zbrojnošů. Arya si říkala, kolik mužů bylo zapotřebí k tomu, aby ho přemohli.

Měl mě odvést domů, říkala si, když starému muži kopali hrob. Bylo jich tam příliš mnoho, než aby je mohli pohřbít všechny, ale Arya trvala na tom, že alespoň Yoren musí mít hrob. Slíbil mi, že mne odvede zpátky do bezpečí Zimohradu. Část v ní by se nejraději rozplakala. Druhá část si do něho chtěla kopnout.

Byl to Gendry, kdo si vzpomněl na panskou věž a ty tři, které tam Yoren poslal hlídat. I ti byli napadeni, jenomže kulatá věž měla pouze jeden vstup, a tím byla dvířka ve druhém podlaží, ke kterým bylo možné dostat se jenom po žebříku. Jakmile byl vytažen dovnitř, muži sera Amoryho na ně nemohli. Lannisterští kolem úpatí věže nakupili větve a keře a zapálili je, ale kámen nehořel a Lorch neměl trpělivost vyhladovět je tam nahoře. Kráječ na Gendryho zavolání otevřel dvířka, a když Kurz řekl, že by měli pokračovat dál na sever, místo aby se vraceli zpátky, Arya stále lnula k naději, že by se přece jen mohla dostat až k Zimohradu.

Nu, tato vesnice Zimohradem nebyla, ale její doškové střechy slibovaly teplo, útočiště a možná dokonce i jídlo, kdyby byli dost odvážní, aby riskovali jít po něm pátrat. Pokud tam ovšem není Lorch. Jeho muži měli koně; cestovali rychleji než oni.

Dlouho vesnici pozorovala ze stromu, v naději, že někoho nebo něco spatří; muže, koně, praporec, cokoli, co by jí pomohlo dozvědět se pravdu. Několikrát zahlédla pohyb, ale budovy byly tak vzdálené, že bylo obtížné být si čímkoli jistá. Jednou uslyšela velmi zřetelné koňské zaržání.

Vzduch byl plný ptáků, především vran. Zdálky, kroužící a třepetající křídly nad doškovými střechami, nebyly větší než mouchy. Boží oko na východě bylo povlakem sluncem tepané modři, která vyplňovala polovinu světa. Některé dny, když pomalu postupovali podél blátivého břehu (Gendry v žádném případě nechtěl jít po cestě, a dokonce i Horký koláč a Lommy chápali, že to je rozumné), Arya měla pocit, jako by ji jezero volalo. Nejraději by se vrhla do jeho klidných modrých vod, aby se opět cítila čistá, aby v něm plavala, cákala a vyhřívala se na slunci. Neodvažovala se však sundat si šaty, když by to ostatní mohli vidět, ba dokonce si je ani vyprat. Na konci dne alespoň často sedávala na kameni a máchala si chodidla v chladné vodě. Konečně odhodila svoje popraskané, rozpadlé boty. Jít bosá bylo zpočátku obtížné, ale puchýře nakonec popraskaly, říznutí se zahojila a kůže na chodidlech jí ztvrdla jako podrážky. Bláto mezi prsty bylo příjemné, a když šla, ráda pod chodidly cítila hlínu.

Odtud seshora viděla malý zalesněný ostrůvek na severovýchodě. Třicet yardů od břehu pluly po hladině tři černé labutě, tak nádherné a vznešené… Nikdo jim neřekl, že je válka, a nemusely se starat o hořící města a pozabíjené lidi. Hleděla na ně plna touhy. Na jedné straně by se sama nejraději proměnila v labuť, na druhé by se do některé bez váhání zakousla. Posnídala trochu žaludového těsta a hrst plnou brouků. Brouci nebyli zas tak špatní, když si na ně člověk zvykl. Červi byli horší, ale pořád ještě ne tak strašní jako bolest v žaludku, když člověk nejedl několik dní. Nalézt brouky bylo snadné, jediné, co člověk musel udělat, bylo odvalit kámen. Arya jednou navzdory Sansinu strašlivému křiku snědla brouka, když ještě byla malá, takže jí teď nečinilo potíže polykat další. Lasička z nich také neměla strach, ale Horký koláč brouka, kterého se pokusil spolknout, vyzvrátil, a Lommy a Gendry se o to raději ani nepokoušeli. Včera Gendry chytil žábu a podělil se o ní s Lommym a Horký koláč před pár dny našel ostružiny a obral keř dočista, ale většinou žili jen z vody a žaludů. Kurz jim poradil, jak s pomocí kamenů vyrábět druh žaludového těsta. Chutnalo odporně.

Říkala si, kéž by tak pytlák nebyl zemřel. Věděl toho o lesích víc než všichni ostatní dohromady, jenomže když tahal žebřík do panské věže, šíp mu prostřelil rameno. Tarber mu ránu obalil mechem a blátem z jezera a Kurz se celý den či dva dušoval, že to nic není, dokonce i když mu maso na krku začalo černat a od čelisti dolů přes hrudník se mu táhly temně červené pruhy. Pak jednoho rána neměl sílu vstát a do dalšího dne byl mrtvý.

Pohřbili ho pod mohylou z kamenů a Kráječ si nechal jeho meč a lovecký roh, zatímco Tarber si pomohl k luku, botám a noži. Všechno si vzali s sebou, když odcházeli. Ostatní si zpočátku mysleli, že ti dva odešli jen na lov, že se brzy vrátí se zvěřinou a všechny je nakrmí. Jenomže čekali a čekali, dokud je Gendry nakonec nepřiměl znovu se rozhýbat. Tarber a Kráječ možná usoudili, že budou mít větší šanci bez houfu sirotků, které by museli vláčet s sebou. Pravděpodobně skutečně měli, jenomže to Arye nezabránilo v tom, aby je za to nenáviděla.

Horký koláč pod stromem zavyl jako pes. Kurz jim řekl, aby k dorozumívání používali jen zvířecí zvuky. Vysvětlil jim, že to je starý pytlácký trik, jenomže zemřel předtím, než je stačil naučit vydávat ty zvuky tak, aby zněly věrohodně. Ptačí volání Horkého koláče bylo příšerné. Jeho pes byl lepší, ale ne zas o tolik.

Arya přeskočila z větve na tu pod ní, s rukama nataženýma kvůli rovnováze. Vodní tanečník nikdy nespadne. Pevně větev sevřela bosými prsty u nohou, popošla po ní pár stop a seskočila dolů na silnější větev, pak míhala ruku přes ruku skrze změť listoví, dokud nedosáhla kmene a nenahmatala pod prsty jeho drsnou kůru. Po rychlém sestupu posledních šest stop seskočila, a když přistála, překulila se v trávě.

Gendry k ní natáhl ruku, aby jí pomohl vstát. „Byl jsi tam nahoře dost dlouho. Co jsi viděl?“

„Rybářskou vesnici. Je to jen malé místo, na sever podél břehu. Napočítal jsem dvacet šest doškových střech a jednu břidlicovou. Taky jsem viděl kus povozu. Někdo tam je.“

Při zvuku jejího hlasu z křoví vylezla Lasička. To Lommy ji tak pojmenoval. Tvrdil, že skutečně vypadá jako lasička, což samozřejmě nebyla pravda, jenomže jí přece nemohli donekonečna říkat uplakaná holka, když nakonec plakat přestala. Měla zašpiněná celá ústa. Arya doufala, že zas nejedla bláto.

„Viděl jsi nějaké lidi?“ zeptal se Gendry.

„Většinou jenom střechy,“ připustila Arya, „ale z některých komínů se kouřilo a slyšel jsem koně.“ Lasička jí omotala ruce kolem nohy a pevně se jí chytila. Někdy to tak dělávala.

„Pokud jsou tam lidé, bude tam i jídlo,“ řekl Horký koláč, až příliš hlasitě. Gendry mu stále zdůrazňoval, aby se snažil být víc zticha, jenomže to stejně nebylo nic platné. „Třeba by nám nějaké dali.“

„Nebo by nás taky mohli zabít,“ namítl Gendry.

„Ne, kdybychom se vzdali,“ řekl Horký koláč s nadějí v hlase.

„Teď mluvíš jako Lommy.“

Zelenoruký Lommy seděl rozvalený mezi dvěma silnými kořeny u úpatí dubu. Během boje v pevnosti mu levým lýtkem projelo kopí. Do večera dalšího dne musel kulhat o jedné noze s rukou kolem Gendryho a teď nemohl dokonce už ani to. Odsekali větve ze stromů a vyrobili pro něho nosítka, ale nést ho na nich bylo zdlouhavé a namáhavé a Lommy zasténal pokaždé, když se nosítka zatřásla.

„Musíme se vzdát,“ řekl. „Právě to měl udělat Yoren. Měl jim otevřít bránu, když mu to nařizovali.“

Arya už měla po krk toho, jak Lommy stále dokola opakoval, že Yoren se měl vzdát. Když ho nesli, nemluvil o ničem jiném než o tom, o své noze a prázdném žaludku.

Horký koláč souhlasil. „Oni Yorenovi řekli, aby otevřel bránu, nařídili mu to ve jménu krále. Člověk by měl dělat to, co mu poručí vykonat v králově jménu. Byla to chyba toho smradlavého starce. Kdybychom se vzdali, nechali by nás na pokoji.“

Gendry se zamračil. „Rytíři a lordové berou jedni druhé do zajetí a platí za sebe výkupné, ale jestli se vzdají takoví jako ty, to je nezajímá.“ Otočil se k Arye. „Co jiného jsi ještě viděl?“

„Byla to rybářská vesnice, takže by nám tam mohli prodat ryby,“ řekl Horký koláč. Jezero se čerstvými rybami jen hemžilo, jenomže neměli nic, čím by je chytili. Arya se pokusila použít ruce, tak jak to jednou viděla dělat Kosse, ale ryby byly rychlejší než holubi a voda si hrála podivné triky s jejíma očima.

„O rybách nic nevím.“ Arya zatahala za Lasiččiny mastné vlasy a říkala si, že by možná bylo nejlepší osekat jí je. „Dole u vody jsem viděl vrány, je tam něco mrtvého.“

„Ryby vyplavené na břeh,“ řekl Horký koláč. „Když je žerou vrány, my bychom je mohli jíst taky.“

„Taky bychom mohli nachytat nějaké vrány a sníst je,“ řekl Lommy. „Mohli bychom si rozdělat oheň a upéct si je jako kuřata.“

Když se Gendry mračil, vypadal divoce. Narostl mu hustý vous, stejně černý jako jeho vlasy. „Řekl jsem žádný oheň.“

„Lommy má hlad,“ zakvílel Horký koláč. „A já taky.“

„Všichni máme hlad,“ řekla Arya.

„Ty ne,“ okřikl ji Lommy ze země. „Jíš červy.“

Arya by ho nejraději kopla do zraněné nohy. „Řekl jsem, že vykopu červy i pro tebe, když budeš chtít.“

Lommy udělal znechucený obličej. „Kdybych neměl zraněnou nohu, ulovil bych pro nás nějaká prasata.“

„Nějaká prasata,“ opakovala urážlivým tónem. „Na lov kanců potřebuješ kančí oštěp a taky koně, psy a muže, aby kance vyhnali z jeho doupěte.“ Její otec často lovil kančí zvěř ve vlčím lese, s Robbem a Jonem. Jednou s sebou vzal dokonce i Brana, ale Aryu ne, i když byla starší. Septa Mordane jí vysvětlila, že lov kanců není pro dámy, a matka jí slíbila, že až bude starší, dostane svého vlastního sokola. Už byla starší, ale kdyby teď měla sokola, snědla by ho.

„Co ty víš o lovu kanců?“ opáčil Horký koláč.

„Rozhodně víc než ty.“

Gendry neměl náladu poslouchat takové řeči. „Zmlkněte, oba, potřebuju vymyslet, co budeme dělat.“ Vždycky když se pokoušel přemýšlet, tvářil se utrápeně, jako by ho něco hrozně bolelo.

„Vzdejme se,“ řekl Lommy znovu.

„Už jsem řekl, abys mi tu o nějakém vzdávání nemluvil. Dokonce ani nevíme, kdo tam je. Možná bychom jim mohli nějaké jídlo ukrást.“

„Lommy by mohl krást, kdyby neměl zraněnou nohu,“ řekl Horký koláč. „Tam ve městě byl zlodějem.“

„Špatným zlodějem,“ řekla Arya, „jinak by se nenechal chytit.“

Gendry přimhouřil oči do slunce. „Nejvhodnějším časem, kdy bychom se mohli vplížit do vesnice, bude soumrak. Po setmění půjdu na průzkum.“

„Ne, půjdu já,“ řekla Arya. „Ty jsi moc hlučný.“

Gendry měl na obličeji zarputilý výraz. „Půjdeme oba.“

„Měl by jít Arry,“ řekl Lommy, „dovede se plížit lépe než ty.“

„Řekl jsem, že půjdeme oba.“

„A co když se nevrátíte? Víte přece, že Horký koláč mě sám neunese, nedokáže to…“

„Taky jsou tu vlci,“ řekl Horký koláč. „Slyšel jsem je v noci, když jsem měl hlídku. Vypadalo to, že jsou dost blízko.“

Arya je slyšela taky. Spala ve větvích jilmu a vytí ji probudilo. Seděla tam vzhůru dobrou hodinu, naslouchala jim a po zádech jí přitom běhal mráz.

„A dokonce nám ani nedovolíš rozdělat si oheň, aby je odradil,“ řekl Horký koláč. „Není to správné nechat nás tu napospas vlkům.“

„Nikdo vás tu nenechá,“ odsekl Gendry znechuceně. „Lommy má svůj oštěp, kdyby přišli vlci, a ty budeš s ním, jdeme se tam jenom podívat, to je všechno; vrátíme se zpátky.“

„Kdokoli tam je, měli byste se jim vzdát,“ zasténal Lommy. „Potřebuju nějaký lék na svojí nohu, strašně mě bolí.“

„Pokud nějaký lék na tvoji nohu seženeme, přineseme ti ho,“ řekl Gendry. „Arry, jdeme, chci se dostat blíž, než zapadne slunce. Horký koláči, nech si tady Lasičku, nechci, aby šla za námi.“

„Posledně mě kopla.“

„Já kopnu tebe, když si ji tu nenecháš.“ Aniž čekal na odpověď, Gendry si na hlavu nasadil svoji ocelovou přilbici s rohy a odešel.

Arya musela utíkat za ním, aby ho dostihla. Gendry byl o pět let starší a o stopu vyšší než ona a také měl dlouhé nohy. Chvíli neříkal nic, jenom se s hněvivým výrazem ve tváři prodíral mezi stromy a vydával přitom až příliš mnoho hluku. Nakonec se však zastavil a řekl: „Myslím, že Lommy zemře.“

Nepřekvapilo by ji to. Kurz svému zranění taky podlehl, a to byl mnohem silnější než Lommy. Kdykoli byla řada na Arye, aby ho nesla, cítila horko sálající z jeho kůže a pach linoucí se mu z nohy. „Snad kdybychom našli mistra…“

„Mistry najdeš jenom v hradech, a dokonce i kdybychom nějakého našli, nešpinil by si ruce s takovým, jako je Lommy.“ Gendry sklonil hlavu pod nízko visící větví.

„To není pravda.“ Byla si jistá, že mistr Luwin by pomohl komukoli, kdo by za ním přišel.

„Zemře, a čím dřív k tomu dojde, tím lépe pro nás ostatní. Měli bychom ho tam prostě nechat, jak říkal. Kdybys byl zraněný ty nebo já, on by nás tu nechal.“ Sešplhali dolů po příkrém svahu a vzhůru po protilehlém, využívajíce jako úchytky kořeny. „Už je mi nanic z toho, jak ho pořád musím nosit, a taky je mi zle z jeho řečí, že bychom se měli vzdát. Kdyby mohl stát, vyrazil bych mu zuby. Lommy není nikomu užitečný. A ta malá uřvaná holka taky ne.“

„Lasičku nech být, má prostě jen strach a je hladová, to je všechno.“ Arya se otočila dozadu, ale děvčátko za nimi pro tentokrát nešlo. Horký koláč je zřejmě držel, jak mu Gendry nařídil.

„Není nám k ničemu,“ opakoval Gendry tvrdohlavěé. „Ona a Horký koláč i Lommy, jenom nás zpomalují a nakonec nás kvůli nim někdo zabije. Jenom ty z celé té chásky za něco stojíš. I když jsi holka.“

Arya ztuhla vpůli kroku. „Já nejsem holka!“

„Ale jsi. Ty myslíš, že jsem stejně hloupý jako oni?“

„Ne. Jsi ještě hloupější. Každý přece ví, že Noční hlídka holky nebere.“

„To je pravda. Nevím, proč tě Yoren vzal s sebou, ale nějaký důvod k tomu mít musel. Přesto jsi holka.“

„Nejsem!“

„V tom případě vyndej ptáka a vyčurej se. Tak dělej.“

„Já čurat nepotřebuju. Udělal bych to, kdyby se mi chtělo.“

„Lhářko. Nemůžeš ptáka vyndat, protože žádného nemáš. Když nás bylo třicet, tak jsem si toho nevšiml, ale vždycky, když potřebuješ čurat, odplížíš se do lesa. Horkého koláče nevidíš, že by to dělal, ani mě. Pokud nejsi holka, tak určitě budeš nějaký eunuch.“

„Ty jsi eunuch.“

„Dobře víš, že nejsem.“ Gendry se usmál. „Chceš, abych vyndal ptáka a dokázal ti to? Já nemám co skrývat.“

„Ano, máš,“ vyhrkla Arya, zoufale se snažící odvést řeč od údu, který neměla. „Tehdy u hostince si zlaté pláště přijely pro tebe a tys nám neřekl proč.“

„Kéž bych to tak věděl. Myslel jsem, že to ví Yoren, jenomže on mně to neřekl. Proč sis ale myslela, že jdou po tobě?“

Arya se kousla do rtu. Pamatovala si, co jí Yoren řekl v den, kdy jí odsekal vlasy. Polovina z téhle sebranky by tě rychleji, než by sis stačila odplivnout, udala královně za milost a možná pár stříbrných. Druhá polovina by udělala to samé, jenomže předtím by tě ještě znásilnili. Jenom Gendry byl jiný, toho královna chtěla taky. „Prozradím ti to, když to ty povíš mně,“ řekla obezřetně. „Já bych to udělal, kdybych to věděl, Arry… Opravdu se tak jmenuješ, nebo máš nějaké dívčí jméno?“

Arya zamračené hleděla na pokroucený kořen u svých chodidel. Uvědomila si, že přetvářky už jsou jí nanic. Gendry to věděl a ona neměla v kalhotách nic, čím by mu dokázala, že se mýlí. Buď může tasit Jehlu a zabít ho na místě, kde stál, anebo se mu svěřit. Nebyla si jistá, zda by ho dokázala zabít, i kdyby se snažila; měl svůj vlastní meč a byl o hodně silnější. Jediné, co jí zbývalo, byla pravda. „Lommy a Horký koláč se to nesmějí dozvědět,“ řekla.

„Přísahám ti, že se to nedozvědí,“ slíbil jí. „Ne ode mě.“

„Arya.“ Zvedla k němu oči. „Jmenuji se Arya. Z rodu Starků.“

„Z rodu…“ Chvíli mu trvalo, než vyhrkl: „Králův pobočník se jmenoval Stark. Ten, co ho popravili jako zrádce.“

„On zrádcem nebyl. Byl to můj otec.“ Gendryho oči se rozšířily. „Tak proto sis myslela, že…“ Přikývla. „Yoren mne měl odvést zpátky na Zimohrad.“

„Já… V tom případě jsi urozeného původu a… jsi dáma…“ Arya hleděla na svoje otrhané šaty a bosá chodidla, celá rozpraskaná a plná mozolů. Viděla špínu pod svými nehty, strupy na loktech, šrámy na rukou. Vsadila bych se, že septa Mordane by mě ani nepoznala. Sansa možná ano, jenomže ta by předstírala, že mě taky nezná. „Moje matka je dáma a moje sestra taky, ale já jsem jí nikdy nebyla.“

„Ale ano, byla. Jsi lordova dcera a žila jsi v hradu, ne snad? A taky… bohové, buďte dobří… nikdy mě…“ Najednou jí Gendry připadal nejistý, téměř jako by se bál. „Ty moje řeči o ptácích, nikdy jsem to neměl říkat. Taky jsem před tebou močil a dělal všechno ostatní a… Prosím o prominutí, moje paní.“

„Nech toho!“ zasyčela Arya. Proč ji uráží?

„Umím se chovat zdvořile, moje paní,“ řekl Gendry, tvrdohlavý jako vždy. „Kdykoli do naší dílny přišly urozené dívky se svými otci, můj mistr mně říkal, že mám ohnout koleno, mluvit jenom tehdy, když se mě na něco zeptají, a oslovovat je moje paní.“

„Když mně začneš říkat moje paní, dokonce i Horký koláč si toho všimne. A taky bys raději měl stejně jako doposud čurat.“

„Jak moje paní poroučí.“

Arya ho oběma rukama uhodila do hrudníku. Překulil se přes kámen a s žuchnutím dopadl na zem. „Jaká ty jsi lordova dcera?“ řekl se smíchem.

„Takováhle.“ Kopla ho do boku, ale on se začal smát tím víc. „Směj se tu, jak dlouho chceš. Já se jdu podívat, kdo je v té vesnici.“ Slunce již zapadlo za stromy; co nevidět se snese soumrak. Tentokrát to byl Gendry, kdo musel pospíchat za ní. „Cítíš to?“ zeptala se ho.

Začichal ve vzduchu. „Shnilé ryby?“

„Dobře víš, že ty to nejsou.“

„Musíme být opatrní. Obejdu to kolem ze západní strany a podívám se, jestli tam není nějaká cesta. Měla by tam být, pokud jsi viděla povoz. Ty půjdeš po břehu. Když budeš potřebovat pomoc, zaštěkej jako pes.“

„To je pěkně hloupé. Když budu potřebovat pomoc, vykřiknu pomoc.“ Odplížila se stranou, tiše našlapujíc bosými chodidly v trávě. Když se ohlédla zpátky přes rameno, pozoroval ji s tím svým utrápeným výrazem ve tváři, který znamenal, že přemýšlí. Pravděpodobné si myslí, že by neměl urozenou dámu nechávat jít krást jídlo. Arya věděla, že Gendry se teď bude chovat hloupě.

Čím blíž se kradla k vesnici, tím byl zápach silnější. Jí to nepřipadalo jako shnilé ryby. Ten zápach byl odpornější a hnilobnější. Nakrčila nos.

Tam, kde stromy začínaly řídnout, využila podrostu a tiše jako stín klouzala od keře ke keři. Každých pár yardů se zastavila a naslouchala. Napotřetí uslyšela koně a dokonce i mužský hlas. Zápach ještě zesílil. Pach mrtvého člověka, ano, to je ono. Cítila ho už předtím, z Yorena a ostatních.

Na jih od vesnice rostla houština ostružiníků. Než se k ní dostala, dlouhé stíny vrhané sluncem se začínaly vytrácet a jedna po druhé pomalu vylétaly světlušky. Hned za houštinou viděla doškové střechy. Opatrně se kradla dál, dokud nenašla průrvu mezi keři a neprolezla jí po břiše, stále dobře ukrytá. Pak uviděla to, co vydávalo ten strašný zápach.

Vedle něžně pleskajících vod Božího oka byla vztyčena dlouhá šibenice ze surového dřeva, na jejímž příčném trámu se houpaly věci, které kdysi byly lidmi, s chodidly spoutanými v řetězech, zatímco vrány klovaly do jejich masa a přelétaly z mrtvoly na mrtvolu. Na každou vránu připadala stovka much. Pokaždé, když zavál vítr od jezera, nejbližší mrtvola sebou mírně škubla na provaze. Vrány ožraly většinu jejího obličeje a hodovalo na ní ještě něco jiného, něco mnohem většího. Hrdlo a hrudník byly roztržené a z místa, kde bylo otevřeno břicho, visely lesknoucí se zelené provazce útrob a cáry otrhaného masa. Jedna ruka byla urvaná v rameni. O kus dál Arya spatřila kosti, ohryzané a zpřelámané, dokonale zbavené masa.

Přinutila se podívat na dalšího člověka za ním a na toho za ním a říkala si přitom, že je tvrdá jako kámen. Samé mrtvoly, tak zohavené a zetlelé, že jí chvíli trvalo, než si uvědomila, že předtím, než byli oběšeni, byli všichni zaživa staženi z kůže. Nevypadali jako nazí lidé; stěží se lidem vůbec podobali. Vrány jim vyklovaly oči a někdy celé obličeje. Z šestého v dlouhé řadě nezůstalo nic než jediná noha, stále spoutaná v řetězech, houpající se při každém poryvu větru.

Strach seká hlouběji než meče. Mrtví lidé jí ublížit nemohou, ale mohl by ten, kdo je zabil. Hodný kus od šibenice stáli dva muži v kroužkové zbroji, opírající se o oštěpy před dlouhým stavením u vody, tím s břidlicovou střechou. Do blátivé země před ním byly zaraženy dvě dlouhé žerdě a z každé z nich visel praporec. Jeden vypadal červeně a druhý světleji, možná byl žlutý nebo bílý, ale oba byly zplihlé a s přikrádajícím se soumrakem si dokonce ani nemohla být jistá, že ten první je lannisterskou červení. Nepotřebuju vidět lva, stačí, když vidím ty mrtvé lidi, kdo jiný by je mohl tak brutálně pozabíjet než lannisterští zabijáci?

Pak uslyšela výkřik.

Oba zbrojnoši se při něm otočili a Arya spatřila třetího muže, strkajícího před sebou zajatce. Byla již příliš velká tma, než aby rozlišila jejich obličeje, ale zajatec měl na hlavě lesklou ocelovou přilbici, a když Arya spatřila rohy na jejím vrcholu, uvědomila si, že to je Gendry. Ty hloupý, hloupý, hloupý, HLOUPÝ! pomyslela si. Kdyby stál u ní, uštědřila by mu další kopanec.

Strážní mezi sebou hlasitě hovořili, ale byla od nich příliš daleko, než aby rozlišila slova, zvláště pak nad štěbetáním a poletováním vran. Jeden ze zbrojnošů popadl přilbici z Gendryho hlavy a položil mu nějakou otázku, ale odpověď na ni se mu zřejmě nelíbila, protože jej koncem svého oštěpu uhodil přes obličej a srazil ho k zemi. Ten, který ho zajal, do něj kopl, zatímco druhý kopiník si zkoušel nasadit na hlavu býčí přilbici. Nakonec ho vytáhli na nohy a hnali ho před sebou směrem k budově. Když otevřeli její těžká dřevěná vrata, vyběhl z nich malý chlapec, ale strážní ho popadli za ruku a smýkli jím zpátky dovnitř. Arya z nitra budovy uslyšela vzlykání a pak výkřik tak hlasitý a plný bolesti, že ji přiměl kousnout se do rtu.

Strážní Gendryho strčili dovnitř spolu s chlapcem a zabarikádovali za nimi dveře. Právě tehdy se z jezera zvedl poryv větru a praporce se zahýbaly a narovnaly. Na tom, co byl na vyšší žerdi, skotačil zlatý lev, jak se obávala. Na tom druhém běžely tři štíhlé černé tvary přes pole žluté jako máslo. Psi, pomyslela si. Byla si jistá, že takový praporec už někde viděla, jenomže kde?

Na tom nezáleželo. Jedinou věcí, na které záleželo, bylo to, že dostali Gendryho. Dokonce i když byl tvrdohlavý a hloupý, musela ho dostat ven. Zajímala se, zda vědí, že ho chce královna.

Jeden ze strážných si z hlavy sundal přilbici a nasadil si místo ní tu Gendryho. Když ho v ní uviděla, rozzuřilo ji to, ale věděla, že neexistuje nic, co by s tím mohla udělat. Zdálo se jí, že z nitra budovy bez oken slyší další výkřiky, tlumené tloušťkou zdí, ale bylo obtížné být si tím jistá.

Zůstala tam tak dlouho, aby viděla, jak se strážní vyměnili, a ještě další věci. Muži přicházeli a odcházeli. Vodili napojit koně dolů k potoku. Z lesa se vrátila lovecká skupina, nesoucí mezi sebou mrtvou srnu zavěšenou na větvi. Pozorovala je, jak ji stahují z kůže a kuchají a jak na vzdáleném břehu potoka stavějí ohniště. Netrvalo to dlouho a se zápachem hniloby se začala zvláštním způsobem mísit vůně pečeného masa. Prázdný žaludek se jí svíjel a Arya si pomyslela, že možná začne dávit. Vyhlídka jídla vylákala z domů další muže, z nichž téměř všichni na sobě měli kousky zbroje nebo vařenou kůži. Když srna byla upečená, nejvybranější kousky byly odneseny do jednoho z domů.

Říkala si, že temnota jí možná umožní přikrást se blíž a osvobodit Gendryho, ale strážní si od varného ohně zapálili pochodně. Panoš přinesl maso a chléb dvěma zbrojnošům, kteří hlídali stodolu, a později se k nim připojili další dva muži a všichni si mezi sebou podávali z ruky do ruky vinný měch. Když byl prázdný, druzí dva muži odešli, ale oba strážní tam zůstali, opření o svá kopí.

Než se konečně vyplazila zpod trnitých keřů do temnoty lesa, měla ztuhlé ruce i nohy. Panovala černá noc, s tenkým srpkem měsíce objevujícím se a mizejícím mezi větrem hnanými mračny. Tichá jako stín, říkala si, když se pohybovala mezi stromy. Ve tmě se neodvažovala utíkat, plná strachu, že by zakopla o neviditelný kořen nebo v lese zabloudila. Po její levici tiše pleskaly proti břehům vody Božího oka. Z pravé strany profukoval vítr mezi větvemi a listy ševelily a hýbaly se. Odkudsi zdálky se ozývalo vytí vlků.

Když vystoupila zpoza stromů za nimi, Lommy a Horký koláč se málem pomočili strachy. „Tiše,“ řekla jim a položila ruku kolem Lasičky, která k ní přiběhla.

Horký koláč na ni hleděl vytřeštěnýma očima. „Mysleli jsme si, že jste nás opustili.“ Měl v ruce svůj krátký meč, ten, který Yoren vzal jednomu ze zlatých plášťů. „Měl jsem strach, že jsi vlk.“

„Kde je Býk?“ zeptal se Lommy.

„Chytili ho,“ zašeptala Arya. „Musíme ho osvobodit. Horký koláči, ty mi pomůžeš. Připlížíme se tam a zabijeme strážné a já pak otevřu vrata.“ Horký koláč a Lommy si vyměnili pohled. „Kolik jich tam je?“

„Nedokázal jsem je spočítat,“ připustila Arya. „Přinejmenším dvacet, ale ta vrata hlídají jenom dva.“

Horký koláč vypadal, jako by se každou chvíli měl dát do pláče. „Proti dvaceti bojovat nemůžeme.“

„Budeš muset přemoct jen jednoho. Já vyřídím druhého a pak pustíme ven Gendryho a utečeme.“

„Měli bychom se vzdát,“ řekl Lommy. „Prostě tam přijít a vzdát se.“

Arya umíněně zavrtěla hlavou.

„Tak ho tam nech být, Arry,“ naléhal na ni Lommy. „O nás ostatních nevědí, a když zůstaneme schovaní, odejdou pryč, dobře víš, že to udělají. To není naše chyba, že Gendryho chytili.“

„Ty jsi ale hloupý,“ řekla Arya nahněvaně. „Když Gendryho neosvobodíme, zemřeš. Kdo tě ponese?“

„Ty a Horký koláč.“

„Po celou dobu, bez nikoho, kdo by nám pomohl? Sami to nezvládneme. Gendry z nás byl nejsilnější. Mně je stejně jedno, co říkáš. Já se tam pro něho vrátím.“ Podívala se na Horkého koláče. „Jdeš taky?“

Horký koláč pohlédl na Lommyho, na ni a znovu na Lommyho. „Půjdu,“ řekl nakonec neochotně.

„Lommy, ty si Lasičku nech tady.“

Popadl holčičku za ruku a přitáhl ji k sobě. „Co když přijdou vlci?“

„Vzdejte se,“ navrhla Arya.

Nalézt cestu zpátky do vesnice jako by trvalo celé hodiny. Horký koláč ve tmě stále zakopával a scházel z cesty a Arya na něho musela čekat a vracet se. Nakonec ho vzala za ruku a vedla ho dál mezi stromy. „Prostě jen buď zticha a pojď za mnou.“ Když na pozadí oblohy rozlišili první slabou záři linoucí se z vesnice, řekla „Z druhé strany křoví visí na šibenici mrtvoly, ale těch se bát nemusíš, hlavně si pamatuj, že strach seká hlouběji než meče. Musíme se pohybovat velice tiše a pomalu.“ Horký koláč přikývl.

Prolezla pod ostružiníky jako první a čekala na něho na druhé straně, přikrčená nízko k zemi. Horký koláč se po chvíli objevil bledý a oddychující, s obličejem a rukama plnýma krvavých šrámu. Chtěl něco říci, ale Arya si zvedla prst k ústům. Po čtyřech se plazili podél ostružiníků, pod houpajícími se mrtvolami. Horký koláč se ani jednou nepodíval nad sebe a nevydal jediný zvuk.

Dokud mu na zádech nepřistála vrána a on tiše nevyjekl. „Kdo je tam?“ zaburácel najednou mužský hlas ze tmy.

Horký koláč vyskočil. „Vzdávám se!“ Odhodil svůj meč stranou a v tu ránu se z mrtvol s výkřiky a pleskáním křídel vznesly celé tucty vran. Arya ho popadla za nohu a snažila se stáhnout ho zpátky dolů, ale on se z jejího sevření vykroutil a rozběhl se kupředu, mávaje ve vzduchu rukama. „Vzdávám se, vzdávám se.“

Vyskočila a tasila Jehlu, ale do té doby již byli muži všude kolem ní. Arya sekla po nejbližším z nich, ale ten její úder odrazil v oceli oděnou paží a někdo jiný ji uhodil a stáhl ji k zemi, zatímco třetí muž jí vykroutil meč z ruky. Když se ho pokusila kousnout, zuby jí narazily do studeného a špinavého drátěného pletiva. „Och, ten je ale divoký,“ řekl muž se smíchem. Úder jeho pěsti v ocelové rukavicí jí málem srazil hlavu z ramen.

Ležela na zemi a oni si nad ní povídali, ale Arya jejich slovům nerozuměla. V uších jí zvonilo. Když se pokoušela odplazit se pryč, země se pod ní hýbala. Vzali mně Jehlu. Hanba ji pálila víc než bolest a bolest byla strašlivá. Ten meč jí dal Jon. Syrio ji učil, jak jej používat.

Nakonec ji někdo popadl za přední část kabátce a zvedl ji na kolena. Horký koláč klečel taky, před tím nejvyšším mužem, jakého kdy viděla, před monstrem z jednoho z příběhů staré chůvy. Netušila, odkud se ten obr vzal. Přes jeho vybledlou žlutou bojovou suknici běželi tři černí psi a jeho obličej vypadal tak tvrdě, jako by byl vytesaný z kamene. Najednou Arya věděla, kde ty psy už viděla. Večer před turnajem v Králově přístavišti všichni rytíři vyvěsili před altány svoje štíty. „Tenhle patří Ohařovu bratrovi,“ prozradila jí Sansa, když spolu procházely kolem černých psů na žlutém poli. „Je dokonce ještě větší než Hodor, uvidíš. Říkají mu Hora, která jede.“

Arya svěsila hlavu, jen napolo si vědomá skutečnosti, že prochází kolem ní. Horký koláč se znovu vzdával, Hora řekl jen: „Zavedete nás k ostatním,“ a odešel pryč. V dalším okamžiku už se potácela kolem mrtvých mužů na šibenici, zatímco Horký koláč jejich věznitelům říkal, že jim upeče koláče a dorty, když mu neublíží. Šli s nimi čtyři muži. Jeden nesl pochodeň, druhý dlouhý meč, dva další měli kopí.

Lommyho našli tam, kde ho nechali, pod dubem. „Vzdávám se,“ zvolal v okamžiku, kdy je uviděl. Odhodil stranou svůj meč a zvedl ruce, plné starých skvrn od zeleného barviva. „Vzdávám se. Prosím.“

Muž s pochodní se rozhlížel kolem sebe. „Jsi poslední? Ten pekařský kluk říkal, že je tu ještě nějaká holka.“

„Utekla, když vás slyšela přicházet,“ řekl Lommy. „Vydávali jste hrozný hluk.“ Arya si pomyslela, uteč, Lasičko, uteč tak daleko, jak jen můžeš, uteč a schovej se a už nikdy se nevracej.

„Řekněte nám, kde najdeme toho zkurvysyna Dondarriona a dostanete teplé jídlo.“

„Koho?“ hlesl Lommy nechápavě.

„Říkal jsem vám, že tahle cháska neví o nic víc než ti blázni ve vesnici. Zbytečně s nimi ztrácíme čas.“

Jeden z kopiníků přešel k Lommymu. „Máš něco s nohou, chlapče?“

„Zranil jsem se.“

„Můžeš chodit?“ Zněl ustaraně.

„Ne,“ odpověděl Lommy. „Budete mě muset nést!“

„Myslíš?“ Muž nenuceně zvedl svoje kopí a prohnal jeho hrot chlapcovým měkkým hrdlem. Lommy ani neměl čas znovu se vzdát. Jen sebou škubl a to bylo všechno. Když muž kopí vytáhl, z rány se v temném gejzíru vyřinula krev. „Prý ho máme nést,“ uchechtl se muž.

TYRION

Upozornili ho, aby se teple oblékl, Tyrion Lannister dal na jejich slova. Oblékl se do silných prošívaných kalhot a vlněného kabátce a přes ně si přehodil plášť z kožešiny stínokočky, ke kterému přišel v Měsíčních horách. Plášť byl absurdně dlouhý, ušitý na muže dvakrát tak velkého jako on. Když neseděl na koni, jediným způsobem, jak tu věc nosit, bylo přehodit si ji několikrát přes sebe, jen aby v ní pak vypadal jako koule z pruhované kožešiny.

Přesto byl rád, že je poslechl. Chlad v dlouhém vlhkém sklepení zalézal do kostí. Timett jen krátce okusil podzemní syrovost a rozhodl se vrátit zpátky do horního patra. Nacházeli se někde pod Rhaenysiným kopcem, za cechovním domem alchymistů. Vlhké kamenné zdi byly skvrnité ledkem a jediné světlo se linulo z uzavřené železné a skleněné olejové lampy, kterou tak opatrně nesl Hallyne Pyromancer.

Opatrné vskutku… jen aby uprostřed těchto nádobek opatrnost stačila. Tyrion jednu zvedl, aby si ji prohlédl. Byla kulatá a červenohnědá, vypadala jako tlusťoučký hliněný grep. Na jeho dlaň trochu velká, ale věděl, že se pohodlně vejde do ruky normálně vzrostlého muže. Hliněná skořápka byla tenká, tak křehká, že byl upozorněn, aby ji příliš nestiskl, jinak ji rozdrtí v pěsti. Hlína pod jeho prsty byla drsná, plná křemínků. Hallyne mu řekl, že to je úmyslné. „Hladký hrnec člověku snáz vyklouzne z ruky.“ Když Tyrion nádobku naklonil, aby se podíval dovnitř, divoký oheň pomalu stekl k jejímu okraji. Věděl, že jeho barva je tmavě zelená, ale v nedostatečném světle bylo nemožné potvrdit to. „Je hustý,“ poznamenal.

„To je chladem,“ vysvětloval Hallyne, bledý muž s měkkýma vlhkýma rukama a podlézavým chováním. Byl oblečený v pruhované černorudé róbě lemované sobolinou, ale kožešina byla skvrnitá a prožraná moly. „Až se ohřeje, substance bude tekutější, asi jako lampový olej.“

Substance byla výrazem pyromancerů pro divoký oheň. Také jeden druhého oslovovali moudrosti, což Tyrion shledal stejně znervózňujícím jako jejich zvyk narážet na rozsáhlou tajnou studnici vědomostí, o kterých chtěli, aby si myslel, že jimi oplývají. Kdysi byl jejich cech skutečně mocným, ale během uplynulých století mistři z Citadely nahradili alchymisty téměř všude. Nyní zbýval už jen jeden ze starších řádů, který dokonce ani nepředstíral, že zvládá umění proměny kovů…

…ovšem uměli vyrábět divoký oheň. „Bylo mi řečeno, že voda jej neuhasí.“

„Přesně tak. Jakmile vzplane, substance se prudce rozhoří, dokud nestráví sama sebe. Ba co víc, vsákne se do látky, dřeva, kůže, ba dokonce oceli, takže ty pak také hoří.“

Tyrion si pamatoval na rudého kněze z Myru a jeho plamenný meč. Dokonce i tenká vrstvička divokého ohně hořela celou hodinu. Thoros po pranici vždycky potřeboval nový meč, ale Robert měl toho muže rád a pokaždé mu jej poskytl. „Jak to, že se stejně dobře nevsákne do svého hliněného obalu?“

„Och ano, vsákne,“ ujistil ho Hallyne. „Pod tímto sklepením se nalézá ještě jedno, kde skladujeme starší hrnce. Ty z časů krále Aeryse. Bylo jeho posedlostí mít hrnce ve tvaru ovocných plodů. Velmi nebezpečné ovoce, můj lorde pobočníku, a, hmmm, nyní zralejší než kdy jindy, pokud chápeš, co tím myslím. Zapečetili jsme je voskem a celé dolní sklepení jsme napustili vodou, a přesto… Podle zákona by měly být zničeny, jenomže mnoho našich mistrů bylo během plenění Králova přístaviště povražděno a těch pár akolytů, kteří nám zůstali, nebylo k danému úkolu dostatečně kompetentních. Hodně ze zásob, které jsme vyrobili pro krále Aeryse, se ztratilo. Teprve vloni bylo ve skladišti pod Velkým Baelorovým septem objeveno na dvě stě hrnců. Nikdo si nepamatoval, odkud se tam vzaly, ale určitě ti nemusím zdůrazňovat, že sám nejvyšší septon byl bez sebe zděšením. Osobně jsem dohlédl na to, aby byly bezpečně odklizeny. Nechal jsem naplnit povoz pískem a poslal jsem pro ně naše nejschopnější akolyty. Pracovali jsme jenom v noci a –“

„– odvedli jste skvělou práci, o tom nepochybuji.“ Tyrion položil hrnec, který držel v ruce, zpátky mezi ostatní. Pokrývaly jeden ze stolů, které tam stály v řadách po čtyřech a táhly se dál a dál do podzemních temnot. Za nimi byly další stoly, mnoho dalších stolů. „To, ehm, ovoce zesnulého krále Aeryse je stále použitelné?“

„Och, zajisté, o tom nemůže být pochyb, ale je třeba opatrnosti, můj pane, velké opatrnosti. S tím, jak stárne, substance se stává stále více, hmmm, řekněme nevypočitatelnou. Zapálí ji sebemenší plamínek nebo jakákoli jiskra. Příliš velké horko a hrnce se vznítí samy od sebe. Není moudré nechat je stát na slunci, dokonce ani na krátký čas. Jakmile se substance v hrnci ohřeje, prudce se roztáhne a nádoba se zakrátko rozletí na kusy. Kdyby se v její blízkosti náhodou nacházely jiné hrnce, ty se také vznítí, takže –“

„Kolik hrnců máte v současné době?“

„Dnešního rána mi Jeho Moudrost Munciter řekla, že jich máme sedm tisíc osm set čtyřicet. Tento počet zahrnuje i čtyři tisíce hrnců z doby krále Aeryse.“

„Naše přezrálé ovoce?“

Hallyne naklonil hlavu na stranu. „Jeho Moudrost Malliard věří, že budeme schopni poskytnout plných deset tisíc hrnců, jak jsme slíbili královně. Já s ním v tomto ohledu souhlasím.“ Zdálo se, že Pyromancer je touto vyhlídkou navýsost potěšen.

Za předpokladu, že vám naši nepřátelé poskytnou čas. Pyromanceři si recept na divoký oheň ponechávali pro sebe, jako přísně střežené tajemství, ale Tyrion věděl, že se jedná o zdlouhavý, nebezpečný a časově náročný proces. Předpokládal, že slib deseti tisíc hrnců je značně přehnaný, podobně jako slib vazala, který svému pánovi přislíbí, že shromáždí deset tisíc šermířů, a na úsvitu bitvy se objeví s pouhými sty a dvěma. Pokud by nám jich skutečně byli schopni dodat deset tisíc… Nevěděl, zda tím má být potěšen, nebo zděšen. Možná kousek od obého. „Věřím, že tvoji cechovní bratři zbytečně nespěchají, Moudrosti. Nestojíme přece o deset tisíc hrnců vadného divokého ohně, dokonce ani o jeden… A rozhodně nemáme zájem o nějaké nehody.“

„K žádným nehodám nedojde, můj lorde pobočníku. Substance je připravována vycvičenými akolyty v řadě prázdných kamenných cel a každý hrnec je v okamžiku, kdy je hotov, neprodleně přenesen učedníkem do sklepení. Naše podlahy jsou očarovány tím nejmocnějším zaklínadlem. Jakýkoli oheň v dolní cele způsobí, že odpadne kus podlahy a písek požár okamžitě zasype.“

„A neopatrného akolyta s ním.“ Tyrion si pod Hallynovým zaklínadlem představoval spíš šikovný trik. Pomyslel si, že by si rád jednu z těch cel s falešným stropem prohlédl, aby viděl, na jakém principu fungují, ale nebyl na to čas. Možná až bude válka vyhraná.

„Moji bratři nikdy nejsou neopatrní,“ trval na svém Hallyne. „Mohu-li být, hmmm, upřímný…“

„Och, samozřejmě že můžeš.“

„Substance protéká našimi žilami a žije v srdci každého pyromancera. My její moc respektujeme, ovšem obyčejný voják, hmmm, dejme tomu taková obsluha některého z královniných katapultů v zápalu bitvy, kdy nikdo moc nepřemýšlí… Prostě sebemenší chybička může přivodit katastrofu. Je třeba neustále jim to připomínat. Můj otec to stejně často říkával králi Aerysovi, podobně jako jeho otec starému králi Jaehaerysovi.“

„Určitě je poslouchali,“ poznamenal Tyrion. „Kdyby tohle město byli vypálili, nepochybně by mi to někdo ráčil sdělit. Takže tvoje rada zní, abychom byli opatrní?“

„Buďte velmi opatrní,“ řekl Hallyne. „Buďte velmi, velmi opatrní.“

„Ty hliněné hrnce… máte jich dostatečné množství?“

„Máme, můj pane, ale i tak ti děkuji za zeptání.“

„Pokud ti to nebude vadit, rád bych si nějaké vzal. Pár tisíc.“

„Pár tisíc?“

„Nebo jakékoli množství jich tvůj cech může postrádat, aniž by to narušilo výrobní proces. Pochop to, žádám po tobě jen prázdné hrnce. Nech je rozeslat kapitánům na každé z městských bran.“

„Nechám, můj pane, ale proč…“

Tyrion se na něho usmál. „Když mi řekneš, abych se teple oblékl, udělám to. Když mi řekneš, abych byl opatrný, nu…“ pokrčil rameny. „Viděl jsem toho dost. Byl bys nyní tak laskav a doprovodil mne zpátky k mých nosítkům?“

„Bude mi velkou, hmmm, ctí, můj pane.“ Hallyne zvedl lampu a zamířil před ním ke schodišti. „Je dobře, že jsi nás zde navštívil. Velká pocta, hmmm. Je to už dlouho, co nás králův pobočník naposledy poctil svou přítomností. Naposledy to bylo za dob lorda Rossarta, ale ten byl z našeho řádu. To bylo ještě za časů krále Aeryse. Král Aerys o naši práci projevoval velký zájem.“

Král Aerys měl ve zvyku opékat ze svých nepřátel maso. Jeho bratr Jaime mu pověděl pár příběhů o Šíleném králi a jeho milovaných pyromancerech. „Nepochybuji o tom, že Joffreyho to bude zajímat též.“ Proto bude nejlépe, když ho od vás budu držet co nejdál.

„Je naší velkou nadějí, že král náš cechovní dům jednou navštíví ve své vlastní královské osobě. Mluvil jsem o tom s tvou královskou sestrou. Velká hostina…“

S tím, jak vystupovali vzhůru, bylo stále tepleji. „Jeho Výsost veškeré hostiny zakázala až do doby, než válka bude vyhraná.“ Na moje naléhání. „Králi nepřipadá vhodné hodovat na vybraných pokrmech, zatímco jeho lid je bez chleba.“

„To je nanejvýš, hmmm, milující gesto, můj pane. Možná by místo toho mohlo pár z nás navštívit krále v Rudé baště. Předvedli bychom mu malou ukázku našeho umění, abychom Jeho Výsost alespoň na jeden večer rozptýlili od přemíry starostí. Divoký oheň je pouze jedním z velkých tajemství našeho starobylého řádu. Mohli bychom vám předvést mnoho zázračných a divuplných věcí.“

„Pohovořím si o tom se svou sestrou.“ Tyrion by proti pár kouzelnickým trikům nic nenamítal, ale Joffova záliba v nucení mužů bojovat proti sobě na smrt byla utrpením sama o sobě; rozhodně neměl v úmyslu dovolit tomu chlapci okusit možnost jejich upalování zaživa. Když konečně přišli k úpatí schodiště, Tyrion ze sebe shodil svůj plášť ze stínokočky a složil si ho přes ruku. Cechovní dům alchymistů byl impozantním bludištěm z černého kamene, ale Hallyne ho neomylně prováděl jeho zákruty a ohyby, dokud nepřišli ke Galerii železných pochodní, dlouhé, ozvěnou se rozléhající síni, kde kolem černých kovových pilířů dvacet stop vysokých tančily sloupce zeleného ohně. Přízračné plameny se odrážely od naleštěného černého mramoru na stěnách a na podlaze a zalévaly síň smaragdovou září. Na Tyriona by to víc zapůsobilo, kdyby nevěděl, že velké železné pochodně byly zapáleny teprve dnešního rána, na počest jeho návštěvy, a budou uhašeny v okamžiku, kdy se za ním zavřou dveře. Divoký oheň byl příliš nákladný, než aby se jím dalo plýtvat.

Vynořili se na vrcholu širokého točitého schodiště, které vedlo na Ulici sester, blízko úpatí Visenyina kopce. Rozloučil se s Hallynem a skolébal se dolů, kde na něho čekal Timett, syn Timettův s doprovodem Spálených lidí. Poněvadž to dnes mělo svoje opodstatnění, zdálo se mu jen vhodné vybrat si svoji stráž výlučně z nich. Kromě toho, jejich jizvy probouzely hrůzu v srdcích městské lůzy. Před pouhými třemi dny se u bran Rudé bašty znovu shromáždil dav, který požadoval jídlo. Joff proti nim poslal nespoutanou smršť šípů, čtyři z nich zabil a pak na ně z hradeb pokřikoval, že si ty mrtvé mohou sníst. Získává nám stále víc příznivců.

Byl překvapen, když vedle nosítek uviděl stát také Bronna. „Co ty tady děláš?“

„Doručil jsem ti vzkaz,“ odpověděl Bronn. „Železná ruka tě neprodleně chce u Boží brány. Neřekl mi proč. Také jsi byl předvolán do Maegeorovy pevnosti.“

„Předvolán?“ Tyrion znal jediného člověka, který by to slovo použil. „A co mi Cersei chce?“

Bronn pokrčil rameny. „Královna ti přikazuje, aby ses okamžitě vrátil do hradu a navštívil ji v jejích komnatách. Tu zprávu doručil ten výrostek, tvůj bratranec. Čtyři chlupy na horním rtu a myslí si, že je mužem.“

„Čtyři chlupy a rytířství. Nezapomínej, že teď je to ser Lancel.“ Tyrion věděl, že ser Jacelyn by pro něho neposlal, pokud by to nebylo opravdu důležité. „Nejlépe bude, když se půjdu podívat, co Bywater chce. Informuj moji sestru, že ji navštívím ihned, jakmile se vrátím.“

„To se jí líbit nebude,“ varoval ho Bronn.

„V pořádku. Čím déle Cersei bude čekat, tím nahněvanější bude a hněv ji činí hloupou. Dávám přednost rozhněvané a hloupé před klidnou a mazanou.“ Tyrion hodil svůj složený plášť do nosítek a Timett mu pomohl vyšplhat za ním.

Tržní náměstí u Boží brány, které by v normálních časech bylo přeplněno farmáři prodávajícími zeleninu, bylo opuštěné, když přes ně Tyrion projížděl. Ser Jacelyn ho již očekával u brány. Zvedl svoji železnou ruku v bryskním pozdravu. „Můj pane, je zde tvůj bratranec Cleos Frey, který přijel z Řekotočí pod mírovou zástavou, s dopisem od Robba Starka.“

„Mírové podmínky?“

„Říká, že ano.“

„Drahý bratranec. Odveď mne k němu.“

Zlaté pláště sera Cleose zavřely do prázdné místnosti bez oken ve strážnici. Když vešli, vstal. „Tyrione, jak rád tě vidím.“

„To poslední dobou neslýchám příliš často, bratranče.“

„Přijela s tebou Cersei?“

„Moje sestra je zaneprázdněna jinými povinnostmi. Tohle je dopis od Starka?“ Zvedl jej ze stolu. „Sere Jacelyne, můžeš odejít.“

Bywater se uklonil a vzdálil se. „Byl jsem požádán, abych nabídku ke smíru doručil královně regentce,“ řekl ser Cleos, když se dveře zavřely.

„Já ji doručím.“ Tyrion se podíval na mapu, kterou Robb Stark poslal společně se svým dopisem. „Všechno chce svůj čas, bratranče. Posaď se. Odpočiň si. Vypadáš vyhuble a přepadle.“ Ve skutečnosti vypadal mnohem hůř.

„Ano.“ Ser Cleos se posadil na lavici. „V říčních krajinách je to velmi zlé, Tyrione, především pak kolem Božího oka a na královské cestě. Říční lordi pálí svoji vlastní úrodu, aby nás vyhladověli, a drancíři tvého otce podpalují každou vesnici, které se zmocní, a obyčejný lid zabíjejí.“

Takové byly způsoby války. Obyčejný lid byl vražděn, zatímco urození pánové padali do zajetí a byli draze vykupováni. Připomeň mi, abych poděkoval bohům, že jsem se narodil jako Lannister.

Ser Cleos si prohrábl rukou svoje řídké hnědé vlasy. „Dokonce i s mírovou zástavou na nás dvakrát zaútočili. Vlci ve zbroji, hladoví pohltit kohokoli slabšího než oni. Jen bohové vědí, na které straně začali, ale nyní jsou na své vlastní straně. Ztratili jsme tři muže a dvakrát tolik jich bylo zraněno.“

„Jaké máš zprávy o našem nepříteli?“ Tyrion obrátil pozornost zpět ke Starkovým podmínkám. Ten chlapec toho příliš nechce. Jenom polovinu říše, propuštění našich zajatců, a rukojmí, meč svého otce… Ach ano, a svoje sestry.

„Chlapec sedí v nečinnosti v Řekotočí,“ odpověděl ser Cleos. „Myslím, že má strach utkat se s tvým otcem v poli. Jeho armáda se den ode dne zmenšuje. Říční lordi odjeli, každý bránit svoje vlastní území.“

Měl tohle otec v úmyslu? Tyrion sroloval Starkovu mapu. „Tyhle podmínky jsou nepřijatelné.“

„Budete souhlasit alespoň s tím, že ta Starkovic děvčata vyměníte za Tiona a Willema?“ zeptal se ser Cleos žalostně.

Tyrion si uvědomil, že Tion Frey je jeho mladší bratr. „Ne,“ řekl laskavým tónem, „ale navrhneme naši vlastní výměnu zajatců. Dovol mi pohovořit si o tom s Cersei a radou. Pošleme tě zpět do Řekotočí s našimi podmínkami.“

Ta vyhlídka ho očividně nepotěšila. „Můj pane, já nevěřím, že Robb Stark se tak snadno vzdá. To lady Catelyn chce mír, ne chlapec.“

„Lady Catelyn chce svoje dcery.“ Tyrion slezl z lavice, s dopisem a mapou v ruce. „Ser Jacelyn se postará o to, abys měl jídlo a oheň. Zdá se, že se zoufale potřebuješ vyspat, bratranče. Pošlu pro tebe, až budeme vědět víc.“

Našel sera Jacelyna na hradbách, kde sledoval stovku nových odvedenců, kteří se cvičili na polí pod nimi. S tolika lidmi hledajícími v Králové přístavišti útočiště nebyl nedostatek mužů ochotných připojit se k městské hlídce za plný žaludek a slamník v kasárnách, ovšem Tyrion si nedělal iluze o tom, jak dobře tito otrhaní obránci budou bojovat, dojde-li k bitvě.

„Udělal jsi dobře, že jsi pro mne poslal,“ pochválil ho Tyrion. „Nechám sera Cleose ve tvých rukou. Chovej se k němu s pohostinností.“

„A jeho doprovod?“ chtěl vědět velitel.

„Dej jim jídlo a čisté ošacení a najdi mistra, který se podívá na jejich zranění. Nedovol jim vkročit do města, rozumíš?“ Neposloužilo by to ničemu, kdyby se Robb Stark v Řekotočí měl dozvědět o podmínkách panujících v současné době v Králově přístavišti.

„Rozumím, můj pane.“

„Och, ještě jedna věc. Alchymisté budou na všechny městské brány rozesílat velkou zásobu prázdných hliněných hrnců. Použiješ je k výcviku mužů, kteří budou obsluhovat katapulty. Naplňte hrnce zelenou barvou a učte je nabíjet a pálit. Jakýkoli muž, který bude barvu rozlévat, musí být nahrazen jiným. Až zvládnou zacházení s hrnci s barvou, nahraďte barvu lampovým olejem a naučte je zapalovat hrnce a nabíjet je hořící. Jakmile se to naučí dělat tak, aniž by se popálili, možná budou připraveni na divoký oheň.“

Ser Jacelyn se svojí železnou rukou poškrábal na tváři. „Moudrá opatření. Třebaže já tu alchymistickou břečku nemám zrovna v lásce.“

„Ani já ne, ale používám to, co mi dají.“

Jakmile byl zpátky ve svých nosítkách, Tyrion Lannister zatáhl závěsy a opřel se loktem o polštář. Cersei nebude potěšena, až se dozví, že přijal Starkův dopis, jenomže otec ho sem poslal vládnout, ne chovat se tak, aby se to líbilo Cersei.

Osobně měl pocit, že Robb Stark jim dal zlatou šanci. Jen ať ten chlapec čeká v Řekotočí a sní o snadném míru. Tyrion mu odpoví svými vlastními podmínkami, dá Králi severu právě tolik toho, co chce, aby ho přiměl doufat. Jen ač si ser Cleos ošoupe ten svůj kostnatý freyovský zadek ježděním sem a tam s nabídkami a odpověďmi na ně. Po celou tu dobu bude jejich bratranec ser Stafford cvičit a vyzbrojovat novou armádu, kterou shromáždil u Casterlyovy skály. Jakmile bude připraven, on a lord Tywin mohou Tullye a Starky rozmáčknout v kleštích.

Kéž by to bylo tak snadné i s Robertovými bratry. Třebaže jeho postup byl pomalý, Renly Baratheon se se svou početnou jižanskou armádou stále sunul na sever a na východ a stěží minula noc, kdy Tyrion neuléhal s obavami, že ho probudí, aby mu sdělili zprávu, že lord Stannis se svou flotilou pluje po Černovodém proudu. Nu, dalo by se říci, že máme slušnou zásobu divokého ohně, ale přesto…

Zvuk nějakého pozdvižení na ulici jeho starosti přerušil, Tyrion opatrně vyhlédl mezi závěsy svých nosítek. Procházeli přes Příštipkářské náměstí, kde se pod koženým baldachýnem shromáždil početný dav, který naslouchal žvanění jakéhosi proroka. Róba z neobarvené vlny opásaná konopným provazem vypovídala o tom, že se jedná o jednoho z žebravých bratří.

„Korupce!“ vykřikl muž pronikavým hlasem. „Zde je varování: Pohlédněte na Otcův bič!“ Ukázal na rozmazanou rudou šmouhu na obloze. V této vyvýšené pozici byl vzdálený hrad na Aegonově vysokém vrchu přímo za ním, s kometou zlověstně visící nad jeho věžemi. Chytrý výběr místa, uvědomil si Tyrion. „Stali jsme se opuchlými, nafouklými, páchnoucími. Bratr se v královské posteli páří se sestrou a ovoce jejich krvesmilstva křepčí ve svém paláci za skřehotání znetvořeného malého opičího démona. Urozené dámy smilní s blázny a rodí stvůry! Dokonce i nejvyšší septon zapomněl na bohy! Koupe se ve svěcené vodě a tloustne ze slavíků a mihulí, zatímco jeho lid hladoví! Pýcha je přednější než modlitba, našim hradům vládnou larvy a zlato znamená vše… Ale už ne! Prohnilé léto je u konce a Kurevnický král byl sražen! Když ho rozpáral kanec, k nebesům se zvedl strašlivý zápach a z jeho břicha se vyvalilo tisíc hadů, syčících a kousajících!“ Namířil svůj kostnatý prst ke kometě a hradu. „Tamhle přichází Zvěstovatel! Očistěte se, volají bohové, jinak budete očištěni! Koupejte se ve víně spravedlnosti, nebo se budete koupat v ohni! V ohni!“

„V ohni!“ přidávaly se ostatní hlasy, ale téměř zanikly v posměšném pískání. Tyriona to potěšilo. Vydal příkaz pokračovat. Když se mu Spálení lidé jali vyklízet cestu, nosítka se zahoupala jako loď na rozbouřeném moři. Znetvořený malý opičí démon, opravdu. Ovšem o nejvyšším septonovi ten mizera mluvil pravdu. Co to bylo, co mu o něm onehdy řekl Měsíční chlapec? Zbožný muž, který Sedm uctívá tak zaníceně, že sní pokrm za každého z nich, kdykoli se posadí ke stolu. Při vzpomínce na bláznův žert se usmál.

Byl potěšen, že se do Rudé bašty dostal bez dalšího incidentu. Když stoupal po schodech ke svým komnatám, pociťoval víc naděje než za svítání. Čas, to je to, co opravdu potřebuju, čas skloubit to všechno dohromady. Jakmile řetěz bude hotov… Otevřel dveře do svého soláru.

Cersei se otočila od okna, sukně jí zavířily kolem štíhlých boků. „Jak se opovažuješ ignorovat moje předvolání?“

„Kdo tě pustil do mé věže?“

„Tvé věže? Tohle je královský hrad mého syna.“

„To říkají i mně.“ Tyrion tím nebyl pobaven. Crawn bude ještě méně; to jeho Měsíční bratři měli dnes hlídku. „Náhodou jsem měl v úmyslu jít okamžitě za tebou.“

„Opravdu?“

Zabouchl za sebou dveře.

„Pochybuješ snad o mých slovech?“

„Vždycky, a mám k tomu dobrý důvod.“

„Ty mi křivdíš.“ Tyrion se překolébal k příborníku, aby si nalil pohár vína. Neznal jistější způsob, jak vystupňovat svou žízeň, než mluvit s Cersei. „Kdybych tě chtěl urazit, věděl bych, jak na to.“

„Ty nechutný malý červe. Myrcella je moje jediná dcera. Ty sis opravdu myslel, že bych ji dovolila prodat jako pytel ovsa?“

Myrcella, pomyslel si. Nu, vajíčko se vylíhlo. Podíváme se, jakou barvu má kuřátko. „Sotva jako pytel ovsa. Myrcella je princezna. Někdo by řekl, že právě k tomu byla zrozena. Nebo jsi měla v úmyslu provdat ji za Tommena?“

Její ruka vystřelila, vrazila do jeho poháru a vyšplíchla z něj víno na zem. „Bratr či ne, za tohle bych ti měla dát vytrhnout jazyk. Já jsem Joffreyho regentka, ne ty, a já říkám, že Myrcellu nepošleme tomu Dornovi, tak jako jsem já byla poslána Robertu Baratheonovi.“

Tyrion si otřepal víno z prstů a povzdechl si. „A proč ne? V Dorne by byla mnohem bezpečnější, než je tady.“

„Jsi naprostý ignorant, nebo jenom perverzní? Stejně dobře jako já víš, že Martellové nemají jediný důvod mít nás v lásce.“

„Martellové mají všechny důvody nenávidět nás. Nicméně, já očekávám, že s mou nabídkou budou souhlasit. Rozhořčení prince Dorana vůči rodu Lannisterů trvá jenom generaci, ale Dornové po tisíc let válčili proti Bouřlivému konci a Vysoké zahradě a Renly spojenectví Dornů považuje za samozřejmost. Myrcelle je devět, Trystannovi Martellovi jedenáct. Navrhl jsem, aby se vzali, jakmile Myrcella dosáhne čtrnácti let věku. Do té doby bude váženým hostem na Slunečním oštěpu, pod ochranou prince Dorana.“

„Rukojmím,“ řekla Cersei a její ústa se stáhla.

„Váženým hostem,“ trval na svém Tyrion, „a předpokládám, že Martell se k Myrcelle bude chovat laskavěji, než Joffrey zachází se Sansou. Mám v úmyslu poslat tam s ní sera Aryse. S rytířem Královské gardy jako jejím osobním strážcem nikdo nezapomene, kým nebo čím je.“

„Ser Arys jí nebude moc platný, pokud se Doran Martell rozhodne, že smrt své sestry pomstí vraždou mojí dcery.“

„Martell je příliš čestný, než aby zabil devítileté děvče, především děvče tak sladké a nevinné, jako je Myrcella. Dokud ji bude mít u sebe, může si být jistý, že dodržíme svoje slovo, a podmínky jsou příliš lákavé, než aby je dokázal odmítnout. Myrcella je z nich tou nejmenší. Nabídl jsem mu také vraha jeho sestry, křeslo v radě, nějaké hrady na Blatech…“

„To je příliš mnoho.“ Cersei od něho poodešla stranou, nepokojná jako lvice, se sukněmi vířícími jí kolem nohou. „Nabídl jsi mu toho příliš mnoho, a to bez mého souhlasu.“

„Mluvíme tady o princi z Dorne. Kdybych mu toho nabídl méně, pravděpodobně by mi plivl do obličeje.“

„Příliš mnoho!“ stála si na svém Cersei, která se k němu otočila zpátky.

„Co bys mu nabídla ty, díru mezi svýma nohama?“ opáčil Tyrion, kterého se také zmocnil hněv.

Tentokrát viděl políček přicházet. S hlasitým prásk otočil hlavu. „Sladká, sladká sestro,“ řekl. „Ujišťuji tě, že tohle bylo naposledy, co ses mě pokusila udeřit.“

Jeho sestra se dala do smíchu. „Nevyhrožuj mi, malý muži. Myslíš si, že otcův dopis tě ochrání? Kus papíru. Eddard Stark také měl kus papíru, a kolik dobra mu prokázal?“

Eddard Stark neměl městskou hlídku, pomyslel si Tyrion, ani moje horaly, ani žoldnéře, které najal Bronn. Já je mám. Alespoň v to doufal. Věřil Varysovi, seru Jacelynovi Bywaterovi i Bronnovi. Lord Stark pravděpodobně také trpěl svými deziluzemi.

Přesto neřekl nic. Moudrý muž nepřilévá divoký oheň do železného koše. Namísto toho si nalil čerstvý pohár vína. „Jak bezpečná podle tebe Myrcella bude, pokud Královo přístaviště padne? Renly a Stannis nabodnou její hlavu na kůl vedle tvojí.“

Tehdy se Cersei dala do pláče.

Tyrion Lannister by nemohl být víc ohromen, ani kdyby do místnosti vtrhl sám Aegon Dobyvatel, jedoucí na drakovi a žonglující s citrónovými koláči. Neviděl svou sestru plakat od té doby, co byli dětmi vyrůstajícími spolu v Casterlyově skále. Zaraženě k ní popošel. Když vaše sestra pláče, předpokládá se od vás, že ji utěšíte… Jenomže toto byla Cersei! Opatrně natáhl ruku k jejímu rameni.

„Nedotýkej se mě!“ řekla a ucukla před ním. Nemělo by mu to ublížit, a přesto to bolelo víc než jakýkoli políček. S rudým obličejem, stejnou měrou rozezlená a přemožená zármutkem, Cersei bojovala o dech. „Nedívej se na mě… ne takhle… ne ty.“

Tyrion se k ní zdvořile otočil zády. „Nechtěl jsem tě vystrašit. Slibuji ti, že Myrcelle se nic nestane.“

„Lháři,“ řekla za ním. „Já nejsem dítě, abych se nechala ukonejšit prázdnými sliby. Také jsi mi řekl, že osvobodíš Jaimeho. Nu, kde je?“

„Myslím, že v Řekotočí. V bezpečí a střežený, dokud nepřijdu na způsob, jak ho osvobodit.“

Cersei se ušklíbla. „Měla jsem se narodit jako muž. To bych žádného z vás nepotřebovala. Nedovolila bych, aby se cokoli z toho stalo. Jak se Jaime mohl nechat zajmout tím klukem! A otec, tomu jsem důvěřovala, já blázen, jenomže kde je teď, když ho potřebuju? Co dělá?“

„Dělá válku.“

„Za zdmi Harrenova?“ řekla hlasem plným opovržení. „Podivný způsob boje. Mně to spíš připadá, jako by se schovával.“

„Podívej se znovu.“

„Jak jinak bys tomu chtěl říkat? Otec sedí v jednom hradu a Robb Stark ve druhém a žádný z nich nic nedělá.“

„Existuje sezení a sezení,“ poznamenal Tyrion. „Každý z nich čeká, až se ten druhý pohne, ale lev je klidný, vyrovnaný, jen občas líně mávne ocasem, zatímco koloušek je ztuhlý strachy a útroby se mu proměnily v želatinu. Bez ohledu na to, kterým směrem se vydá, lev ho dostihne a on to ví.“

„A jsi si docela jistý, že náš otec je tím lvem?“

Tyrion se usmál. „Je na všech našich praporcích.“

Ignorovala jeho vtip. „Kdyby to byl otec, koho zajali, ujišťuji tě, že Jaime by jen tak nečinně neseděl.“

Jaime by svoji armádu rozbíjel na krvavé kousky o hradby Řekotočí a Jiní by dostali svou šanci. Nikdy neoplýval trpělivostí, o nic víc než ty, drahá sestro. „Ne všichni můžeme být tak stateční, jako je Jaime, ale existují i jiné způsoby, jak vyhrát válku. Harrenov je silný a dobře situovaný.“

„A Královo přístaviště není, jak oba velmi dobře víme. Zatímco otec si s tím Starkovic klukem hraje na lva a kolouška, Renly pochoduje po růžové cestě. Kterýmkoli dnem by mohl být u našich bran!“

„Město za jediný den nepadne. Z Harrenova je sem rychlý, přímý přístup po královské cestě. Renly stěží odkolesní svoje obléhací stroje, než ho otec napadne zezadu. Jeho armáda bude kladivem, městské hradby kovadlinou. Je to milá představa.“

Cersei do něho zabodla svoje zelené oči, ostražitá, a přesto lačnící po ujištění, kterým ji krmil. „A co když se dá na pochod Robb Stark?“

„Harrenov je poměrně blízko brodům Trojzubce, takže Roose Bolton nemůže severské pěšáky převést, aby se připojil k jízdní síle Mladého vlka. Stark nemůže pochodovat na Královo přístaviště, aniž by se nejdříve zmocnil Harrenova, a dokonce ani Bolton není dost silný, aby to dokázal.“ Tyrion se pokusil o svůj nejmilejší úsměv. „Otec mezitím pije z bohatství říčních krajin, zatímco náš strýc Stafford ve Skále shromažďuje čerstvé odvedence.“

Cersei si ho měřila podezřívavým pohledem. „Jak tohle všechno víš? Zjevil ti snad otec svoje úmysly, než tě sem poslal?“

„Ne. Díval jsem se na mapu.“

Její pohled se změnil v opovržení. „Ty sis každé slovo z toho blábolu vymyslel v té svojí groteskní hlavě, viď, Skřete?“

Tyrion udělal tss. „Drahá sestro, kdybys nevyhrávala, žádali by tě Starkové o mír?“ Vytáhl dopis, který přinesl ser Cleos Frey. „Vidíš, Mladý vlk nám poslal svoje podmínky. Jistě, nepřijatelné podmínky, ale přesto je to začátek. Mohla by ses na ně laskavě podívat?“

„Ano.“ V tom okamžiku opět byla královnou. „Jak jsi k nim ty přišel? Měly být doručeny rovnou mne.“

„Na co jiného je pobočník, než aby ti předával věci?“ Tyrion jí dopis podal. Obličej, tam, kde na něm Cersei zanechala svůj otisk, ho stále pálil, ať mi odře třebas polovinu tváře, bude to malá cena za její souhlas s tím dornským sňatkem. Cítil, že teď ho dostane.

A navíc věděl, kdo je Cerseiným informátorem, což byla švestka v jeho pudinku.

BRAN

Tanečnice byla oděna v čabrace ze sněhobílé vlny, ozdobené šedým zlovlkem rodu Starků, zatímco Bran na sobě měl šedé kalhoty a bílý kabátec s rukávy a límcem lemovanými popelčinou. Na hrudi měl brož ve tvaru vlčí hlavy, vyrobenou ze stříbra a leštěného gagátu. Raději by s sebou měl Léto než stříbrného vlka na prsou, ale ser Rodrik byl neoblomný.

Nízké kamenné schody Tanečnici zdržely jen na okamžik. Když ji Bran popohnal, aby šla dál, snadno je zvládla. Za širokými dveřmi z dubu a železa stálo v dlouhé síni Zimohradu osm dlouhých stolů na kozách, čtyři na každé straně od středové uličky. Na lavicích se tísnili lidé, namačkaní k sobě ramenem k rameni. Když kolem nich Bran projížděl, vstávali a volali: „Stark! Zimohrad! Zimohrad!“

Byl dost starý, aby věděl, že ve skutečnosti neprovolávají slávu jemu – byla to sklizeň, ze které se radovali, byl to Robb a jeho vítězství, byl to jeho lord otec a jeho děd a všichni Starkové táhnoucí se zpět až do doby před osmi tisíci lety. Přesto se při jejich provolávání nadmul pýchou. Na celou tu dobu, kdy projížděl po délce síně, docela zapomněl, že je mrzákem. Avšak když přijel k pódiu, kde na něm spočívaly oči všech přítomných, Oša a Hodor mu rozepnuli přezky a popruhy, zvedli ho ze zad Tanečnice a přenesli ho do vysokého křesla jeho otce.

Ser Rodrik se posadil po Branově levici, se svou dcerou Beth vedle sebe. Rickon byl po jeho levici. Hříva zlatohnědých vlasů mu narostla tak dlouhá, že se dotýkaly jeho hermelínového pláště. Od té doby, co jeho matka odjela, odmítal komukoli dovolit ostříhat mu je. Poslední služebnou, která se o to pokoušela, za její snahu ještě kousl. „Chtěl jsem jet taky,“ řekl, když Hodor odváděl Tanečnici ze síně. „Jezdím líp než ty.“

„Nejezdíš, takže buď zticha,“ řekl svému bratrovi. Ser Rodrik požádal o klid. Bran zvučným hlasem promluvil. Uvítal je ve jménu svého bratra, Krále severu, a požádal je, aby poděkovali bohům starým i novým za Robbova vítězství a za hojnou sklizeň. „Ať je jich takových sto dalších,“ dokončil svůj přípitek a pozvedl stříbrnou číši svého otce.

„Sto dalších!“ Cínové korbele, hliněné poháry a ocelovými obručemi obroubené pijácké rohy třeskly o sebe. Branovo víno bylo oslazené medem a vonělo skořicí a hřebíčkem, ale bylo silnější, než na jaké byl zvyklý. Když polykal, cítil jeho horké hadí prsty klouzající mu dolů hrdlem. Než číši položil, hlava jako by se mu vznášela.

„Vedl sis dobře, Brane,“ pochválil ho ser Rodrik. „Lord Eddard by na tebe byl velmi hrdý.“ Mistr Luwin sedící o kus dál u stolu pokývl hlavou na souhlas a služebnictvo začalo roznášet pokrmy.

Bran tolik jídla nikdy neviděl; chod po chodu, bylo ho tolik, že nezmohl víc než sousto či dvě z každého pokrmu. Byly tam obrovité kýty z pratura pečené s pórkem, kulaťoučké zvěřinové paštičky s mrkví, slaninou a houbami, skopové kotlety potírané omáčkou z medu a hřebíčků, šťavnaté kachny, opepření kanci, husy, tácy plné holoubat a kapounů, dušenina z hovězího a krup, studená ovocná polévka. Lord Wyman s sebou z Bílého přístavu přivezl na dvacet sudů ryb naložených v soli a mořských řasách; bělomasé ryby a velké plže, kraby a slávky, ústřice, sledě, lososy, raky a mihule. Byl tam černý chléb, medové koláčky a ovesné cukroví; byly tam tuříny, hrášek, ředkvičky, tykve a velké červené cibule s lesklými bříšky; byla tam pečená jablka, ostružinové koláče a hrušky máčené ve víně. Na každém stole ležela mezi slánkami kola bílého sýra a kolem dokola byly roznášeny džbány horkého kořeněného vína a vychlazeného podzimního piva.

Hudebníci lorda Wymana hráli statečně a dobře, avšak tóny harfy, skřipek a dud brzy zanikly pod přílivem hovoru a smíchu, třeskotem pohárů a talířů a vrčením psů bojujících o zbytky ze stolu. Zpěvák zpíval známé písně. „Železná kopí“, „Hořící lodě“ a „Medvěd a sličná panna“, ale zdálo se, že jim naslouchá jenom Hodor, který stál vedle pištce a přeskakoval z jedné nohy na druhou.

Hluk se změnil v neutuchající hlasitý brum, v divokou míchaninu zvuků. Ser Rodrik si nad Bethyinou kučeravou hlavou povídal s mistrem Luwinem, zatímco Rickon šťastně pokřikoval na Waldery. Bran Freye u vysokého stolu nechtěl, ale mistr mu připomněl, že brzy to budou jeho příbuzní. Robb se měl oženit s jednou z jejich tet a Arya s jedním z jejich strýců. „Arya to nikdy neudělá,“ řekl Bran. „Arya ne.“ Ale mistr Luwin byl neoblomný, takže je nakonec usadili vedle Rickona.

Sluhové vždycky přinesli každý pokrm nejdříve Branovi, aby si z něj mohl vybrat ten nejlepší kousek, když bude chtít. Než přišly na řadu kachny, nebyl už schopen pozřít ani sousto. Potom už na každý chod jen souhlasně přikývl a mávl rukou, aby ho odnesli. Pokud pokrm voněl nebo vyhlížel obzvlášť lákavě, poslal ho některému z lordů u vysokého stolu, což bylo gesto přátelství a přízně, o kterém ho mistr Luwin poučil, že je jeho povinností. Pár lososů poslal ubohé lady Hornwood, kance hlučným Umberům a husu v brusinkách Cleyovi Cerwynovi, velkého kraba Josethovi, vrchnímu podkonímu, který nebyl ani lordem, ani hostem u jeho stolu, ale dohlížel na výcvik Tanečnice a umožnil Branovi opět jezdit na koni. Poslal sladkosti Hodorovi a taky staré chůvě, z žádného jiného důvodu než jen z toho, že je měl rád. Ser Rodrik mu připomněl, aby něco poslal taky jejich svěřencům, a tak Malému Walderovi poslal dušené ředkvičky a Velkému Walderovi tuříny na másle.

Na dolních lavicích se osazenstvo Zimohradu svobodně mísilo s obyčejným lidem ze zimního městečka, přáteli z blízkých pevností a doprovodem jejich urozených hostí. Některé z těch obličejů Bran nikdy předtím neviděl, jiné znal tak dobře jako svůj vlastní, a přesto mu toho večera všechny připadaly stejně cizí. Pozoroval je jakoby z dálky, jako by stále seděl na okenním sedátku své ložnice, díval se na nádvoří dole, všechno viděl, a přesto nebyl ničeho součástí. Oša procházela mezi stoly, nalévala pivo. Jeden z mužů Leobalda Tallharta jí zajel rukou pod sukně a ona mu za všeobecného smíchu rozbila džbán o hlavu. Když však Mikken přejel dlaní po živůtku jakési jiné ženy, zdálo se, že té to nevadí. Bran pozoroval Farlena, jak svoji rezavou fenu nutí žebrat o kosti, a usmál se při pohledu na starou chůvu oždibující svými vrásčitými prsty kůrku z horkého koláče. Lord Wyman na pódiu se pustil do tácu mihulí s takovou vervou, jako by to byla nepřátelská armáda. Byl tak tlustý, že ser Rodrik nařídil, aby pro něho vyrobili zvlášť širokou židli, na které by mohl sedět, ale smál se tak hlasitě a tak často, až si Bran řekl, že ten muž se mu líbí. Vedle něho seděla ubohá a nezdravě bledá lady Hornwoood, která se bez zájmu nimrala ve svém jídle, její obličej přitom vypadal spíš jako kamenná maska. Hothen a Mors na opačném konci stolu hráli pijáckou hru, bouchali svými rohy o sebe tak prudce jako rytíři jedoucí proti sobě v juxtě na turnaji.

Je tu příliš horko a příliš velký hluk a všichni budou co nevidět opilí. Brana pod jeho šedivou a bílou vlnou svědila pokožka a najednou si přál, aby byl kdekoli jinde, jen ne tady. V božím háji je teď příjemně chladno. Z horkých jezírek stoupá pára a rudé listy čarostromu ševelí ve větru. Vůně jsou tam bohatší než tady a zanedlouho vyjde měsíc a moji bratři zvednou hlavy a začnou na něj výt.

„Brane?“ vyrušil ho ser Rodrik. „Ty nejíš.“

Bdělý sen byl tak živý, že Bran na okamžik nevěděl, kde je. „Dám si něco až později,“ řekl. „Teď mám břicho plné k prasknutí.“

Bílý knír starého rytíře byl růžový od vína. „Vedeš si tu před očima lidí dobře, Brane: Myslím, že jednoho dne budeš obzvlášť dobrým pánem.“

Já chci být rytířem. Bran se znovu napil kořeněného medového vína z poháru svého otce, vděčný, že může něco svírat v ruce. Na boční straně poháru vyčnívala vlčí hlava s vyceněnými zuby, která vypadala jako živá. Cítil stříbrný čenich tisknoucí se k jeho dlani a vzpomínal přitom na příležitost, kdy z tohoto poháru naposledy pil jeho otec.

Bylo to večer při uvítací hostině, kdy král Robert přivedl svůj dvůr na Zimohrad. Tehdy ještě vládlo léto. Jeho rodiče seděli u vysokého stolu s Robertem, jeho královnou a jejími bratry vedle ní. Byl tam taky strýc Benjen, celý v černém, Bran a jeho bratři a sestry seděli vedle králových dětí, Joffreyho, Tommena a princezny Myrcelly, která po celou tu dobu hleděla očima plnýma obdivu na Robba. Když se nikdo nedíval, Arya dělala přes stůl obličeje; Sansa uchváceně naslouchala, jak králův harfeník zpívá písně o hrdinských činech rytířů, a Rickon se stále dokola ptal, proč tam s nimi nesedí Jon. „Protože je to bastard,“ musel mu nakonec pošeptat Bran.

A teď jsou všichni pryč. Bylo to, jako by nějaký krutý bůh sáhl velkou rukou dolů a všechny je smetl pryč, děvčata do zajetí. Jona na Zeď, Robba a matku do války, krále Roberta a otce do hrobu a možná taky strýce Benjena…

Dokonce i dole na lavicích seděli noví muži. Byl mrtvý Jory a Tlustý Tom, Porther, Alyn, Desmond, Hullen, který byl vrchním podkoním, jeho syn Harwin… Všichni, kteří odešli na jih s otcem, ba dokonce i septa Mordane a Vayon Poole. Ostatní odjeli do války s Robbem a podle všeho, co Bran věděl, brzy také možná budou všichni mrtví. Měl rád i Senohlávka, Zjizveného Tyma a Skittricka a ostatní nové muže, a přesto postrádal staré přátele.

Rozhlédl se nahoru a dolů podél lavic po všech těch šťastných i smutných obličejích a říkal si, kdo bude chybět příští rok a rok po něm. V tu chvíli by se nejraději dal do pláče, ale neudělal to. Byl Starkem ze Zimohradu, synem svého otce, dědicem svého bratra a téměř dospělým mužem.

Na konci síně se otevřely dveře a plameny pochodní v poryvu chladného větru na okamžik zaplápolaly jasněji. Pivní břich uvedl na slavnost dva nové hosty. „Lady Meera z rodu Reedů,“ zahlaholil otylý strážný nad hlomozem v síni. „Se svým bratrem Jojenem, ze Stráže u Šedé vody.“

Lidé zvedli zrak od svých pohárů a talířů a pohlédli na nově příchozí. Bran slyšel, jak Malý Walder mumlá Velkému Walderovi vedle sebe: „Žabožrouti.“ Ser Rodrik vstal. „Buďte vítáni, přátelé, a podělte se s námi o tuto sklizeň.“ Sluhové již pospíchali podél vyvýšeného stolu, přinášeli nové talíře a židle.

„Kdo je to?“ zeptal se Rickon.

„Bahňáci,“ odpověděl Malý Walder pohrdavě. „Jsou to zloději a zbabělci a mají zelené zuby od toho, jak jedí žáby.“ Mistr Luwin se sklonil vedle Branova křesla, aby mu do ucha pošeptal radu. „Tyhle musíš přivítat obzvlášť vřele. Nemyslel jsem, že je tady uvidím, ale… víš, kdo to je?“

Bran přikývl. „Lidé z mokřad. Z Šíje.“

„Howland Reed byl velkým přítelem tvého otce,“ řekl mu ser Rodrik. „Zdá se, že tihle dva jsou jeho.“

Nově příchozí procházeli po délce velké síně a Bran viděl, že jeden z nich je opravdu dívka, třebaže podle jejího oblečení by to nikdy nepoznal. Měla na sobě kalhoty z jehnětiny měkké dlouhým nošením a kabátec bez rukávů pošitý bronzovými šupinami. Třebaže byla takřka Robbova věku, byla štíhlá jako chlapec, s dlouhými hnědými vlasy staženými vzadu na hlavě a sotva patrným náznakem prsou. Z jednoho štíhlého boku jí visela tkaná síť, na druhém měla dlouhý bronzový nůž; pod paží nesla starou železnou přilbici skvrnitou rzí a k zádům měla připevněný žabí oštěp a kulatý kožený štít.

Její bratr byl o několik let mladší a neměl u sebe žádné zbraně. Celý jeho oděv byl zelený, dokonce i kůže jeho bot, a když přišel blíž, Bran uviděl, že jeho oči mají barvu mechu, třebaže zuby měl stejně bílé jako kdokoli jiný. Oba Reedové byli hbité postavy, štíhlí jako meče a sotva větší než Bran sám. Před vyvýšeným stolem poklekli na koleno.

„Můj lorde Starku,“ řekla dívka. „Uplynuly již stovky a tisíce let od té doby, co můj lid poprvé složil přísahu věrnosti Králi severu. Můj lord otec nás sem poslal, abychom ta slova vyřkli znovu, za všechen náš lid.“

Ona se dívá na mě, uvědomil si Bran. Musel jí nějak odpovědět. „Můj bratr Robb bojuje na jihu,“ řekl, „ale můžete svá slova odříkat mně, jestli chcete.“

„Zimohradu přísaháme věrnost Šedé vody,“ řekli společně. „Dáváme ti krb, srdce a sklizeň, můj pane. Naše meče, oštěpy a šípy jsou zde na tvůj příkaz. Buď milosrdný k našim slabým, pomáhej našim bezmocným a vykonávej spravedlnost pro všechny a my tě nikdy nezklameme.“

„Tak přísahám na zemi a vodu,“ řekl chlapec v zeleném.

„Tak přísahám na bronz a železo,“ řekla jeho sestra.

„Tak přísaháme na led a oheň,“ dokončili přísahu společně.

Bran tápal po slovech. Očekává se od něho, že jim nějak odpoví? Jejich přísaha nepatřila k těm, kterým by ho někdo učil. „Ať jsou vaše zimy krátké a vaše léta hojná,“ řekl. To obvykle byla dobrá fráze, vhodná k téměř univerzálnímu použití. „Povstaňte. Jsem Brandon Stark.“

Dívka Meera se zvedla a pomohla vstát svému bratrovi. Chlapec po celou dobu nespouštěl zrak z Brana. „Přinášíme ti dary ryb, žab a ptactva,“ řekl.

„Děkuji vám.“ Bran se divil, zda nebude muset jako projev zdvořilosti sníst žábu. „Pojezte se mnou a popijte zde na Zimohradu.“ Pokoušel se vzpomenout si, co ho kdy učili o lidech z mokřad, kteří prodlévali mezi slatinami Šíje a zřídkakdy opouštěli svoji mokrou domovinu. Byli to chudobní lidé, rybáři a lovci žab, kteří žili v domech z došků a propleteného rákosu na plovoucích ostrovech skrytých před zraky lidí v hlubinách bažin. Říkalo se o nich, že to jsou bojácní lidé, kteří se před nepřítelem raději schovají, než by se s ním utkali v otevřené bitvě. A přesto byl Howland Reed jedním z otcových nejstatečnějších druhů během války o Robertovu korunu, předtím než se Bran narodil.

Když si chlapec Jojen sedal, zvědavě se rozhlédl po síni kolem sebe. „Kde jsou zlovlci?“

„V božím háji,“ odpověděl Rickon. „Chundeláč se nechoval slušně.“

„Můj bratr by je rád viděl,“ řekla dívka.

V tu chvíli hlasitě promluvil Malý Walder. „Ať si raději dává pozor, aby oni neviděli jeho, nebo si z něho kus urvou.“

„Nekousnou ho, když jsem tady já.“ Bran byl potěšen, že chtějí vidět vlky. „Léto by vás nekousl v žádném případě a Chundeláče si Rickon ohlídá.“ Tihle lidé z bažin probouzeli jeho zvědavost. Jeho otec lordovi Šedé vody posílal během let dopisy, ale na Zimohrad žádný z jeho lidí nikdy nezavítal. Rád by si s nimi důkladněji pohovořil, ale velká síň byla tak hlučná, že bylo těžké slyšet kohokoli, kdo neseděl přímo vedle vás.

Ser Rodrik byl hned vedle Brana. „Oni opravdu jedí žáby?“ zeptal se starého rytíře.

„Ano,“ odpověděl ser Rodrik. „Žáby, ryby, ještěrkolvy a všechny druhy ptáků.“

Možná nemají ovce a krávy, pomyslel si Bran. Nařídil sluhům přinést jim skopové kotlety a řezy z pratura a naplnit jejich talíře dušeninou z hovězího a krup. Zdálo se, že jim to chutná. Dívka ho přistihla, jak se na ni dívá, a usmála se. Bran se začervenal a odvrátil od ní pohled.

Mnohem později, poté, co byly rozneseny sladkosti a spláchnuty galony letního vína, bylo jídlo sklizeno a stoly byly odsunuty ke stěnám, aby získali místo k tanci. Hudba zesílila, přidaly se k ní bubny a Hother Umber přinesl velký zatočený válečný roh se stříbrnými obručemi. Když zpěvák, který zpíval píseň „Noc, která skončila“, přišel k místu, kde Noční hlídka vyjela proti Jiným v Bitvě o úsvit, zatroubil na roh tak mocně, že se rozštěkali všichni psi.

Dva Gloverovi muži začali hrát divoký tanec na dudy a harfu. Mors Umber byl první na nohou. Popadl za ruku procházející služebnou, vyrazil jí z ruky džbán vína, který se rozbil na kusy o podlahu. Zavířil s ní mezi sítinou, kostmi a kousky chleba, které se válely na kameni, otočil jí a vyhodil ji do vzduchu. Dívka vyjekla smíchy a začervenala se, protože se jí zvedly sukně.

Brzy se k němu připojili ostatní, Hodor začal tančit sám se sebou, zatímco lord Wyman požádal o tanec malou Beth Cassel. Navzdory své obrovitosti se pohyboval s půvabem. Když se unavil, s dívkou místo něho začal tančit Cley Cerwyn. Ser Rodrik zamířil k lady Hornwood, ale ta se omluvila a vzdálila se. Bran se díval dost dlouho, aby to vypadalo zdvořile, načež zavolal Hodora. Byl celý rozpálený a unavený, zmámený vínem a rozesmutnělý pohledem na tanečníky. Byla to další činnost, kterou nikdy nebude moci dělat. „Chci odejít.“

„Hodor,“ odpověděl Hodor a klekl si před ním. Mistr Luwin a Senohlávek ho zvedli do koše. Lid Zimohradu tento výjev viděl již půlstovkykrát, ale nepochybně to působilo divně na návštěvníky, z nichž někteří byli spíš zvědaví než zdvořilí. Bran na sobě cítil jejich pohledy.

Hodor ho odnesl po točitých schodech do jeho věže a klekl si vedle jedné z železných tyčí, které Mikken zapustil do zdi. Bran se s jejich pomocí dostal na svoje lůžko, kde z něho Hodor stáhl boty a kalhoty. „Můžeš se vrátit na slavnost, ale nechoď obtěžovat Josetha a tu ženu,“ řekl Bran.

„Hodor,“ odpověděl Hodor a naklonil hlavu na stranu. Když sfoukl svíci vedle postele, temnota ho obklopila jako měkká, známá pokrývka. Skrze okenice zavřeného okna pronikal slabý zvuk hudby.

Najednou si vybavil něco, co mu kdysi pověděl jeho otec. Zeptal se lorda Eddarda, zda Královskou gardu skutečně tvoří ti nejlepší rytíři v Sedmi královstvích. „Už ne,“ odpověděl, „ale kdysi byli skvostem, zářným příkladem pro celý svět.“

„Byl mezi nimi nějaký, který byl nejlepší ze všech?“

„Nejlepším rytířem, jakého jsem kdy poznal, byl ser Arthur Dayne, který bojoval s mečem, jemuž říkali Úsvit, ukovaným ze srdce spadlé hvězdy. Říkali mu také Meč jitra a zabil by mě jím nebýt Howlanda Reeda.“ Tehdy otec zesmutněl a neřekl už nic. Bran si teď říkal, kéž by se ho tehdy byl zeptal, co tím myslel.

Usnul s hlavou plnou rytířů v zářivé zbroji, bojujících spolu meči, které svítily jako hvězdný oheň, ale když přišel sen, opět se ocitl v božím háji. Vůně z kuchyně a velké síně byly tak pronikavé, že měl téměř pocit, jako by z hostiny vůbec neodešel. Ležel natažený pod stromem, se svým bratrem vedle sebe. Byla to velmi živá noc, plná vytí lidské smečky zabrané do své hry. Ty zvuky ho činily nepokojným. Chtěl běhat, lovit, chtěl –

Když zaslechl řinčení kovu, vztyčil uši. Jeho bratr to slyšel taky. Rozběhli se spolu skrze podrost po zvuku. Když skákal přes nehybnou vodu u úpatí starého bílého dřeva, zachytil cizí pach, směsici kůže, hlíny a železa.

Než k nim přiběhli, vetřelci již zašli pár yardů do božího háje: žena s mladým mužem, ze kterých nevyzařoval sebemenší náznak strachu, dokonce i když před nimi odhalil běl svých zubů. Jeho bratr vydal nízké hrdelní zavrčení, ale cizinci se přesto nedali na útěk.

„Tamhle jsou,“ řekla žena. Meera, pošeptal mu jakýsi hlásek v něm, jakási částečka spícího chlapce polapeného ve vlčím snu. „Představoval sis, že budou tak velcí?“

„Budou ještě větší, až dospějí,“ řekl mladý muž, který je pozoroval velkýma, zelenýma, nebojácnýma očima. „Ten černý je plný strachu a hněvu, ale šedý je silný… Silnější, než ví… Cítíš ho, sestro?“

„Ne,“ odpověděla a položila ruku na jílec dlouhého hnědého nože, který nosila na boku. „Buď opatrný, Jojene.“

„On mi neublíží. Tohle není den, kdy mám zemřít.“ Muž beze strachu kráčel směrem k němu, ba dokonce natáhl ruku, aby se dotkl jeho čenichu, dotekem lehkým jako letní vánek. Avšak při doteku jeho prstů se dřevo rozpustilo a země pod jeho chodidly se proměnila v kouř a se smíchem odvanula, a pak už se otáčel a padal, padal, padal…

CATELYN

Když spala uprostřed zvlněné travnaté krajiny, Catelyn se zdál sen o tom, že Bran je opět celý, že Arya a Sansa se drží za ruce, že Rickon je stále miminkem u jejího prsu. Robb, bez koruny na hlavě, si hrál s dřevěným mečem, a když všichni odešli v bezpečí spát, nalezla ve svém loži Neda, který se na ni usmíval.

Bylo to sladké, sladké a tak brzy to skončilo. Přišlo kruté svítání, dýka světla. Probudila se rozbolavělá, samotná a unavená; unavená z jízdy, vyčerpaná bolestí, zmožená povinnostmi. Chci spát, pomyslela si. Chci, aby mě někdo utěšil. Už mě unavuje být silná. Chci být alespoň pro jednou pošetilá a vystrašená. Jen na malou chvíli, to je všechno… na den… na hodinu…

Venku před jejím stanem se probouzeli muži. Slyšela ržání koní. Šadda stěžujícího si na svoje ztuhlá záda, sera Wendela, který volal, aby mu přinesli luk. Catelyn si přála, aby odešli pryč. Byli to dobří muži, věrní, jenomže ona už z nich všech byla unavená. Netoužila po nikom jiném než po svých dětech. Jednoho dne, slíbila si, když ležela na loži, jednoho dne sama sobě dovolí nebýt pevná a silná.

Ale ne dnes. Dnes to být nemůže.

Když zašmátrala po svých šatech, měla pocit, že má prsty neohrabanější než obvykle. Říkala si, že by měla být vděčná za to, že může vůbec používat ruce. Ta dýka byla z valyrijské oceli a valyrijská ocel řeže hluboko a ostře. Stačilo jí pohlédnout na jizvy na svých prstech a vzpomněla si.

Šadd venku míchal v kotlíku oves na kaši, zatímco ser Wendel Manderly tam seděl a napínal svůj luk. „Moje paní,“ řekl, když se Catelyn vynořila ze stanu, „v trávě jsou ptáci. Líbilo by se ti mít dnes k snídani pečenou křepelku?“

„Ovesná kaše a chléb postačí… Myslím, že nám všem. Máme před sebou ještě mnoho lig, sere Wendele.“

„Jak si přeješ, moje paní.“ Na rytířově obličeji, který připomínal měsíc v úplňku, se rozhostil sklíčený výraz a špičky jeho obrovitých mrožích knírů sebou cukaly zklamáním. „Oves a chléb, co by mohlo být lepšího, že ano?“ Byl to jeden z nejotylejších mužů, jaké kdy Catelyn poznala, ale jakkoli miloval svoje jídlo, čest mu přece jen byla nadevše.

„Našel jsem nějaké kopřivy a uvařil jsem čaj,“ oznámil Šadd. „Dá si moje paní šálek?“

„Ano, s radostí.“

Svírala čaj ve svých zjizvených dlaních a foukala do něj, aby vychladl, Šadd byl jedním ze zimohradských zbrojnošů. Robb s ní poslal dvacet svých nejlepších mužů, aby ji bezpečně doprovodili k Renlymu. Také poslal na cestu pět lordů, jejichž jména a urozený původ dodají váhu a čest její misi. S tím, jak postupovali na jih, držíce se hodně stranou od měst a pevností, nejednou spatřili skupinu ozbrojených mužů a na východním obzoru zahlédli kouř, ale nikdo se neodvážil obtěžovat je. Byli příliš slabí, než aby představovali vážnou hrozbu, a bylo jich příliš mnoho, než aby byli snadnou kořistí. Jakmile se ocitli za Černovodým proudem, měli to nejhorší za sebou. Během uplynulých čtyř dnů neviděli žádné stopy války.

Catelyn tohle nikdy nechtěla. Řekla to i Robbovi, ještě v Řekotočí. „Když jsem naposledy viděla Renlyho, byl to chlapec ne starší než Bran. Neznám ho. Pošli tam někoho jiného. Moje místo je zde s mým otcem, po jakýkoli čas mu ještě zbývá.“

Její syn na ni zkormouceně pohlédl. „Nikdo jiný tu není. Sám tam jet nemohu. Tvůj otec je příliš nemocný. Černá ryba je mýma očima a ušima, neodvažuji se poslat ho pryč. Tvého bratra potřebuju, aby bránil Řekotočí, až se moje armáda vydá na pochod –“

„Na pochod?“ O pochodu jí nikdo neřekl ani slovo. „Nemohu sedět v Řekotočí a čekat na mír. Vypadá to, jako bych měl strach utkat se znovu v poli. Otec mi říkal, že když nejsou žádné bitvy, ve kterých by se dalo bojovat, muži začínají myslet na krb a sklizeň. Dokonce i moji seveřané jsou čím dál tím nepokojnější.“

Moji seveřané, pomyslela si. On už dokonce začíná i mluvit jako král. „Na nepokoj ještě nikdo nezemřel, ale ukvapenost, to je něco jiného. Zasadili jsme semena, nechme je vyrůst.“

Robb umíněně zavrtěl hlavou. „Jenom jsme hodili pár semen do větru, to je všechno. Kdyby nám tvoje sestra Lysa chtěla přijít na pomoc, už bychom to věděli. Kolik ptáků jsme poslali na Orlí hnízdo, čtyři? Já taky toužím po míru, ale proč by mi Lannisterové měli cokoli dávat, když jediné, co dělám, je to, že sedím tady, zatímco moje armáda se kolem mne rozpouští tak rychle jako letní sníh?“

„Takže než bys vypadal jako zbabělec, budeš tančit podle toho, jak lord Tywin píská?“ odsekla mu. „On chce, abys vytáhl na Harrenov, zeptej se svého strýce Bryndena, jestli –“

„Já jsem o Harrenovu neřekl ani slovo,“ namítl Robb. „Vydáš se za mne k Renlymu, nebo tam mám poslat Velkého Jona?“

Ta vzpomínka jí vyvolala úsměv na tváři. Taková průhledná lest, a přesto na patnáctiletého chlapce tak vychytralá. Robb věděl, jak nevhodným člověkem by muž jako Velký Jon byl při vyjednávání s Renlym Baratheonem, a byl si jistý, že ona to ví taky. Co jiného jí zbývalo než podřídit se jeho vůli a modlit se, aby její otec byl živ i po jejím návratu? Věděla, že kdyby lord Hoster byl zdráv, vydal by se na cestu sám. Odchod byl přesto tak těžký. Dokonce ji ani nepoznal, když se s ním přišla rozloučit. „Miniso,“ volal na ni, „kde jsou děti? Moje malá Cat, moje drahá Lysa…“ Catelyn ho políbila na čelo a ujistila ho, že děti jsou v pořádku. „Počkej na mne, můj pane,“ řekla mu, když zavřel oči. „Já jsem na tebe čekávala tolikrát. Teď musíš ty počkat na mne.“

Osud mne žene na jih a znovu na jih, pomyslela si, když usrkávala svíravě hořký čaj, přestože bych měla jet na sever, domů. Té poslední noci v Řekotočí napsala Branovi a Rickonovi. Nezapomněla jsem na vás, moji drazí, věřte mi. Jenomže váš bratr mne potřebuje víc. „Dnes bychom měli přijet k hornímu toku Klikatice, moje paní,“ oznámil jí ser Wendel, zatímco Šadd míchal ovesnou kaši. „Pokud jsou ty řeči pravdivé, lord Renly by neměl být daleko.“

A co mu řeknu, až ho najdu? Že můj syn ho nepovažuje za pravého krále? Netěšila se na to setkání. Potřebovali spojence, ne dalšího nepřítele, jenomže Robb nikdy neohne koleno, aby složil slib věrnosti muži, o kterém se domníval, že na trůn nemá nárok.

Její miska byla prázdná, třebaže si stěží pamatovala, že kaši ochutnala. Odložila ji stranou. „Je načase, abychom se vydali na cestu.“ Čím dříve si promluví s Renlym, tím dříve se bude moci vrátit domů. Jako první nasedla na koně a udávala tempo celé koloně. Hal Mollen jel vedle ní, třímal v ruce zástavu rodu Starků, šedého zlovlka na ledově bílém poli.

Stále ještě byli půl dne jízdy od Renlyho tábora, když narazili na Renlyho muže. Robin Flint vyjel kupředu na průzkum a přicválal zpátky se zprávou o zvědovi, který ho sledoval ze střechy vzdáleného větrného mlýna. Než ke mlýnu přijela Catelynina skupina, muž byl dávno pryč. Pospíchali dál, ale neujeli ještě ani míli, když se na ně vyřítili Renlyho průzkumníci, dvacet mužů ve zbroji a na koních, vedeni rytířem s prošedivělým vousem a sojkou na bojové suknici.

Když uviděl její zástavy, rozjel se k ní samotný. „Moje paní,“ zvolal, „jsem ser Colen Zelenojezerský, nechť se ti zlíbí. Projíždíš nebezpečnou krajinou.“

„Přijeli jsme v naléhavé záležitosti,“ odpověděla mu. „Jsem zde jako vyslankyně svého syna, Robba Starka, Krále severu, abych vyjednávala s Renlym Baratheonem, Králem jihu.“

„Král Renly je korunovaným a pomazaným pánem všech Sedmi království, moje paní,“ odpověděl ser Colen, třebaže zdvořilým tónem. „Jeho Výsost se svou armádou táboří blízko Drsného mostu, kde růžová cesta protíná Klikatici. Bude mi velkou ctí doprovodit tě k němu.“ Rytíř zvedl ruku v železné rukavici a jeho muži vytvořili dvojitý zástup, který se rozestoupil po obou stranách Catelyn a její stráže. Doprovod, nebo zajetí? divila se v duchu. Neměla však jinou možnost než důvěřovat cti sera Colena a lorda Renlyho.

Byli ještě na hodinu jízdy od řeky, když uviděli kouř stoupající z táborových ohňů. Pak se k nim přes farmy, pole a zvlněnou planinu donesl zvuk, nezřetelný jako hukot vzdáleného moře, ale narůstající s tím, jak přijížděli blíž. Než zahlédli blátivé vody Klikatice lesknoucí se na slunci, rozlišili hlasy mužů, třeskot oceli a ržání koní. Ovšem žádný zvuk ani kouř je nepřipravil na armádu samotnou.

Tisíce varných ohňů plnily vzduch bledým kouřovým oparem. Samotné linie jízdy se táhly na celé ligy daleko. Jistě musel být vykácen celý les, aby stačil na vysoké žerdě, na kterých se třepetaly praporce. Travnaté okraje růžové cesty lemovaly velké obléhací stroje, praky, vrhače kamenů a beranidla na kolech vyšších než muž sedící na koni. Ve slunečních paprscích se rudě leskly ocelové hroty kopí, jako by již byly zbrocené krví, zatímco z trávy jako obrovité hedvábné houby vyrůstaly altány rytířů a urozených pánů. Viděla muže s oštěpy a muže s meči, muže v ocelových čepičkách a kroužkové zbroji, následovnice tábora pyšně vystavující na odiv svoje půvaby, lukostřelce opeřující šípy, kočí řídící povozy, pasáky ženoucí před sebou prasata, pážata doručující vzkazy, panoše brousící meče, rytíře jezdící na koních, pacholky cvičící neposlušné válečné oře. „Ta jejich cháska nahání strach,“ poznamenal ser Wendel Manderly, když projížděli přes prastarý kamenný oblouk, podle kterého byl Drsný most pojmenován.

„To tedy ano,“ souhlasila Catelyn.

Vypadalo to, že na Renlyho výzvu se dostavilo téměř všechno rytířstvo jihu. Zlaté růže Vysoké zahrady byly vidět všude: vyšité na pravé straně hrudi zbrojnošů a služebníků, třepetající se ve větru na zelených hedvábných praporcích, které zdobily kopí a oštěpy, namalované na štítech vyvěšených před altány synů, bratrů, bratranců a strýců z rodu Tyrellů. Catelyn spatřila také lišku a květy rodu Florentů, červené a zelené jablko Fossowayů, kráčejícího lovce lorda Tarlyho, dubové listy Oakheartů, jestřáby Craneů, mrak černooranžových motýlků Mullendorů.

Za Klikaticí vztyčili svoje korouhve bouřliví lordi – Renlyho vlastní vazalové, kteří odpřísáhli věrnost rodu Baratheonů a Bouřlivému konci –, Catelyn poznala slavíky Brycea Carona, pera Penroseů a mořskou želvu lorda Estermonta, zelenou na zeleném poli. Jenomže na každý štít, který znala, jich připadal celý tucet, jež pro ni byly cizí, přinesené menšími lordy, kteří byli poslušní věrností vazalům, potulnými rytíři a svobodnými jezdci, co se v hojných počtech přihnali, aby Renlyho Baratheona učinili králem nejenom jménem, ale také fakticky.

Renlyho vlastní praporec se třepetal ve vzduchu vysoko nad všemi ostatními. Z vrcholu jeho nejvyšší obléhací věže, obrovité dubové věci na kolech, pokryté surovými kůžemi, plápolala ta největší válečná zástava, jakou kdy Catelyn viděla – kus látky tak velké, že by pokryla většinu hradní síně, lesknoucí se zlaté pole s černým korunovaným jelenem rodu Baratheonů, hrdým a vysokým, vzepjatým na zadních.

„Moje paní, slyšíš ten hluk?“ zeptal se Hallis Mollen, který k ní přiklusal blíž. „Co je to?“

Naslouchala. „Výkřiky, koňské ržání, třeskot oceli a… povzbuzování,“ odpověděla. Vyjížděli po mírném svahu směrem k linii jasně zbarvených altánů na jeho vrcholu. Když projížděli mezi nimi, tlačenice byla stále hustší a zvuky hlasitější. A pak to uviděla.

Dole, pod kamenným a dřevěným opevněním malého hradu probíhala pranice.

Pole bylo vyklizeno, ploty, galerie a turnajové bariéry strhány. Shromáždily se tam stovky, možná tisícovky diváků. Podle vzhledu půdy, rozervané, blátivé a poseté kousky promačkané zbroje a zlámaných dřevců, bylo zřejmé, že spolu takto zápolí celý den nebo i déle, ale nyní se pranice již chýlila k závěru. Na koních zůstala necelá desítka rytířů, vyrážejících a sekajících proti sobě za hlasitého povzbuzování diváků a poražených protivníků. Viděla dva koně v těžké zbroji, jak se spolu čelné srazili a padli k zemi ve změti oceli a koňského masa. „Turnaj,“ prohlásil Hal Mollen, který měl ve zvyku vždycky hlasitě oznámit to, co bylo zřejmé.

„Och, to bylo dobré,“ poznamenal ser Wendel Manderly na adresu rytíře v duhově pruhovaném plášti, který se otočil, mávl rukou dozadu, sekerou na dlouhém topůrku roztříštil na kousky štít muže, jenž ho pronásledoval, a srazil ho ve třmenech dozadu.

Tlačenice vpředu jim další postup značně stěžovala. „Lady Stark,“ řekl ser Colen, „kdyby tvoji muži byli tak laskaví a počkali zde, odvedl bych tě ke králi.“

„Jak si přeješ.“ Vydala svým mužům příkaz, třebaže musela o hodně zvednout hlas, aby byl slyšet nad turnajovou vřavou. Ser Colen se svým koněm pomalu projížděl mezi davy s Catelyn jedoucí těsně za ním. Z hrdel davu se zvedl výkřik, když na zem padal rudovousý muž bez přilbice, s ptákem nohem na štítu, kterého srazil z koně mohutný rytíř v modré zbroji. Jeho ocel měla temně kobaltovou barvu, a dokonce i svou otupenou koulí na řetězu otáčel strach nahánějícím způsobem. Jeho oř byl oděn v čabrace, na níž se střídaly slunce a měsíce rodu Tarthů.

„Rudý Ronnet je dole, bohové buďte proklati,“ nadával jakýsi muž.

„Loras s tou modrou –“ odpověděl jeho společník, než zbytek jeho slov zanikl v burácení davu.

Spadl další rytíř a byl polapen pod svým zraněným koněm. Jak muž, tak zvíře hlasitě naříkali bolestí. Na pole vběhli panoši, aby jim pomohli.

Tohle je šílenství, pomyslela si Catelyn. Královští nepřátelé na obou stranách, polovina říše je v plamenech a Renly si tu sedí a hraje si na válku jako chlapec s dřevěným mečem.

Páni a dámy na tribuně byli pranicí uchváceni stejně jako obyčejný lid stojící na zemi. Catelyn si je dobře prohlédla. Její otec často jednal s těmito jižanskými lordy a nemálo jich bylo hosty v Řekotočí. Poznala lorda Mathise Rowana, statného a vyhlížejícího zdravěji než kdy jindy, se zlatým stromem jeho rodu prostírajícím větve přes jeho bílý kabátec. Pod ním seděla lady Oakheart, jemná a půvabná, a po její levici lord Randyll Tarly z Parožnatého vrchu se svým velkým mečem Srdcomorem, zezadu opřeným o křeslo. Ostatní znala jenom podle jejich erbů a některé vůbec ne.

V jejich středu, sledující pranici a smějící se po boku své mladé královny, seděl duch se zlatou korunou.

Není divu, že lordi se kolem něho houfují s takovým zápalem, pomyslela si, vypadá jako znovuzrozený Robert. Renly byl stejně pohledný, jako zamlada býval Robert; s dlouhými končetinami a široký v ramenou, se stejnými uhlově černými vlasy, lesklými a rovnými, stejnýma tmavě modrýma očima a tímtéž nenuceným úsměvem. Tenký zlatý kroužek kolem čela mu slušel. Byl z jemného zlata a měl podobu řady precizně vytvarovaných růží, v přední části se zvedala hlava jelena z temně zeleného jadeitu.

Korunovaný jelen zdobil také královu zelenou sametovou tuniku, na jejíž hrudi byl vyšít zlatou nití; znak Baratheonů v barvách Vysoké zahrady. Dívka, která seděla na vysokém křesle po jeho boku, také byla z Vysoké zahrady: jeho mladá královna Margaery, dcera lorda Maceho Tyrella. Catelyn věděla, že jejich sňatek je maltou, která pojí dohromady rozsáhlou jižanskou alianci. Renlymu bylo dvacet jedna let a dívka nebyla starší než Robb, velmi půvabná, s něžnýma očima laně a hřívou vlnitých hnědých vlasů, které jí v prstýncích spadaly kolem ramen. Měla plachý, sladký úsměv.

Na poli před nimi byl sražen ze sedla další rytíř v duhově pruhovaném plášti Renlyho gardy a král pochvalně vykřikl s ostatními. „Loras!“ slyšela ho zvolat. „Loras! Vysoká zahrada!“ Královna vzrušením zatleskala.

Catelyn se otočila, aby se podívala, jak to dopadne. Na poli již zůstali jenom čtyři muži a nebylo pochyb o tom, komu jsou král i obyčejný lid příznivě nakloněni. Osobně se se serem Lorasem Tyrellem nikdy nesetkala, ale dokonce i na vzdáleném severu slyšela příběhy o statečnosti mladého Rytíře květin. Ser Loras ve stříbrné zbroji seděl na vysokém bílém hřebci a bojoval sekerou na dlouhém topůrku. Dolů ze středu jeho přilbice sbíhal hřeben zlatých růží.

Dva další bojovníci spojili své síly dohromady a popohnali svoje oře proti rytíři v kobaltově modré zbroji. Když se k němu blížili každý z jedné strany, modrý rytíř prudce zastavil svého koně. Jednoho muže naplno uhodil do obličeje svým potlučeným štítem, zatímco jeho černý oř švihl ocelí okovaným kopytem po druhém. Během okamžiku se jeden z rytířů válel na zemi a druhý balancoval v sedle. Modrý rytíř nechal svůj rozbitý štít dopadnout na zem, aby měl volnou levou ruku, a to již u něho byl Rytíř květin. Váha jeho oceli vůbec neubírala na půvabu a rychlosti, s jakými se ser Loras pohyboval. Kolem zad mu vířil duhově zbarvený plášť.

Bílý a černý kůň kroužili kolem sebe jako milenci při tanci na oslavu sklizně, ovšem na rozdíl od milenců po sobe místo polibků vrhali ocel. Vzduchem se mihla dlouhá sekera a za ní biják. Obě zbraně byly otupené, a přesto se spolu srazily s ohlušujícím třeskotem. Modrý rytíř, který přišel o svůj štít, na tom byl mnohem hůř. Ser Loras ho za hlasitého povzbuzování davu zasypával deštěm úderů do hlavy a ramenou. Ten druhý mu odpovídal svým bijákem, ale kdykoli ostnatá koule zavířila ve vzduchu, ser Loras ji odrazil svým pomačkaným zeleným štítem, na němž se leskly tři zlaté růže. Mávl rukou dozadu, zasáhl svou sekerou dlaň modrého rytíře a vyrazil mu ostnatou kouli z ruky. Dav zařičel jako jelen v říji. Rytíř květin zvedl sekeru k závěrečnému výpadu.

Modrý rytíř popohnal svého koně. Oři se střetli dohromady, otupená hlavice sekery narazila do zjizveného modrého hrudního plátu, ale modrému rytíři se nějak podařilo sevřít její topůrko mezi svoje v oceli oděné prsty. Vykroutil ji seru Lorasovi z ruky a najednou byli jejich koně těsně u sebe a oba padali. Na zem dopadli s drtivou silou. Loras Tyrell, který byl vespod, utržil hlavní nápor nárazu. Modrý rytíř tasil dlouhou dýku a otevřel hledí Lorasovy přilbice. Burácení davu bylo příliš hlasité, než aby Catelyn slyšela, co ser Loras řekl, ale viděla ta slova na jeho rtech, na zakrvácených rtech. Vzdávám se.

Modrý rytíř vrávoravě vstal a zvedl svou dýku ve směru Renlyho Baratheona, v pozdravu vítěze svému králi. Na pole vběhli panoši, aby poraženému rytíři pomohli na nohy. Když mu sundali přilbici, Catelyn byla ohromena, jak je mladý. Nemohl být o víc než dva roky starší než Robb. Ten chlapec byl zřejmě stejně pohledný jako jeho sestra, avšak bylo obtížné být si tím jistá při pohledu na jeho rozbitý ret, zakalené oči a krev stékající mu z hlavy přes zacuchané vlasy.

„Přistup ke mně,“ zvolal král Renly na vítěze.

Kulhal směrem k tribuně. Zblízka jeho zářivá modrá zbroj vypadala méně nádherně; všude byly vidět jizvy a promáčklá místa od palcátů a válečných kladiv, delší prohlubeniny zanechané meči, kousky odštípaného emailu na kyrysu a přilbici. Plášť mu visel z ramen v cárech. Podle způsobu, jakým šel, bylo zřejmé, že není víc než pohmožděn. Pár hlasů ho zdravilo výkřiky: „Tarth!“ a podivnými: „Kráska! Kráska!“, ale většina diváků mlčela. Modrý rytíř poklekl před králem. „Výsosti,“ řekl, hlasem utlumeným pomačkanou přilbicí. „Jsi vším, čím tvůj lord otec tvrdil, že jsi.“ Renlyho hlas se nesl přes kolbiště. „Jednou či dvakrát jsem viděl, jak byl ser Loras vyhozen ze sedla, ovšem nikdy takovým způsobem.“

„To nebylo řádné shození z koně,“ stěžoval si opilý lučištník opodál, s růží Tyrellů vyšitou na kabátci. „Podlý trik, takhle toho chlapce stáhnout dolů.“

Dav se začal rozcházet. „Sere Colene,“ řekla Catelyn svému průvodci, „kdo je ten muž a proč ho tak nemají rádi?“

Ser Colen se zamračil. „Protože to není muž, moje paní. Je to Brienne z Tarthu, dcera lorda Selwyna Večerní hvězdy.“

„Dcera?“ Catelyn byla zděšena.

„Říkají jí Brienne Kráska, třebaže by jí to nikdy neřekli do obličeje a už vůbec by to neřekli, kdyby svá slova měli hájit vlastními těly.“

Slyšela, jak král Renly prohlašuje lady Brienne z Tarthu vítězkou velké pranice u Drsného mostu, v němž se spolu utkalo jedno sto šestnáct rytířů. „Jako šampión mne můžeš požádat o jakoukoli laskavost, po které toužíš. Pokud to bude v mé moci, máš to mít.“

„Tvoje Výsosti,“ odpověděla Brienne, „žádám tě o čest zařadit mne mezi rytíře tvé Duhové gardy. Byla bych jednou z tvých sedmi a svěřila bych svůj život tvému, šla bych tam, kam půjdeš ty, jezdila bych po tvém boku a ochraňovala tě před zraněním a ublížením.“

„Přijímám,“ řekl. „Vstaň a sundej si přilbici.“

Udělala, jak jí nařídil. Když si velkou přilbici sňala z hlavy, Catelyn pochopila slova sera Colena.

Říkali jí Kráska… ale byla to urážka. Vlasy pod jejím hledím byly veverčím hnízdem špinavé slámy a její obličej… Brienne měla velké a velmi modré oči, oči mladé dívky, důvěřivé a bezelstné, ale zbytek… Její obličej měl široké a hrubé rysy, zuby měla velké a křivé, ústa příliš široká, rty tak odulé, že vypadaly jako napuchlé. Tváře a čelo jí tečkovalo na tisíc pih a nos měla víc než jednou zlomený. Catelynino srdce naplnila lítost. Žije na této zemi nějaký tvor nešťastný tak jako ošklivá žena?

A přesto, když jí Renly sundal z ramen otrhaný plášť a připevnil na jeho místo duhově pruhovaný, Brienne z Tarthu vůbec nevypadala nešťastně. Celý její obličej projasňoval úsměv, zatímco dívka silným, hrdým hlasem říkala: „Odevzdávám svůj život tvému, Tvoje Výsosti. Od dnešního dne jsem tvým štítem. Tak přísahám na bohy staré a nové.“ Když Catelyn viděla, jak se dívá na krále – shlížela na něho dolů, protože byla o dobrou dlaň vyšší, třebaže Renly byl téměř stejně vysoký, jako býval jeho bratr – bodlo ji u srdce.

„Tvoje Výsosti!“ Ser Colen se zhoupl ze svého koně a přistoupil k tribuně. „Prosím tě o prominutí.“ Poklekl na koleno. „Mám tu čest přivést před tebe lady Catelyn Stark, která přijela jako vyslanec svého syna Robba, lorda Zimohradu.“

„Lorda Zimohradu a Krále severu, sere,“ opravila ho Catelyn. Sesedla a přešla k seru Colenovi.

Král Renly se tvářil překvapeně. „Lady Catelyn? Jsme tvou návštěvou nanejvýš potěšeni.“ Otočil se ke své mladé královně. „Margaery, moje drahá, toto je lady Catelyn Stark ze Zimohradu.“

„Jsi zde srdečně vítána, lady Stark,“ řekla dívka, samá zdvořilost. „Je mi líto, že jsi utrpěla takovou ztrátu.“

„Jsi laskavá,“ odpověděla Catelyn.

„Moje paní, přísahám ti, že se postarám o to, aby Lannisterové za vraždu tvého manžela zaplatili,“ prohlásil král. „Až se zmocním Králova přístaviště, pošlu ti hlavu královny Cersei.“

Přivede mně to Neda zpátky? pomyslela si. „Bude mi stačit, když budu vědět, že bylo učiněno spravedlnosti zadost, můj pane.“

„Tvoje Výsosti,“ opravila ji ostře Modrá Brienne. „A měla bys pokleknout, když hovoříš s králem.“

„Vzdálenost mezi lordem a výsostí je malá, moje paní,“ řekla Catelyn. „Lord Renly nosí korunu, stejně jako můj syn. Když si to přeješ, můžeme zde stát v blátě a hádat se o to, jaké cti a tituly každému po právu náležejí, jenomže my máme k prodebatovaní mnohem naléhavější záležitosti.“

Někteří z Renlyho lordů se po jejím proslovu naježili, ale král se jen zasmál. „Dobře řečeno, moje paní. Na výsosti bude dost času, až tyhle války skončí. Pověz mi, má tvůj syn v úmyslu vytáhnout proti Harrenovu?“

Dokud si nebyla jistá, zda tento král je přítelem, nebo protivníkem, Catelyn neměla v úmyslu prozradit mu nic z Robbových plánů. „Já se zasedání Robbova válečného sněmu neúčastním, můj pane.“

„Pokud mně nechá alespoň pár Lannisterů, nebudu si stěžovat. Co udělal s Králokatem?“

„Jaime Lannister je vězněn v Řekotočí.“

„On je ještě naživu?“ podivil se lord Mathis Rowan.

Renly pobaveně řekl: „Zdá se, že zlovlk je laskavější než lev.“

„Laskavější než Lannisterové,“ zamumlala lady Oakheart s trpkým úsměvem, „znamená sušší než moře.“

„Já tomu říkám zbabělost.“ Lord Randyll Tarly měl krátký, rozježený šedivý vous a pověst neurvalého řečníka. „Nechci k tobě být neuctivý, lady Stark, ale více by se příslušelo, kdyby lord Robb přijel složit slib věrnosti králi sám, než aby se schovával za matčiny sukně.“

„Král Robb válčí, můj pane,“ odpověděla Catelyn s mrazivou zdvořilostí, „nehraje si na turnajích.“

Renly se zamračil. „Mírni se, lorde Randylle, obávám se, že jsi to přehnal.“ Zavolal k sobě majordoma v livreji Bouřlivého konce. „Najdi místo pro společníky lady Stark a postarej se o to, aby se jim dostalo veškerého pohodlí. Lady Catelyn se ubytuje v mém vlastním altánu. Protože lord Caswell byl tak laskav a propůjčil mi k použití svůj hrad, nepotřebuji jej. Moje paní, až si odpočineš, byl bych poctěn, kdybys se mnou pojedla a popila na hostině, kterou pro nás dnešního večera pořádá lord Caswell, Hostinu na rozloučenou. Obávám se, že jeho lordstvo už se nemůže dočkat, až uvidí paty mojí hladové armády.“

„To není pravda, Tvoje Výsosti,“ protestoval hubený a neduživě vyhlížející mladý muž, který zřejmě byl Caswellem. „Co je mé, je i tvé.“

„Kdykoli tohle někdo pověděl mému bratrovi Robertovi, vzal ho za slovo,“ řekl Renly. „Máš dcery?“

„Ano, Tvoje Výsosti. Dvě.“

„Pak děkuj bohům, že nejsem Robert. Moje sladká královna je jedinou ženou, po které toužím.“ Renly natáhl ruku, aby Margaery pomohl vstát. „Promluvíme si spolu, až si odpočineš, lady Catelyn.“

Renly odváděl svoji nevěstu směrem k hradu, zatímco jeho majordomus Catelyn nasměroval ke královu zelenému hedvábnému altánu. „Kdybys cokoli potřebovala, stačí říct, moje paní.“

Catelyn si stěží dokázala představit, že by mohla potřebovat něco, co by už neměla. Altán byl větší než šenk mnohého hostince a vybavený veškerým pohodlím: péřovými matracemi a spacími kožešinami, dřevěnou a měděnou kádí dost velkou pro dva lidi, železnými koši na ochranu proti večernímu chladu, proplétanými koženými židlemi, psacím stolem s brky a kalamářem, mísami broskví, švestek a hrušek, džbánem vína se sadou odpovídajících stříbrných pohárů, truhlicemi z cedrového dřeva plnými Renlyho oblečení, knihami, mapami, deskovými hrami, harfou, velkým lukem a toulcem šípů, párem rudoocasých loveckých sokolů, přenosnou zbrojnicí plnou nádherných zbraní. Ten Renly na sobě nešetří, pomyslela si, když se rozhlížela kolem. Není divu, že postupuje tak pomalu. Vedle vchodu, jakoby na stráži, viselo královo brnění; plátová zbroj v barvě lesní zeleni, s příslušenstvím vykládaným zlatem a přilbicí korunovanou velkým pozlaceným parožím. Ocel byla vycíděna do tak vysokého lesku, že viděla svůj odraz v hrudním plátu, hledící na ni jakoby ze dna hlubokého zeleného jezírka. Obličej utonulé ženy, pomyslela si Catelyn. Může se člověk utopit v zármutku? Prudce se od zbroje odvrátila, rozčilená svou vlastní slabostí. Na přepych sebelítosti neměla čas. Musí si smýt prach z vlasů a převléknout se do šatů vhodnějších na královu hostinu.

Ser Wendel Manderly, Lucas Blackwood, ser Perwyn Frey a ostatní z jejích urozených společníků ji do hradu doprovodili. Velká síň pevnosti lorda Caswella byla velká jen ze zdvořilosti, ale na přeplněných lavicích se přesto našlo místo i pro Catelyniny muže, mezi Renlyho vlastními rytíři. Ona sama byla usazena u vysokého stolu mezi rudolícím lordem Mathisem Rowanem a žoviálním serem Jonem Fossowayem ze zeleného jablka Fossowayů. Ser Jon s ní žertoval, zatímco lord Mathis se zdvořile vyptával na zdraví jejího otce, bratra a dětí.

Brienne z Tarthu byla usazena na vzdáleném konci vysokého stolu. Neoblékla se jako urozená dáma, ale vzala si místo toho rytířské oblečení, sametový kabátec s růžovými a azurovými čtverci, kalhoty, boty a opasek z jemné kůže. Z ramen jí splýval její nový duhový plášť. Žádný oděv však nedokázal zamaskovat její nevzhlednost; velké pihovaté ruce, široký plochý obličej, vyčnívající zuby. Neoděné ve zbroji, její tělo vypadalo těžkopádně, s širokými boky, silnými kyčlemi a svalnatými rameny, ale bez ňader, o kterých by se dalo mluvit. Z každého jejího pohybu bylo patrné, že Brienne si je toho vědomá a že tím trpí. Mluvila, jenom když se jí na něco zeptali, a zřídkakdy zvedla hlavu od svého talíře.

Jídla bylo hodně. Válka se proslulé hojnosti Vysoké zahrady zřejmě nijak nedotkla. Zatímco trubadúři zpívali a akrobati dělali ve vzduchu salta, začali s hruškami máčenými ve víně a pokračovali drobnými šťavnatými rybkami obalenými v soli a dokřupava opečenými a kapouny nadívanými cibulí a houbami. Byly tam velké bochníky hnědého chleba, hory tuřínu, kukuřice a hrášku, obrovité šunky, pečené husy a mísy přetékající zvěřinou dušenou s pivem a kroupami. Ze sladkostí služebníci lorda Caswella roznášeli tácy plné zákusků z jeho hradní kuchyně, krémové labutě a marcipánové jednorožce, citrónové dortíčky ve tvaru růží, kořeněné medové sušenky a ostružinové koláčky, jablkové chřupinky a kola máslového sýra.

Catelyn se z bohatých pokrmů málem udělalo nevolno, ale nikdy by nedala najevo slabost, když tolik záleželo právě na její síle. Renly seděl u stolu se svou mladou nevěstou po levici a jejím bratrem po pravici. Kromě bílého lněného obvazu kolem čela se nezdálo, že by na tom ser Loras po neúspěchu v pranici byl nějak zle. Skutečně byl tak pohledný, jak Catelyn předpokládala. Když je neměl skelnaté, jeho oči byly živé a inteligentní a jeho vlasy byly uměleckým vodopádem hnědých kadeří, kterých měl na hlavě tolik, že by mu je leckterá panna záviděla. Svůj otrhaný turnajový plášť zaměnil za nový; stejné zářivě pruhované hedvábí Renlyho Duhové gardy, sepjaté na rameni zlatou růží Vysoké zahrady.

Král Renly čas od času nabídl Margaery nějaké obzvlášť lahodné sousto z hrotu své dýky, nebo se k ní naklonil, aby ji zlehka políbil na tvář, ale byl to ser Loras, se kterým se dělil o většinu svých žertů a důvěrností. Bylo zjevné, že král si užívá jídla i pití, ale nebyl to ani nenasyta, ani pijan. Smál se často a dobře a mluvil přátelsky jak k urozenému panstvu, tak k obsluhujícím děvečkám. Mnozí z jeho hostů byli méně umírnění. Na její vkus někteří až příliš mnoho pili a příliš hlasitě se vychloubali. Synové lorda Willuma, Josua a Elyas, se hlasitě přeli o to, který z nich se jako první dostane přes hradby Králova přístaviště. Lord Varner houpal na klíně jednu z obsluhujících dívek, mazlil se s jejím krkem, zatímco rukou se jal prozkoumávat její živůtek. Guyard Zelený, který se považoval za velkého zpěváka, přejížděl prsty po strunách harfy a zpíval jim píseň o tom, jak lvovi zauzluje ocas, jejíž části se kupodivu rýmovaly. Ser Mark Mullendore s sebou přivedl černobílou opičku, kterou krmil lahůdkami ze svého vlastního talíře, zatímco ser Tanton z rudého jablka Fossowayů vylezl na stůl a zaklínal se, že Sandora Clegana zabije v souboji muže proti muži. Ta přísaha by mohla vyznít docela vážně, kdyby přitom ovšem ser Tanton nestál jednou nohou v plném omáčníku.

Vrcholem pošetilosti byl otylý šašek, který do síně vběhl se zlatě natřeným kbelíkem s namalovanou lví hlavou, honil kolem stolů trpaslíka a mlátil ho po hlavě mečem. Nakonec se ho král Renly zeptal, proč bije svého bratra. „Nu, tvoje Výsosti, jsem přece Králokat,“ odpověděl šašek.

„Je to Králokat, bláznův blázen,“ řekl Renly a síň zahlaholila smíchy.

Lord Rowan, který seděl vedle ní, se k všeobecnému veselí nepřipojil. „Jsou všichni tak mladí,“ řekl.

Byla to pravda, Rytíř květin určitě neoslavil ani svůj druhý den jména, když Robert na Trojzubci zabil prince Rhaegara. Jen málo z ostatních bylo o mnoho starších. Během plenění Králova přístaviště byli všichni nemluvňaty a ne víc než chlapci, když Balon Greyjoy vyburcoval k povstání Železné ostrovy. Stále jsou nepokřtěni krví, pomyslela si Catelyn, když se dívala, jak lord Caron pobízí sera Robara do žonglování s párem dýk. Pro všechny je to stále jenom hra, turnaj ve velkém, a jediné, co ve válce vidí, je příležitost získat slávu a válečnou kořist. Jsou to chlapci opilí písněmi a příběhy, a jako všichni chlapci sami sebe považují za nesmrtelné.

„Ve válce zestárnou,“ řekla Catelyn, „stejně jako my.“ Sama byla mladou dívkou, když Robert, Ned a Jon Arryn pozvedli svoje praporce proti Aerysu Targaryenovi, a dospělou ženou, než jejich válka skončila. „Je mi jich líto.“

„Proč?“ zeptal se jí lord Rowan. „Podívej se na ně. Jsou mladí a silní, plní života a smíchu. A chtíče, ano, většího chtíče, než s jakým si umějí poradit. Ujišťuji tě, že dnešní noci bude zplozeno mnoho bastardů. Nač je litovat?“

„Protože to nebude trvat věčně,“ odpověděla Catelyn smutným hlasem. „Protože to všechno jsou rytíři léta a zima se blíží.“

„Mýlíš se, lady Catelyn.“ Brienne ji pozorovala očima modrýma jako její zbroj. „Pro takové, jako jsme my, zima nepřijde nikdy. Pokud zemřeme v bitvě, budou o nás zpívat a v písních je vždycky léto. V písních jsou všichni rytíři galantní a všechny panny krásné a slunce stále svítí.“ Zima přichází pro všechny z nás, pomyslela si Catelyn. Pro mne přišla, když zemřel Ned. Pro tebe přijde taky, dítě, dřív, než by se ti to líbilo. Neměla však srdce říci jí to.

Král ji zachránil. „Lady Catelyn,“ zavolal na ni Renly. „Potřebuji se nadechnout čerstvého vzduchu. Půjdeš se se mnou projít?“

Catelyn okamžitě vstala. „Bude mi ctí.“

Brienne vstala taky. „Tvoje Výsosti, dej mi okamžik, abych si mohla obléct svoji zbroj. Neměl bys vycházet ven bez doprovodu.“

Král Renly se usmál. „Pokud nejsem bezpečný v srdci hradu lorda Caswella, oklopen svojí armádou, pak na jednom meči nesejde… Dokonce ani na tvém meči, Brienne. Seď a jez. Kdybych tě potřeboval, vzkázal bych pro tebe.“

Jeho slova jako by dívku zasáhla prudčeji než jakýkoli úder, který toho odpoledne utržila na kolbišti. „Jak si přeješ, Tvoje Výsosti.“ Posadila se, s očima sklopenýma do desky stolu. Renly vzal Catelyn za paži a vedl ji ven ze síně, kolem shrbeného strážného, který se napřímil tak zbrkle, že málem upustil svůj oštěp. Renly muže poplácal po rameni a ještě o tom zažertoval.

„Tudy, moje paní.“ Král ji nízkými dveřmi provedl do věže s točitým schodištěm. Když se po něm vydali vzhůru, zeptal se: „Není s tvým synem v Řekotočí náhodou ser Barristan Selmy?“

„Ne,“ odpověděla zmateně. „On už není s Joffreym? Byl přece lordem velitelem Královské gardy.“

Renly zavrtěl hlavou. „Lannisterové mu řekli, že je příliš stár, a dali jeho plášť Ohařovi. Bylo mi řečeno, že opustil Královo přístaviště s přísahou, že odchází sloužit pravému králi. Ten plášť, který si dnes vyžádala Brienne, jsem nechával pro Selmyho, v naději, že by mi mohl nabídnout svoje služby. Když se neobjevil ve Vysoké zahradě, myslel jsem, že se místo toho možná vydal do Řekotočí.“

„My jsme ho neviděli.“

„Byl starý, to ano, ale přesto stále byl dobrým rytířem. Doufám, že se mu nic nestalo. Lannisterové jsou velcí blázni.“ Vyšli dalších pár schodů. „Tu noc, kdy Robert zemřel, jsem tvému manželovi nabídl stovku svých mužů a naléhal jsem na něho, aby se zmocnil Joffreyho. Kdyby mne byl poslechl, byl by dnes regentem a nebylo by potřeba, abych si trůn zabíral pro sebe.“

„Ned tvoji nabídku odmítl.“ Nebylo třeba říkat jí to.

„Přísahal, že bude ochraňovat Robertovy děti,“ řekl Renly. „Postrádal jsem muže, abych mohl jednat sám, a tak, když lord Eddard moji nabídku odmítl, neměl jsem jinou možnost než uprchnout. Věděl jsem, že když zůstanu, královna se postará o to, abych svého bratra dlouho nepřežil.“

Kdybys byl zůstal a pomohl Nedovi, mohl stále být naživu, pomyslela si Catelyn s hořkostí.

„Měl jsem tvého manžela docela rád, moje paní. Vím, že to byl Robertův věrný přítel, ale mne neposlechl. Pojď, chtěl bych ti něco ukázat.“ Přišli na vrchol schodiště. Renly otevřel dřevěné dveře, kterými vstoupili na střechu.

Bašta lorda Caswella stěží byla dost vysoká, aby bylo možné zvát ji věží, ale krajina byla nízká a plochá a Catelyn z věže viděla na ligy daleko do všech stran. Kamkoli se podívala, viděla ohně. Pokrývaly zemi jako z nebe spadlé hvězdy a jako hvězdám ani jim nebyl vidět konec. „Spočítej si je, jestli chceš, moje paní,“ vybídl ji Renly tiše. „Stále ještě je budeš počítat, až se na východě bude rozednívat. Říkám si, kolik ohňů hoří dnes v noci kolem Řekotočí?“

Catelyn slyšela tichou hudbu zaznívající k nim z velké síně, linoucí se ven do noci. Neodvažovala se ty hvězdy počítat.

„Bylo mi řečeno, že tvůj syn překročil Šíji s dvaceti tisíci muži v zádech,“ pokračoval Renly. „Teď, když jsou s ním lordi Trojzubce, velí možná čtyřiceti tisícům.“ Ne, pomyslela si, ani zdaleka tolika, ztratili jsme muže v bitvě a jiní odjeli na sklizeň.

„Já jich tady mám dvakrát takové množství,“ řekl Renly, „a to je jenom část mé síly. Mace Tyrell zůstává ve Vysoké zahradě s dalšími deseti tisíci, mám silnou posádku v Bouřlivém konci a brzy se ke mně připojí moji Dornové s celou jejich armádou. A nezapomínejme na mého bratra Stannise, který má Dračí kámen a velí lordům kolem úzkého moře.“

„Mám dojem, že na Stannise jsi zapomněl ty,“ podotkla Catelyn, mnohem ostřeji, než měla v úmyslu.

„Myslíš na jeho nárok?“ Renly se dal do smíchu. „Řekněme si to otevřeně, moje paní. Stannis by byl ošklivým králem. Ani se jím nestane. Lidé si Stannise váží, dokonce se ho bojí, ale jen málokdo ho kdy miloval.“

„Přesto stále zůstává tvým starším bratrem. Pokud se o kterémkoli z vás dá říct, že má nárok na Železný trůn, musí to být lord Stannis.“

Renly pokrčil rameny. „Pověz mi, jaké právo kdy měl na Železný trůn můj bratr Robert?“ Nečekal na odpověď. „Och ano, mluvilo se o pokrevních svazcích mezi Baratheony a Targaryeny, o sňatcích druhých synů a starších dcer zpřed stovek let, jenomže tohle nezajímá nikoho než mistry. Robert pro sebe trůn získal svým válečným kladivem.“ Mávl rukou nad táborovými ohni, které hořely od obzoru k obzoru. „Nu, toto je můj nárok, stejně dobrý, jako kdy byl Robertův. Pokud mne tvůj syn bude podporovat, tak jako jeho otec podporoval Roberta, shledá, že dokážu být nanejvýš štědrý. Rád mu ponechám veškeré jeho pozemky, tituly a cti. Může vládnout na Zimohradu, když si to bude přát. Dokonce si dál může říkat Král severu, bude-li chtít, pokud přede mnou ohne koleno a uzná mne za svého svrchovaného pána. Král je jen slovo, kdežto podřízenost, věrnost a služba… Ty musím mít.“

„A když ti je nedá, můj pane?“

„Mám v úmyslu být králem, moje paní. a nikoli rozdrobeného království. Myslím, že bych to nemohl říct jasněji. Před třemi sty lety král z rodu Starků poklekl před Aegonem Dobyvatelem, když viděl, že nemá naději zvítězit nad ním. To bylo prozíravé. Tvůj syn musí být stejně moudrý. Jakmile se ke mně připojí, můžeme válku považovat za vyhranou. Společně –“ Renly se najednou odmlčel, vyrušen něčím jiným. „Co se děje?“

Rachot řetězů oznamoval zvedání padací mříže. Dole na nádvoří projížděl pod jejími ostny jezdec v okřídlené přilbici na koni pokrytém kůží. „Zavolejte krále!“ zvolal hlasitě.

Renly se naklonil přes cimbuří. „Tady jsem, sere.“

„Tvoje Výsosti.“ Jezdec popojel se svým koněm blíž. „Přijel jsem z Bouřlivého konce, jak nejrychleji jsem mohl. Jsme obléháni. Tvoje Výsosti. Ser Cortnay se jim postavil, ale…“

„Ale… to není možné. Věděl bych přece, kdyby lord Tywin opustil Harrenov.“

„To nejsou Lannisterové, můj pane. U tvých bran je lord Stannis. Král Stannis, jak si teď říká.“

JON

Jona, který pobízel svého koně přes rozvodněný proud, bičoval do obličeje prudký déšť. Lord velitel Mormont vedle něho se zatahal za kápi svého pláště a zanadával na počasí. Jeho havran mu seděl na rameni, s rozcuchaným peřím, stejně promoklý a nabručený jako Starý medvěd sám. Listy kolem nich začaly při poryvu větru ševelit jako hejno mrtvých ptáků. Prý začarovaný hvozd, pomyslel si Jon žalostně. Spíš vypadá jako utopený hvozd.

Doufal, že Sam, který jel v zadní části kolony, to zvládá. Nebyl dobrým jezdcem dokonce ani za dobrého počasí, šest dnů deště učinilo zemi zrádnou, proměnilo ji v rozbředlé bláto plné skrytých kamenů. Když zafoukal vítr, vháněl jim vodu rovnou do očí. Jon si představoval Zeď, která se od nich vzdalovala stále víc a víc na jih, tající led mísící se s teplým deštěm a stékající v potůčcích a říčkách dolů. Pyp a Žába teď sedí u ohniště v jídelně, popíjejí před večeří poháry svařeného vína. Jon jim záviděl. Jeho vlněný oděv mu celý prosáklý lnul k tělu a pokožka ho pod ním svědila. Krk a ramena ho ukrutně bolely od tíhy zbroje a meče a z nasolené tresky, nasoleného hovězího masa a tvrdého sýra se mu už dělalo zle.

Kdesi vpředu zazněl táhlý tón loveckého rohu, napolo utlumený neutuchajícím cupitavým zvukem deště. „Buckwellův roh,“ oznámil Starý medvěd. „Bohové jsou dobří; Kraster stále žije.“ Jeho havran zamával svými velkými křídly, zakrákal: „Zrní!“ a znovu si začal načechrávat peří. Jon často slyšel černé bratry povídat si příběhy o Krasterovi a jeho pevnosti. Nyní ho uvidí na vlastní oči. Po sedmi prázdných vesnicích se všichni obávali, že tu Krasterovu najdou stejně mrtvou a opuštěnou jako ostatní, ale zdálo se, že toho budou ušetřeni. Možná Starý medvěd konečně dostane nějaké odpovědi na svoje otázky, pomyslel si. A navíc se alespoň na chvíli schováme před deštěm.

Thoren Smallwood přísahal, že Kraster je navzdory své neblahé pověsti přítelem Noční hlídky. „Ten chlap je pološílený, to nepopírám,“ řekl Starému medvědovi, „jenomže ty bys taky byl takový, kdybys strávil celý život v tomhle proklatém lese. Přesto nikdy neodehnal černého bratra od svého ohně ani nemá rád Manceho Nájezdníka. Ten nám určitě dobře poradí.“

Mně postačí, když nám nabídne horké jídlo a možnost usušit si šaty. Dywen tvrdil, že Kraster vraždí svoje děti, že je to lhář, násilník a zbabělec, a taky měl nějaké narážky, že prý má spolky s otrokáři a démony. „Ba co hůř,“ dodal starý lesník, klapaje svými dřevěnými zuby. „Ten smrdí chladem, tenhleten, věřte mi.“

„Jone,“ nařídil mu lord Mormont, „vydej se zpátky podél kolony a vyřiď to ostatním. A připomeň důstojníkům, že nechci žádné problémy kvůli Krasterovým manželkám. Ať si chlapi dávají pozor na ruce a mluví s těmi ženami, jen když to bude nezbytně nutné.“

„Ano, můj pane.“ Jon otočil svého koně do směru, ze kterého přijeli. Bylo příjemné nemít déšť v obličeji, i kdyby jen na chvíli. Všichni muži, které míjel, měli tváře tak mokré, že vypadali, jako by plakali. Jejich kolona se táhla přes půl míle lesa.

Mezi povozy se zásobami narazil na Samwella Tarlyho, shrbeného v sedle pod širokým kloboukem se schlíplým okrajem. Jel na jednom z mohutných tažných koní a za sebou vedl další dva. Jeho havrani, do poklopů jejichž klecí bušil déšť, nepokojně krákali a třepetali křídly. „Tys k nim strčil lišku?“ zavolal na něho Jon.

Když Sam zvedl hlavu, z krempy jeho klobouku stekla voda. „Och, rád tě vidím, Jone. Ne, prostě jen nesnášejí déšť, stejně jako my.“

„Jak se ti vede, Same?“

„Mokře.“ Tlustému chlapci se podařilo usmát se na něho. „Ačkoli, zatím mě nic nezabilo.“

„To je dobře. Před námi je Krasterova pevnost. Pokud bohové budou dobří, nechá nás spát u svého ohně.“

Sam se tvářil pochybovačně. „Bolestínský Edd říká, že Kraster je strašlivý divoch, žení se se svými dcerami a neřídí se žádnými zákony kromě těch, které si sám vymýšlí. A Grennovi Dywen řekl, že mu v žilách koluje černá krev. Jeho matka byla divoká, která léhala s průzkumníkem, takže je to bas…“ Najednou si uvědomil, co chce říci.

„Bastard,“ dořekl to Jon se smíchem za něho. „Mně to říct můžeš, Same. Už jsem to slovo slyšel předtím.“ Zabodl ostruhy do slabin svého malého koně s jistou chůzí. „Musím najít sera Ottyna. Dávej si pozor na Krasterovy ženy.“ Jako by Samwell Tarly v tomto ohledu potřeboval varování. „Promluvíme si spolu později, až postavíme tábor.“

Jon Mormontův vzkaz odnesl dozadu seru Ottynu Wythersovi, trmácejícímu se kupředu se zadní stráží. Ser Ottyn, malý, rudolící mužík Mormontova věku, vždycky vyhlížel unaveně, dokonce i v Černém hradu, a nyní jej nemilosrdně smáčel déšť. „Vítaná novina,“ řekl. „Vlhko už mně zalezlo až do kostí a dokonce i moje otlaky od sedla už si stěžují.“

Cestou zpátky Jon obloukem objel linii pochodu černých bratří a vydal se kratší cestou skrze houštiny lesa. Zvuky lidí a koní pomalu utichaly, pohlcené vlhkou zelenou divočinou, a brzy neslyšel nic než neúnavné bušení deště do listů, stromů a skalisek. Bylo to uprostřed poledne, ale les přesto vyhlížel temný jako za soumraku. Jon se prodíral mezi kameny a loužemi, kolem velkých dubů, šedozelených strážních stromů a železostromů s černou kůrou. Místy nad ním větve vytvářely baldachýn a bylo mu dopřáno chvilkového odpočinutí od deště bubnujícího mu do hlavy. Když projížděl kolem bleskem rozštípnutého kaštanového stromu porostlého divokými bílými růžemi, uslyšel něco šelestit v podrostu. „Duchu?“ zavolal, „Duchu, ke mně.“

Byl to však Dywen, kdo se vynořil ze zeleně, jedoucí na chundelatém šedém koni, s Grennem vedle sebe. Starý medvěd rozmístil průzkumníky po obou stranách hlavní kolony, aby hlídali jejich postup a varovali je, kdyby se měl přiblížit jakýkoli nepřítel, ale dokonce ani tady neponechával nic náhodě a posílal muže do lesa po dvou.

„Och, to jsi ty, lorde Sněhu.“ Dywen se na něho usmál svým dubovým úsměvem. Měl zuby vyřezané ze dřeva a špatně mu seděly v ústech. „Už jsem myslel, že já a chlapec se budeme muset potýkat s jedním z Jiných. Ztratil jsi svého vlka?“

„Odběhl na lov.“ Duchovi se nelíbilo cestovat s hlavní kolonou, ale nebude od nich daleko. Až postaví tábor na noc, najde cestu zpátky k Jonovi ve stanu lorda velitele.

„V tomhle počasí bych tomu spíš říkal rybaření,“ řekl Dywen.

„Moje matka vždycky říkala, že déšť je dobrý pro růst úrody,“ poznamenal Grenn hlasem plným naděje.

„Jo, ještě tak pro růst plísně,“ opáčil Dywen. „Nejlepší věcí na dešti jako tenhle je to, že člověk se alespoň nemusí koupat.“ Zaklapal svými dřevěnými zuby.

„Buckwell našel Krastera,“ sdělil jim Jon.

„On ho snad ztratil?“ Dywen se uchechtl. „A víte, vy mladí samečci, že si máte dávat pozor na Krasterovy manželky?“

Jon se usmál. „Chceš je všechny pro sebe, Dywene?“

Dywen znovu zaklapal svými zuby. „Možná že jo. Kraster má deset prstů a jednoho ptáka, takže neumí počítat víc než do jedenácti. Nikdy by si nevšiml, že mu jich pár zmizelo.“

„Kolik manželek ve skutečnosti má?“ zeptal se Grenn.

„Víc, než jich kdy budeš mít ty, bratře. Nu, není to tak obtížné, když si plodíš svoje vlastní. Tamhle je tvoje zvíře, Sněhu.“

Duch běžel vedle Jonova koně, s ocasem zvednutým nahoru a bílou kožešinou hustě načechranou proti dešti. Pohyboval se tak tiše, že Jon nebyl schopen říci, kdy přesně se objevil, Grennův kůň, který ucítil jeho pach, se polekal; dokonce i nyní, po více než roce, se koně v přítomnosti zlovlka cítili nepříjemně. „Ke mně, Duchu.“ Jon popohnal svého koně a zamířil ke Krasterově pevnosti.

Nikdy si nemyslel, že na této straně zdi nalezne kamenný hrad, ale vytvořil si v duchu obrázek přinejmenším pevnůstky s dřevěnými palisádami, ochozem za nimi a dřevěnou obrannou věží. Místo toho nalezl hromadu hnoje, prasečí chlívek, prázdnou ovčí ohradu a mazaninou opatlanou síň bez oken, která stěží byla hodná svého pojmenování. Byla dlouhá a nízká, postavená z klád a zastřešená drny. Celá struktura stála na vyvýšenince příliš mírné, než aby bylo možné zvát ji kopcem, a byla obklopená hliněným násypem. Tam, kde déšť vykousal v násypu zející otvory, stékaly dolů po svahu hnědé potůčky, aby se posléze připojily k rozvodněnému temnému potoku, který se kolmo stáčel k severu.

Na jihovýchodě nalezl otevřenou bránu střeženou párem zvířecích lebek nabodnutých na vysokých kůlech. Na jedné straně byla medvědí lebka, na druhé beraní. Jon, který se připojil ke koloně projíždějící kolem, si všiml, že k medvědí lebce stále ještě lnou kousky masa. Průzkumníci Jarmena Buckwella a muži předvoje Thorena Smallwooda již uvnitř řadili koně a snažili se v dešti postavit stany. V prasečím chlívku ryla kolem tří obrovitých sviní řada selat. Na zahradě tahala jakási malá holčička mrkve z hlíny, navzdory dešti úplně nahá, zatímco dvě ženy o kus dál uvazovaly prase k porážce. Zvíře vydávalo vysoké, hrůzyplné kníkání, které se téměř podobalo lidským výkřikům. Chettovi lovečtí psi se i přes psovodovy kletby v odpověď divoce rozštěkali, vrčeli a cenili zuby a pár Krasterových psů na ně štěkal zpět. Když uviděli Ducha, někteří z psů se utrhli a utekli, zatímco další začali se svěšenými ocasy couvat a vrčet. Zlovlk je ignoroval, stejně jako Jon.

Nu, dnes se ohřeje a uschne možná tak třicet z nás, pomyslel si Jon, jakmile si důkladně prohlédl síň. Možná dokonce padesát. Stavení bylo příliš malé, než aby se do něj vešly dvě stovky mužů, takže většina jich opět bude muset nocovat venku. A kam se složí? Déšť proměnil dvůr v louže po kotníky hluboké a zbytek v mlaskavé bláto. Čekala je další bezútěšná noc.

Lord velitel svěřil svého koně Bolestínskému Eddovi. Když Jon sesedal, muž koni seškrabával bláto z podkov. „Lord Mormont je v síni,“ oznámil. „Říkal, že tam máš přijít za ním. Toho vlka raději nech venku, vypadá tak hladově, že by určitě sežral některé z Krasterových děcek. Nu, abych pravdu řekl, já mám takový hlad, že bych taky snědl jedno z jeho děcek, kdyby mně ho naservírovali hezky teplé. Můžeš jít, o tvého koně se postarám. Pokud je tam uvnitř teplo a sucho, raději mi to ani neříkej, protože mě tam nepozvali.“ Seškrábl zpod podkovy další kus vlhkého bláta. „Připadá ti tohle jako bláto? Je možné, že by celý tenhle kopec mohl být z Krasterových hoven?“

Jon se usmál. „Nu, žije tady už docela dlouho.“

„Ty ale dovedeš člověka povzbudit. Raději jdi za Starým medvědem.“

„Duchu, zůstaň,“ poručil Jon zlovlkovi. Funkci dveří v Krasterově pevnosti zastávaly dvě volně pověšené kůže. Jon proklouzl mezi nimi a sehnul hlavu, aby mohl projít pod nízkým překladem. Předešli ho zhruba dva tucty průzkumníků, kteří nyní stáli shromáždění kolem ohniště uprostřed hliněné podlahy, zatímco u jejich nohou se tvořily loužičky. Místnost páchla sazemi, hnojem a mokrými psy. Vzduch byl těžký kouřem, a přesto byl stále vlhký. Skrze kouřový otvor ve stropě padal dovnitř déšť. Celé to bylo jedinou místností, se spacím patrem, na které se dalo vylézt po páru pokřivených žebříků.

Jon si vzpomněl, jaký měl pocit v den, kdy vyjeli ze Zdi: byl nervózní jako panna, ale dychtivý poznat záhady a divy čekající za každým novým obzorem. Nu, tohle je jeden z těch divů, pomyslel si, rozhlížeje se kolem po zaneřáděné, kysele čpící síni. Štiplavý kouř mu vháněl slzy do očí. Škoda, že Pyp a Žába nevidí, o co všechno přicházejí.

Kraster seděl u ohně, jako jediný člověk v síni, který měl svoje vlastní křeslo. Dokonce i lord velitel Mormont se musel posadit na obyčejnou lavici, se svým havranem nespokojeně mu cosi mumlajícím na rameni. Za ním stál Jarmen Buckwell, s vodou odkapávající z jeho nesourodé kroužkové zbroje a lesklé mokré kůže, a Thoren Smallwood v těžkém kyrysu a sobolinou lemovaném plášti zesnulého sera Jaremyho.

Kraster, oblečený v kabátci z ovčích kožešin a plášti sešitém ze zvířecích kůží, ve srovnání s nimi vypadal ošuntěle, avšak silné zápěstí mu obepínal těžký řetěz, který se zlatě blýskal. Byl to statný muž, třebaže byl již postarší a hříva jeho šedivých vlasů se pozvolna měnila ve zcela bílou. Plochý nos a ústa se svěšenými koutky mu dodávaly krutého výrazu, a také mu chybělo ucho. Takže tohle je divoký. Jon si vzpomněl na povídačky staré chůvy o divokých lidech, kteří pijí krev z lidských lebek. Zdálo se, že nyní Kraster pije slabé pivo z hrubě otesaného kamenného poháru. Možná ty příběhy neslyšel. „Benjena Starka jsem neviděl tři roky,“ říkal právě Mormontovi. „A abych pravdu řekl, vůbec mně nechyběl.“ Mezi lavicemi se motalo půl tuctu černých štěňat a jedno či dvě prasata, zatímco ženy v otrhaných jeleních kůžích rozdávaly rohy s pivem, rozhrabávaly oheň a krájely do kotle mrkev a cibuli.

„Měl tudy projíždět minulý rok,“ řekl Thoren Smallwood. Přiběhl k němu pes, který mu začal očichávat nohu. Smallwood do něj kopl a pes se zakňučením odběhl.

„Ben vyjel pátrat po seru Waymaru Royceovi, který zmizel s Garedem a mladým Willem,“ řekl lord Mormont.

„Jo, na ty tři si vzpomínám. Lorďátko ne starší než jedno z těchhle štěňat. Příliš hrdé, než aby mohlo spát pod mojí střechou, oblečené v sobolím plášti a černé oceli. Všechny moje ženské do jedné na něho hleděly jako na zjevení.“ Zašilhal po nejbližší ze svých manželek. „Gared říkal, že honí nájezdníky. Já jsem mu na to pověděl, že s tak zeleným velitelem by je raději neměli chytit. Gared nebyl zas tak špatný, na vránu. Měl ještě míň uší než já. Ukousl mu je mráz, stejně jako mně.“ Kraster se zasmál. „Teď slyším, že nemá ani hlavu. Taky mu ji ukousli?“

Jon si vzpomněl na spršku rudé krve na bílém sněhu, na způsob, jakým Theon Greyjoy do uťaté hlavy mrtvého muže kopl. Ten muž byl dezertér. Cestou zpátky na Zimohrad spolu Jon a Robb závodili a našli ve sněhu šest zlovlčích štěňat. Jako by se to bylo událo před tisící lety.

„Kdy odsud ser Waymar odjel a kam měl namířeno?“

Kraster pokrčil rameny. „Věc se má tak, že mám na starosti jinačí věci než starat se o příchody a odchody vran.“ Dopil pivo a odložil pohár stranou. „Už si ani nepamatuju, kdy jsem pil dobré jižanské víno. Jo, nějaké by se mně hodilo a taky nová sekera. Moje už nemá takové ostří, jaké mívala, a nemám tu nic, čím bych bránil svoje ženy.“ Rozhlédl se kolem po svých zaneprázdněných manželkách.

„Je vás tady málo a jste odříznutí od světa,“ řekl Mormont. „Jestli chceš, vyčlením pár mužů, kteří vás doprovodí na jih ke Zdi.“

Zdálo se, že havranovi se ta představa zamlouvá. „Zdi,“ zakrákoral a roztáhl křídla do podoby vysokého černého límce za Mormontovou hlavou. Jejich hostitel se na ně ošklivě usmál, odhalil ústa plná zlámaných hnědých zubů. „A co bychom tam dělali, obsluhovali vás při jídle? Tady jsme svobodní lidé. Kraster žádnému člověku neslouží a nikdy nebude.“

„Jsou příliš zlé časy, než abyste mohli pobývat sami v divočině. Zvedají se studené větry.“

„Ať se zvedají. Moje kořeny jsou vrostlé hluboko.“ Kraster popadl za zápěstí procházející ženu. „Řekni mu to, ženo. Pověz lordu Vránovi, jak jsme tady spokojení.“

Žena si oblízla tenké rty. „Tady je náš domov. S Krasterem jsme v bezpečí. Lepší zemřít svobodní než žít jako otroci.“

„Otroci,“ zamumlal havran.

Mormont se naklonil kupředu. „Každá vesnice, kterou jsme míjeli, byla opuštěná. Vy jste první živí lidé, které jsme potkali od té doby, co jsme vyjeli ze Zdi. Všichni jsou pryč… Zdali živí, uprchlí či zajatí, to nemohu říct. Zvířata taky. Nezbylo tam vůbec nic. A předtím jsme našli jenom pár lig od Zdi mrtvoly dvou průzkumníků Bena Starka. Byli bledí a studení, s černýma rukama, černými chodidly a ranami, které nekrvácely. Když jsme je odnesli do Černého hradu, v noci ožily a vraždily. Jedna zabila sera Jaremyho Rykkera a druhá si přišla pro mě, což značí, že si pamatují něco ze způsobu, jakým žily, ale lidského milosrdenství v nich nezbyla ani špetka.“

Žena otevřela ústa, vlhkou růžovou jeskyni, ale Kraster se jen ušklíbl. „My jsme tady žádné takové potíže neměli… Budu vám vděčný, když nebudete takové zlé povídačky vyprávět pod mojí střechou. Jsem zbožný člověk a bohové mě ochrání. Jestli sem přijdou mrtvoly, znám způsob, jak je poslat zpátky do hrobů. Třebaže by se mne k tomu hodila hezky ostrá nová sekera.“ Plácl svou ženu po hýždi a poslal ji pryč s výkřikem: „Ještě pivo! A pospěš si s ním.“

„Potíže s mrtvými nemáš,“ řekl Jarmen Buckwell, „ale co živí, můj pane? Co váš král?“

„Král!“ vykřikl Mormontův havran. „Král, král, král.“

„Ten Mance Nájezdník?“ Kraster si odplivl do ohně. „Král za Zdí. Nač by nám svobodným lidem byl král?“ Přimhouřil na Mormonta oči. „Je toho hodně, co bych vám mohl říct o Nájezdníkovi a jeho činech, kdybych chtěl. Ty prázdné vesnice, to je jeho dílo. I tuhle síň byste našli prázdnou, kdybych byl takový zbabělec. Poslal sem jezdce, aby mně vyřídil, že odsud mám vypadnout a jít se před ním plazit. Poslal jsem toho chlapa zpátky, ale jeho jazyk jsem si nechal. Je tamhle, přibitý na zdi.“ Ukázal tam. „Možná bych vám taky mohl říct, kde Manceho Nájezdníka hledat. Kdybych chtěl,“ opět ten hnědý úsměv. „Na to ale bude dost času. Určitě budete chtít spát pod mojí střechou, že ano, a taky jíst z mých prasat.“

„Střecha by byla nanejvýš vítaná, můj pane,“ přitakal Mormont. „Máme za sebou náročnou jízdu a příliš jsme promokli.“

„V tom případě buďte na dnešní noc mými hosty. Ne déle, tolik vrány zas rád nemám. Spací patro je pro mě a moje ženy, ale jestli chcete, dostanete celé přízemí. Masa a piva mám pro dvacet z vás, nic víc. Zbytek tvých černých vran ať si zobe svoje vlastní zrní.“

„Vezeme si s sebou zásoby, můj pane,“ řekl Starý medvěd. „Budeme potěšeni, když ochutnáš z našeho jídla a vína.“

Kraster si hřbetem chlupaté ruky otřel svoje ošklivá ústa. „Ochutnám tvoje víno, lorde Vráno, ochutnám. Ještě jednu věc. Kterýkoli z tvých mužů položí ruku na některou moji ženu, přijde o ni.“

„Tvůj dům, tvoje zákony,“ řekl Thoren Smallwood a lord Mormont strnule přikývl, třebaže příliš potěšeně se přitom netvářil.

„V tom případě jsme dohodnuti,“ zabručel Kraster. „Máte nějakého muže, co umí kreslit mapy?“

„Sam Tarly to umí.“ Jon se protlačil kupředu. „Sam má mapy velice rád.“

Mormont mu pokynul, aby šel blíž. „Pošli ho sem, až se nají. Ať si s sebou vezme brk a pergamen. A najdi také Tolleta. Tomu vyřiď, aby sem přinesl moji sekeru. Dárek od hostí našemu hostiteli.“

„Kdopak je tohle?“ zeptal se Kraster, než Jon stačil odejít. „Vypadá jako Stark.“

„Můj majordomus a panoš, Jon Sníh.“

„Bastard, že ano?“ Kraster si Jona prohlédl od hlavy k patě. „Když muž léhá se ženou, měl by si ji vzít za manželku. Tak to dělám já.“ Mávnutím Jonovi naznačil, aby odešel. „Nu, utíkej vykonat, co ti poručili, bastarde, a postarej se o to, aby ta sekera byla dobrá a ostrá, tupou ocel tady nepotřebuju.“

Jon Sníh se prkenně uklonil a odešel. Na odchodu potkal sera Ottyna Wytherse, který právě vcházel dovnitř. Málem se srazili ve dveřích s jeleními kůžemi. Zdálo se, že déšť venku mírně polevil. Celé okolí stavby pokrývaly stany. Vrcholky dalších viděl Jon o kus dál pod stromy.

Bolestínský Edd krmil koně. „Dát divokému sekeru? Nu, proč ne?“ Ukázal na Mormontovu zbraň, bitevní sekeru s krátkým topůrkem a pozlacenými rytinami na černé ocelové hlavici. „Jsem si jistý, že nám ji dá zpátky. Nejspíš zabořenou do lebky Starého medvěda. Proč mu rovnou nedáme všechny naše sekery a taky naše meče? Stejně se mi nelíbí, jak při jízdě rachotí a třeskají o sebe. Bez nich by se nám cestovalo rychleji, rovnou k bránám pekla. Myslíš, že v pekle prší? Možná by se Krasterovi místo sekery líbil raději klobouk, co?“

Jon se usmál. „Chce sekeru. A taky víno.“

„Vida, jak je Starý medvěd chytrý. Když divokého hodně opije, možná mu jenom usekne ucho, až se bude snažit zabít ho tou sekerou. Já mám dvě uši, ale jenom jednu hlavu.“

„Smallwood říká, že Kraster je přítelem Noční hlídky.“

„Znáš rozdíl mezi divokým, který je přítelem hlídky, a tím, který jím není?“ zeptal se tvrdohlavý panoš. „Naši nepřátelé nechávají naše mrtvoly ležet na místě pro vrány a vlky, zatímco naši přátelé je zakopávají do tajných hrobů. Říkám si, jak dlouho je na té bráně přibitý ten medvěd a co tam asi Kraster měl předtím, než jsme sem přijeli my?“ Edd, kterému po dlouhém obličeji stékal déšť, se pochybovačně podíval na sekeru. „Je tam uvnitř sucho?“

„Je to tam sušší než tady.“

„Když se budu motat kolem, ne příliš blízko ohni, možná si mě nevšimnou až do rána. Ti pod jeho střechou budou povražděni první, ale alespoň umřeme v suchu.“

Jon se musel dát do smíchu. „Kraster je jediný muž. Nás jsou dvě stovky. Pochybuju, že někoho zabije.“

„Ty se mě snažíš utěšit,“ řekl Edd zasmušilým hlasem. „Ale co, dobrá ostrá sekera má přece jen něco do sebe. Nesnesu pomyšlení, že by mě zabili kyjem. Jednou jsem viděl chlapa, kterého zasáhl kyj do čela. Na kůží měl sotva šrám, ale hlavu měl na kaši a napuchla mu do velikosti tykve, jenomže purpurově červené. Byl to pohledný muž, ale zemřel ošklivě. Ještě že jim nedáváme kyje.“ Edd za hojného vrtění hlavou odešel, s vodou odkapávající z jeho promočeného černého pláště.

Než Jon začal přemýšlet o svojí vlastní večeři, nakrmil koně. Říkal si, kde asi najde Sama, když tu uslyšel ustrašený výkřik. „Vlk!“ Rozběhl se kolem stavení směrem po zvuku, s blátem čvachtajícím mu pod chodidly. Jedna z Krasterových žen se zády tiskla k blátem potřísněné zdi pevnosti. „Uteč,“ křičela na Ducha. „Běž odsud!“ Zlovlk měl v tlamě králíka a další ležel mrtvý a celý zakrvácený na zemi před ním. „Odveď si ho, můj pane,“ prosila, když ho uviděla.

„Neublíží ti.“ Okamžitě pochopil, co se stalo; v mokré trávě ležela převržená dřevěná králíkárna s rozbitými laťkovými dvířky. „Zřejmě měl hlad. Cestou jsme neviděli žádnou zvěř.“ Jon pískl. Zlovlk zhltl poslední kus prvního králíka, rozdrtil malé kůstky mezi zuby a přeběhl k němu.

Žena ho pozorovala nervózníma očima. Byla mladší, než si zpočátku myslel. Odhadoval, že jí nebude víc než patnáct či šestnáct let. K hubenému obličeji se jí v dešti lepily prameny tmavých vlasů a holá chodidla měla až po kotníky pokrytá blátem. Na těle se jí pod oděvem z kůží rýsovaly první viditelné známky těhotenství. „Ty jsi jedna z Krasterových dcer?“ zeptal se.

Položila si ruku na břicho. „Teď už manželka.“ Opatrně přešla kolem zlovlka a s žalostným výrazem ve tváři poklekla vedle rozbité králíkárny. „Chtěla jsem si vychovat nějaké králíky. Ovce už nám žádné nezbyly.“

„Hlídka ti za ně zaplatí.“ Jon neměl svoje vlastní peníze, jinak by jí je nabídl, i když si nebyl jistý, k čemu by jí bylo pár měďáků nebo dokonce stříbrňák tady za Zdí. „Ráno si o tom promluvím s lordem Mormontem.“

Otřela si ruce o sukni. „Můj pane –“

„Já žádný pán nejsem.“

Jenomže to už kolem stavení přišli další, přilákáni ženinými výkřiky a nárazem králíkárny o zem. „Nevěř mu, děvče,“ zvolal Lark ze Sester, průzkumník podlý jako sketa. „To je přece lord Sníh sám.“

„Bastard ze Zimohradu a královský bratr,“ urážel ho Chett, který odešel od svých psů, aby se podíval, kvůli čemu je to pozdvižení.

„Ten vlk se na tebe dívá nějak hladově, děvče,“ řekl Lark. „Možná by mu chutnal ten měkoučký kousek ve tvém břiše.“

Jonovi to nepřipadalo zábavné. „Děsíš ji.“

„Spíš ji varuju.“ Chettův škleb byl odporný, protože většinu jeho obličeje pokrývaly nežity.

„Nemáme s vámi mluvit,“ vzpomněla si dívka najednou.

„Počkej,“ řekl Jon, příliš pozdě. Otočila se a utekla.

Lark chtěl zvednout ze země druhého králíka, ale Duch byl rychlejší. Když obnažil zuby, Lark uklouzl v blátě a dopadl na svůj kostnatý zadek. Ostatní se dali do smíchu. Zlovlk popadl králíka do tlamy a přinesl ho Jonovi.

„Neměli jste tu dívku strašit,“ řekl jim.

„Ty nám nebudeš povídat, co máme dělat, bastarde.“ Chett Jonovi neodpustil ztrátu svého pohodlného bydla u mistra Aemona, a nebylo divu. Kdyby kvůli Samovi Tarlymu tehdy za Aemonem nešel, Chett by se dál staral o starého slepého muže namísto smečky těžko zvladatelných loveckých psů. „Možná jsi oblíbencem lorda Mormonta, ale lordem velitelem tu nejsi… ani bys nebyl tak zatraceně troufalý nebýt toho tvého zvířete, co za tebou pořád běhá.“

„Tady za Zdí se s bratrem bít nebudu,“ odpověděl Jon, hlasem chladnějším, než měl v úmyslu.

Lark si klekl na koleno. „On se tě bojí, Chette. Na Sestrách pro takové jako on máme příhodnou nadávku.“

„Já znám všechny nadávky na světě. Šetři si dech.“ Odešel pryč, s Duchem po svém boku. Než přišel k bráně, déšť polevil v mírné mžení. Brzy se snese soumrak, následovaný další vlhkou, temnou, nepříjemnou nocí. Mraky zakryjí měsíc, hvězdy i Mormontovu pochodeň, lesy se promění v hrobově temné. Každé vymočení bude dobrodružstvím, i když ne docela takovým, jaké si Jon Sníh kdysi představoval.

Někteří z průzkumníků našli venku pod stromy dostatek listí a suchého dříví, aby si pod šikmým svahem břidlicové skály rozdělali oheň. Ostatní vztyčili stany nebo si udělali hrubé přístřešky, tím způsobem, že svoje pláště roztáhli nad nízkými větvemi. Obr si našel hnízdečko uvnitř dutiny mrtvého dubu. „Jak se ti líbí můj hrad, lorde Sněhu?“

„Vypadá útulně. Nevíš, kde je Sam?“

„Jdi stejným směrem jako doposud. Kdybys narazil na altán sera Ottyna, zašel jsi příliš daleko.“ Obr se usmál. „Pokud si Sam taky nenašel nějaký strom. Jaké by to bylo stromisko!“

Byl to Duch, kdo Sama nakonec našel. Zlovlk vyrazil kupředu jako šíp vystřelený z kuše. Sam pod skalnatým výběžkem, který poskytoval alespoň částečnou ochranu proti dešti, krmil havrany. Když se pohyboval, v botech mu čvachtalo. „Mám chodidla prosáklá naskrz,“ přiznal se zkormouceně. „Když jsem sesedal z koně, šlápl jsem do jámy a zapadl jsem do ní po kolena.“

„Zuj si boty a usuš si punčochy. Najdu ti nějaké suché dříví. Pokud země pod skálou není mokrá, možná se nám dokonce podaří rozdělat oheň.“ Jon Samovi ukázal králíka. „A taky se najíme.“

„Ty nebudeš večeřet s lordem Mormontem v síni?“

„Ne, ale ty tam máš přijít. Starý medvěd chce, abys pro něho nakreslil mapu. Kraster říká, že pro nás Manceho Nájezdníka najde.“

„Och.“ Sam se při představě, že se má setkat s Krasterem, netvářil zrovna nadšeně, i když to znamenalo teplo ohně.

„Nejdřív se ale máš najíst. Usuš si chodidla.“ Jon šel shánět palivo, díval se pod tlučky, hledal pod nimi sušší dříví a odhrabával vrstvy nasáklého borového jehličí, dokud nenašel dříví na podpal. Přesto to trvalo celou věčnost, než se objevila jiskra. Pověsil svůj plášť ze skály, aby čadivý malý ohníček ochránil před deštěm, čímž pro ně vytvořil pohodlný malý výklenek.

Když poklekl, aby stáhl z kůže králíka, Sam si zul boty. „Myslím, že mně mezi prsty roste mech,“ prohlásil žalostně a zavrtěl palci u nohou. „Ten králík bude dobrý. Dokonce mi ani nevadí ta krev a tak.“ Odvrátil pohled stranou. „No, jenom trochu…“

Jon staženého králíka nabodl, ohradil oheň několika kameny a vyrovnal na ně klacek s masem. Králík byl kostnatým stvořením, ale když se opékal, voněl jako královská hostina. Ostatní průzkumníci závistivě pokukovali jejich směrem. Dokonce i Duch hladově vzhlédl a zavětřil ve vzduchu. V jeho rudých očích se přitom odrážely plameny. „Ty už ses nažral,“ připomněl mu Jon.

„Je Kraster tak divoký, jak průzkumníci říkají?“ zeptal se Sam. Králík byl maličko nedopečený, ale chutnal skvěle. „Jaký je ten jeho hrad?“

„Hromada hnoje se střechou a ohništěm.“ Jon Samovi pověděl, co viděl a slyšel v Krasterově pevnosti.

Než se svým vyprávěním skončil, venku byla tma a Sam si olizoval prsty. „Bylo to dobré, ale teď bych si rád dal jehněčí stehno. Celé stehno, jenom pro mě, polité omáčkou z máty, medu a hřebíčku. Neviděl jsi kolem nějaké jehně?“

„Mají tam ohradu pro ovce, ale žádné ovce v ní nejsou.“

„Jak krmí všechny svoje muže?“

„Já tu žádné muže neviděl. Jenom Krastera, jeho manželky a pár malých holčiček. Divím se, že je vůbec schopen ubránit tohle místo. Vždyť nemá prakticky žádné obranné valy, jenom blátivý násyp. Raději bys měl jít do síně a nakreslit tu mapu. Dokážeš najít cestu?“

„Pokud nezapadnu do bláta.“ Sam se s námahou vsoukal zpátky do svých vysokých bot, sebral brk a pergamen a zamířil do noci, s deštěm vyťukávajícím pravidelný rytmus proti látce jeho pláště a klobouku se schlíplou krempou.

Duch si položil hlavu na přední tlapy a usnul u ohně. Jon se natáhl na zem vedle něho, vděčný za teplo. Byla mu zima a byl celý provlhlý, ale nebylo to tak strašné jako ještě před chvílí. Možná se dnes v noci Starý medvěd konečně dozví něco, co nás přivede ke strýci Benjenovi.

První, co uviděl, když se ráno probudil, byl jeho vlastní dech srážející se v chladném ranním vzduchu v obláčky páry. Když se pohnul, zabolely ho všechny kosti v těle. Duch někam zmizel a oheň byl vyhaslý. Jon natáhl ruku, aby sundal svůj plášť, který pověsil přes skálu, ale zjistil, že je ztuhlý a pokrytý námrazou. Vylezl pod ním ven a stanul tváří v tvář lesu, který byl ojíněný bílými krystaly.

Od každé větvičky, listu a kamene se odráželo bledé narůžovělé světlo úsvitu. Každé stéblo trávy jako by bylo vybroušené ze smaragdů, každá kapka vody se proměnila v démant. Také květiny a houby byly oděné ve skleněných kabátcích. Dokonce i blátivé louže jiskřily hnědými odlesky. Černé stany jeho bratří postavené pod stromy byly potažené jemnou ledovou polevou.

Takže tady za Zdí přece jen existují divy a čáry. Zjistil, že myslí na svoje sestry, možná proto, že v noci se mu o nich zdálo. Sansa by to nazvala kouzlem a do očí by jí při pohledu na tu krásu vhrkly slzy, ale Arya by se se smíchem a výkřiky rozběhla po lese, celá dychtivá všeho se dotknout.

„Lorde Sněhu?“ uslyšel čísi hlas, tichý a nesmělý. Otočil se po zvuku.

Skrčená na vrcholu skály, která mu poskytovala přístřeší během noci, byla majitelka králíka, zahalená v černém plášti tak obrovitém, že se v něm ztrácela. Samův plášť, uvědomil si Jon okamžitě. Proč na sobě má Samův plášť? „Ten tlustý mně pověděl, kde tě najdu, můj pane,“ řekla.

„Toho králíka jsme snědli, jestli jsi přišla kvůli němu.“ Měl z toho přiznání absurdní pocit viny.

„Starý lord Vrána, ten s mluvícím ptákem, dal Krasterovi sekeru, která má cenu stovky králíků.“ Pevně si rukama objala oblinu břicha. „Je to pravda, můj pane? Jsi bratr krále?“

„Nevlastní bratr,“ připustil. „Jsem nemanželským synem Neda Starka. Můj bratr Robb je Králem severu. Proč jsi za mnou přišla?“

„To ten tlustý, Sam, mně řekl, že za tebou mám jít. Dal mi svůj plášť, aby nikdo nepoznal, že mezi vás nepatřím.“

„Nebude se na tebe Kraster zlobit?“

„Můj otec v noci vypil příliš mnoho vína lorda Vrány. Po většinu dne bude spát.“ Její dech ve vzduchu zamrzal do malých obláčků. „Říká se, že král je spravedlivý a ochraňuje slabé.“ Neohrabaně začala slézat ze skály, ale její povrch byl tak zledovatělý, že záhy uklouzla a ztratila rovnováhu. Jon ji zachytil, než stačila spadnout, a pomohl jí bezpečně slézt. Žena poklekla na ledem pokrytou zem. „Můj pane, prosím tě –“

„O nic mne nepros. Vrať se zpět do síně, tady nemáš co pohledávat. Dostali jsme rozkaz nemluvit s Krasterovými ženami.“

„Nemusíš se mnou mluvit, můj pane. Jenom mě vezmi s sebou, až budete odcházet, to je všechno, oč žádám.“

Všechno, oč žádá, pomyslel si. Jako by to byla nějaká maličkost. „Já… stanu se tvojí ženou, když budeš chtít. Můj otec teď má devatenáct manželek, nic se nestane, když bude mít o jednu méně.“

„Copak nevíš o přísaze černých bratří, kterou se zavazují, že nikdy nepojmou žádnou ženu za manželku? Kromě toho jsme byli hosty v síni tvého otce.“

„Ty ne,“ řekla. „Dívala jsem se. Nejedl jsi u jeho stolu, ani jsi nespal u jeho ohně. Nepoctil tě právem svého hosta, takže mu nejsi ničím zavázaný. Já odsud musím odejít, kvůli dítěti.“

„Neznám dokonce ani tvoje jméno.“

„Říkají mně Fialka, jako té květince.“

„To je hezké jméno.“ Vzpomněl si, jak mu Sansa jednou řekla, že tohle by měl říci kdykoli, když mu dáma poví svoje jméno. Nemohl dívce pomoci, ale zdvořilé chování ji možná potěší. „Ty máš z Krastera strach, Fialko?“

„Kvůli dítěti, ne kvůli sobě. Pokud to bude děvče, nebude to tak hrozné, protože vyroste a on se s ní ožení. Jenomže Nella říká, že to bude kluk. Sama jich měla šest a pozná takové věci. Otec chlapce obětuje bohům. Prý aby nepřišel bílý chlad, a poslední dobou přichází stále častěji. Proto jim začal dávat ovce, třebaže má skopové rád. Jenomže teď už jsou pryč i ovce. Jako další přijdou na řadu psi, dokud…“ Sklopila oči a pohladila si břicho.

„Jakým bohům?“ Jon si uvědomil, že v Krasterově pevnosti skutečně neviděli žádné chlapce ani muže, kromě Krastera samotného.

„Studeným bohům,“ odpověděla. „Těm, co přicházejí v noci. Bílým stínům.“

Jon se najednou ocitl zpátky ve věži lorda velitele. Po lýtku mu šplhala usekla ruka, a když ji odrazil hrotem svého meče, ležela na podlaze, svíjela se jako živá, otevírala a zavírala prsty. Pak mrtvola vstala, s modrýma očima svítícíma jí z rozseknutého, napuchlého obličeje. Z rány v břiše jí visely provazce rozervaného masa, ale netekla z ní ani kapka krve.

„Jakou barvu mají jejich oči?“ zeptal se jí.

„Modrou. Září jako modré hvězdy a jsou stejně studené.“

Ona je viděla, pomyslel si. Kraster lhal.

„Vezmeš mě s sebou? Stačilo by jenom ke Zdi –“

„My ke Zdi nejedeme. Jedeme na sever, za Mancem Nájezdníkem a Jinými, těmi bílými stíny a jejich mrtvolami. My je hledáme, Fialko. S námi by tvoje dítě nebylo v bezpečí.“

Na jejím obličeji se zřetelně zračil strach. „Budete se tudy ale vracet. Až se svým válčením skončíte, budete tudy znovu projíždět.“

„Možná.“ Pokud některý z nás zůstane naživu. „To bude záležet na Starém medvědovi, na tom, co mu říkáte lord Vrána. Já jsem jenom jeho panoš a neurčuju cestu, kterou se ubíráme.“

„Ne.“ Slyšel v jejím hlase rezignaci. „Omlouvám se, že jsem tě obtěžovala, můj pane. Jenom… víš, říkají, že král chrání svůj lid, a tak jsem si myslela, že…“ Se zoufalstvím v očích se otočila a utekla, se Samovým pláštěm poletujícím za ni jako velká černá křídla.

Jon se díval, jak odchází, a jeho radost z křehké ranní krásy se vytrácela. Budiž proklatá, pomyslel si pln vzdoru, a dvakrát budiž proklat Sam za to, že ji za mnou poslal. Co si myslel, že pro ni budu moci udělat? My jedeme proti divokým bojovat, ne je zachraňovat.

Ostatní muži vylézali ze svých provizorních přístřešků, zívali a protahovali se. Kouzlo jitra již vyprchávalo, ledová záře se ve světle vycházejícího slunce měnila v obyčejnou jinovatku. Někdo zapálil oheň; cítil pach hořícího dřeva nesoucí se k němu skrze stromy, a vůni slaniny. Stáhl svůj plášť, mávl jím proti skále, otřepal z něj tenkou vrstvičku ledu, která se na něm v noci vytvořila, pak sebral Dlouhý dráp a prostrčil paži ramenním popruhem. O pár yardů dál vykonal potřebu do zamrzlého keře. Z jeho moči se v chladném vzduchu kouřilo a tam, kde dopadla, roztával led. Potom si zašněroval černé vlněné kalhoty a vydal se po vůni.

Mezi bratry, kteří se shromáždili kolem ohně, byli i Grenn a Dywen. Hake Jonovi podal vydlabanou chlebovou patku naplněnou opečenou slaninou a kousky nasolené ryby ohřáté v tuku ze slaniny. Zhltl ji jako vlk, naslouchaje přitom Dywenovi, který se holedbal, že během noci měl tři Krasterovy ženy.

„Tos tedy neměl,“ řekl Grenn zamračeně. „Já bych to viděl.“

Dywen ho hřbetem dlaně plácl přes ucho. „Ty? Ty že bys něco viděl? Jsi stejně slepý jako mistr Aemon. Vždyť jsi neviděl ani toho medvěda.“

„Jakého medvěda? On tady byl medvěd?“

„Všude je nějaký medvěd,“ prohlásil Bolestínský Edd svým obvyklým tónem plným ponuré rezignace. „Když jsem byl mladý, jeden zabil mého bratra. Potom nosil jeho zuby na dlouhém řemínku kolem krku. A byly to dobré zuby, lepší než moje. Já jsem se svými zuby vždycky měl jenom trápení.“

„Spal Sam v noci v síni?“ zeptal se ho Jon.

„Já bych tomu spaní neříkal. Země byla tvrdá, sítina strašlivě páchla a moji bratři odporně chrápali. Když už mluvíme o medvědech, žádný nikdy nemručel tak zuřivě jako Hnědý Bernarr. I když, bylo mně alespoň teplo. Během noci si na mně ustlali jacísi psi. Můj plášť byl už téměř suchý, než se na něj jeden z nich vymočil. Nebo to možná byl Hnědý Bernarr. Všiml sis, že přestalo pršet v okamžiku, kdy jsem vešel pod střechu? Teď, když jsem vylezl, určitě začne pršet znovu. Bohové na mě čurají stejně rádi jako psi.“

„Raději bych se měl jít podívat za lordem Mormontem,“ řekl mu Jon.

Déšť možná ustal, ale okolí stavení stále bylo bahniskem plným mělkých louží a kluzkého bláta. Černí bratři skládali svoje stany, krmili koně a žvýkali proužky nasoleného hovězího masa. Průzkumníci Jarmena Buckwella, kteří se již chystali vyrazit na cestu, utahovali podbřišníky svých sedel. „Jone,“ zavolal na něho Buckwell sedící na koni, „dobře opatruj ten svůj bastardí meč. Mám dojem, že ho brzy budeme potřebovat.“

Krasterova síň byla v denním světle ponurá. Uvnitř stále nízkým plamenem hořely noční pochodně a nebylo tam poznat, že venku už vyšlo slunce. Když vstoupil, jako první ho uviděl havran lorda Mormonta. Třikrát líně zamával svými velkými černými křídly a přistál na vrcholku jílce Dlouhého drápu. „Zrní?“ Klofl do pramene Jonových vlasů.

„Ignoruj toho zatraceného žebravého ptáka, Jone, právě sežral polovinu mojí slaniny.“ Starý medvěd seděl u Krasterova stolu, snídal s dalšími důstojníky opečený chléb, slaninu a klobásy v ovčích střívkách. Na stole ležela Krasterova nová sekera, jejíž pozlacené rytiny se slabě leskly ve světle pochodní. Její majitel ležel roztažený v opileckém bezvědomí ve spacím patře nad nimi, ale všechny jeho manželky již byly vzhůru, pobíhaly kolem a obsluhovaly je. „Jaký den dnes máme?“

„Studený, ale alespoň přestalo pršet.“

„To je dobře. Postarej se o to, aby můj kůň byl osedlán a připraven. Chci, abychom do hodiny vyjeli. Jedl jsi už? Kraster servíruje skromnou krmi, ale sytou.“

Já Krasterovo jídlo jíst nebudu, rozhodl se najednou. „Snídal jsem s muži, můj pane.“ Jon havrana odehnal z Dlouhého drápu. Pták skočil zpátky na Mormontovo rameno a pohotově se tam vyprázdnil. „Tohle jsi měl udělat na Sněhovi, ne si to nechávat pro mě,“ zabručel Starý medvěd. Havran zakrákal.

Našel Sama venku za síní, stojícího s Fialkou u rozbité králíkárny. Pomáhala mu zpátky do jeho pláště, ale když uviděla Jona, odplížila se pryč. Sam si ho změřil ublíženým pohledem. „Myslel jsem, že jí pomůžeš.“

„A jak jsem to asi měl udělat?“ řekl Jon ostře. „Vzít ji s námi, zahalenou do tvého pláště? Dostali jsme rozkaz nemluvit –“

„Já vím,“ řekl Sam provinile, „jenomže ona měla strach. Já moc dobře vím, jaké to je mít z něčeho strach. Řekl jsem jí…“ Polkl.

„Co? Že ji vezmeme s sebou?“

Samův zavalitý obličej zalila temná červeň. „Cestou domů.“ Nedokázal se Jonovi podívat do očí. „Ona bude mít dítě.“

„Same, copak jsi dočista přišel o rozum? Možná se tudy vůbec vracet nebudeme. A pokud ano, ty si myslíš, že Starý medvěd ti dovolí odvést si jednu z Krasterových manželek?“

„Myslel jsem… Možná bych dokázal přijít na nějaký způsob, jak…“

„Na tohle nemám čas, musím vyhřebelcovat a osedlat koně.“ Jon odešel pryč, stejnou měrou zmatený jako rozčilený. Sam měl srdce stejně velké, jako byl sám, ale navzdory svojí sečtělosti býval někdy stejně zabedněný jako Grenn. Bylo to nemožné, a kromě toho nečestné. Proč se v tom případě tak stydím?

Když Noční hlídka vyjížděla kolem lebek na Krasterově bráně, Jon zaujal svoje obvyklé místo po Mormontově boku. Vyrazili na sever a na východ po křivolaké lovecké stezce. Všude kolem nich odkapával na zem tající led, pomalejší druh deště s jeho vlastní tichou hudbou. Koryto potoka severně od Krasterova pozemku bylo plné až po okraj, dusilo se listy a kousky dřeva, ale průzkumníci našli brod a kolona mohla bezpečně přejít na druhou stranu. Vody bylo tolik, že koním sahala až po břicha. Duch přeplaval, vynořil se na břehu a z jeho bílé srsti odkapávalo hnědé bláto. Když se otřásl, cákaje vodu a bláto na všechny strany, Mormont neřekl nic, ale havran na jeho rameni znechuceně zakrákal.

„Můj pane,“ řekl Jon tiše, když se kolem nich opět sevřel les. „Kraster nemá jedinou ovci. Nemá ani syny.“

Mormont neodpověděl.

„Na Zimohradu nám jedna ze služebných vypravovala příběhy,“ pokračoval Jon. „Říkala, že existují divocí, kteří léhají s Jinými a rodí pololidské děti.“

„Dětské povídačky. Copak tobě Kraster připadá méně lidský než člověk?“

V polovině stovky ohledů. „Dává svoje syny bohům.“

Dlouhé ticho. Pak: „Ano.“

„Ano,“ zakrákal havran nadutě. „Ano, ano, ano.“

„Tys to věděl?“

„Smallwood mi to řekl. Už dávno. Všichni průzkumníci to vědí, třebaže jen málo se jich odvažuje mluvit o tom.“

„Věděl to můj strýc?“

„Všichni průzkumníci,“ opakoval Mormont. „Ty si určitě myslíš, že jsem mu v tom měl zabránit. Nebo ho zabít, kdyby to bylo třeba.“ Starý medvěd si povzdechl. „Kdyby to bylo jen proto, že si přál zbavit se dalších úst, rád bych sem poslal Yorena nebo Conwyse, aby chlapce vyzvedli. Mohli bychom je vychovat a pak je vzít k nám, a hlídka by byla o to početnější. Jenomže divocí slouží krutějším bohům než ty nebo já. Ti chlapci jsou Krasterovými oběťmi. Jeho modlitbami, pokud se ti to zamlouvá víc.“

Jeho ženy se určitě modlí za něco jiného, pomyslel si Jon.

„Jak je možné, že to víš?“ zeptal se ho Starý medvěd. „Od některé z Krasterových žen?“

„Ano, můj pane,“ přiznal se Jon. „Raději ti nepovím, od které. Byla vystrašená a prosila o pomoc.“

„Širý svět je plný lidí, kteří žádají o pomoc, Jone. Kéž by spíš našli odvahu pomoct sami sobě. V této chvíli Kraster leží rozvalený na svém spacím patře, páchne vínem a má obluzený rozum. Na stole pod ním leží ostrá nová sekera. Kdybych já byl na jejich místě, nazval bych to vyslyšením modlitby a udělal bych tomu rázný konec.“

Ano. Jon si vzpomněl na Fialku. Na ni a na její sestry. Bylo jich devatenáct a Kraster byl jen jeden, ale…

„Přesto by to pro nás byl špatný den, kdyby Kraster zemřel. Tvůj strýc ti možná pověděl o časech, kdy Krasterova pevnost pro naše průzkumníky znamenala rozdíl mezi životem a smrtí.“

„Můj otec…“ zaváhal.

„Pokračuj, Jone. Pověz mi, co máš na srdci.“

„Můj otec mi jednou řekl, že bez některých lidí je lépe se obejít,“ dopověděl to Jon. „Vazal, který je krutý nebo nepoctivý, špiní čest nejenom svoji, ale také svého lenního pána.“

„Kraster je svým vlastním pánem. Neodříkal nám žádné přísahy a nesložil žádné sliby. Máš čestné srdce, Jone, ale nauč se tady jedné lekci. Nám nepřísluší starat se o to, aby na světě vládla spravedlnost. To není naším úkolem. Noční hlídka musí bojovat jiné války.“

Jiné války. Ano. Na co musím pamatovat. „Jarmen Buckwell řekl, že možná brzy budu potřebovat svůj meč.“

„Opravdu?“ Zdálo se, že Mormont tím není potěšen. „Kraster toho v noci řekl hodně a ještě víc a potvrdil moje obavy natolik, že mne odsoudil k bezesné noci na té jeho tvrdé podlaze. Mance Nájezdník shromažďuje svůj lid v Mrazoklech. Proto byly všechny ty vesnice prázdné. Je to stejný příběh, který se ser Denys Mallister dozvěděl od divokého, co jeho muži zajali ve Strži, ale Kraster k tomu dodal, kde jsou, což je podstatný rozdíl.“

„On si buduje město nebo dává dohromady armádu?“

„To kdybych věděl. Kolik divokých tam je? Kolik z jeho mužů je bojeschopných? Nikdo to neví s jistotou. Mrazokly jsou kruté a nehostinné, divočina z kamene a ledu. Velký počet lidí tam dlouho nevydrží. Vidím v jeho snažení jediný cíl. Mance Nájezdník má v úmyslu vytáhnout na jih, do Sedmi království.“

„Divocí na říši zaútočili už předtím.“ Jon ty příběhy tam na Zimohradu slyšel jak od staré chůvy, tak od mistra Luwina. „Raymun Rudovous je odvedl na jih v čase praotce mého praotce a před ním to byl král nazývaný Bael Bard.“

„Ano, a dlouho před nimi přišel Rohatý pán a bratr králů Gendel Gorne a v pradávných časech Joramun, který troubil na Roh zimy a přivolal ze země obry. Každý z nich přišel o svoji armádu pod Zdí nebo byla rozprášena silou Zimohradu na druhé straně… Ale Noční hlídka už je teď jenom stínem toho, co bývala kdysi, a kdo kromě nás tu zůstal, aby se divokým postavil? Lord Zimohradu je mrtvý a jeho dědic odpochodoval se svou armádou na jih, aby bojoval proti Lannisterům. Divocí možná už nikdy nebudou mít takovou šanci, jaká se jim nabízí nyní. Já jsem Manceho Nájezdníka znal, Jone. Je to křivopřísežník, to ano, ale má oči, aby viděl, a žádný člověk se nikdy neodvážil nazvat ho bázlivým.“

„Co budeme dělat?“ zeptal se Jon.

„Najdeme ho,“ odpověděl Mormont. „Budeme s ním bojovat. Zastavíme ho.“

Tři stovky, pomyslel si Jon, proti zuřivosti divočiny. Prsty jeho spálené ruky se otevřely a zavřely.

THEON

Nesporně to byla krasavice. Jenomže tvoje první je vždycky krásná, pomyslel si Theon Greyoy. „To je ale spokojený úsměv,“ ozval se ženský hlas za ním. „Mladému pánovi se líbí, že ano?“

Theon se otočil, aby na ní spočinul kritickým okem. To, co spatřil, se mu zamlouvalo. Jediným pohledem poznal, že je z Železných ostrovů; štíhlá a s dlouhýma nohama, černými vlasy ostříhanými nakrátko, větrem ošlehanou pokožkou, silnýma jistýma rukama a dýkou za pasem. Nos měla na svůj hubený obličej příliš velký a špičatý, ale její úsměv ho vyvažoval. Usuzoval, že bude o pár let starší než on, ale ne víc než pětadvacetiletá. Pohybovala se, jako by byla zvyklá mít pod nohama palubu.

„Ano, je příjemné spočinout na ní zrakem,“ odpověděl ji, „třebaže ani zpoloviny tak příjemné jako na tobě.“

„Oho,“ usmála se. „To abych si dávala pozor. Mladý pán má medový jazyk.“

„Ochutnej ho a uvidíš.“

„Takže takhle je to,“ opáčila, nestoudně si ho prohlížejíc. Na Železných ostrovech byly ženy – ne mnoho, ale pár jich bylo –, které se plavily na válečných veslicích po boku svých mužů a říkalo se, že sůl a moře je mění, dodávají jim spíš mužské choutky. „Byl jsi na moři dlouho, mladý pane? Nebo snad na místě, odkud přicházíš, nebyly ženy?“

„Žen tam bylo dost, ale žádná nebyla jako ty.“

„A jak víš, jaká jsem já?“

„Moje oči vidí tvůj obličej. Moje uši slyší tvůj smích. A můj úd pro tebe tvrdne jako lodní stěžeň!“

Žena přistoupila blíž a položila mu ruku do rozkroku. „Nu, lhář nejsi,“ řekla a prudce ho stiskla přes látku kalhot. „Bolí to?“

„Strašně.“

„Ubohé lorďátko.“ Pustila ho a ustoupila dozadu. „Jenomže víš, já jsem vdaná žena a čekám dítě.“

„Bohové jsou dobří,“ řekl Theon. „Takto se alespoň nemůže stát, že bych ti udělal bastarda.“

„Můj muž by ti přesto nepoděkoval.“

„Ne, ale ty možná ano.“

„A proč bych měla? Urozené pány jsem měla před tebou. Dělali se mnou to samé co obyčejní muži.“

„Měla jsi někdy prince?“ zeptal se jí. „Až budeš vrásčitá a šedivá a prsy ti povisnou až k pasu, můžeš dětem svých dětí vyprávět, že jsi kdysi milovala krále.“

„Och, takže teď mluvíme o lásce? A já myslela, že to je jenom o ptácích a kundičkách.“

„Ty bys chtěla lásku?“ Pomyslel si, že tohle děvče se mu líbí, ať je to kdokoli; její ostrovtip byl vítaným osvěžením od vlhké ponurosti Štítu. „Mám po tobě pojmenovat svoji loď, hrát ti na harfu a nechat tě přebývat ve věžní místnosti svého hradu, kde na sobě nebudeš mít nic než šperky jako nějaká princezna z písně?“

„Afélbys po mně pojmenovat svoji loď,“ řekla, ignorujíc zbytek jeho nabídky. „To já jsem ji postavila.“

„Postavil ji Sigrin. Loďař mého otce.“

„Já jsem Esgred, Ambrodova dcera a Sigrinova žena.“

Nevěděl, že by Ambrode měl dceru nebo Sigrin manželku… ale s mladým loďařem se setkal jen jednou a na toho starého si stěží vzpomínal. „Tebe je pro Sigrina škoda.“

„Oho. Sigrin mně řekl, že téhle krásné lodi je škoda pro tebe.“

Theon se naježil. „Víš ty vůbec, kdo jsem?“

„Princ Theon z rodu Greyjoyů. Kdo jiný? Řekni mi pravdu, můj pane, jak hodně ji miluješ, tu svoji novou pannu? Sigrin to bude chtít vědět.“ Válečná veslice byla tak nová, že stále páchla dehtem a pryskyřicí. Jeho strýc Aeron jí zítra za svítání požehná, ale Theon sem přijel ze Štítu, aby se na ni podíval ještě předtím, než bude spuštěna na vodu. Nebyla tak obrovská jako Velká krakatice lorda Balona nebo Železné vítězství jeho strýce Victariona, ale vypadala rychlá, a dokonce i sedící v dřevěné podpůrné konstrukci na břehu byla krásná; štíhlý trup stovku stop dlouhý, jediný vysoký stěžeň, padesát dlouhých vesel, paluba dost velká, aby se na ni vešla stovka mužů… a příď, velký železný kloun ve tvaru hlavice šípu. „Sigrin odvedl skutečně dobrou práci,“ připustil. „Je tak rychlá, jak vypadá?“

„Ještě rychlejší – pro kapitána, který ví, jak s ní zacházet.“

„Od té doby, co jsem se plavil na lodi, uplynulo již pár let.“ A mám-li být upřímný, nikdy jsem na žádné nedělal kapitána. „Nicméně, jsem Greyjoy, a navíc železný muž. Moře je v mé krvi.“

„A tvoje krev bude v moři, pokud se budeš plavit tak, jak mluvíš,“ řekla mu.

„S tak půvabnou pannou bych nikdy špatně nezacházel.“

„S mořskou pannou?“ Zasmála se. „Tohle je spíš mořská bestie.“

„Tak, a teď jsi ji pojmenovala. Mořská bestie.“

Ta myšlenka ji pobavila; zahlédl v jejích tmavých očích šibalské jiskřičky. „Řekl jsi přece, že ji pojmenuješ po mně,“ řekla vyčítavým hlasem.

„Vždyť jsem to udělal.“ Chytil ji za ruku. „Pomoz mi, moje paní. Lidé v zelených zemích věří, že žena obtěžkaná dítětem přinese štěstí každému muži, který se s ní vyspí.“

„A co v zelených zemích vědí o lodích? Nebo o ženách, když už o tom mluvíme? Kromě toho, já myslím, že sis to vymyslel.“

„Když se ti přiznám, budeš mne stále milovat?“

„Stále? Copak já jsem tě někdy milovala?“

„Nikdy,“ připustil, „ale já se snažím napravit tu smůlu, moje drahá Esgred. Vítr je chladný. Pojď se mnou na moji loď a dovol mi zahřát tě. Můj strýc Aeron zítra za svítání poleje příď lodi mořskou vodou a zamumlá modlitbu k potopenému bohu, ale já bych jí raději požehnal mlékem mých a tvých slabin.“

„Potopený bůh by to nemusel přijmout laskavě.“

„Potopený bůh ať jde k šípku. Když nám bude dělat potíže, utopím ho znovu. Během čtrnácti dní vyplouváme do války. Ty bys mě poslala do bitvy nevyspalého toužením?“

„Mileráda.“

„Krutá paní. Moje loď je pojmenovaná opravdu výstižně. Pokud s ní ve svém rozrušení narazím do skalisek, můžeš za to dávat vinu sobě.“

„Ty máš v úmyslu narážet tímhle?“ Esgred znovu pohladila poklopec jeho kalhot a s úsměvem přejela prstem po tvrdém obrysu jeho přirození.

„Pojeď se mnou na Štít,“ vyhrkl najednou, s myšlenkou A co na to řekne lord Balon? A co by mně na tom mělo záležet? Jsem dospělý muž, a když si chci do postele přivést holku, nikomu do toho nic není.

„Co bych na Štítu dělala?“ Nechala ruku položenou v jeho rozkroku.

„Můj otec dnes večer hostí kapitány.“ Musel je hostit každý večer, zatímco čekal, až se dostaví poslední opozdilci, ale Theon neviděl potřebu, proč by jí to měl říkat.

„Učiníš mne dnes v noci svojí kapitánkou, můj pane princi?“ Měla ten nejhříšnější úsměv, jaký na ženě kdy viděl.

„Možná ano. Když budu vědět, že mne bezpečně dovedeš do přístavu.“

„Já vím, který konec vesla spustit do vody, a nikdo to neumí lépe s lany a provazy.“ Jednou rukou rozvázala šněrování jeho kalhot, pak se usmála a maličko poodstoupila. „Škoda, že jsem vdaná a nově obtěžkaná dítětem.“

Theon se rozčileně zašněroval. „Musím se vrátit zpátky do hradu. Když se mnou nepojedeš, možná zabloudím žalem a ostrovy by byly o hodně chudobnější.“

„To nemůžeme dopustit… jenomže já nemám koně, můj pane.“

„Mohli bychom si vzít zvíře mého panoše.“

„A nechat toho ubohého chlapce jít celou cestu na Štít pěšky?“

„V tom případě pojedeme oba na mém.“

„To by se ti líbilo, viď?“ Opět ten úsměv. „A kde budu sedět, za tebou nebo před tebou?“

„Můžeš si sednout, kam budeš chtít.“

„Já ráda bývám nahoře.“

Kde tohle děvče po celý můj život bylo? „Síň mého otce je ponurá a vlhká. Je třeba Esgred, aby se tam rozhořel oheň.“

„Mladý pán má opravdu medový jazyk.“

„Nezačali jsme právě u něho?“

Vyhodila ruce do vzduchu. „A taky u něho končíme. Esgred je tvoje, sladký princi. Vezmi mne do svého hradu. Ať se podívám na tvoje hrdé věže zvedající se z moře.“

„Nechal jsem koně v hostinci. Pojďme.“ Společně zamířili pryč po břehu, a když jí Theon vzal za paži, nevytrhla se mu. Líbil se mu způsob její chůze; byla v ní určitá nestydatost, částečně byla loudavá, částečně kolébavá, což naznačovalo, že stejně nestoudná bude i pod pokrývkami.

Panské přístaviště bylo přeplněné tak, jak je neviděl nikdy předtím, hemžilo se posádkami z lodí, které lemovaly oblázky pokrytý břeh a kotvily daleko za vlnolamem. Železní lidé neohýbali kolena často ani snadno, ale Theon si všiml, že jak veslaři, tak městský lid utichají, když je míjeli, a zdraví je uctivými pokývnutími. Konečně pochopili, kdo jsem, pomyslel si. Taky bylo načase.

Předchozího večera z Velkého Wyku dorazil lord Goodbrother se svou hlavní silou, téměř čtyřiceti veslicemi. Jeho muže bylo vidět všude, nápadné v jejich pruhovaných šerpách z kozí kůže. O hostinci se říkalo, že ti bezvousí chlapci v šerpách tam souloží s děvkami Kulhavého Ottera tak usilovně, až všechna děvčata mají nohy do O. Jen ať si to užijí, pomyslel si Theon. Osobně doufal, že ošklivější sebranku poběhlic v životě neuvidí. Jeho současná společnice se mu zamlouvala mnohem víc. Skutečnost, že byla provdaná za otcova loďaře a čerstvě těhotná, ji činila tím přitažlivější.

„Už si můj princ začal vybírat posádku pro svoji loď?“ zeptala se Esgred, když mířili ke stáji. „Hou, Modrozube,“ vykřikla na procházejícího námořníka, vysokého muže v kamizole z medvědí kožešiny a přilbici s havraními křídly. „Jak se vede tvojí nevěstě?“

„Má obrovitý břich a mluví o dvojčatech.“

„Tak brzy?“ Esgred se usmála tím svým prohnaným úsměvem. „Vidím, že jsi se spuštěním svého vesla do vody neotálel.“

„Jo, a zabíral jsem a zabíral a zabíral,“ zařval muž.

„Velký chlapík,“ poznamenal Theon. „Modrozub, říkala jsi? Měl bych si ho vybrat na svoji Mořskou bestii!“

„Jenom kdybys měl v úmyslu urazit ho. Modrozub má svoji vlastní krásnou loď.“

„Byl jsem pryč příliš dlouho, než abych rozpoznal jednoho muže od druhého,“ připustil Theon. Pátral po pár starých přátelích, které znal jako chlapec, ale byli pryč, buď zemřeli, nebo vyrostli v naprosté cizince. „Můj strýc Victarion mně půjčil svého vlastního kormidelníka.“

„Rymolfa Bouřopijana? Dobrý muž, pokud je ovšem střízlivý.“ Uviděla další známé tváře a zavolala na procházející trojici: „Ullere, Qarle. Kde je tvůj bratr, Skyte?“

„Obávám se, že Potopený bůh potřeboval silného veslaře,“ odpověděl zavalitý muž s bílým pruhem ve vousu.

„Chce tím říct, že Eldiss vypil tolik vína, až mu z toho pukl ten jeho tlustý břich,“ dodal růžolící mladík vedle něho.

„Co je mrtvé, nemůže nikdy zemřít,“ řekla Esgred.

„Co je mrtvé, nemůže nikdy zemřít.“

Theon ta slova zamumlal s nimi. „Zdá se, že tě tu dobře znají,“ řekl ženě, když muži odešli.

„Loďařovu manželku má každý muž rád. Měl by, pokud nechce, aby se jeho loď potopila. Jestliže potřebuješ muže, kteří budou sedět u tvých vesel, mohl by sis vybrat hůř než ty tři.“

„Panské přístaviště nedostatkem silných paží netrpí.“ Theon o té záležitosti dost přemýšlel. Potřeboval bojovníky a muže, kteří budou věrní jemu, ne jeho lordu otci nebo jeho strýcům. V současné době hrál svou roli poslušného prince a vyčkával, až mu lord Balon v plnosti odhalí svoje plány. Pokud však vyjde najevo, že se mu ty plány či jeho role v nich nezamlouvají, nu…

„Síla samotná nestačí. Vesla na válečné veslici se musí pohybovat jako jedno, pokud loď má plout rychle. Budeš-li moudrý, vybereš si muže, kteří spolu veslovali už předtím.“

„Dobrá rada. Možná bys mně mohla pomoct vybrat ty.“ Ať si myslí, že stojím o její moudrost, ženy to mají rády.

„Mohla bych. Když se ke mně budeš chovat laskavě.“

„Jak jinak?“

Když se blížili k Myraham, která se vysoká a prázdná houpala u mola, Theon přidal do kroku. Její kapitán se snažil odplout před čtrnácti dny, ale lord Balon to nedovolil. Žádný z kupců, kteří zavítali do Panského přístaviště, nesměl vyplout; jeho otec nechtěl, aby se zvěsti o tom, že shromažďuje lodě, dostaly na pevninu dřív, než bude připraven zaútočit.

„Můj pane,“ zavolal žalostný hlas z příďové nástavby obchodní lodi. Přes zábradlí se vyklonila kapitánova dcera, provázející ho smutným pohledem. Její otec jí zakázal vycházet na břeh, ale kdykoli Theon zavítal do Panského přístaviště, zahlédl ji, jak zoufale přechází sem a tam po palubě. „Můj pane, posečkej chviličku,“ volala za ním. „Když tě to potěší, můj pane…“

„Potěšila?“ zeptala se Esgred, když Theon pospíchal kolem kogy. „Potěšila mého pána?“

Theon věděl, že nemá smysl být před touhle ženou ostýchavý. „Na čas. Teď by se chtěla stát mojí solnou ženou.“

„Oho. Té by trocha nasolení jen prospěla. Je příliš měkká a zjemnělá. Nebo se snad mýlím?“

„Nemýlíš se.“ Měkká a zjemnělá. Jak to poznala?

Řekl Wexovi, aby na něho počkal v hostinci, Šenk byl tak přeplněný, že se Theon musel dveřmi protlačit. Na žádné z lavic nebylo volné ani místečko. Také nikde neviděl svého panoše. „Wexi,“ vykřikl nad povykovánún a třeskotem talířů. Jestli je nahoře s jednou z těch poďobaných děvek, stáhnu z něho kůži, říkal si v duchu, ale to už chlapce konečně spatřil, jak hraje kostky blízko krbu… a podle hromádky mincí vršící se před ním taky vyhrává.

„Je načase jít,“ oznámil Theon. Když mu chlapec nevěnoval pozornost, popadl ho za ucho a vytáhl ho od kostek. Wex sebral hrst plnou měďáků a beze slova šel s ním. To byla jedna z věcí, které se něm Theonovi líbily. Většina panošů má pěkně prořízlou pusu, ale Wex se narodil němý… což mu ovšem nebránilo být stejně chytrý jako kterýkoli jiný dvanáctiletý kluk. Vzít ho k sobě za panoše bylo součástí ceny, kterou Theon zaplatil za svého koně.

Když Wex uviděl Esgred, oči mu málem vypadly z důlků. Člověk by si myslel, žes nikdy předtím neviděl ženu, říkal si Theon. „Esgred pojede na Štít se mnou. Osedlej koně a pospěš si.“

Chlapec jel na kostnatém malém koníkovi ze stájí lorda Balona, ale Theonův kůň, to bylo zcela jiné zvíře. „Kde jsi přišel k tomuhle pekelnému oři?“ zeptala se Esgred, když ho uviděla, ale Theon ze způsobu, jakým se smála, poznal, že na ni zapůsobil.

„Lord Botley ho vloni koupil v Lannisportu, ale ukázalo se, že ten kůň je pro něho nezvladatelný, a tak ho Botley rád prodal.“ Železné ostrovy byly příliš rozptýlené a kamenité, než aby se na nich daly chovat koně. Většina ostrovanů byla nanejvýše obstojnými jezdci, kteří se lépe cítili na palubě válečné veslice než v sedle. Dokonce i urození pánové jezdili na malých koních nebo na chundelatých harlawských ponících a volské povozy zde byly k vidění mnohem častěji než koňská spřežení. Obyčejní lidé byli příliš nemajetní, než aby mohli vlastnit koně, kteří by tahali jejich pluhy přes chudobná, kamenitá políčka.

Theon však strávil deset let na Zimohradu a neměl v úmyslu jet do války bez dobrého oře pod sebou. Špatný úsudek lorda Botleyho pro něho byl štěstím: získal hřebce s povahou stejně temnou, jako byla jeho srst, většího než jízdní kůň, i když ne tak velkého jako většina bojových ořů. Protože Theon nebyl tak velký jako většina rytířů, dokonale se mu to hodilo. To zvíře mělo v očích oheň. Když se poprvé setkalo se svým novým majitelem, odhrnulo pysky a pokoušelo se kousnout ho do obličeje.

„Má nějaké jméno?“ zeptala se Esgred, když Theon nasedl.

„Usměvavý.“ Podal jí ruku a vytáhl ji nahoru před sebe, aby jí za jízdy mohl položit ruce kolem pasu. „Kdysi jsem znal muže, který mi řekl, že se usmívám nesprávným věcem.“

„Opravdu?“

„Jenom ve světle těch, kteří se neusmívají ničemu.“ Vzpomněl si přitom na svého otce a strýce Aerona.

„Teď se usmíváš, můj princi?“

„Och, ano.“ Theon se přes ni natáhl po otěžích. Byla téměř stejně vysoká jako on. Jejím vlasům by neškodilo umýt a na půvabném štíhlém krku měla vybledlou růžovou jizvu, ale jemu se líbil její pach, sůl, pot a žena.

Zdálo se, že jízda zpátky na Štít bude mnohem zajímavější, než byl sestup dolů.

Když byli hodný kus cesty za Panským přístavištěm, Theon jí položil dlaň na ňadro. Esgred zvedla ruku a odtáhla ji. „Já bych raději měla obě ruce na otěžích, jinak nás to tvoje Černé zvíře shodí a ušlape k smrti.“

„To už jsem z něho vytloukl.“ Pobavený Theon se chvíli choval slušně, přátelsky si s ní povídal o počasí (šedivo a zataženo, stejně jako v den, kdy na ostrovy připlul, s častými dešti) a vyprávěl jí o mužích, které zabil v Šeptajícím lese. Když přišel k části o tom, jak se dostal tak blízko ke Králokatovi samotnému, vyjel rukou tam, kde ji měl předtím. Ňadra měla malá, ale jemu se líbilo, jak jsou pevná.

„Tohle přece teď nechceš, můj princi.“

„Ale ano, chci.“ Theon jí ňadro stiskl.

„Tvůj panoš se na tebe dívá.“

„Ať se dívá. Ujišťuji tě, že to nikomu nepoví.“

Esgred mu dlaň z ňadra násilím stáhla a pevně ji držela. Měla skutečně silné ruce.

„Já mám ženy s dobrým, silným stiskem rád.“

Uchichtla se. „To bych neřekla, podle té holky na lodi.“

„Nesmíš mne posuzovat podle ní. Byla to jediná žena na palubě.“

„Pověz mi o tvém otci. Uvítá mne ve svém hradu laskavě?“

„Proč by měl? Sotva uvítal mne, svoji vlastní krev, dědice Štítu a Železných ostrovů.“

„Tím opravdu jsi?“ zeptala se tiše. „Říká se, že máš strýce, bratry a sestru.“

„Moji bratři jsou dávno mrtví a moje sestra… nu, říkají, že Ašiným oblíbeným šatem je drátěná košile, která jí visí až pod kolena, s prádlem z vařené kůže pod ní. Mužský oděv ji však neučiní mužem. Až vyhrajeme válku, vyjednám pro ni dobrý sňatek, jestliže se ovšem najde muž, který by si ji vzal. Pokud si vzpomínám, měla nos jako supí zobák, přehršli pupínků a hrudník ne vyvinutější než chlapec.“

„Svoji sestru můžeš provdat,“ poznamenala Esgred, „ale ne svoje strýce.“

„Moji strýcové…“ Theon měl na dědictví přednostní nárok, byl v nástupnické linii před třemi otcovými bratry, ale žena se nicméně dotkla bolavého místečka. Na ostrovech nezřídka slýchali o silném, ambiciózním strýci, který zbavil slabého synovce jeho práv a obvykle ho dal nájemným vrahem odstranit. Jenomže já nejsem slabý, říkal si Theon v duchu, a než můj otec zemře, mám v úmyslu být ještě silnější. „Moji strýcové pro mne nepředstavují žádnou hrozbu,“ prohlásil. „Aeron je opilý mořskou vodou a svatostí. Žije jen pro svého boha –“

„Svého boha? Ne tvého?“

„Mého taky. Co je mrtvé, nemůže zemřít.“ Mírně se usmál. „Když budu vydávat pobožné zvuky, jak se ode mne žádá, Mokrý vlas mně nebude dělat problémy. A můj strýc Victarion –“

„Lord kapitán Železné flotily a obávaný válečník. Slyšela jsem o něm zpívat v hostincích.“

„Během povstání mého otce se plavil do Lannisportu s mým strýcem Euronem a spálil lannisterské loďstvo na místě, kde kotvilo,“ vzpomněl si Theon. „Ten plán však byl Euronův. Victarion je něco jako velký šedý vůl, silný, neúnavný a zodpovědný, ale žádné závody by nevyhrál. Nepochybuji o tom, že mně bude sloužit stejně věrně, jako sloužil mému otci. Ten nemá ani rozum, ani ambice, aby naplánoval nějakou zradu.“

„Euron Vranooký však mazanost nepostrádá. Slyšela jsem muže, jak si o něm vyprávějí strašlivé věci.“

Theon se posunul v sedle. „Mého strýce Eurona neviděl nikdo v blízkosti ostrovů téměř dva roky. Možná už je mrtvý.“ Pokud ano, je jen dobře. Nejstarší bratr lorda Balona se nikdy nevzdal starých způsobů, dokonce ani na den. Říkalo se, že jeho Tichost, s černými plachtami a temně rudým trupem, znají v každém přístavu od Ibbenu až po Ašaj.

„Možná je mrtvý,“ souhlasila Esgred, „a pokud žije, nu, strávil na moři dlouhou dobu, bude tady napolo cizí. Železní lidé by nikdy neposadili na Trůn z mořského kamene cizince.“

„Předpokládám, že ne,“ odpověděl Theon, ale napadlo ho přitom, že někteří by cizincem mohli zvát jeho. Zamračil se při tom pomyšlení. Deset let je dlouhá doba, ale nyní jsem zpět a můj otec ještě zdaleka není mrtvý. Mám spoustu času, abych mohl prokázat svoje vlohy.

Uvažoval o tom, že si znovu začne hrát s Esgrediným ňadrem, ale ona by mu ruku pravděpodobně sundala, a navíc, všechny ty řeči o jeho strýcích mu otrávily náladu. Na takové hrátky bude dost času v hradu, v soukromí jeho komnat. „Až přijedeme na Štít, promluvím s Helyou a postarám se o to, abys dostala ctěné místo na hostině,“ řekl. „Já musím sedět u vysokého stolu po pravici svého otce, ale až odejde ze síně, sejdu dolů a připojím se k tobě. Zřídkakdy se zdrží dlouho. Už nemá žaludek na pití.“

„Je to smutné, když velký muž zestárne.“

„Lord Balon je pouze otcem velkého muže.“

„Skromné lorďátko.“

„Jenom blázen by byl skromný, když svět je plný mužů dychtivých udělat tu práci za něho.“ Zlehka ji políbil zezadu na šíji.

„Co si na tu velkou hostinu obléknu?“ Sáhla dozadu a odstrčila mu obličej.

„Požádám Helyu, aby tě oblékla. Možná ti padnou některé z šatů mé matky. Je pryč, na Harlawu, a neočekáváme, že by se hned tak vrátila.“

„Slyšela jsem, že to chladné větry ji zahnaly pryč. Nepojedeš se za ní podívat? Harlaw je jenom den jízdy odsud, a lady Greyjoy jistě touží opět spatřit svého syna.“

„Udělal bych to, kdybych mohl. Jsem tu ale příliš zaneprázdněn. Můj otec na mne spoléhá, teď když jsem se vrátil. Možná až přijde mír…“

„Tvoje návštěva by mohla přinést mír?“

„Teď mluvíš jako žena,“ posteskl si Theon.

„Přiznávám se, že jí jsem… a jsem čerstvě obtěžkaná dítětem.“

To pomyšlení ho podivným způsobem vzrušovalo. „To říkáš ty, ale tvoje tělo žádné známky těhotenství nevykazuje. Jak mně dokážeš, že jsi v jiném stavu? Než ti uvěřím, potřebuju se podívat, jak se ti nalévají prsy a ochutnat tvoje mateřské mléko.“

„A co by na to řekl můj manžel? Služebník tvého otce, kterému odpřísáhl věrnost?“

„Dáme mu za úkol postavit tolik lodí, že si ani nevšimne, žes odešla.“

Zasmála se. „To je ale krutý pán, co mne unesl. Když ti slíbím, že se jednoho dne můžeš podívat, jak ode mne moje dítě pije, povíš mi víc o své válce, Theone z rodu Greyjoyů?“

Dychtivý vyhovět jí. Theon jí to slíbil. Zbytek dlouhé jízdy utekl rychle. Theon plnil její pěknou hlavu povídáním o Zimohradu a o válce. Některé z věcí, které jí řekl, ohromily jeho samotného. Dobře se s ní povídá, bohové, chvalte ji, přemýšlel v duchu. Mám pocit, jako bych ji znal celá léta. Pokud se její postelové umění jen zpola vyrovná její chytrosti, budu si to děvče muset nechat… Vzpomněl si na Sigrina Loďaře, zavalitého muže mdlého rozumu, s vlasy v barvě lnu již ustupujícími z jeho uhrovitého čela, a zavrtěl hlavou. Jaká je jí pro něho škoda. Jak strašlivá škoda.

Měl pocit, že neuběhl téměř žádný čas, když tu se před nimi najednou tyčila velká parkánová zeď Štítu.

Brána byla otevřená. Theon zabodl paty do Usměvavého a projel jí rychlým cvalem. Když Esgred pomáhal sesednout, psi se divoce rozštěkali. Někteří, zuřivě mávající ocasy, se rozběhli přímo k nim. Proběhli kolem něho a téměř ženu převrhli, poskakovali kolem ní ze všech stran, kňučeli a olizovali ji. „Zmizte!“ rozkřikl se na ně Theon, který namířil kopanec na velkou hnědou fenu, a minul ji, ale Esgred se smála a dováděla s nimi.

Netrvalo to dlouho a za psy se vyřítil štolba. „Odveď mého koně,“ nařídil mu Theon, „a zažeň ty zatracené psy.“

Ten nevychovanec mu však vůbec nevěnoval pozornost. Zamířil k Esgred, jeho obličej se rozzářil širokým úsměvem a muž řekl: „Lady Ašo. Ty ses vrátila.“

„Včera večer,“ řekla. „Připlula jsem z Velkého Wyku s lordem Goodbrotherem a strávila jsem noc v hostinci. Můj bratříček byl tak laskavý, že mne s sebou přivezl z Panského přístaviště.“ Políbila jednoho ze psů na čenich a s úsměvem se otočila k Theonovi.

Jediné, co mohl dělat, bylo stát tam a hledět na ni. Aša. To přece nemůže být Aša. Najednou si uvědomil, že v jeho hlavě jsou rovnou dvě Aši. Jedna byla malou holčičkou, kterou kdysi znal. Ta druhá, kterou si jen matně představoval, vypadala nějak jako jeho matka. Žádná se nepodobala téhle… téhle… téhle…

„Pupínky mně zmizely, když mi narostla ňadra,“ vysvětlovala, zatímco si hrála s jedním ze psů, „ale supí zobák mně zůstal.“

Theon konečně našel hlas. „Proč jsi mi to neřekla?“

Aša nechala psa jít a napřímila se. „Nejdřív jsem chtěla vědět, jaký jsi. A dozvěděla jsem se to.“ Vysekla mu urážlivou poloviční poklonu. „A teď mne, bratříčku, prosím omluv. Musím se vykoupat a obléct se na hostinu. Říkám si, jestli tu stále ještě mám tu drátěnou košili, kterou tak ráda nosím na svém spodním prádle z vařené kůže?“ Obdařila ho škodolibým úsměvem a přešla most chůzí, která se mu tak líbila, napolo loudavou, napůl kolébavou.

Když se Theon odvrátil, Wex na něho mhouřil oči. Dal chlapci štulec za ucho. „To je za to, že se tak bavíš.“ A ještě jeden, tvrdší. „A tohle je za to, žes mě nevaroval. Příště si nech narůst jazyk.“

Jeho vlastní komnaty v Krvavé věži mu nikdy nepřipadaly tak mrazivé, přestože otroci v nich nechali hořet železné koše. Theon si skopl boty z nohou, plášť nechal dopadnout na podlahu, a nalil si pohár vína, vzpomínaje na nemotornou holčičku s vystouplými koleny a pupínky. Ona mne rozšněrovala poklopec, uvědomil si pln vzteku, a řekla… ach, bohové, a já jsem řekl… Zasténal. Pochyboval, že by ze sebe byl mohl udělat odpornějšího blázna.

Ne, pomyslel si pak. To ona ze mě udělala blázna. Ta hnusná děvka se v každém okamžiku té frašky vyžívala. A jak pořád sahala na můj úd…

Vzal svůj pohár a přešel k okennímu sedátku, kde seděl, pil a pozoroval moře, zatímco slunce pomalu mizelo za hradbami Štítu. Tady pro mě není místo, pomyslel si, a Aša je toho důvodem, ať ji vezmou Jiní! Voda pod ním se měnila ze zelené v šedivou a posléze v černou. Do té doby již uslyšel vzdálenou hudbu a uvědomil si, že je načase převléknout se na hostinu.

Tentokrát si vybral nenápadné boty a ještě skromnější oděv ve střízlivých odstínech černě a šedi, které odpovídaly jeho rozpoložení. Žádné ozdoby; neměl nic, co by si koupil železem. Mohl jsem si něco vzít od toho divokého, co jsem ho zabil tam v lese, abych zachránil život Branovi Starkovi, jenomže on neměl nic, co by stálo za to vzít si. To je prostě moje neštěstí, zabíjím jen nemajetné.

Když Theon vstoupil do dlouhé začazené síně, byla plná otcových vazalů a kapitánů, kterých se tam dostavily téměř čtyři stovky. Dagmer Rozseklý se ještě nevrátil ze Starého Wyku se Stonehousovými a Drummovými, ale byli tam všichni ostatní – Hadawové z Harlawu, Blacktydeové z Černého přílivu, Sparrove, Merlynové a Goodbrotherové z Velkého Wyku, Saltcliffové a Sunderliové ze Solnoútesu, Botleyové a Wynchesové z druhé strany Štítu. Sluhové nalévali pivo a hrála tam hudba, skřipky, dudy a bubny. Tři statní muži předváděli prstový tanec, mávali po sobě sekerami na krátkých topůrcích. Šlo o to, aby se jim podařilo chytit sekeru nebo ji přeskočit, aniž by popletli taneční kroky. Říkalo se tomu prstový tanec, protože to obvykle končilo tak, že některý z tanečníků o jeden přišel… nebo o dva nebo taky o pět.

Žádný z tanečníků ani z pijáků si Theona Greyjoye, který mířil k vysokému stolu, nijak zvlášť nevšímal. Lord Balon seděl na Trůnu z mořského kamene, vytesaného z obrovského bloku hladkého černého kamene do podoby velké krakatice. Legendy pravily, že když První lidé kdysi dávno připluli k Železným ostrovům, našli jej stát na břehu Starého Wyku. Po levé straně trůnu seděli Theonovi strýcové. Aša byla usazena na čestném místě po otcově pravici. „Jdeš pozdě, Theone,“ poznamenal lord Balon.

„Prosím tě o prominutí.“ Theon se posadil do prázdného křesla vedle Aši. Naklonil se k ní a zasyčel jí do ucha: „Sedíš na mém místě.“

Otočila se k němu a pohlédla na něj nevinnýma očima. „Bratře, určitě se mýlíš. Tvoje místo je na Zimohradu.“ Její úsměv řezal jako ostří nože. „A kam se poděly tvoje pěkné šaty? Slyšela jsem, že miluješ, když tě na kůži chladí hedvábí a samet.“ Sama byla oblečená v měkkém vlněném oděvu zelené barvy, jednoduchého střihu, vykreslujícím štíhlé obrysy jejího těla.

„Tvoje drátěná košile zřejmě zrezivěla, sestro,“ odsekl. „Škoda, rád bych tě viděl celou v železe.“

Aša se jen zasmála. „Možná ještě uvidíš, bratříčku… pokud si myslíš, že tvoje Mořská bestie dokáže udržet tempo s mým Černým větrem.“ Přišel k nim jeden z otcových otroků se džbánem vína v ruce. „Piješ dnes pivo či víno, Theone?“ Naklonila se k němu blíž. „Nebo stále máš žízeň na moje mateřské mléko?“

Začervenal se. „Víno,“ řekl otrokovi. Aša se odvrátila, uhodila pěstí do stolu a vykřikla, aby jí přinesli pivo.

Theon rozřízl bochník chleba vpůli, vydlabal patku a zavolal kuchaře, aby mu ji naplnil dušeninou. Z pachu husté smetany se mu málem zvedl žaludek, ale přinutil se něco sníst. Vypil dost vína, aby mu pomohlo proplout mezi dvěma chody. Pokud se pozvrací, bude to na ni. „Ví otec, že jsi provdaná za toho loďaře?“ zeptal se své sestry.

„O nic víc, než to ví Sigrin.“ Pokrčila rameny. „Esgred byla první lodí, kterou postavil. Pojmenoval ji po svojí matce. Sotva bych dokázala říct, kterou z nich miluje víc.“

„Každé slovo z toho, co jsi mi řekla, byla lež.“

„Ne každé slovo. Pamatuješ si, jak jsem ti řekla, že jsem ráda nahoře?“ Aša se usmála.

To ho rozčililo ještě víc. „Všechny ty řeči o tom, že jsi vdaná a čerstvě těhotná…“

„Och, tahle část byla docela pravdivá.“ Aša vyskočila od stolu. „Rolfe, sem,“ vykřikla na jednoho z prstových tanečníků a zvedla ruku. Muž ji uviděl, otočil se a najednou mu sekera vyletěla z ruky a její ostří, otáčející se ve vzduchu, dokola a dokola, se zalesklo ve světle pochodní. Theon měl sotva čas na přidušené zalapání po dechu, ale to už Aša sekeru chytila v letu, zasekla ji do dřeva stolu, rozsekla vpůli mísu s dušeninou a pocákala jeho plášť omastkem. „Toto je můj lord manžel.“ Jeho sestra si sáhla za výstřih a vytáhla ze svého šatu dýku. „A toto je moje sladké kojeňátko.“

Theon si nedokázal představit, jak v tom okamžiku musí vypadat, ale najednou si uvědomil, že velká síň se otřásá smíchy a že ten smích patří jemu. Dokonce i jeho otec se usmíval, bohové buďte proklati, a jeho strýc Victarion se chechtal nahlas. Nejlepší reakcí bylo vyčarovat na tváři roztřesený úsměv. Však my ještě uvidíme, kdo se bude smát, až tohle všechno skončí, ty mrcho.

Aša sekeru vykroutila ze stolu a za hlasitého pískání a povzbuzování ji hodila zpátky mezi tanečníky. Sluha jim přinesl velkou mísu a ona si nabodla nasolenou rybu a snědla ji přímo z hrotu své dýky. „Kdyby ses byl obtěžoval tím, že by ses o Sigrinovi alespoň něco maličko dozvěděl, nikdy bych tě takto nemohla napálit. Deset let jsi vlkem a pak si tady přistaneš a myslíš si, že budeš vládnout ostrovům, jenomže o nikom nic nevíš. Proč by pro tebe muži měli bojovat a umírat?“

„Jsem právoplatným dědicem,“ odpověděl Theon škrobeně.

„Podle zákonů zelených zemí možná ano. Jenomže my si tady vytváříme svoje vlastní zákony, nebo jsi snad zapomněl?“

Theon se zamračeně otočil a spočinul zrakem na rozbité míse před sebou. Nebude to trvat dlouho a dušenina mu steče do klína. Zavolal na otroka, aby to uklidil. Polovinu života jsem čekal, až se vrátím domů a proč? Aby mne tu uráželi a přehlíželi? Tohle nebyl Štít, jaký si pamatoval. Ale pamatoval si ho vůbec? Když ho odvezli pryč, aby z něj učinili svoje rukojmí, byl ještě tak mladý.

Hostina byla skrovným sledem rybích dušenin, černého chleba a chuťově nevýrazného kozího masa. Nejchutnější věcí, kterou Theon našel k jídlu, byl cibulový koláč. Jakmile byly odklizeny zbytky posledního chodu, pivo a víno dál teklo proudem.

Lord Balon Greyjoy vstal ze svého křesla. „Dopijte a přijďte za mnou do mého soláru,“ poručil svým společníkům sedícím u vysokého stolu. „Musíme spolu probrat plány.“ Bez jediného dalšího slova odešel, provázen dvěma ze svých strážných. Jeho bratři se zakrátko zvedli a následovali ho. Theon vstal, s úmyslem jít za nimi.

„Můj bratříček spěchá, aby už byl pryč.“ Aša zvedla svůj roh a pokývla otrokovi, že chce další pivo.

„Náš lord otec čeká.“

„Čekal mnoho let. Neuškodí mu, když posečká ještě o chvíli déle… ale pokud se obáváš jeho hněvu, to raději pospíchej za ním. Dohonit naše strýce by ti nemělo činit potíže.“ Usmála se. „Konec konců, jeden je opilý mořskou vodou a druhý je velký šedý vůl, tak tupý, že se cestou pravděpodobně ztratí.“

Theon se rozčileně posadil zpátky. „Já se za žádným mužem nehoním.“

„Za mužem ne, jen za každou ženou.“

„Já to nebyl, kdo sahal na můj úd.“

„Copak nevíš, že já žádný nemám? Ty ses zas pohotově sápal po všem, co mám já.“

Cítil, jak mu rudnou tváře. „Jsem muž s mužskými choutkami. Co za nepřirozeného tvora jsi ty?“

„Jenom plachá panna.“ Aša zajela rukou pod stůl a prudce mu stiskla úd. Theon málem vyskočil ze židle. „Copak, nechceš, abych tě navedla do svého přístavu, bratře?“

„Pro tebe manželství není,“ usoudil Theon. „Myslím, že až budu vládnout, pošlu tě k tichým sestrám.“ Vstal a vrávoravě odkráčel, aby našel svého otce.

Než přišel k houpavému mostu před Mořskou věží, dalo se do deště. Žaludek se mu bouřil a svíjel jako vlny rozbíjející se o skaliska pod ním a víno mu rozechvělo končetiny. Theon zaťal zuby, pevně popadl provaz a jal se přecházet po mostě, předstíraje, že místo provazu drží Ašu pod krkem.

Solár byl vlhký a větrný jako vždy. Pohřbený pod svými vrstvami tuleních kůží, jeho otec seděl před železným košem, se svými bratry po obou jeho stranách. Když Theon vstoupil, Victarion právě hovořil o přílivech a větrech, ale lord Balon ho mávnutím ruky umlčel. „Konečně ti mohu oznámit svoje plány. Je načase, aby sis je vyslechl.“

„Sám mám pár návrhů.“

„Až budu chtít tvoji radu, požádám o ni,“ odbyl ho jeho otec. „Přiletěl k nám pták ze Starého Wyku. Dagmer přivede Drummovy a Stonehousovy. Když nám bohové nadělí dobré větry, vyplujeme, jakmile sem dorazí… či spíš ty vypluješ. Chci, abys zasadil první úder, Theone. Popluješ s osmi válečnými veslicemi na sever –“

„S osmi?“ Jeho obličej zrudl. „Čeho mohu dosáhnout s pouhými osmi veslicemi?“

„Budeš pospíchat ke Kamenitému pobřeží, kde budeš pořádat nájezdy na rybářské vesnice a potápět každou loď, na kterou narazíš. Možná se ti tímto způsobem podaří vylákat některé ze severských lordů zpoza jejich kamenných zdí. Doprovázet tě bude Aeron a Dagmer.“

„Ať Potopený bůh požehná našim mečům,“ řekl kněz.

Theon měl pocit, jako by mu otec vyťal políček. Poslali ho konat práci drancířů, ohněm vyhánět rybáře z jejich chatrčí a násilnit jejich ošklivé dcery, a přesto se zdálo, že lord Balon mu nedůvěřuje ani natolik, aby byl přesvědčen, že zvládne dokonce jen tohle. Dost špatné bude jen to, že po celou tu dobu bude muset snášet škleby a peskování Mokrého vlasu. A navíc, v přítomnosti Dagmera bude jeho velení jen jmenovité. „Ašo, moje dcero,“ pokračoval lord Balon a Theon, který se otočil, uviděl, že jeho sestra tiše vklouzla do soláru, „ty popluješ s třiceti veslicemi vybraných mužů kolem Výběžku mořského draka. Vylodíte se na přílivových mělčinách severně od Pahorku v Hlubokém lese. Když se rychle vydáte na pochod, hrad možná padne dřív, než si jeho obyvatelé uvědomí, že jste na ně zaútočili.“

Aša se usmála jako kočka ve smetaně. „Vždycky jsem chtěla mít svůj vlastní hrad,“ řekla sladkým hlasem.

„Vezmi si tento.“

Theon se musel kousnout do jazyka. Pahorek v Hlubokém lese byl pevností Gloverů. S Robettem a Galbartem válčícími na jihu bude hrad slabě bráněn, a jakmile padne, železní muži budou mít bezpečnou základnu v samém srdci severu. To mne měli poslat, abych se zmocnil Pahorku. On Pahorek znal, několikrát Glovery navštívil s Eddardem Starkem.

„Victarione,“ řekl lord Balon svému bratrovi, „hlavní výpad připadne tobě. Jakmile můj syn a dcera zasadí plánované údery, Zimohrad musí zareagovat. Když se budeš plavit kolem Slaného oštěpu a po Horečnaté řece, měl by ses setkat s malou opozicí. Na horním toku budete necelých dvacet mil od Kailinské držby. Šíje je klíčem ke království. Již nyní ovládáme západní moře. Jakmile se zmocníme Kailinské držby, štěně se nebude moct dostat zpátky na sever… a pokud je takový blázen, že se o to pokusí, jeho nepřátelé za ním zničí jižní konec hrázní cesty, a chlapec Robb se tam ocitne polapený jako krysa v láhvi.“

Theon už nevydržel být zticha. „Odvážný plán, otče, ale lordové v jejich hradech –“

Lord Balon ho přerušil. „Lordové odešlí se štěnětem na jih. Zůstali tam jenom zbabělci, starci nebo mladí zelenáči. Jeden po druhém se vzdají nebo padnou. Zimohrad nám možná bude odolávat rok, ale co z toho? Všechno ostatní bude naše, lesy, pole, hrady, a z lidí si naděláme otroky a slané ženy.“

Aeron Mokrý vlas zvedl ruku. „A vlny hněvu se zvednou vysoko a Potopený bůh rozšíří svou říši přes zelené země!“

„Co je mrtvé, nemůže nikdy zemřít,“ zaintonoval Victarion. Lord Balon a Aša jeho slova opakovali a Theon neměl jinou možnost než zamumlat je s nimi. Pak je otec propustil. Venku padal déšť, prudší než obvykle. Provazový most se mu kymácel a kroutil pod chodidly. Theon Greyjoy se zastavil v jeho středu a zahleděl se na skaliska pod sebou. Vlny se tam rozbíjely s ohlušujícím řevem a na rtech cítil slanou chuť vodní tříště. Při náhlém poryvu větru mu uklouzlo chodidlo a Theon padl na kolena.

Aša mu pomohla vstát. „Vidím, že jsi toho vína vypil příliš, bratře.“

Theon se opřel o její rameno a nechal ji odvést ho přes deštěm kluzká prkna. „Víc ses mi líbila, když ji byla Esgred,“ řekl jí vyčítavým tónem.

Zasmála se. „To nevadí. Mně ses zase ty líbil víc, když ti bylo devět.“

TYRION

Ze dveří se linul tichý zvuk harfy, mísící se s jemným trylkováním dud. Zpěvákův hlas byl tlumený silnými zdmi, ale Tyrion ten nápěv znal. Miloval jsem pannu sličnou jako léto, vzpomněl si, co měla sluneční světlo ve vlasech…

Dnešního večera královniny dveře hlídal ser Meryn Trant. Jeho nezřetelné „můj pane“ Tyrionovi připadalo spíš jako nenávistné přání všeho zlého, ale rytíř mu přece jen otevřel dveře. Vešel do ložnice svojí sestry a píseň vzápětí ustala.

Cersei byla podepřená hromadou polštářů. Měla holá chodidla a její zlaté vlasy byly umělecky rozhozené kolem. Na sobě měla zelenozlatou aksamitovou róbu, která odrážela světlo svící a celá se blýskala. Vzhlédla. „Drahá sestro,“ řekl Tyrion, „jak nádherně dnes večer vypadáš.“ Otočil se ke zpěvákovi. „Ty taky, bratranče. Neměl jsem ponětí, že máš tak sladký hlas.“

Ser Lancel se při jeho komplimentu zamračil; možná si myslel, že ho tím uráží. Tyrion měl pocit, jako by mladík od té doby, co byl pasován na rytíře, povyrostl o tři palce. Lancel měl husté pískově zbarvené vlasy, zelené oči Lannisterů a chmýří hebkého světlého kníru na horním rtu. Bylo mu šestnáct a byl proklatý příznačnou nadutostí mládí, nezjitřenou sebemenší stopou humoru nebo pochybností o sobě samém, zasnoubený s arogancí, která u těch, co se narodili světlovlasí, silní a krásní, byla tak přirozenou věcí. Jeho nedávné povýšení to jenom zhoršilo. „Tvoje Výsost pro tebe poslala?“ zeptal se chlapec. „Nevzpomínám si,“ připustil Tyrion. „Mrzí mne, že musím přerušit vaši zábavu, ale mám důležité věci, které musím prodiskutovat se svou sestrou.“

Cersei si ho podezřívavě prohlížela. „Pokud jsi sem přišel kvůli těm žebravým bratřím, Tyrione, ušetři mne svých výtek. Nenechám je rozšiřovat v ulicích ty jejich špinavé řeči o zradě. Mohou si jeden pro druhého kázat v žalářích.“

„A považovat se za šťastné, že mají tak laskavou královnu,“ dodal Lancel. „Já bych jim nechal vyříznout jazyky.“

„Jeden se dokonce odvážil říct, že bohové nás trestají za to, že Jaime zavraždil právoplatného krále. Dala jsem ti příležitost vypořádat se s tou verbeží, ale ty a ten tvůj ser Jacelyn jste neudělali vůbec nic, a tak jsem Vylarrovi přikázala, aby tu záležitost vyřídil sám.“

„Což také udělal,“ Tyriona to rozčílilo, když viděl, jak zbrojnoši v rudých pláštích přivlekli a uvrhli do žalářů půl tuctu prašivých proroků, aniž by to napřed probrali s ním, ale nebyli zas tolik důležití, aby kvůli nim vedl válku. „Nepochybuji o tom, že všichni budeme vděční za trochu toho klidu v ulicích. Proto jsem ale nepřišel. Mám zprávy, které si určitě ráda vyslechneš, drahá sestro, ovšem nejlépe bude, když si o nich promluvíme v soukromí.“

„Jak si přeješ.“ Harfeník a dudák se uklonili a pospíchali ven, zatímco Cersei zlehka políbila na tvář svého synovce. „Nech nás o samotě, Lanceli. Když je sám, můj bratr je neškodný. Kdyby s sebou přivedl ta svoje milovaná zvířata, ucítili bychom je.“

Mladý rytíř svého bratrance obdařil zlým pohledem a na odchodu za sebou silně práskl dveřmi. „Měla bys vědět, že Šaggu jednou za čtrnáct dní přinutím vykoupat se,“ řekl Tyrion, když se ocitli o samotě.

„Vidím, že jsi sám sebou potěšen. Proč je tomu tak?“

„Proč ne?“ opáčil Tyrion. V Ocelové ulici každý den a každou noc zvonila kladiva a velký řetěz byl stále delší. Posadil se na velkou postel s nebesy. „Tohle je postel, kde zemřel Robert? Překvapuje mne, že sis ji nechala.“

„Mívám v ní sladké sny,“ odpověděla. „Teď vyklop, co mi chceš říct, a vypadni odsud, Skřete.“

Tyrion se usmál. „Lord Stannis vyplul z Dračího kamene.“ Cersei vyskočila. „A ty tady sedíš a šklebíš se jako vydlabaná dýně? Svolal Bywater městskou hlídku? Musíme okamžitě poslat ptáka do Harrenova.“ Do té doby už se nahlas smál. Popadla ho za ramena a zatřásla jím. „Nech toho! Jsi šílený, nebo opilý? Nech toho!“

Tyrion dlouho nebyl schopný promluvit. „Nemohu,“ zalapal nakonec po dechu, „je to… bohové, příliš směšné… Stannis…“

„Co?“

„Stannis nevyplul proti nám,“ podařilo se Tyrionovi říci. „Začal obléhat Bouřlivý konec. Renly se dal na pochod, aby se tam s ním utkal.“

Jeho sestra mu bolestně zaryla nehty do paží. Chvíli na něho hleděla nevěřícně, jako by byl promluvil cizím jazykem. „Stannis a Renly bojují proti sobě!“ Když přikývl, Cersei se začala pochichtávat. „Bohové, buďte dobří,“ vydechla, „začínám věřit, že Robert byl tím chytrým.“

Tyrion zvrátil hlavu dozadu a zařičel smíchy. Smáli se společně. Cersei ho stáhla z postele a točila se s ním dokola, ba dokonce ho objala, na okamžik rozveselená jako děvčátko. Než ho pustila, Tyrion nemohl popadnout dech a točila se mu hlava. Odpotácel se ke skříni a opřel se o ni rukou, aby se vzpamatoval.

„Myslíš, že se opravdu utkají v bitvě? Pokud se nějak dohodnou –“

„Nedohodnou,“ odpověděl Tyrion. „Jsou příliš odlišní a zároveň příliš stejní a žádný z nich toho druhého nikdy neměl v lásce.“

„A Stannis se vždycky cítil okradený o Bouřlivý konec,“ řekla Cersei zamyšleně. „Rodové sídlo Baratheonů, podle práv jeho… Kdybys jen věděl, kolikrát přišel za Robertem stěžovat si kvůli tomu tím svým ponurým ukřivděným hlasem. Když Robert ten hrad dal Renlymu, Stannis tak pevně stiskl čelisti k sobě, až jsem si myslela, že to odnesou jeho zuby.“

„Vyložil si to jako urážku.“

„Bylo to míněno jako urážka.“

„Pozvedneme číši na jejich bratrskou lásku?“

„Ano,“ odpověděla bez dechu. „Och, bohové, ano.“

Když naléval dva poháry sladkého červeného vína ze Stromoviny, stál k ní otočený zády, a bylo tudíž tou nejsnadnější věcí na světě nasypat do jejího poháru špetku jemného prášku. „Na Stannise!“ řekl, když jí pohár podal. Prý neškodný, když jsem sám.

„Na Renlyho,“ odpověděla se smíchem. „Ať spolu bojují dlouho a tvrdě a Jiní ať je vezmou oba!“

Je tohle Cersei, kterou vídá Jaime? Když se usmívala, bylo vidět, jak je krásná. Miloval jsem pannu sličnou jako léto, co měla sluneční světlo ve vlasech. Bylo mu téměř líto, že jí do vína dal jed.

Když příštího dne ráno snídal, dostavil se její posel. „Královně není dobře a nemůže opustit svoje komnaty.“ Spíš nemůže odejít ze záchoda. Tyrion vydal pár patřičných soucitných zvuků a poslal Cersei vzkaz, aby klidně odpočívala, že to se serem Cleosem vyjedná tak, jak se spolu předem dohodli.

Železný trůn Aegona Dobyvatele byl spleteninou hrozivě vyhlížejících ostnů a rozježených kovových zubů čekajících na jakéhokoli blázna, který se snažil sedět pohodlně, a když k němu vystupoval, jeho zakrslých nohou se na schodech zmocnily křeče. Byl si až příliš dobře vědom toho, jak absurdní podívaná na něho musí být. Přesto existovala jedna věc, kterou bylo nutno uvést jako klad toho nestvůrného trůnu. Byl vysoký.

Lannisterští strážní tam stáli tiší ve svých purpurových pláštích a polopřilbách se lvem na vrcholu. Na druhé straně síně proti nim stáli u zdi muži sera Jacelyna ve zlatých pláštích. Schody k trůnu hlídali Bronn a ser Preston z Královské gardy. Dvořané plnili galerii, zatímco prosebníci se tísnili blízko obrovitých dubových dveří pobitých bronzem. Sansa Stark dnešního rána vyhlížela obzvlášť půvabně, třebaže obličej měla bledý jako mléko. Lord Gyles tam stál a kašlal, zatímco jeho ubohý bratranec Tyrek na sobě měl svůj ženichovský plášť z hermelínu a sametu. Po jeho sňatku s malou lady Ermesandou před třemi dny mu ostatní panoši začali říkat „Chůva“ a vyptávali se ho, jaké plenky na sobě jeho nevěsta měla ve svatební noc.

Tyrion na ně na všechny shlížel shůry a zjišťoval, že se mu to líbí. „Zavolejte sera Cleose Freye.“ Jeho hlas se odrážel od kamenných stěn a zvonil po délce celé síně. To se mu taky líbilo. Škoda, že tady není Šae, aby to viděla, uvažoval. Požádala ho, aby směla přijít na hrad, ale něco takového nepřicházelo v úvahu. Ser Cleos prošel dlouhou síní mezi zlatými a purpurovými plášti, nedívaje se ani napravo, ani nalevo. Když poklekl, Tyrion si všiml, že jeho bratranec ztrácí vlasy.

„Sere Cleosi,“ řekl Malíček od sněmovního stolu, „máš naše díky za to, že jsi nám přinesl nabídku ke smíru od lorda Starka.“

Velmistr Pycelle si odkašlal. „Královna regentka, králův pobočník a malá rada zvážili podmínky nabídnuté nám samozvaným Králem severu. S lítostí musím říct, že jsme je shledali nevyhovujícími, a ty to musíš jet vyřídit seveřanům, sere.“

„Zde jsou naše podmínky,“ řekl Tyrion. „Robb Stark musí složit zbraně, odpřísáhnout nám věrnost a vrátit se na Zimohrad. Musí propustit mého bratra, nezraněného, a svěřit svoji armádu pod Jaimeho velení, aby mohla vytáhnout na pochod proti rebelům Renlymu a Stannisu Baratheonovým. Každý ze Starkových vazalů nám musí poslat svého syna jako rukojmí. Jestliže syny nemají, postačí i dcery. Budeme s nimi zacházet laskavě, a pokud se jejich otcové nedopustí žádných nových zrad, budou mít zajištěna vážená místa zde u dvora.“

Cleos Frey se tvářil nešťastně. „Můj lorde pobočníku,“ řekl, „s těmito podmínkami lord Stark nikdy souhlasit nebude.“

My ani neočekáváme, že bude, Cleosi. „Pověz mu, že jsme v Casterlyově skále shromáždili další velkou armádu, která proti němu brzy vytáhne od západu, zatímco můj otec na něho zaútočí od východu. Řekni mu, že je sám, bez naděje na spojence. Stannis a Renly Baratheonové válčí proti sobě a princ Dorne dal souhlas se sňatkem svého syna Trystana s princeznou Myrcellou.“ Z galerie a ze zadní části síně se zvedl šepot potěšení i zděšení.

„Co se týče mých bratranců,“ pokračoval Tyrion, „nabízíme Harriona Karstarka a sera Wylise Manderlyho za Willema Lannistera, a lorda Cerwyna se serem Donnelem Lockem za tvého bratra Tiona. Pověz Starkovi, že každý lannisterský muž má cenu čtyř seveřanů.“ Čekal, až odezní smích. „Kosti svého otce dostane jako gesto Joffreyho dobré vůle.“

„Lord Stark požádal také o svoje sestry a o meč svého otce,“ připomněl mu ser Cleos.

Ser Ilyn Payne tam stál tichý, s jílcem velkého meče Eddarda Starka vyčnívajícím mu zpoza ramene. „Ach ano, Led,“ řekl Tyrion. „Ten dostane, až s námi uzavře mír. Dřív ne.“

„Jak pravíš. A jeho sestry?“

Tyrion pohlédl směrem k Sanse a pocítil bodnutí ostnu lítosti. Přesto řekl, „dokud nepropustí mého bratra Jaimeho, zůstanou zde jako rukojmí. Jak dobře s nimi budeme zacházet, to záleží jen na něm.“ A pokud bohové budou dobří, Bywater najde Aryu živou, než se Robb dozví, že jim utekla.

„Odnesu mu tvoje poselství, můj pane.“

Tyrion zatahal za jedno z pokroucených ostří, která vyčnívala z područky trůnu. A teď to přijde. „Vylarre,“ zvolal.

„Můj pane!“

„Muži, které poslal Stark, stačí k tomu, aby chránili kosti lorda Eddarda, ale Lannister by měl mít lannisterský doprovod,“ prohlásil Tyrion. „Ser Cleos je konec konců královniným bratrancem, a taky mým. Bude se nám lépe spát, když ho bezpečně doprovodíš do Řekotočí.“

„Jak poroučíš. Kolik mužů si mám vzít?“

„No přece všechny.“

Vylarr tam stál, jako by byl vytesaný z kamene. Zato velmistr Pycelle vstal a zalapal po dechu. „Můj lorde pobočníku, to přece nejde… Tvůj otec, lord Tywin sám, poslal tyto dobré muže do našeho města, aby chránili královnu Cersei a její děti…“

„Královská garda a městská hlídka je ochrání. Přeji ti šťastnou cestu, Vylarre.“

Varys u sněmovního stolu se vědoucně usmál. Malíček tam seděl a předstíral nudu a Pycelle lapal po dechu jako ryba, bledý a zmatený. Kupředu popošel herold. „Pokud kterýkoli člověk má na srdci něco, co chce předložit královu pobočníkovi, ať nyní promluví, nebo ať odejde a zachová mlčení.“

„Já chci promluvit.“ Mezi Redwynovými dvojčaty se kupředu prodral štíhlý muž celý v černém.

„Sere Allisere,“ zvolal Tyrion. „Neměl jsem ponětí, že jsi přijel ke dvoru. Měl jsi mi poslat vzkaz.“

„Udělal jsem to, jak zajisté dobře víš.“ Thorne byl nepříjemným hubeným mužem s ostře řezanými rysy, zhruba padesátiletým, s tvrdýma očima, šlachovitýma rukama a černými vlasy potřísněnými šedí. „Byl jsem odstrčen, ignorován a musel jsem čekat jako nějaký služebník nízkého původu.“

„Skutečně? Bronne, to jsi nezařídil dobře. Ser Alliser a já jsme staří přátelé. Chodili jsme spolu po Zdi.“

„Drahý sere Allisere,“ zamumlal Varys, „nesmíš o nás smýšlet příliš zle. Tolik z nás v těchto nepokojných a bouřlivých časech hledá Joffreyho milosrdenství.“

„Nepokojnějších, než si myslíš, eunuchu.“

„Do obličeje mu říkají lorde Eunuchu,“ zavtipkoval Malíček.

„Čím ti můžeme být nápomocní, dobrý bratře?“ zeptal se velmistr Pycelle konejšivým tónem.

„Lord velitel mne sem poslal za Jeho Výsostí králem,“ odpověděl Thorne. „Záležitost, ve které jsem přišel, je příliš závažná, než aby mohla být předložena obyčejným služebníkům.“

„Král si teď hraje se svou novou kuší,“ řekl Tyrion. Zbavit se Joffreyho si vyžádalo pouze nemotornou myrskou kuš, která střílela tři šipky najednou, a samozřejmě Joffrey nedal jinak, než že ji vyzkouší okamžitě. „Buď můžeš mluvit se služebníky, nebo zachovej mlčení.“

„Jak si přeješ,“ řekl ser Alliser, z jehož každého slova zaznívalo rozhořčení. „Byl jsem sem poslán, abych vám pověděl, že jsme našli dva průzkumníky, dlouho pohřešované. Byli mrtví, ale když jsme jejich mrtvoly přinesli zpět do Černého hradu, v noci ožily. Jedna zabila sera Jaremyho Rykkera, zatímco druhá se pokoušela zavraždit lorda velitele.“

Tyrion uslyšel, jak se vzadu kdosi zachechtal. Copak mne tímhle bláznovstvím hodlá urážet? Nepohodlně se posunul v křesle a pohlédl dolů na Varyse, Malíčka a Pycelleho, přemýšleje v duchu, zda v tom některý z nich má prsty. Míra trpaslíkovy důstojnosti a vážnosti byla přinejlepším velmi pochybná. Jakmile se mu dvůr a království začnou smát, bude to znamenat jeho konec. A přesto… přesto…

Vzpomněl si na chladnou noc pod hvězdami, když stál vedle Jona Sněha a velkého bílého vlka na vrcholu Zdi na konci světa, s očima upřenýma do ničím neohraničené temnoty za ní. Cítil – co? – něco, byl si tím jistý, hrozbu, která byla stejně pronikavá jako ten mrazivý severní vítr. Vlk zavyl do noci, táhlým tónem, při kterém se celý rozechvěl. Nebuď blázen, poručil sám sobě. Vlk, vítr, temný les, nic to neznamenalo. A přesto… Během svého pobytu v Černém hradu si Starého medvěda oblíbil. „Doufám, že Starý medvěd ten útok přežil?“

„Přežil.“

„A že tvoji bratři ty, ehm, mrtvé muže, zabili?“

„Zabili jsme je.“

„Jste si jistí, že tentokrát jsou mrtví?“ zeptal se Tyrion mírným hlasem. Když se Bronn krátce uchechtl, věděl, jak nyní musí pokračovat. „Opravdu, opravdu mrtví?“

„Byli mrtví i předtím,“ odsekl ser Alliser. „Bledí a studení, s černýma rukama a chodidly. Přinesl jsem s sebou Jaredovu ruku, kterou mrtvole utrhl bastardův vlk.“

Malíček se zavrtěl. „A kde je ten půvabný důkaz?“

Ser Alliser se nepohodlně zamračil. „Rozložil se na kusy, zatímco jsem čekal. Nezbylo z něj nic než kosti.“

Síní se rozléhalo pochichtávání. „Lorde Baeliši,“ zavolal Tyrion dolů na Malíčka, „kup našemu statečnému seru Alliserovi stovku rýčů, aby si je s sebou mohl odnést zpátky na Zeď.“

„Rýčů?“ Ser Alliser podezřívavě přimhouřil oči.

„Když svoje mrtvé budete pohřbívat, nebudou vám tam chodit,“ řekl mu Tyrion a dvůr se otevřeně dal do smíchu. „Rýče a silné ruce, které je budou třímat, učiní konec vašim potížím. Sere Jacelyne, postarej se o to, aby si dobrý bratr mohl vybrat muže v městských žalářích.“

Ser Jacelyn Bywater řekl: „Jak si přeješ, můj pane, ale cely jsou téměř prázdné. Všechny schopné muže si s sebou odvedl Yoren.“

„V tom případě zatkněte další,“ řekl mu Tyrion. „Nebo rozhlaste, že na Zdi je chléb a tuříny, a oni přijdou sami.“ Město mělo příliš mnoho úst, než aby je všechna nakrmilo, a Noční hlídka neustále pociťovala potřebu mužů. Herold na Tyrionovo znamení vykřikl, že audience skončila a síň se začala vyprazdňovat.

Ser Alliser Thorne se tak snadno odbýt nedal. Když Tyrion sestoupil dolů po schodech, čekal na něho u úpatí Železného trůnu. Zastoupil mu cestu. „Ty si myslíš, že jsem se plavil celou cestu z Východní hlídky u moře, jen abych se nechal urážet takovými jako ty?“ pěnil. „Tohle není žádný žert. Viděl jsem to na vlastní oči. Říkám ti, mrtví chodí.“

„Měli byste se snažit zabíjet je důkladněji,“ Tyrion se protlačil kolem něho. Ser Alliser se pokusil chmátnout po jeho rukávu, ale Preston Greenfield ho odstrčil. „Blíž už ne, pane,“ varoval ho.

Thorne dobře věděl, že nemá význam vyzývat rytíře Královské gardy. „Jsi blázen, Skřete,“ vykřikl za Tyrionovými zády.

Trpaslík se k němu otočil. „Já? Skutečně? Říkám si, proč se v tom případě smáli tobě?“ Vyčerpaně se usmál. „Přišel sis pro muže, ne snad?“

„Zvedají se studené větry. Zeď je nutno bránit.“

„A abyste ji mohli bránit, potřebujete muže, které jsem ti nabídl… Jak sis mohl všimnout, kdyby tvoje uši byly slyšely něco jiného než jen urážky. Vezmi si je, poděkuj mi a odejdi odsud, než na tebe zase budu muset vzít krabí vidličku. Vyřiď moje srdečné pozdravení lordu Mormontovi… a taky Jonu Sněhovi…“ Bronn sera Allisera uchopil za loket a násilím ho vyvedl ze síně.

Velmistr Pycelle již odchvátal pryč, ale Varys a Malíček to všechno viděli, od začátku do konce. „Obdivuji tě stále víc, můj pane,“ přiznal se eunuch. „Starkova kluka uspokojíš kostmi jeho otce a jedním šmahem zbavíš svou sestru jejích ochránců. Černému bratrovi dáš muže, které potřebuje, zbavíš město dalších hladových úst, a přesto to zařídíš tak, aby to všechno znělo jako výsměch, takže nikdo nebude moct říct, že trpaslík se bojí měchohubců a ostrozubých. Och, šikovně zařízeno.“

Malíček si hladil svoji bradku. „Ty skutečně máš v úmyslu poslat pryč všechny svoje strážné, Lannistere?“

„Ne, mám v úmyslu poslat pryč strážné svojí sestry.“

„Královna to nikdy nedovolí.“

„Och, já myslím, že by mohla. Jsem její bratr a až mne lépe poznáš, pochopíš, že myslím vážně všechno, co říkám.“

„Dokonce i lži?“

„Především lži. Lorde Petyre, mám dojem, že ty mne poslední dobou nemáš příliš v lásce.“

„Mám tě rád jako vždy, můj pane. Třebaže mne netěší, když si ze mne někdo dělá blázny. Pokud se Myrcella provdá za Trystana Martella, sotva si může vzít Roberta Arryna, nemám pravdu?“

„Ne, aniž by to vyvolalo velký skandál,“ připustil. „Lituji svého malého úskoku, lorde Petyre, ale když jsme spolu hovořili, nemohl jsem vědět, zda Dornové moji nabídku přijmou.“

Malíček stále nebyl spokojen. „Také se mi nelíbí, když mi někdo lže, můj pane. Ze svého příštího podvodu mne prosím raději vynech.“

Jenom když ty uděláš totéž pro mne, pomyslel si Tyrion s pohledem upřeným na dýku zasunutou v pochvě na Malíčkově boku. „Pokud jsem tě urazil, hluboce se omlouvám. Všichni lidé vědí, jak velmi tě milujeme, můj pane. A jak velmi tě potřebujeme.“

„Vynasnaž se pamatovat si to.“ S těmito slovy Malíček odešel.

„Pojď se mnou, Varysi,“ vybídl Tyrion eunucha. Odešli královskými dveřmi za trůnem. Eunuchovy trepky tiše pleskaly o kamennou dlažbu.

„Lord Baeliš měl pravdu, jak si jistě uvědomuješ. Královna ti nikdy nedovolí poslat pryč vlastní strážné.“

„Udělá to, uvidíš.“

Přes Varysovy otylé rty přelétl úsměv. „Uvidím?“

„Och, zajisté. Povíš jí, že to je součástí mého plánu osvobodit Jaimeho.“

Varys si pohladil napudrovanou tvář. „Čehož se nepochybně účastní ti čtyři muži, které tvůj člověk Bronn tak pilně hledal na všech nejpochybnějších místech Králova přístaviště. Zloděj, travič, herec a vrah.“

„Oblékni je do purpurových plášťů a přilbic se lvem a nikdo je nerozezná od pravých strážných. Dlouho jsem se snažil přijít na způsob, jak je dostat do Řekotočí, než jsem zjistil, že nejlépe bude ukrýt je tak, aby byli všem na očích. Projedou ven hlavní bránou, s lannisterskými praporci nad hlavami, provázející kosti lorda Eddarda.“ Pokřiveně se usmál. „Čtyři muži samotní by byli pozorně hlídáni. Čtyři mezi stovkou se snadno ztratí. A tak musím na cestu poslat skutečné strážné, stejně jako ty falešné… Jak laskavě vysvětlíš mojí sestře.“

„A ona bude kvůli svému milovanému bratrovi souhlasit, navzdory svým pochybnostem.“ Procházeli spolu vylidněnou kolonádou. „Přesto ze ztráty svých rudých plášťů bude znepokojena.“

„Mně se to líbí, když je znepokojená,“ odvětil Tyrion.

Ser Cleos Frey odjel téhož odpoledne, provázen Vylarrem a stovkou lannisterských strážných v rudých pláštích. Muži, které poslal Robb Stark, se k nim připojili u Královské brány a společně se vydali na dlouhou cestu západním směrem.

Tyrion našel Timetta v kasárnách, kde hrál kostky se Spálenými lidmi. „Přijď o půlnoci do mého soláru.“ Timett se na něho podíval svým jedním okem a mlčky přikývl. Nebyl na dlouhé řeči.

Toho večera hodoval v Malé síni s Kamennými vránami a Měsíčními bratry, třebaže pro tentokrát se vínu vyhýbal. „Šaggo, jaký je měsíc?“

Šaggův škleb byl divokou věcí. „Myslím, že černý.“

„Na západě mu říkají měsíc zrádců. Snaž se dnes v noci příliš neopít a postarej se o to, abys měl ostrou sekeru.“

„Sekera Kamenné vrány je vždycky ostrá a Šaggovy sekery jsou nejostřejší ze všech. Jednou jsem usekl jednomu muži hlavu a on to nepoznal, dokud se nechtěl učesat. Teprve pak mu spadla z ramen.“

„Proto se nikdy nečešeš?“ Muži z Kamenných vran zařičeli a zadupali nohama a Šagga se řehtal nejvíc ze všech.

Do půlnoci byl hrad tichý a temný. Pár zlatých plášťů na hradbách nepochybně vidělo, jak odcházejí z Pobočníkovy věže, ale kam pobočník šel, to byla jeho věc.

Slabé dřevěné dveře se s hromovým prásk rozletěly pod náporem Šaggovy boty. Kusy dřeva vletěly dovnitř a Tyrion slyšel, jak jakási žena vystrašeně zalapala po dechu. Šagga dveře rozštípal třemi mocnými údery své sekery a troskami si prokopal cestu dovnitř. Timett následoval za ním a pak Tyrion, opatrně překračující rozježené úlomky dřeva. Uvnitř skomíral oheň a ložnice byla plná temných stínů. Když Timett strhl z postele těžké závěsy, vytřeštěnýma očima s lesklým bělmem na něho pohlédla nahá služebná. „Prosím, moji páni,“ žadonila, „neubližujte mi.“ Choulila se před Šaggou, celá uzardělá a vystrašená, snažící se zakrýt svoje půvaby dlaněmi, kterých se jí nedostávalo. „Jdi,“ řekl jí Tyrion. „Tebe nechceme.“

„Šagga tuhle ženu chce.“

„Šagga chce každou děvku v tomhle městě plném děvek,“ posteskl si Timett, syn Timettův.

„Ano,“ řekl Šagga beze studu. „Šagga jí udělá silné dítě.“

„Pokud bude chtít silné dítě, bude vědět, na koho se má obrátit,“ řekl Tyrion. „Timette, vyprovoď ji ven… Laskavě, pokud možno.“

Spálení lidé dívku vytáhli z postele a napůl s ní odpochodovali, napůl ji odvlekli přes místnost. Šagga se díval, jak odcházejí, zarmoucený jako štěně. Dívka za pomoci prudkého štulce od Timetta proklopýtala rozštípanými dveřmi na chodbu. Nad hlavami jim krákali havrani.

Tyrion z postele stáhl měkkou pokrývku a odhalil velmistra Pycelleho schovávajícího se pod ní. „Pověz mi, schválila by Citadela, že spáváš se služkami, mistře?“

Stařec byl stejně nahý jako dívka, třebaže na něho byl pozoruhodně méně přitažlivý pohled. Pro tentokrát byla těžká víčka jeho očí otevřená dokořán. „C-co to má znamenat? Jsem starý člověk, tvůj věrný služebník…“

Tyrion se posadil na postel. „Tak věrný, že jsi Doranu Martellovi poslal jenom jeden z mých dopisů? Ten druhý jsi dal mojí sestře…“

„N-ne,“ vyjekl Pycelle. „Ne, to je lež, přísahám, že jsem to nebyl já. To Varys, byl to Varys Pavouk, varoval jsem tě –“

„To všichni mistři tak bídně lžou? Varysovi jsem řekl, že k princi Doranovi chci poslat do pěstounské péče svého synovce Tommena. Malíčkovi jsem napovídal, že mám v úmyslu provdat Myrcellu za lorda Roberta z Orlího hnízda. Nikomu jsem neprozradil, že jsem Myrcellu nabídl Dornům… Ta pravda byla jenom v dopise, který jsem svěřil tobě.“

Pycelle svíral mezi prsty cíp pokrývky. „Ptáci se ztrácejí, zprávy často bývají odcizeny nebo prodány… Byl to Varys, mohl bych ti o tom eunuchovi povědět věci, při kterých by ti stydla krev v žilách…“

„Moje paní má ráda, když je moje krev teplá.“

„Nedopusť se omylu, na každé tajemství, které ti eunuch pošeptá do ucha, jich před tebou sedm zatají. A Malíček, ten zas…“

„O lordu Petyrovi vím všechno. Je téměř stejně nedůvěryhodný jako ty. Šaggo, uřízni mu mužství a nakrm jím kozy.“

Šagga zvedl obrovskou sekeru s dvojitým ostřím. „Tady žádné kozy nejsou, Polomuži.“

„Ty už si nějak poradíš.“

Šagga s řevem skočil kupředu. Pycelle vyjekl a pomočil se do postele. Snažil se couvnout dozadu, mimo Šaggův dosah, a moč přitom stříkala na všechny strany. Divoch ho chytil za konec jeho rozevlátého bílého vousu a jediným mávnutím své sekery mu z něho usekl tři čtvrtiny.

„Timette, myslíš, že náš přítel bude bez té své brady, za kterou se může schovávat, upřímnější?“ Tyrion si kouskem prostěradla otřel moč z bot.

„Brzy nám poví pravdu.“ Prázdný důlek Timettova vypáleného oka byl temným stínem. „Cítím pach jeho strachu.“

Šagga odhodil hrst plnou vousů na rohož a popadl bradu, která zbývala. „Stůj klidně, mistře,“ radil mu Tyrion. „Když se Šagga rozzlobí, třese se mu ruka.“

„Šaggovi se ruce netřesou nikdy,“ řekl velký muž rozhorleně. Přitiskl velké půlměsícové ostří pod Pycelleho chvějící se bradu a odřízl mu další pramen vousu.

„Jak dlouho už donášíš mé sestře?“ zeptal se Tyrion.

Pycelle dýchal rychle a přerývaně. „Všechno, co jsem kdy dělal, jsem činil pro rod Lannisterů.“ Širokou klenbu starcova čela tečkovaly krůpěje potu a k jeho vrásčité pokožce lnuly chomáče bílých vlasů. „Vždycky… celé roky… jsem sloužil tvému lordu otci, zeptej se ho, byl jsem mu tím nejvěrnějším služebníkem… Byl jsem to já, kdo Aerysovi poradil otevřít brány…“

To Tyriona překvapilo. Když město padlo, nebyl víc než ošklivým zakrslým chlapcem. „Takže vyplenění Králova přístaviště také bylo tvým dílem?“

„Udělal jsem to pro říši! Jakmile Rhaegar zemřel, válka byla u konce. Aerys byl šílený, Viserys příliš mladý, princ Aegon nemluvně u prsu své matky, jenomže říše potřebovala krále… Modlil jsem se, aby to byl tvůj dobrý otec, ale Robert byl příliš silný a lord Stark jednal příliš rychle…“

„Říkám si, kolik lidí jsi už zradil? Aeryse, Eddarda Starka, mě… Krále Roberta taky? Lorda Arryna, prince Rhaegara? Kde to všechno začalo, Pycelle?“ Věděl, kde to skončí.

Sekera škrábla do ohryzku na Pycelleho krku a přejela po měkké roztřesené pokožce pod jeho čelistí, odřezávajíc poslední zbytky vousu. „Ty… jsi tady nebyl,“ zalapal po dechu, když se ostří posunulo vzhůru po jeho tváři. „Robert… jeho zranění… Kdybys je viděl, cítil je, nepochyboval bys o tom, že…“

„Och, já vím, že ten kanec odvedl tvoji práci za tebe, ale kdyby ji vykonal jenom zpoloviny, ty bys to za něho nepochybně dokončil.“

„Byl to zkažený král… domýšlivý, opilý, chlípný… Odstranil by tvoji sestru, svoji královskou choť… prosím… Renly plánoval, že ke dvoru přivede tu pannu z Vysoké zahrady, aby svou krásou omámila jeho bratra… Je to pravda, přísahám na bohy…“

„A co plánoval lord Arryn?“

„Věděl to,“ řekl Pycelle. „To o… o…“

„Já vím, o čem věděl,“ vyštěkl Tyrion, který nedychtil po tom, aby to věděli také Šagga a Timett.

„Posílal svoji ženu zpátky na Orlí hnízdo a svého syna do pěstounské péče v Dračím kameni… Měl v úmyslu jednat…“

„Takže jsi ho otrávil, než stačil něco udělat.“

„Ne.“ Pycelle se začal chabě bránit. Šagga zavrčel a popadl ho za hlavu. Horal měl ruku tak obrovitou, že by mohl mistrovu lebku rozmáčknout jako vaječnou skořápku, kdyby ji pevně stiskl.

Tyrion na něho udělal tss. „Viděl jsem mezi tvými lektvary slzy z Lysu. Poslal jsi pryč vlastního mistra lorda Arryna a pečoval jsi o něho sám, aby sis zajistil, že zemře.“

„To je lež!“

„Ohol ho ještě trochu,“ navrhl Tyrion. „Znovu krk.“

Ostří sekery sjelo zpátky dolů, pohladilo kůži na krku. Pycellemu se třásla ústa a na rtech mu bublala slabá vrstva slin. „Snažil jsem se lorda Arryna zachránit. Přísahám…“

„Opatrně, Šaggo, vždyť jsi ho řízl.“

Šagga se zamračil. „Dolf zplodil válečníky, ne bradýře.“

Když ucítil, jak mu dolů po krku a na hrudník stéká krev, stařec se roztřásl a opustila ho poslední špetka vzdorovitosti. Vypadal celý scvrklý, jaksi menší a křehčí než ve chvíli, kdy vtrhli do jeho ložnice. „Ano,“ zašeptal, „ano, Colemon ho pročišťoval, a tak jsem ho poslal pryč. Královna potřebovala, aby lord Arryn zemřel, neřekla to, nemohla, protože Varys naslouchal, vždycky naslouchá, ale když jsem se na ni podíval, poznal jsem to. Já jsem mu ten jed ale nedal, na to přísahám.“ Stařec se dal do pláče. „Varys ti to poví, byl to ten chlapec, jeho panoš, říkali mu Hugh, určitě to udělal on, zeptej se svojí sestry, zeptej se jí.“

Tyrion byl znechucen. „Svažte ho a odveďte ho,“ nařídil. „Hoďte ho do jedné z černých cel.“

Protáhli ho ven rozštípanými dveřmi. „Lannistere,“ zasténal, „všechno, co jsem kdy udělal, bylo pro Lannistery…“

Když odešel, Tyrion nenuceně prohledal jeho příbytek a vzal si z polic dalších pár malých lahviček. Když pracoval, nad hlavou mu krákali havrani, podivně uklidňujícím zvukem. Bude muset najít někoho, kdo se o ptáky postará, než z Citadely pošlou muže, který nahradí Pycelleho.

Doufal jsem, že je člověkem, kterému mohu důvěřovat. Předpokládal, že Varys a Malíček mu nejsou o nic věrnější… Jenom lstivější, a tudíž nebezpečnější. Možná, že způsob jeho otce přece jen bude nejlepší: zavolat Ilyna Paynea, nabodnout tři hlavy nad bránu a skoncovat s tím. Nebyl by to krásný pohled? pomyslel si.

ARYA

Strach seká hlouběji než meče, říkala si Arya stále dokola, jenomže tentokrát to její strach nezmírnilo. Stal se stejnou součástí jejích dnů jako okoralý chléb a puchýře na chodidlech po celodenní chůzi po tvrdé cestě s vyjetými kolejemi.

Myslela si, že ví, co to znamená mít strach, ale mnohem lépe to pochopila v té stodole vedle Božího oka. Než Hora přikázal vydat se na pochod, byla tam zavřená osm dní, a každý den viděla někoho zemřít.

Hora vždycky přišel do stodoly poté, co se nasnídal, a vybral si jednoho z vězňů k výslechu. Vesničané se na něho nikdy nedívali. Snad si mysleli, že když si ho nebudou všímat, on si nevšimne jich… Jenomže on je stejně viděl a vybral si z nich, koho chtěl. Nebylo tam žádné místo, kam by se před ním mohli schovat, žádné triky, které by se daly použít, žádný způsob, jak před ním být v bezpečí.

Jedna dívka se tři noci po sobě dělila o lože s vojákem; čtvrtého dne si ji vybral Hora a voják neřekl ani slovo.

Byl tam jeden usměvavý starý muž, který jim spravoval šaty a stále dokola jim povídal o svém synovi, který sloužil u zlatých plášťů v Králové přístavišti. „Je to králův muž, to tedy je,“ říkával, „stejně dobrý muž jako já, všechno pro Joffreyho.“ Říkával to tak často, že ostatní zajatci ho začali oslovovat Všechno-pro-Joffreyho, kdykoli strážní neposlouchali. Všechno-pro-Joffreyho byl k výslechu vybrán pátého dne. Mladá matka s obličejem zjizveným od neštovic jim řekla, že jim dobrovolně poví všechno, co ví, když jí slíbí, že neublíží její dceři. Hora si ji vyslechl; příštího rána si vybral její dceru, aby si byl jistý, že matka před ním nic nezatajila.

Ti vybraní byli vyslýcháni před zraky ostatních zajatců, aby všichni věděli, jaký osud čeká rebely a zrádce. Otázky kladl muž, kterému ostatní říkali Lechtač. Měl tak obyčejný obličej a tak prostý plášť, že by ho Arya mohla považovat za jednoho z vesničanů… Než ho uviděla při práci. „Lechtač je přiměje řvát tak hlasitě, že se přitom pomočí,“ řekl jim starý hrbatý Chiswyck, muž, kterého se pokoušela kousnout a který o ní řekl, že je divoká a uhodil ji do obličeje pěstí v železné rukavici. Někdy Lechtačovi pomáhal. Ser Gregor Clegane sám tam stál nehybný, díval se a poslouchal, dokud oběť nezemřela.

Otázky byly vždycky stejné. Kam vesničané ukryli zlato? Stříbro, drahé kamení? Kde je další jídlo? Kde je lord Berik Dondarrion? Kteří z vesničanů mu pomáhali? Kolik mužů s ním bylo? Kolik rytířů, kolik lučištníků, kolik zbrojnošů? Jak byli vyzbrojeni? Kolik jich bylo na koních? Kolik jich bylo raněných? Jakého jiného nepřítele viděli? Kolik? Kdy? Jaké měli praporce? Kam měli namířeno? Kam vesničané ukryli zlato? Stříbro, drahé kamení? Kde je lord Berik Dondarrion? Kolik mužů s ním bylo? Třetího dne Arya ty otázky už znala nazpaměť.

Našli něco málo zlata, trochu stříbra, velký pytel měďáků a promačkaný pohár zdobený granáty, o který se dva vojáci málem poprali. Dozvěděli se, že lord Berik s sebou měl deset vyhladovělých mužů nebo stovku rytířů na koních; že odjel na západ nebo na sever nebo na jih; že přeplul jezero ve člunu; že byl silný jako pratur nebo slabý jako krvavý pramínek. Nikdo Lechtačovo vyslýchání nepřežil; žádný muž, žádná žena, žádné dítě. Ty nejsilnější vydrželi do večera. Jejich těla byla věšena na stromy za ohništi, pro vlky.

Do doby, než se vydali na pochod, Arya věděla, že není žádným vodním tanečníkem. Syrio Forel by jim nikdy nedovolil srazit ho k zemi a vzít jim svůj meč, ani by tam jen tak nestál, když zabíjeli Zelenorukého Lommyho. Syrio by nikdy neseděl zticha ve stodole, ani by se pokorně neplahočil s ostatními zajatci. V erbu rodu Starků byl zlovlk, ale Arya si připadala spíš jako beránek, obklopený stádem dalších ovcí. Nenáviděla vesničany za jejich pokoru a bázlivost a téměř stejně nenáviděla sebe.

Lannisterové jí vzali všechno: otce, přátele, domov, naději, odvahu. Jeden jí vzal Jehlu, zatímco druhý zlomil přes koleno její dřevěný meč. Dokonce jí vzali to její hloupé tajemství. Copak o to, stodola byla dost velká, aby se mohla odplížit a vymočit se někde v koutě, když se nikdo nedíval, ale na cestě to bylo horší. Snažila se vydržet to, jak nejdéle mohla, ale nakonec si přece jen musela dřepnout na zem u keře a stáhnout si před všemi kalhoty. Buď tohle, nebo se musela počurat. Horký koláč na ni zíral velkýma volskýma očima, ale nikdo jiný se ani neobtěžoval, aby se tam podíval. Dívčí ovce nebo chlapecká ovce, zdálo se, že sera Gregora a jeho muže to nezajímá.

Jejich věznitelé jim nedovolili mluvit mezi sebou. Rozbitý ret Aryu naučil držet jazyk za zuby. Ostatní byli nepoučitelní. Jeden tříletý chlapec nepřestával volat svého otce, a tak mu rozbili obličej ostnatým palcátem. Pak se dala do křiku chlapcova matka a tu Sladký Raff zabil taky.

Arya se dívala, jak umírají, a nedělala nic. K čemu by to posloužilo, kdyby si hrála na statečnou? Jedna z žen vybraných k výslechu se snažila být odvážná, ale nakonec stejně zemřela s křikem, tak jako všichni ostatní. Na tom pochodu nebyli žádní stateční lidé, jenom vystrašení a hladoví. Většinou to byly ženy a děti. Těch pár mužů, kteří šli s nimi, byli buď velmi staří, nebo velmi mladí; ostatní byli pověšeni na šibenici a ponecháni tam pro vlky a vrány. Gendryho ušetřili jen proto, že se přiznal, že tu rohatou přilbici vykoval sám; kováři, dokonce i učni, byli příliš cenní, než aby je zabíjeli.

Hora jim řekl, že je odvádějí sloužit lordu Tywinovi do Harrenova. „Jste zrádci a rebelové, a tak děkujte svým bohům, že lord Tywin vám dává tuto šanci. Je to víc, než byste dostali od psanců. Poslouchejte, služte a žijte.“

„To není spravedlivé, není,“ slyšela jednu scvrklou starou ženu postěžovat si druhé, když se uložili na noc. „Nedopustili jsme se žádné zrady, ti ostatní taky přišli a vzali si, co chtěli, stejně jako tahle cháska.“

„Jenomže lord Berik nám alespoň neublížil,“ zašeptala její přítelkyně. „A ten rudý kněz, co byl s ním, zaplatil za všechno, co si vzali.“

„Zaplatil? Vzal si dvě z mých kuřat a dal mi za ně kousek papírku se značkou. Copak se kousku otrhaného starého papíru najím, ptám se tě? Dá mi snad vejce?“ Rozhlédla se kolem sebe, aby se ujistila, že tam nejsou žádní strážní, a třikrát si odplivla. „Tohle je pro Tullye, tohle je pro Lannistery a tohle je pro Starky.“

„Je to hřích a hanba,“ zasyčel jeden starý muž. „Kdyby ještě žil starý král, nikdy by tohle nedopustil.“

„Král Robert?“ zeptala se Arya, která se zapomněla.

„Král Aerys, bohové, buďte mu milostivi,“ řekl starý muž, až příliš hlasitě. V tu ránu u nich byl strážný, aby je umlčel. Stařec přišel o oba svoje zuby a toho večera už nikdo neřekl ani slovo.

Kromě svých zajatců ser Gregor vezl do Harrenova tucet prasat, klec plnou kuřat, kostnatou dojnici a devět povozů nasolených ryb. Hora a jeho muži měli koně, ale zajatci šli pěšky a ti, kteří byli příliš slabí, byli bez milosti zabiti, stejně jako ti, co byli tak pošetilí, že se pokusili uprchnout. V nocí si strážní odváděli ženy do křoví. Většina jich to očekávala a šly s nimi poslušně. Jedna dívka, hezčí než ty ostatní, byla nucena jít se čtyřmi či pěti různými muži každou noc, dokud nakonec jednoho z nich neuhodila kamenem. Ser Gregor všechny přinutil dívat se, jak jí stíná hlavu svým obrovským obouručním mečem. „Tělo tu ponechte vlkům,“ nařídil, když ten skutek byl vykonán, a podal meč svému panošovi, aby ho očistil.

Arya úkosem pohlédla na Jehlu zastrčenou v pochvě na boku plešatějícího zbrojnoše s černým vousem, kterému říkali Polliver. Je dobře, že mně ji vzali, pomyslela si. Jinak by se určitě pokusila bodnout sera Gregora a on by ji za to rozsekl vpůli a taky by tam její tělo nechal pro vlky.

Polliver nebyl tak špatný jako někteří z ostatních, i když jí sebral Jehlu. Té noci, kdy je chytili, pro ni lannisterští muži byli bezejmennými cizinci s obličeji stejně podobnými jako jejich polopřilby s nánosníky, ale teď už je všechny znala. Bylo prospěšné vědět, který z nich je líný a který je krutý, který je chytrý a který hloupý. Museli jste vědět, že přestože ten, kterému říkali Sprostohubý a používal ty nejstrašlivější nadávky, jaké kdy slyšela, vám dal kus chleba navíc, když jste ho požádali, zatímco bodrý starý Chiswyck a tichý Raff by vám dali jen štulec hřbetem dlaně.

Arya se dívala, naslouchala a leštila svoji nenávist stejným způsobem, jakým Gendry leštíval svoji rohatou přilbici. Ty býčí rohy teď nosil Dunsen a ona ho za to nenáviděla. Nenáviděla Pollivera za to, že jí sebral Jehlu, a nenáviděla starého Chiswycka, který se považoval za zábavného. A Sladkého Raffa, který prohnal oštěp Lommyho hrdlem, toho nenáviděla ještě víc. Nenáviděla sera Amoryho Lorche za Yorena a nenáviděla sera Meryna Tranta za Syria a Ohaře za to, že zabil řeznického chlapce Mycaha, a sera Ilyna a prince Joffreyho a královnu kvůli svému otci, Tlustému Tomovi, Desmondovi a ostatním, ba dokonce kvůli Lady, Sansině vlčici, Lechtač byl příliš strašlivý, než aby se dal nenávidět. Někdy téměř zapomínala, že je tam s nimi, když zrovna nekladl otázky, byl jen dalším vojákem, tišším než většina, s obličejem stejným jako mělo tisíc jiných mužů.

Každé nocí si Arya opakovala jejich jména. „Ser Gregor,“ šeptala svému kamennému polštáři. „Dunsen, Polliver, Chiswyck, Sladký Raff, Lechtač a Ohař. Ser Amory, ser Ilyn, ser Meryn, král Joffrey, královna Cersei.“ Tam na Zimohradu se modlívala se svou matkou v septu a se svým otcem v božím háji, ale na cestě do Harrenova žádní bohové nebyli a ta jména byla jedinou modlitbou, kterou se namáhala zapamatovat si.

Každého dne pochodovali a každého večera si opakovala jejich jména, dokud nakonec stromy neprořídly a neuvolnily místo skládance zvlněných kopců, vinoucích se potoků a sluncem ozářených polí, kde jako vyhnilé zuby čněly k obloze slupky vypálených pevností. Po dalším dlouhém dni pochodu v dálce před sebou spatřili věže Harrenova, ostře vykreslené vedle modrých vod jezera.

Zajatci sami sebe navzájem přesvědčovali, že jakmile se dostanou do Harrenova, bude to lepší, ale Arya si tím tak jistá nebyla. Vzpomínala si na vyprávěnky staré chůvy o hradu postaveném na strachu. Harren Černý do malty přidával lidskou krev, říkávala chůva, a vždycky přitom ztišila hlas, aby se děti musely naklonit blízko k ní, ale Aegonovi draci Harrena a všechny jeho syny v jejich obrovitých zdech z kamene upekli zaživa. Arya šla na svých chodidlech se ztvrdlou kůží plnou puchýřů dál a kousala se přitom do rtu. Už to nebude trvat dlouho, říkala si v duchu; ty věže nemohou být víc než pár mil vzdálené.

Přesto šli celý den a ještě další, než konečně dorazili k okrajům armády lorda Tywina, utábořené na západ od hradu, mezi vypálenými zbytky města. Harrenov byl zdálky klamný, protože byl tak obrovský. Jeho kolosální parkánové zdi se zvedaly vedle jezera, příkré jako horské srázy, zatímco řady škorpionů ze dřeva a železa na vrcholu jeho hradeb vypadaly maličké jako hmyz, po kterém byly pojmenovány.

Zápach lannisterské armády Aryu udeřil do nosu dlouho předtím, než rozlišila znaky na praporcích, které vlály podél břehu jezera, na vrcholech altánů západních lordů. Arya z pachu usoudila, že lord Tywin je zde již delší čas. Latríny, které lemovaly tábor, přetékaly a hemžily se mouchami a na mnoha z naostřených kůlů, které chránily obvod tábora, viděla slabé nazelenalé chmýří mechu a plísně.

Strážnice u brány Harrenova, stejně obrovská jako Velká věž na Zimohradu, byla děsivá a masivní a její kameny byly plné prasklin a vybledlé. Zvenčí byly za hradbami vidět jenom vrcholky pěti mohutných věží. Nejmenší z nich byla opět o polovinu větší než nejvyšší věž Zimohradu, ale zvedaly se do výše způsobem odlišným od všech ostatních řádných věží. Arya si říkala, že vyhlížejí jako pokroucené, kloubnaté prsty starého muže namířené k ubíhajícím mrakům… Opět si vzpomněla na chůvu, která jim vyprávěla, jak se kámen tavil a stékal jako vosková svíce dolů po schodech a okny a valil před sebou strašlivou žhnoucí červeň, která vyhledala Harrena tam, kde se skrýval. Arya jí to věřila; každá věž byla grotesknější a znetvořenější než ta vedlejší, nemotorná, křivá a popraskaná.

„Já tam jít nechci,“ vyjekl Horký koláč, když pro ně Harrenov otevřel svoje brány. „Straší tam duchové.“

Chiswyck ho slyšel, ale pro tentokrát se jenom usmál. „Pekařský chlapče, máš jen dvě možnosti. Buď se připojíš k duchům, nebo se staneš jedním z nich.“

Horký koláč šel dovnitř s ostatními.

V rozléhající se lázni z kamene a dřeva byli zajatci nuceni svléknout se, vydrhnout se a odřít doruda ve vanách plných vody, která byla tak horká, že z ní stoupala pára. Na celý proces dohlížely dvě vzteklé staré ženštiny, které s nimi hovořily tak neurvale, jako by byli nově přihnaným stádem oslů. Když přišla řada na Aryu, hospodyně Amabel zhnuseně zamlaskala při pohledu na její chodidla, zatímco hospodyně Harra ohmatávala mozoly na jejích prstech, způsobené dlouhými hodinami cvičení s Jehlou. „Vsadila bych se, že tohle máš od stloukání másla,“ řekla. „Farmářský fakan, co? Nu, nevadí, děvče, teď máš šanci dostat se v tomto světě na vyšší místo, když budeš tvrdě pracovat. Když pracovat nebudeš, budeš bita. Jak ti vůbec říkají?“

Arya se neodvážila říci jim svoje pravé jméno, ale Arry také nebylo dobré, bylo to chlapecké jméno, a ony přece viděly, že chlapcem není. „Lasička,“ vyhrkla jméno prvního děvčete, na které si vzpomněla. „Lommy mně říkal Lasička.“

„Chápu proč,“ začichala hospodyně Amabel. „Ty její vlasy jsou strašné a taky jsou hnízdem vší. Oholíme je a pak tě pošleme do kuchyně.“

„Raději bych se starala o koně.“ Arya měla koně ráda, a kdyby byla ve stájích, možná by se jí podařilo ukrást některého z nich a utéci.

Hospodyně Harra ji pleskla tak prudce, že se její napuchlý ret opět celý rozevřel. „A příště drž ten svůj jazyk za zuby, nebo to bude ještě horší. Na tvůj názor se nikdo neptal.“

Krev na jejích ústech měla slanou kovovou pachuť. Arya sklopila oči a mlčela. Kdybych u sebe měla svoji Jehlu, neodvážila by se uhodit mě, pomyslela si zachmuřeně.

„Lord Tywin a jeho rytíři mají svoje čeledíny a panoše, kteří se jim o koně starají a takové jako ty nepotřebují,“ řekla hospodyně Amabel. „Kuchyň je útulná a čistá, vždycky je tam teplý oheň, kde se můžeš vyspat, a taky spousta jídla. Mohla sis tam vést dobře, ale vidím, že nejsi moc chytré děvče. Harro, myslím, že tuhle bychom měli poslat Weesovi.“

„Když myslíš, Amabel.“ Dali jí šaty z šedivé, hrubě tkané vlny a pár špatně padnoucích dřeváků a poslali ji pryč.

Weese byl nižším majordomem Věže nářků, přičaplým mužem s masitým karbunklem na nose a hnízdem zářivě červených nežitů blízko koutku svých otylých rtů. Arya byla jednou z šesti, které za ním poslali. Prohlížel si je jednu po druhé pronikavým zrakem. „Lannisterové jsou k těm, kteří jim dobře slouží, štědří, což je pocta, kterou si žádná z vás nezasluhuje, ale ve válce se člověk musí spokojit s tím, co je po ruce. Pracujte tvrdě, hleďte si svého a možná se jednoho dne pozvednete tak vysoko, jako jsem já. Ale pokud si myslíte, že budete zneužívat laskavosti jeho lordstva, zjistíte, že tu čekám, až lord odejde, a pak běda vám.“ Rázoval před nimi sem a tam, říkal jim, že se nikdy nesmějí podívat urozenému pánovi do očí, ani mluvit, pokud k tomu nebudou vyzvány, ani svému pánovi překážet v cestě. „Můj nos nikdy nelže,“ vychloubal se. „Cítím vzdorovitost, cítím pýchu, cítím neposlušnost. Zachytím jen pouhý závan takového pachu a pak se z toho budete zodpovídat. Jediné, co chci cítit, když k vám přičichnu, je strach.“

DAENERYS

Muži na hradbách Qarthu začali bít do gongů, aby oznámili její příchod, zatímco jiní foukali do podivných rohů, které měli obtočené kolem těl jako velké bronzové hady. Z města se vynořil zástup mužů na velbloudech, kteří tvořili její čestnou stráž. Jezdci na sobě měli zbroj z bronzových šupin a přilbice s protáhlou obličejovou částí, s měděnými kly a dlouhými hedvábnými chocholy černé barvy a seděli vysoko v sedlech vykládaných rubíny a granáty. Jejich velbloudi na sobě měli čabraky ve stovce odlišných barev.

„Qarth je tím největším městem, jaké kdy bylo nebo bude,“ řekl jí Pyat Pree tam mezi kostmi Vaes Tolorra. „Je středem světa, bránou mezi severem a jihem, mostem mezi východem a západem, starší než paměť člověka a tak úchvatné, že Saathos Moudrý si poté, co Qarth poprvé uzřel, vydloubl oči, protože věděl, že všechno, na čem by spočinul zrakem poté, by ve srovnání s tímto městem vypadalo uboze a ošklivě.“

Dany čarodějova slova považovala za přehnaná, avšak velkolepost a nádheru města nešlo popřít. Qarth obklopovaly troje silné zdi, důmyslně dekorované. Vnější byla z rudého pískovce, třicet stop vysoká a ozdobená zvířaty: klouzajícími hady, létajícími draky, plovoucími rybami, vším se proplétajícími vlky rudé pustiny, pruhovanými zebrami a obrovitými slony. Prostřední zeď, čtyřicet stop vysoká, byla z šedé žuly, oživlá válečnými výjevy, hrdiny bitev, čtvrcenými dětmi a hranicemi mrtvol. Vnitřní zeď byla padesát stop vysoká, z černého mramoru, a byly na ní výjevy, při pohledu na které se Dany musela červenat, dokud si neuvědomila, že se chová jako blázen. Nebyla už přece pannou; když se mohla dívat na výjevy vraždění, proč by měla odvracet oči od pohledu na muže a ženy vzájemně si poskytující rozkoš?

Vnější brána byla pobitá mědí, prostřední železem a ta vnitřní byla ozdobena zlatýma očima. Jakmile se k nim Dany přiblížila, všechny se otevřely. Když na své stříbrné vjížděla do města, rozběhly se k ní malé děti, aby cestu, po které se ubírala, posypaly květinami. Na nohou měly zlaté sandály, byly pestře pomalované, ale jinak na sobě neměly nic.

Všechny barvy, které se vytratily z Vaes Tolorra, našly cestu sem do Qarthu; budovy se tísnily kolem ní, fantastické jako v horečnatém snu, ve všech možných odstínech růžové, fialové a žlutohnědé. Projížděla pod bronzovým obloukem utvářeným do podoby dvojice pářících se hadů, jejichž kůži tvořily jemné šupinky z nefritu, obsidiánu a lazuritu. Do výše kolem ní se tyčily štíhlé věže, vyšší, než Dany kdy viděla, a náměstí zdobily nádherné fontány, vytvarované do podoby ptáků nohů, draků a mantikorů.

Qarthéňané plnili ulice a dívali se na ně z krásných balkonů, které zdánlivě vypadaly až příliš křehce, než aby unesly jejich váhu. Byli to vysocí bledí lidé ve lnu, zlatem protkávaném aksamitu a tygřích kůžích, a každý v jejích očích vyhlížel jako urozený pán nebo dáma. Ženy na sobě měly šaty, ve kterých jedno ňadro zůstávalo odhalené, zatímco muži upřednostňovali hedvábné suknice pošité korálky. Dany, která mezi jejich zástupy projížděla ve své lví kůži a s Černým Drogonem na rameni, si vedle nich připadala ošuntěle a barbarsky. Její Dothrakové Qarthéňanům říkali „Mléční lidé“, a sice kvůli jejich bledé kůži, a khal Drogo snil o dni, kdy si toto velké město východu podmaní. Pohlédla na svoje pokrevní jezdce, z jejichž mandlově tvarovaných očí se nedalo vyčíst nic o myšlenkách, které se honily za nimi. Vidí kolem sebe jen město, které by šlo vydrancovat? říkala si. Jakými divochy musíme být v očích těchto Qarthéňanů.

Pyat Pree provedl její malý khalasar středem velkého klenutého podloubí, kde v trojnásobné nadživotní velikosti stáli na sloupech z bílého a zeleného mramoru pradávní hrdinové města. Projížděli bazarem v obrovité budově, jejíž mřížovaný strop byl domovem tisíce vesele zbarvených ptáků. Na terasovitých zdech nad stánky kvetly stromy a nejrůznější rostliny, zatímco pod nimi jako by se nalézalo všechno, co bohové dali tomuto světu na prodej.

Přijel k ní princ Xaro Xhoan Daxos a její stříbrná se začala nepokojně vzpínat; Dany zjistila, že koně přílišnou blízkost velbloudů nesnášejí. „Pokud spatříš něco, po čem toužíš, ó, nejkrásnější z žen, stačí slovo a je to tvé,“ zavolal na ni Xaro dolů ze svého zdobeného sedla s rohy.

„Patří jí celý Qarth, žádné cetky nepotřebuje,“ zazpíval svými modrými rty Pyat Pree z její druhé strany. „Dám ti vše, co jsem ti slíbil, khaleesi. Pojeď se mnou do Domu neumírajících a budeš pít z pravdy a moudrosti.“

„Proč by potřebovala Palác prachu, když já jí mohu nabídnout sluneční svit, sladkou vodu a hedvábí, ve kterém bude spát?“ řekl Xaro čaroději. „Třináct na její půvabnou hlavu položí korunu z černého jadeitu a ohnivých opálů.“

„Jediný palác, po kterém toužím, je rudý hrad v Králově přístavišti, můj lorde Pyate.“ Dany měla z čaroděje strach; to maegi Mirri Maz Duur byla příčinou její nedůvěry a zatrpklosti vůči těm, kdož si zahrávali s kouzly a čarami. „A pokud mi velcí Qarthu chtějí dát dary, Xaro, ať mi dají lodě a meče, se kterými získám zpět to, co mi po právu náleží.“

Pyatovy modré rty se zkroutily do zdvořilého úsměvu. „Stane se, jak poroučíš, khaleesi.“ Poodjel od ní, houpaje se na svém velbloudu, s dlouhou, korálky pošitou róbou vlající za ním.

„Mladá královna je moudřejší, než naznačují její léta,“ poznamenal Xaro Xhoan Daxos z vysokého sedla. „Tady v Qarthu máme rčení. Čarodějův dům je postaven na kostech a lžích.“

„Proč v tom případě lidé ztišují hlas, když mluví o čarodějích Qarthu? Po celém východě si jejich moci a moudrosti váží.“

„Kdysi byli mocní,“ připustil Xaro, „ale nyní jsou stejně směšní jako slabí staří vojáci, kteří se vychloubají svojí udatností dlouho poté, co je síla a obratnost opustily. Čtou z těch svých drobivých svitků, pijí stín večera, dokud jim nezmodrají rty, a dělají tajemné narážky na strašlivou moc, kterou mají, ale ve skutečnosti jsou ve srovnání s těmi, kdož byli před nimi, jen prázdnými skořápkami. Varuji tě, dary Pyata Pree se ve tvých rukou promění v prach.“ Jemně švihl bičem svého velblouda a odjel pryč.

„Vrána nazývá havrana černým,“ zamumlal ser Jorah ve společném jazyce Západozemí. Exilový rytíř jel po její pravici, jako vždy. Při příležitosti jejich vjezdu do Qarthu odložil svůj dothracký oděv a znovu si oblékl plátovou a kroužkovou zbroj a vlnu Sedmi království, která byla půl světa vzdálená. „Podle mne by ses měla vyhýbat oběma těm mužům, Tvoje Výsosti.“

„Ti muži mi pomohou získat moji korunu,“ řekla. „Xaro má nezměrné bohatství a Pyat Pree –“

„Předstírá, že má nezměrnou moc,“ řekl rytíř strohým hlasem. Na jeho temně zelené bojové suknici stál na zadních medvěd rodu Mormontů, černý a divoký. Jorah, mračící se na dav, který plnil bazar, nevypadal o nic méně divoce. „Já bych se zde dlouho nezdržoval, moje královno. Nelíbí se mi už jen pach tohoto místa.“

Dany se usmála. „Možná ti páchnou velbloudi. Qarthéňané sami mému nosu připadají až příliš sladcí.“

„Sladké vůně někdy bývají používány k zakrytí odporných pachů.“

Můj velký medvěd, pomyslela si Dany, jsem jeho královna, ale vždycky budu taky jeho medvídětem a on mne vždy bude chránit. Navozovalo jí to pocit bezpečí, ale také z toho byla smutná. Přála si, aby ho mohla milovat víc než jen takto.

Xaro Xhoan Daxos Dany nabídl na dobu jejího pobytu ve městě pohostinnost svého domu. Očekávala něco velkolepého. Neočekávala palác větší než leckteré tržní město. Palác magistra Illyria v Pentosu by vedle něho vypadal jako prasečí chlév, pomyslela si. Xaro ji ujistil, že jeho příbytek pohodlně pojme všechny její lidi a také jejich koně; vskutku, vešli se do něho. Dostala k dispozici celé jedno křídlo. Měla tam svoje vlastní zahrady, skvostný bazén ke koupání, jasnovidcovu věž a čarodějův labyrint. Otroci se měli postarat o každou její potřebu. V jejích soukromých komnatách byly podlahy ze zeleného mramoru a stěny byly ověšené barevnými hedvábnými závěsy, které se leskle třepetaly při sebemenším závanu větru. „Jsi až příliš štědrý,“ řekla Xarovi Xhoan Daxovi.

„Pro Matku draků není žádný dar příliš velký.“ Xaro byl unylým elegantním mužem s holou hlavou a velkým zobanem nosu pokrytým rubíny, opály a vločkami nefritu. „Zítra budeš jíst pávy a skřivaní jazýčky a uslyšíš hudbu hodnou té nejkrásnější z žen. Dostaví se Třináct, aby ti složili slib věrnosti a s nimi všichni velcí Qarthu.“

Všichni velcí Qarthu se přijdou podívat na moje draky, pomyslela si Dany, ale přesto Xarovi za jeho laskavost poděkovala a dovolila mu jít si po svém. Pyat Pree také odešel, se slibem, že pro ni požádá o audienci u Neumírajících. „Což je pocta zřídkavá jako letní sněhy,“ dodal. Než odešel, políbil ji svými bledě modrými rty na bosá chodidla a vnutil jí darem nádobku s mastí, o které tvrdil, že jakmile se jí natře, její duch se bude vznášet. Jako poslední ze tří hledačů draků odešla Quaithe, poutačka stínů. Od ní Dany dostala jenom varování. „Střež se,“ řekla jí žena v lakované rudé masce.

„Koho?“

„Všech. Budou přicházet ve dne v noci, aby spatřili div znovu zrozený do tohoto světa, a jakmile ho uvidí, budou po něm toužit. Protože draci jsou ohněm s tělem a v ohni je moc.“

Když Quaithe také odešla, ser Jorah řekl: „Mluví pravdu, moje královno… Třebaže se mi nelíbí nic víc než ti dva.“

„Já jí nerozumím.“ Pyat a Xaro Dany od okamžiku, kdy spatřili její draky, zahrnovali sliby a prohlašovali se za její věrné služebníky ve všech ohledech, ale od Quaithe se jí dostávalo jen občasného tajemného slova. A znepokojovalo ji také to, že nikdy nespatřila ženin obličej. Vzpomeň si na Mirri Maz Duur, říkala si v duchu. Vzpomeň si na zradu. Otočila se ke svým pokrevním jezdcům. „Dokud budeme zde, musíme držet svoji vlastní stráž. Postarejte se o to, aby bez mého svolení nikdo nevkročil do této části paláce, a dbejte o to, aby draci byli vždy dobře střeženi.“

„Vykonáme, co si přeješ, khaleesi,“ ujistil ji Aggo. „Viděli jsme jenom ty části Qarthu, které Pyat Pree chce, abychom viděli,“ pokračovala. „Rakharo, jeď a prohlédni si zbytek. Pak mi povíš, co jsi viděl. Vezmi s sebou dobré muže – a také ženy, aby se mohly podívat na místa, kam mají muži vstup zakázaný.“

„Udělám, jak pravíš, krvi mojí krve,“ řekl Rakharo.

„Sere Jorahu, ty najdi zdejší přístav a podívej se, jaké lodě v něm kotví. Je to již půl roku, co jsem naposledy slyšela zprávy ze Sedmi království. Možná sem bohové přiváli nějakého dobrého kapitána ze Západozemí, s lodí, která by nás mohla odvézt domů.“

Rytíř se zamračil. „To by nebylo moudré. Uchvatitel tě zabije, tak jistě, jako slunce znovu vyjde.“ Mormont si zahákl palce za opasek s mečem. „Moje místo je zde po tvém boku.“

„Jhogo mne uhlídá. Znáš víc jazyků než moji pokrevní jezdci a Dothrakové moři a těm, kdo se po něm plaví, nedůvěřují. Jenom ty mně v této věci můžeš posloužit. Jdi mezi lodě, promluv si s posádkami, zjisti, odkud jsou, kam mají namířeno a jací muži jim velí.“

Rytíř v exilu neochotně přikývl. „Jak si přeješ, moje královno.“

Když všichni muži odešli, její služebné ji svlékly z hedvábí znečištěného cestováním a Dany vyšla ven, tam, kde se ve stínu skrytého sloupoví skvěl mramorový bazén. Voda byla nádherně chladivá a bazén samotný byl plný drobných zlatých rybek, které zvědavě oždibovaly její pokožku a nutily ji do smíchu. Bylo jí dobře. Zavřela oči a vznášela se, vědomá si skutečnosti, že takto může odpočívat, jak dlouho bude chtít. Říkala si, zda Aegonova Rudá bašta má stejný bazén jako tento palác a také vonné zahrady plné levandule a máty. Určitě je má. Viserys vždycky říkal, že Sedm království je krásnějších než jakékoli jiné místo na světě.

Pomyšlení na domov ji znepokojilo. Kdyby žil khal Drogo, její slunce a hvězdy, převedl by svůj khalasar přes jedovatou vodu a smetl by její nepřátele, ale jeho síla svět opustila. Jeho pokrevní jezdci zůstali, odpřísáhli, že budou chránit její život, a byli zkušení v zabíjení, ale jenom po způsobu pánů koní. Dothrakové města plenili a království drancovali, nevládli jim. Dany si nepřála proměnit Královo přístaviště ve zčernalou ruinu plnou nepokojných duchů. Slz již musela spolykat dost. Chci svoje království učinit krásným, zaplnit je silnými muži, půvabnými ženami a rozesmátými dětmi. Chci, aby se moji lidé usmívali, když mne uvidí jet kolem, tak jak se podle Viseryse usmívali na mého otce.

Než toho však dosáhne, musí město dobýt.

Uchvatitel tě zabije, tak jistě, jako slunce znovu vyjde, řekl Mormont. Robert zabil jejího statečného bratra Rhaegara a jeden z jeho mužů překročil Dothracké moře, aby otrávil ji a jejího nenarozeného syna. Říkali, že Robert Baratheon je silný jako býk a nebojácný v bitvě, muž, který nic nemiluje víc než válku. Za ním stáli velcí lordi, které její bratr nazýval Uchvatitelovými psy, chladný Eddard Stark s jeho zmrzlým srdcem a zlatí Lannisterové, otec a syn, tak bohatí, tak mocní a tak zrádní.

Jak by mohla doufat, že se jí podaří přemoci takové muže? Když ještě žil khal Drogo, muži se před ním chvěli a dávali mu dary, aby udrželi na uzdě jeho hněv. Pokud to neudělali, zmocnil se jejich měst, bohatství, žen a všeho ostatního. Jenomže jeho khalasar byl silný a početný, zatímco její je pouze ubohou hrstkou lidí. Následovali ji přes rudou pustinu, když se hnala za svou kometou, a půjdou za ní i přes jedovatou vodu, ale není jich dost. Dokonce ani její draci možná nebudou stačit. Viserys věřil, že říše povstane za svého právoplatného krále… Jenomže Viserys byl blázen a blázni věří v pošetilé věci.

Pochybnosti ji přiměly zachvět se. Voda jí najednou připadala chladná a malé zlaté rybky šimrající ji po těle ji znervózňovaly. Dany vstala a vyšla z bazénu. „Irri,“ zvolala. „Jhigui.“

Když ji její služebné otřely dosucha a zahalily ji do róby z písečného hedvábí. Danyiny myšlenky opět zalétly k těm třem, kteří ji vyhledali ve Městě kostí. Krvácející hvězda mne do Qarthu přivedla za nějakým účelem. Zde naleznu to, co potřebuji, když budu mít sílu, abych si vzala, co mi bude nabídnuto, a moudrost, abych se vyhnula pastem a nástrahám. Pokud bohové chtějí, abych dobývala, pomohou mi, pošlou mi znamení, a když ne… když ne…

Byl již takřka soumrak a Dany krmila svoje draky, když skrze hedvábné závěsy vešla Irri, aby jí řekla, že ser Jorah se vrátil z doků… a nepřišel sám. „Pošli ho za mnou, s kýmkoli, koho s sebou přivedl,“ řekla, zvědavá.

Když vstoupili, seděla na hromadě polštářů, se všemi svými draky kolem sebe. Muž, kterého s sebou rytíř přivedl, měl přes ramena přehozený plášť ze zelených a žlutých per a kůži měl temnou jako leštěný černý jantar. „Tvoje Výsosti,“ řekl rytíř, „přivedl jsem ti Quhura Mo, kapitána Skořicového větru z Města vysokých stromů.“

Černý muž poklekl. „Je mi velkou ctí, moje královno,“ řekl, nikoli jazykem Letních ostrovů, který Dany neznala, ale plynnou valyrijštinou devíti svobodných měst.

„Čest je na mé straně, Quhuru Mo,“ odvětila Dany stejným jazykem. „Připlul jsi z Letních ostrovů?“

„Ano, Tvoje Výsosti, ale předtím, před necelým půlrokem, jsme zavítali do Starého města. Odtamtud ti přináším cenný dar.“

„Dar?“

„Dar zpráv. Matko draků, za bouře zrozená, podle pravdy ti zvěstuji, že Robert Baratheon je mrtev.“

Za zdmi jejích komnat se na Qarth snášel soumrak, ale v Danyině srdci jako by najednou vyšlo slunce. „Mrtev?“ opakovala nevěřícně. Černý Drogon na její klíně zasyčel a před její obličej se jako závoj zvedl bledý kouř. „Jsi si tím jistý? Uchvatitel je mrtev?“

„Tak se to říká ve Starém městě, v Dorne, Lysu a všech ostatních přístavech, kam jsem zavítal.“

On mne poslal otrávené víno, a já přesto žiju, zatímco on sám je mrtev. Bledý Viserion na jejím rameni zamával křídly krémové barvy, rozvířil jimi vzduch.

„Byl roztrhán obrovitým kancem při lovu v jeho královském lese, jak jsem alespoň slyšel ve Starém městě. Jiní říkají, že ho zradila jeho královna nebo jeho bratr nebo lord Stark, který byl jeho pobočníkem. Ale všechny příběhy se shodují v jednom: král Robert je mrtvý a leží v hrobě.“

Dany Uchvatitelův obličej nikdy neviděla, ale zřídkakdy minul den, kdy na něho nemyslela. Jeho velký stín přes ni padl v hodinu jejího narození, když v krvi a bouři přišla na svět, kde pro ni už nebylo místo. A tento ebenový cizinec z ní ten stín nyní sňal.

„Na Železném trůně teď sedí chlapec,“ řekl ser Jorah.

„Král Joffrey sedí na trůně,“ souhlasil Quhuru Mo, „ale vládnou Lannisterové. Robertovi bratři uprchli z Králova přístaviště. Povídá se, že mají v úmyslu získat korunu pro sebe. A pobočník, lord Stark, který byl přítelem krále Roberta, padl. Byl sťat za zradu.“

„Ned Stark zrádcem?“ zavrtěl hlavou ser Jorah. „Něco takového je nemyslitelné. To by spíš znovu přišlo Dlouhé léto, než by ten poskvrnil tu svoji drahocennou čest.“

„Jakou čest mohl mít?“ zeptala se Dany. „Zradil svého pravého krále, stejně jako Lannisterové.“ Těšilo ji, když slyšela, že Uchvatitelovi psi se rvou mezi sebou, třebaže ji to nijak zvlášť nepřekvapilo. Ke stejné věci došlo, když zemřel její Drogo a jeho velký khalasar sám sebe roztrhal na kusy. „Můj bratr Viserys, který byl skutečným králem, je také mrtvý,“ řekla muži z Letních ostrovů. „Khal Drogo, můj manžel, ho zabil korunou z roztaveného zlata.“ Byl by její bratr alespoň o maličko moudřejší, kdyby věděl, že pomsta, o kterou se modlil, je tak blízko?

„V tom případě za tebe truchlím, Matko draků, a také za krvácející Západozemí, zbavené svého právoplatného krále.“

Zelený Rhaegal pod Danyinými něžnými prsty na cizince hleděl očima barvy roztaveného zlata. Když otevřel tlamu, zaleskly se mu v ní zuby jako černé jehly. „Kdy se tvoje loď vrací do Západozemí, kapitáne?“

„Obávám se, že ne dříve než za rok. Odsud se Skořicový vítr plaví dál na východ, aby učinil obchodní okružní cestu kolem Nefritového moře.“

„Chápu,“ řekla Dany zklamaně. „V tom případě ti přeji příznivé větry a dobré obchody. Přinesl jsi mi skutečně cenný dar.“

„Byl jsem za něj bohatě odměněn, velká královno.“

Jeho odpověď ji zmátla. „Čím?“

Cizinci se zaleskly oči. „Viděl jsem draky.“

Dany se zasmála.

„Jednoho dne z nich uvidíš víc, jak doufám. Přijď za mnou do Králova přístaviště, až budu sedět na trůnu svého otce, a dostaneš velkou odměnu.“

Muž z Letních ostrovů slíbil, že to udělá, a na odchodu jí zlehka políbil prsty ruky. Jhiqui ho vyprovodila ven, zatímco ser Jorah Mormont zůstal.

„Khaleesi,“ řekl rytíř, když se ocitli o samotě, „kdybych byl na tvém místě, nehovořil bych o svých plánech tak otevřeně. Ten muž tvůj příběh rozhlásí na všech místech, kam zavítá.“

„Ať to udělá,“ řekla. „Ať se celý svět dozví o tom, co mám v úmyslu. Uchvatitel je mrtvý, co na tom záleží?“

„Ne každá námořnická povídačka je pravdivá,“ varoval ji ser Jorah, „a dokonce i kdyby Robert skutečně byl mrtev, na jeho místě nyní vládne jeho syn. Což na věci ve skutečnosti nic nemění.“

„Mění to všechno.“ Dany prudce vstala. Její draci se se sykotem rozvinuli a roztáhli křídla. Drogon jimi zamával a zachytil se drápy o překlad římsy. Druzí dva letěli těsně nad podlahou, křídly se dotýkali mramoru. „Předtím bylo Sedm království silných jako khalasar mého Droga, stovka tisíc sjednocená jeho silou. Nyní se rozpadá na kusy, tak jako khalasar poté, co můj khal zemřel.“

„Urození pánové spolu bojovali odjakživa. Řekni mi, kdo vyhrál, a já ti povím, co to znamená. Khaleesi, Sedm království ti nespadne do rukou jako přezrálá broskev. Potřebuješ flotilu, zlato, armády, spojence –“

„To všechno vím.“ Vzala jeho ruce do svých a pohlédla mu do podezřívavých tmavých očí. Někdy o mně uvažuje jako o dítěti, které musí chránit, a jindy jako o ženě, se kterou by rád léhal, ale vidí ve mně skutečně svoji královnu? „Já už nejsem to vystrašené malé děvče, které jsi poznal v Pentosu. Pravda, napočítala jsem zatím jen patnáct dnů svého jména, ale jsem stejně stará jako stařeny dosh khaleenu a stejně mladá jako moji draci, Jorahu. Porodila jsem dítě, spálila jsem khala a přešla jsem rudou pustinu a Dothracké moře. Moje krev je krví draka.“

„Tak jako u tvého bratra,“ řekl tvrdohlavě.

„Já nejsem Viserys.“

„Ne,“ připustil. „Myslím, že v tobě je víc z Rhaegara, ale dokonce i Rhaegar byl zabit. Robert to dokázal tam na Trojzubci, s ničím víc než jen s válečným kladivem. Dokonce i draci umírají.“

„Draci umírají.“ Natáhla se na špičky, aby ho zlehka políbila na oholenou tvář. „Jenomže umírají také drakobijci.“

BRAN

Meera opatrně obcházela v kruhu kolem něho, se sítí volně jí visící v levé ruce a štíhlým žabím oštěpem se třemi bodci přichystaným v pravé. Léto ji sledoval svýma zlatýma očima, otáčel se, ocas držel zvednutý vysoko nad hřbetem. Díval, se, díval…

„Jaj!“ vykřikla dívka a oštěp jí vyletěl z ruky. Vlk se otočil na levou stranu, a než stačila oštěp stáhnout zpět, skočil. V tom okamžiku po něm Meera hodila svoji síť, jejíž oka se roztáhla ve vzduchu před ní. Léto se svým skokem ocitl přímo v ní. Začal síť táhnout za sebou, ale to už narazil do dívčina hrudníku a převalil ji na záda. Oštěp jí vyletěl z ruky. Vlhká tráva zmírnila její pád, ale i tak jí vlk v hlasitém heknutí vyrazil dech. Léto se krčil nad ní.

„Prohrála jsi,“ zaburácel Bran.

„Vyhrála,“ řekl její bratr Jojen. „Léto se chytil.“

Bran viděl, že má pravdu. Léto, který se zmítal, vrčel na síť a snažil se dostat na svobodu, se do sítě zaplétal čím dál tím víc. Ani se z ní nemohl prokousat ven. „Pusť ho.“

Reedova dcera polapeného vlka se smíchem objala a překulila se s ním dokola. Léto žalostně zakňučel, zmítaje nohama v provazech, kterými je měl spoutané. Meera poklekla, uvolnila smyčku, zručně tu a tam zatáhla za provaz a najednou byl vlk volný.

„Léto, ke mně.“ Bran roztáhl ruce. „Dívejte se,“ řekl v okamžiku těsně předtím, než do něho vlk narazil. Držel se ho vší silou, zatímco vlk ho táhl po trávě, zápasili spolu, kutáleli se, přitisknutí k sobě, jeden vrčící a jemně dorážející, druhý rozesmátý. Nakonec Bran ležel roztažený nahoře, se zabláceným vlkem pod sebou. „Hodný vlk,“ oddychoval. Léto mu olízl ucho.

Meera zavrtěla hlavou. „Copak se nikdy nerozčílí?“

„Se mnou ne.“ Bran vlka popadl za uši a Léto po něm divoce chňapl, ale to všechno byla jenom hra. „Někdy mi trhá šaty, ale nikdy nekousl do krve.“

„Tvojí krve, chceš říct. Kdyby se mu podařilo dostat se přes moji síť…“

„Neublížil by ti. Ví, že se mi líbíš.“ Všichni ostatní urození pánové a rytíři odjeli během dne či dvou po skončení hostiny na oslavu sklizně, ale Reedovi zůstali a stali se Branovými nerozlučnými společníky. Jojen byl tak vážný, že mu stará chůva říkala „malý dědeček“, ale Meera Branovi připomínala jeho sestru Aryu. Neměla strach, že se ušpiní, a uměla běhat, bojovat a vrhat oštěp stejně dobře jako kluk. Byla však starší než Arya; téměř šestnáctiletá, již dospělá žena. Oba byli starší než Bran, i když jeho devátý den jména konečně přišel a odešel, ale nikdy se k němu nechovali jako k dítěti.

„Kéž byste tak byli našimi svěřenci místo Walderových.“ Pracně zamířil k nejbližšímu stromu. Jeho svíjení a kroucení, když tělo táhl po rukou, nebylo příjemné na pohled, ale když se k němu Meera rozběhla, aby ho zvedla, řekl jí: „Ne, nepomáhej mi.“ Používaje sílu svých rukou, neohrabaně se překulil, dokud neseděl zády opřený o kmen vysokého jasanu. „Vidíte, zvládl jsem to sám.“ Léto si lehl na zem a položil hlavu Branovi do klína. „Nikdy předtím jsem neviděl nikoho, kdo by bojoval se sítí,“ řekl Meeře, zatímco škrábal vlka mezi ušima. „To váš zbrojmistr tě učil boji se sítí?“

„Můj otec mne to naučil. V Šedé vodě žádné rytíře nemáme. Žádné zbrojmistry ani žádné mistry.“

„A kdo se stará o vaše havrany?“

Usmála se. „Havrani Šedou vodu neumějí najít o nic víc, než to umějí naši nepřátelé.“

„Proč ne?“

„Protože se pohybuje,“ odpověděla mu. Bran nikdy předtím neslyšel o pohyblivém hradu. Nejistě se na ni podíval, ale nebyl schopen říci, zda si z něho utahuje, či ne. „Kéž bych ji tak někdy spatřil. Myslíš, že tvůj lord otec mně dovolí navštívit vás, až válka skončí?“

„Budeš u nás vřele vítán, můj princi. Potom nebo teď.“

„Teď?“ Bran celý svůj dosavadní život strávil na Zimohradu. Toužil vidět vzdálená místa. „Mohl bych se na to zeptat sera Rodrika, až se vrátí.“ Starý rytíř odjel na východ, kde se snažil urovnat spory, které tam vznikly. Začal je bastard Roosea Boltona, který se zmocnil lady Hornwood, když se vracela z hostiny na Zimohradu, a téže noci se s ní proti její vůli oženil, přestože byl tak mladý, že by mohl být jejím synem. Pak lord Manderly obsadil její hrad. Prý aby majetek Hornwoodů chránil před Boltonovými, jak napsal, ale ser Rodrik na něho měl téměř stejný vztek jako na bastarda. „Ser Rodrik mně možná dovolí odjet, ale mistr Luwin to nedovolí nikdy.“

Jojen, který se zkříženýma nohama seděl pod čarostromem, ho vážně pozoroval. „Bylo by dobré, kdybys odjel ze Zimohradu, Brane.“

„Bylo by?“

„Ano, a čím dříve, tím lépe.“

„Můj bratr má dar zeleného vidění.“ řekla Meera. „Zdá se mu o věcech, které se zatím nestaly, ale někdy k nim dojde.“

„Žádné někdy není, Meero.“ Podívali se jeden na druhého, on smutně, ona vzdorovitě.

„Pověz mi, co se má stát,“ vybídl ho Bran.

„Povím,“ řekl Jojen, „když mně ty řekneš o svých snech.“

Boží háj ztichl. Bran slyšel ševelení listoví a Hodorovo vzdálené šplouchání z horkých jezírek. Pomyslel na zlatého muže a tříokou vránu, vzpomněl si na kosti křupající mu mezi zuby a na měďnatou chuť krve. „Já žádné sny nemívám. Mistr Luwin mně dává nápoje na spaní.“

„Pomáhají ti?“

„Někdy.“

„Všichni na Zimohradu vědí, že za nocí se probouzíš s křikem, zalitý potem, Brane,“ řekla Meera. „Mluví o tom ženy u studny, stejně jako strážní na hradbách.“

„Pověz nám, co tě tolik děsí,“ vybídl ho Jojen.

„Já nechci. Kromě toho, jsou to jenom sny. Mistr Luwin říká, že noční sen nemusí znamenat vůbec nic.“

„Mému bratrovi se také zdávají sny stejné jako ostatním chlapcům, a ty sny mohou a nemusí něco znamenat,“ řekla Meera, „jenomže zelené sny jsou jiné.“

Jojen měl oči barvy mechu a někdy, když se na člověka podíval, zdálo se, jako by viděl něco jiného. Jako například teď. „Zdálo se mi o vlku s křídly, připoutaném k zemi šedivými kamennými řetězy,“ řekl. „Byl to zelený sen, proto vím, že byl pravdivý. Řetězy se pokoušela rozklovat vrána, ale kámen byl příliš tvrdý a ona z něj zobákem odsekávala jen maličké úlomky.“

„Měla ta vrána tři oči?“

Jojen přikývl.

Léto zvedl hlavu z Branova klína a podíval se na chlapce z mokřad svýma temně zlatýma očima.

„Když jsem byl malý, málem jsem zemřel na bahenní horečku. Tehdy taková vrána přišla ke mně.“

„Za mnou přišla poté, co jsem spadl,“ vyhrkl Bran. „Dlouhou dobu jsem jenom spal. Řekla mi, že musím buď letět, nebo zemřít, a pak jsem se probudil, jenomže jsem byl celý rozlámaný a vůbec jsem nemohl létat.“

„Můžeš létat, když budeš chtít.“ Meera sebrala svoji síť, vytřepala poslední spletence a začala ji skládat do volných záhybů.

„To ty jsi tím okřídleným vlkem, Brane,“ řekl Jojen. „Když jsme sem přišli, nebyl jsem si tím jistý, ale teď to vím. Ta vrána nás sem poslala, abychom ti pomohli rozbít tvoje řetězy.“

„Ta vrána je v Šedé vodě?“

„Ne. Vrána je na severu.“

„Na Zdi?“ Bran vždycky toužil vidět Zeď. Teď na ní byl jeho nevlastní bratr, jako muž Noční hlídky.

„Za Zdí.“ Meera si síť pověsila k pasu. „Když Jojen řekl našemu otci, o čem se mu zdálo, poslal nás na Zimohrad.“

„Jak se mám osvobodit ze svých řetězů, Jojene?“ zeptal se Bran.

„Otevři oko.“

„Mám je otevřená. Copak nevidíš!“

„Otevřená jsou jen dvě,“ ukázal Jojen. „Jedno, dvě.“

„Ale já mám jenom dvě oči.“

„Máš tři. Vrána ti dala třetí, ale ty jsi ho zatím neotevřel,“ Měl pomalý způsob mluvy. „Se dvěma očima vidíš můj obličej. Se třema bys uviděl moje srdce. Se dvěma vidíš tamten dub. Se třema bys viděl žalud, ze kterého dub vyrostl, a pahýl, kterým se jednoho dne stane. Se dvěma nevidíš dál než za zdi hradu. Se třema bys dohlédl k Letnímu moři a na sever za Zeď.“

Léto vstal. „Já tak daleko vidět nepotřebuju.“ Bran se nervózně usmál. „Už mě unavuje mluvit o vránách. Povídejme si o vlcích. Nebo o ještěrkolvech. Ulovila jsi někdy nějakého, Meero? Tady u nás je nemáme.“

Meera vytáhla z křoví svůj žabí oštěp. „Žijí ve vodě. V pomalých tocích a hlubokých bažinách –“

„Zdálo se ti někdy o ještěrkolvu?“ přerušil ji její bratr.

„Ne,“ odpověděl Bran. „Už jsem ti řekl, že se nechci –“

„Zdálo se ti o vlkovi?“

Už Brana rozčiloval. „Já ti o svých snech povídat nemusím. Jsem princ. Jsem Stark ze Zimohradu.“

„Bylo to o Létovi?“

„Buď zticha.“

„Té noci po hostině se ti zdál sen o tom, že jsi Léto a že jsi v božím háji, je to tak?“

„Nech toho!“ vykřikl Bran. Léto popošel směrem k čarostromu a obnažil svoje bílé zuby.

Jojen Reed si toho nevšímal. „Když jsem se Léta dotkl, cítil jsem tě v něm. Stejně jako jsi v něm teď.“

„To není možné. Byl jsem přece v posteli. Spal jsem.“

„Byl jsi tady v božím háji, celý v šedém.“

„Byl to jenom zlý sen…“

Jojen vstal. „Cítil jsem tě. Cítil jsem tě padat. Tohle tě děsí, padání?“

Padání, pomyslel si Bran, a zlatý muž, královnin bratr, ten mě děsí taky, ale nejvíc ze všeho padání. Neřekl to však nahlas. Jak by mohl? Nebyl schopen říci to seru Rodrikovi ani mistru Luwinovi a nemůže to říci ani Reedovým. Když o tom nebude mluvit, možná na to zapomene. Nechtěl si to pamatovat. Možná to ani nebylo opravdové pamatování. „Ty padáš každou noc, Brane?“ zeptal se Jojen tiše.

Z Létova hrdla se ozvalo tiché zavrčení. Nezaznívala z něho žádná hravost. Kradl se kupředu, s vyceněnými zuby a žhnoucíma očima. Meera se mezi vlka a svého bratra postavila s oštěpem v ruce. „Zavolej si ho zpátky, Brane.“

„To Jojen v něm probouzí hněv.“

Meera roztáhla svou síť.

„To je tvůj hněv, Brane,“ řekl její bratr. „Tvůj strach.“

„Ne, není. Já nejsem vlk.“ Přesto s nimi v noci vyl a ve svých vlčích snech ochutnal krev.

„Část z tebe je Léto a část z Léta jsi ty. Ty to víš, Brane.“

Léto se vyřítil kupředu, ale Meera ho zastavila, bodla po něm svým tříhrotým oštěpem. Vlk uskočil stranou, kroužil, kradl se kolem. Meera se k němu otočila obličejem. „Zavolej si ho, Brane.“

„Léto!“ vykřikl Bran. „Ke mně, Léto!“ Otevřenou dlaní se silně plácl do stehna. Dlaň ho zapálila, ale v mrtvé noze necítil nic.

Zlovlk znovu skočil kupředu a Meera po něm zaútočila svým oštěpem. Zlovlk uskočil dozadu, v kruhu odběhl stranou. Vtom zašustily keře, rozdělily se a zpoza čarostromu vyběhl štíhlý černý tvar s obnaženými zuby. Pach byl silný; jeho bratr vycítil jeho hněv. Bran si uvědomil, že mu vstávají vlasy vzadu na krku. Meera stála vedle svého bratra, s vlky z obou jejich stran. „Brane, zavolej si je.“

„Já nemohu!“

„Jojene, vylez na strom.“

„To není zapotřebí. Dnes není den, kdy zemřu.“

„Udělej to!“ vykřikla a její bratr se vyškrábal po kmeni čarostromu, používaje vybouleniny jeho obličeje jako úchytky. Zlovlci popošli ještě blíž. Meera upustila oštěp a síť, vyskočila nahoru a popadla větev nad svojí hlavou. Chundeláčovy čelisti se pod jejím kotníkem sevřely právě v okamžiku, kdy se vyhoupla nahoru přes větev. Léto se posadil a zavyl, zatímco Chundeláč popadl do zubů síť a začal ji rvát.

Teprve tehdy si Bran uvědomil, že tam nejsou sami. Zvedl si ruce k ústům. „Hodore!“ vykřikl, „Hodore! Hodore!“ Byl hrozně vystrašený a také se trochu styděl. „Hodorovi neublíží,“ ujišťoval svoje přátele na stromě. Uplynulo pár okamžiků, než uslyšeli tiché broukání bez melodie. Hodor k nim přišel napolo oblečený a potřísněný blátem ze své návštěvy horkých jezírek, ale Bran nikdy nebyl tak rád, že ho vidí. „Hodore, pomoz mi. Zažeň ty vlky. Zažeň je pryč.“

Hodor se rozradostněně jal plnit svůj úkol, mával rukama, dupal svými obrovitými chodidly, křičel: „Hodor! Hodor!“ a rozbíhal se nejdřív proti jednomu vlkovi a pak proti druhému. Chundeláč utekl jako první, s posledním zavrčením se odplížil zpátky do křoví. Když toho měl dost i Léto, přeběhl zpátky k Branovi a lehl si na zem vedle něho.

Teprve pak Meera slezla ze stromu a okamžitě sebrala svůj oštěp a síť. Jojen ani na chvíli nespustil oči z Léta. „Ještě si o tom promluvíme,“ slíbil Branovi.

To byli vlci, to jsem nebyl já. Nechápal, co je tak rozdivočilo. Možná byl mistr Luwin v právu, když je nechal zavřít v božím háji. „Hodore,“ řekl, „odnes mě k mistru Luwinovi.“

Mistrova vížka pod havraním hnízdištěm byla jedním z Branových oblíbených míst. Luwin byl beznadějně nepořádný, ale jeho hromady knih, starých svitků a lahviček byly pro Brana stejně povědomé a utěšující jako holé místečko na temeni jeho hlavy a pleskající rukávy jeho volných šedivých rób. Také měl rád havrany.

Našel Luwina usazeného na vysoké židličce, kde psal. Teď, když ser Rodrik odjel, břímě správy celého hradu padlo na jeho ramena. „Můj princi,“ řekl, když Hodor vstoupil, „dnes jsi na vyučování přišel brzy.“ Mistr trávil několik hodin každého odpoledne tím, že Brana, Rickona a Waldery Freye vyučoval.

„Hodore, stůj klidně.“ Bran oběma rukama uchopil svícen zasazený ve stěně a vytáhl se s jeho pomocí z koše. Chvíli tam visel zavěšený, dokud ho Hodor neuchopil a neodnesl k židli. „Meera říká, že její bratr má dar zeleného vidění.“

Mistr Luwin se poškrábal brkem na boční straně nosu. „Je si tím jistá?“

Přikývl. „Vzpomínám si, jak jsi mi říkal, že děti lesa měly zelené vidění.“

„Někteří tvrdí, že tuto moc měly. Jejich moudrým mužům se říkalo zelenověštci.“

„Bylo to kouzlo?“

„Říkej si tomu tak, pokud nemáš výstižnější slovo. V podstatě se jednalo jenom o jiný druh vědění.“

„Co to bylo?“

Luwin odložil svůj brk. „To nikdo ve skutečnosti neví, Brane. Děti lesa z tohoto světa odešly a svoji moudrost si vzaly s sebou. Myslím, že to mělo něco společného s obličeji na stromech. První lidé věřili, že zelenověštci vidí očima čarostromu. Proto stromy poráželi, když s dětmi lesa válčili. Zelenověštci údajně měli moc také nad lesními zvířaty a ptáky na stromech. Dokonce i nad rybami. Tvrdí ten Reedův hoch, že má takovou moc?“

„Ne. Myslím, že ne. Ale Meera říká, že mívá sny, které se někdy vyplní.“

„Všichni máme sny, které se občas splní. Vzpomínáš, jak se ti zdálo o tvém lordu otci dole v kryptě, ještě než jsme věděli, že je mrtvý?“

„Rickonovi se to zdálo taky. Oba jsme měli stejný sen.“

„Říkej si tomu zelené vidění, jestli chceš, ale vzpomeň si taky na desítky tisíc snů, které jste ty a Rickon měli a které se nesplnily. Nevzpomínáš si náhodou, co jsem tě učil o řetězu z článků, který každý mistr nosí kolem krku?“

Bran se na okamžik zamyslel, snažil se vzpomenout si. „Mistr ková svůj řetěz v Citadele ve Starém městě. Je to řetěz, protože přísaháte, že budete sloužit, a je ukován z odlišných kovů, protože sloužíte říši, a říši obývají různé druhy lidí. Pokaždé, když se něčemu naučíte, získáváte další článek. Černé železo je za umění starat se o havrany, stříbro za ranhojičské umění, zlato za znalost čísel a počtů. Všechny si je nepamatuju.“

Luwin zajel prstem pod svůj nákrčník a začal jej otáčet, palec po palci. Na tak malého muže měl silný krk a řetěz byl těsný, ale pár tahy se mu podařilo otočit jej dokola. „Toto je valyrijská ocel,“ řekl, když se proti ohryzku jeho krku zaleskl temně šedý kov. „Takový článek nosí jenom jeden mistr ze sta. Znamená to, že studoval to, čemu v Citadele říkají vyšší tajemství – magii, chceš-li lepší slovo. Fascinující studium, ale v praktickém životě málo platné, proto se tak málo mistrů obtěžuje zabývat se jím.

Všichni, kteří studují vyšší tajemství, se dříve nebo později pokusí čarovat. Musím přiznat, že já jsem tomu pokušení podlehl také. Nu což, byl jsem ještě chlapec, a který chlapec si tajně nepřeje najít v sobě skrytou moc? Nedostal jsem za svoje úsilí o nic víc než tisíc chlapců přede mnou a tisíc dalších po mně. Je smutné, že to musím říct, ale kouzla nefungují.“

„Někdy ano,“ protestoval Bran. „Měl jsem ten sen a Rickon ho měl taky. A na východě jsou mágové a černokněžníci…“

„Jsou tam především lidé, kteří jim říkají mágové a černokněžníci,“ řekl mistr Luwin. „Měl jsem v Citadele přítele, který ti dokázal vytáhnout růži z ucha, ale neuměl čarovat o nic víc než já. Och jistě, je toho hodně, čemu nerozumíme. Léta míjejí po stovkách a tisícovkách, a co ze života člověk vidí než pár lét a pár zim? Díváme se na hory a považujeme je za věčné, protože nám takové připadají… Ale v průběhu času se i hory zvětšují a zmenšují, řeky mění svá koryta, hvězdy padají z oblohy a velká města klesají pod moře. Myslím, že dokonce i bohové umírají, všechno se mění.

Možná magie na tomto světě kdysi byla mocnou silou, ale už déle ne. To málo, co nám zůstalo, není ničím víc než jen pramínkem kouře, který setrvává ve vzduchu poté, co velký oheň dohořel, a dokonce i ten se pomalu vytrácí v nic. Valyrie byla tím posledním uhlíkem a Valyrie je pryč. Už nejsou žádní draci, obři jsou mrtví a děti lesa zapomenuté i s celým jejich odkazem.

Ne, můj princi, Jojen Reed možná měl sen či dva, o kterých věří, že se splnily, ale dar zeleného vidění nemá. Žádný živý člověk takovou mocí neoplývá.“

Bran to řekl Meeře, která za ním přišla za soumraku, když seděl ve svém okenním sedátku a díval se, jak se v hradu postupně rozsvěcují světla. „Moc mě mrzí, co se dnes přihodilo s vlky. Léto se neměl pokoušet ublížit Jojenovi, ale Jojen zas neměl říkat ty věci o mých snech. Vrána lhala, když mně říkala, že můžu létat, a tvůj bratr lhal taky.“

„Nebo se možná mýlí váš mistr“

„Nemýlí. Na jeho rady spoléhal dokonce i můj otec.“

„Tvůj otec jeho radám naslouchal, o tom nepochybuji. Ale nakonec se vždycky rozhodl sám za sebe. Brane, dovolíš mi povědět ti sen, který se Jojenovi zdál o tobě a tvých bratrech svěřencích?“

„Walderové nejsou mými bratry.“

Nevěnovala jeho poznámce pozornost. „Seděl jsi u večeře, ale místo sluhy ti jídlo přinesl mistr Luwin. Odkrojil ti královskou porci z pečeně, maso bylo polosyrové a krvavé, ale vonělo tak nádherně, že se všem sbíhaly sliny. Maso, které naservíroval Freyům, bylo staré, šedivé a mrtvé. Přesto jim jejich večeře chutnala lépe než tobě ta tvoje.“

„Nerozumím tomu.“

„Můj bratr říkal, že porozumíš. Až to pochopíš, promluvíme si znovu.“

Bran měl téměř strach zasednout toho dne k večeři, ale když to udělal, položili před něho koláč plněný holubím masem. Všichni ostatní dostali to samé a nevšiml si, že by s jídlem, které naservírovali Freyům, nebylo něco v pořádku. Mistr Luwin mluvil pravdu, říkal si. Zimohradu se nic zlého nestane, bez ohledu na to, co Jojen tvrdil, Branovi se ulevilo, ale byl také zklamaný. Pokud existovaly čáry a kouzla, mohlo se přihodit cokoli. Po světě chodili duchové, stromy mluvily a ze zlámaných chlapců se mohli stát rytíři. „Jenomže žádná kouzla nejsou,“ řekl nahlas v temnotě své ložnice. „Nejsou kouzla a příběhy jsou jenom příběhy.“

A on nikdy nebude chodit či létat ani se nestane rytířem.

TYRION

Rohože pod bosýma nohama ho škrábaly do chodidel. „Můj bratranec si k návštěvě vybírá vskutku podivné hodiny,“ stěžoval si Tyrion spánkem zmámenému Podricku Payneovi, který nepochybně očekával patřičné pokárání za to, že ho probudil. „Uveď ho do mého soláru a řekni mu, že tam za ním hned přijdu.“

Z černi před oknem usuzoval, že je hodně po půlnoci. Myslí si snad Lancel, že mne v tuto hodinu najde ospalého a mdlého rozumu? divil se v duchu. Ne. Lancel zřídkakdy vůbec přemýšlí, což znamená, že tohle je Cerseino dílo. Jeho sestra bude zklamaná. Dokonce i v posteli často pracoval dlouho do noci – četl si v mihotavém světle svíce, studoval zprávy od Varysových našeptávačů a byl zabrán do Malíčkových účetních knih, dokud se mu sloupce nezačaly rozmazávat před očima a nezačala ho pálit víčka.

Opláchl si obličej vlažnou vodou z mísy vedle postele a dřepl si do svojí soukromé místnůstky, kde si dával načas. Noční vzduch ho chladil na holé pokožce. Lancelovi bylo šestnáct a nebyl znám svou trpělivostí. Jen ať si počká a ať čekání jen zvýší jeho nervozitu. Když měl střeva prázdná, Tyrion si oblékl noční háv a prsty si rozcuchal svoje řídké vlasy v barvě lnu, aby to vypadalo, že se pravě probral ze spánku.

Lancel chodil sem a tam před vychladlým popelem v krbu. Byl oblečený v rudém sametu s rozparky a černými hedvábnými rukávci pod nimi, z opasku mu visela drahokamy vykládaná dýka a pozlacená pochva s mečem. „Bratranče,“ uvítal ho Tyrion. „Tvoje návštěvy bývají tak zřídkavé. Čemu vděčím za toto nezasloužené potěšení?“

„Její Výsost královna regentka mne poslala, abych ti nařídil, že máš okamžitě propustit velmistra Pycelleho.“ Ser Lancel Tyrionovi ukázal šarlatovou stuhu, na které byla ve zlatém vosku otištěna Cerseina pečeť se lvem. „Zde je její plná moc.“

„Ať si je.“ Tyrion mávl rukou, aby stuhu dal pryč. „Doufám, že moje sestra nepřepíná svoje síly, tak záhy po nemoci. Velice by mne mrzelo, kdyby se jí to mělo vrátit.“

„Její Výsost je zcela zdráva,“ odsekl Lancel stroze.

„To je hudba pro moje uši.“ Třebaže ne zrovna melodie, která by se mi líbila. Měl jsem jí dát větší dávku. Tyrion doufal, že získá dalších pár dnů bez Cerseina vměšování, ale její brzké zotavení ho zas tak nepřekvapilo. Konec konců, byla Jaimeho dvojčetem. Přinutil se mile se na Lancela usmát. „Pode, rozdělej nám oheň, vzduch je na můj vkus příliš mrazivý. Dáš si se mnou pohár vína, Lanceli? Zjistil jsem, že svařené víno mi pomáhá lépe spát.“

„Já nic na spaní nepotřebuju,“ řekl ser Lancel. „Dostavil jsem se na rozkaz Její Výsosti, ne s tebou pít, Skřete.“

Rytířství chlapce obdařilo troufalostí, říkal si Tyrion – to, a ta neblahá role, kterou sehrál v zavraždění krále Roberta. „Víno má svá nebezpečí.“ Když naléval, usmíval se. „Co se týče velmistra Pycelleho, myslím, že kdyby si o něho moje drahá sestra dělala až takové starosti, přišla by sama. Místo toho poslala tebe. Co si o tom mám myslet?“

„Mysli si, co chceš, pokud svého vězně necháš okamžitě propustit. Velmistr je oddaným přítelem královny regentky a je pod její osobní ochranou.“ Na mladíkových rtech byl patrný jemný náznak úšklebku; vyžíval se v tom. Učí se od Cersei. „Její Výsost s tímto potupným činem nesouhlasí. Připomíná ti, že ona je Joffreyho regentkou.“

„A já jsem Joffreyho pobočníkem.“

„Pobočník slouží,“ informoval ho mladý rytíř prostořece. „Regent vládne, dokud král nedosáhne patřičného veku.“

„Možná bys mi to měl napsat, abych si to zapamatoval.“ Oheň vesele praskal. „Můžeš odejít, Pode,“ řekl Tyrion svému panošovi. Jakmile byl chlapec pryč, otočil se zpátky k Lancelovi. „Ještě něco?“

„Ano. Její Výsost mi přikázala, abych tě informoval, že ser Jacelyn Bywater odmítl vykonat příkaz vydaný v králově jménu.“

Což znamená, že Cersei již Bywaterovi nařídila propustit Pycelleho, a ten odmítl. „Rozumím.“

„Trvá na tom, aby ten muž byl odstraněn ze svého Úřadu a uvržen do žaláře za zradu. Varuji tě –“

Tyrion odložil svůj pohár. „Od tebe žádná varování slyšet nechci, chlapče.“

„Sere,“ opravil ho Lancel škrobeně. Dotkl se svého meče, možná aby Tyrionovi připomněl, že ho nosí. „Dávej si pozor, jak se mnou mluvíš, Skřete.“ Nepochybně chtěl znít výhružně, ale to absurdní chmýří jeho knírku celý efekt kazilo.

„Och, sundej tu ruku ze svého meče. Stačí, abych vykřikl a vtrhne sem Šagga, který tě zabije. Sekerou, ne vinným měchem.“

Lancel zrudl; byl takovým bláznem, aby věřil, že jeho účast na smrti krále Roberta projde nepovšimnuta? „Jsem rytíř –“

„To jsem si všiml. Pověz mi – pasovala tě Cersei na rytíře předtím nebo potom, co tě vzala do své postele?“

Jiskřička v Lancelových zelených očích byla veškerým přiznáním, které Tyrion potřeboval. Takže Varys měl pravdu. Alespoň nikdo nemůže říci, že moje sestra nemá ráda svoji rodinu. „Nu, nemáš mi na to co říct? Nemáš pro mě žádná další varování, sere?“

„Ihned tahle špinavá obvinění odvoláš, nebo –“

„Prosím. Pomyslel jsi někdy na to, co by udělal Joffrey, kdybych mu řekl, že jsi zabil jeho otce, abys mohl spávat s jeho matkou?“

„Takhle to nebylo!“ protestoval Lancel zděšeně.

„Ne? A jak to tedy bylo?“

„To královna mně dala to víno. Když jsem byl jmenován královým panošem, tvůj vlastní otec, lord Tywin, mně nařídil, abych ji ve všem poslechl.“

„Nařídil ti taky, abys s ní spával?“ Jen se na něho podívejme. Není sice tak vysoký, jeho rysy nejsou tak jemné a jeho vlasy mají barvu písku namísto zlata, a přesto… Domnívám se, že dokonce i ubohá kopie Jaimeho je sladší než prázdná postel. „Ne, já si to nemyslím.“

„Nikdy jsem nechtěl… Dělal jsem jenom to, co mně přikázala…“

„...a hnusil se ti přitom každý okamžik, že ano? To ti mám věřit? Ctěné místo u dvora, rytířství, nohy mojí sestry roztažené pro tebe v noci, och ano, to pro tebe muselo být hrozné.“ Tyrion se zvedl. „Počkej tady. Jeho Výsost si tohle bude chtít vyslechnout.“

Lancela okamžitě opustila jeho vzdorovitost. Mladý rytíř padl na kolena jako vystrašený malý kluk. „Milost, můj pane, prosím tě o slitování.“

„Tohle si nech pro Joffreyho. Ten má rád žebrání o milost.“

„Můj pane, jen jsem plnil příkazy tvé sestry královny, jak jsi řekl, ale Jeho Výsost… Ten by to nikdy nepochopil…“

„Chceš, abych tajil pravdu před králem?“

„Prosím tě kvůli svému otci. Odjedu z města a bude to, jako by se nikdy nic nestalo. Přísahám. Skončím to…“

Bylo obtížné nedat se do smíchu. „Já myslím, že bys neměl.“

Zdálo se, že chlapec je v koncích. „Můj pane?“

„Slyšel jsi mne. Můj otec ti přikázal poslouchat moji sestru. Dobrá, poslouchej ji. Zdržuj se v její blízkosti, těš se z její důvěry, utěšuj ji tak často, jak to po tobě bude vyžadovat. Nikdo se to nedozví… Pokud zachováš věrnost i mně. Chci vědět, co Cersei dělá. Kam chodí, s kým se vídá, o čem si spolu povídají, jaké plány kuje. Všechno. Osobně mi to vždycky přijdeš říct, ano?“

„Ano, můj pane.“ Lancel odpověděl bez sebemenšího zaváhání, a to se Tyrionovi líbilo. „Udělám to. Přísahám. Jak poroučíš.“

„Vstaň.“ Tyrion naplnil druhý pohár a vtiskl mu ho do dlaně. „Pij na naši dohodu. Ujišťuji tě, že v hradu není žádný další kanec, o kterém bych věděl.“ Lancel zvedl pohár a pil, i když neochotně. „Úsměv, bratranče. Moje sestra je krásná žena a všechno děláš pro dobro říše. Můžeš z toho jen získat. Rytířství není ničím. Když budeš šikovný, dostaneš ode mne titul lorda, než spolu skončíme.“ Tyrion zatočil vínem ve svém poháru. „Chceme, aby ti Cersei bezvýhradně důvěřovala. Jdi za ní a pověz jí, že prosím o její odpuštění. Řekni jí, že jsi mne vyděsil, že nechci, aby mezi námi byly nějaké rozbroje, a proto už neudělám nic bez jejího souhlasu.“

„Ale… ona nařídila…“

„Ach ano, Pycelleho jí dám.“

„Dáš?“ Lancelův hlas zněl udiveně.

Tyrion se usmál. „Propustím ho zítra ráno. Mohl bych odpřísáhnout, že jsem mu nezkřivil ani vlásek na hlavě, ale nebyla by to zas tak docela pravda. V každém případě je v pořádku, třebaže za jeho zdraví se zaručit nemohu. Černé cely nejsou právě vhodným místem pro muže jeho věku. Cersei si ho může ponechat jako svého mazlíčka nebo ho může poslat na Zeď, to je mi jedno, ale v radě ho mít nechci.“

„A ser Jacelyn?“

„Řekni mé sestře, že se domníváš, že časem ho budeš moct odstranit. To by ji mělo na chvíli uspokojit.“

„Jak si přeješ.“ Lancel dopil svoje víno.

„Ještě jedna věc. Teď, když je král Robert mrtvý, bylo by nanejvýš trapné, kdyby jeho vdova měla náhle otěhotnět.“

„Můj pane, já… my… Královna mně poručila, abych…“ Uši mu zrudly do barvy lannisterského purpuru. „Vylévám semeno na její břicho, můj pane.“

„Na půvabné břicho, o tom nepochybuji. Zavlažuj je tak často, jak si přeješ, ale dbej na to, aby tvoje rosa nepadla nikam jinam. Já o žádné další synovce nestojím, je ti to jasné?“

Ser Lancel se strnule uklonil a odešel.

Tyrion si dovolil okamžik lítosti nad tím chlapcem. Další blázen, a taky slaboch, ale to, co s ním Cersei a já děláme, si nezasluhuje. Ještě že jeho strýc Kevan měl dva syny; tento pravděpodobně nepřežije rok. Cersei ho dá zabít v okamžiku, kdy se dozví, že ji zrazuje, a pokud to z nějaké milosti bohů neudělá, Lancel nepřežije den, kdy se do Králova přístaviště vrátí Jaime. Jedinou otázkou bylo, zda ho ve výbuchu žárlivosti setne Jaime, nebo zda to udělá Cersei ve snaze zabránit tomu, aby se to Jaime dozvěděl, Tyrion se přikláněl spíš ke druhé možnosti.

Byl nepokojný a věděl, že dnes v noci už se nevyspí. V žádném případě ne tady. Podricka Paynea našel spát v křesle přede dveřmi soláru. Zatřásl jím. „Pošli ke mně Bronna a pak seběhni dolů do stájí a nech osedlat dva koně.“ Chlapec měl oči zakalené spánkem. „Koně.“

„Ta velká hnědá zvířata, co mají ráda jablka, jsem si jistý, že už jsi je viděl. Čtyři nohy a ocas. Ale nejdřív sežeň Bronna.“

Žoldákovi to trvalo jen chvíli, než se dostavil. „Kdo se ti zas vymočil do polévky?“ zeptal se.

„Cersei, jako vždy. Možná si myslíš, že jsem si na tu chuť doteďka už měl zvyknout, ale není tomu tak. Zdá se, že moje laskavá sestra si mě spletla s Nedem Starkem.“

„Slyšel jsem, že byl vyšší.“

„Ne poté, co ho Joffrey nechal o hlavu zkrátit. Měl by ses obléknout tepleji, noc je chladná.“

„My někam jedeme?“

„To jsou všichni žoldáci tak bystří jako ty?“

Městské ulice nebyly bezpečné, ale s Bronnem po svém boku neměl Tyrion strach. Strážní je nechali vyjet zadní bránou v severní zdi, odkud jeli Černostínovou ulicí k úpatí Aegonova vysokého kopce a pak do Prasečí uličky, kolem řad oken zavřených okenicemi a vysokých budov ze dřeva a kamene, jejichž horní podlaží se nad ulicí nakláněla tak blízko k sobě, že to vypadalo, jako by se líbala. Měsíc jako by je cestou sledoval, hrál si s nimi na schovávanou mezi komíny. Nepotkali nikoho, kromě jakési osamělé stařeny, táhnoucí za ocas mrtvou kočku. Vystrašeně se na ně podívala, jako by se bála, že by se mohli pokusit ukrást jí večeři, a beze slova se odplížila do stínů.

Tyrion přemýšlel o mužích, kteří byli pobočníkem před ním a kteří nedokázali tančit podle toho, jak Cersei pískala. Jací jen byli? Muži jako oni… Příliš čestní, než aby mohli žít, příliš vznešení, než aby se mohli jen tak vykálet. Takové blázny Cersei hltá každé ráno k snídani. Jediným způsobem, jak moji sestru porazit, je hrát její vlastní hru, což bylo něco, na co by lordi Stark a Arryn nikdy nepřistoupili. Nebylo divu, že oba byli mrtví, zatímco Tyrion Lannister si nikdy nepřipadal živější. Jeho zakrnělé nohy z něj možná činily komickou figurku na plese na oslavu sklizně, ale tento tanec znal.

Navzdory pozdní hodině byl nevěstinec plný. Chataya je mile přivítala a odvedla je do společenské místnosti. Bronn odešel nahoru s černookou dívkou z Dorne, ale Alayaya právě bavila zákazníka. „Bude potěšena, až se dozví, že jsi přišel,“ řekla Chataya. „Postarám se o to, aby pro tebe byla připravena místnost ve věži. Dá si můj pán pohár vína, aby si zkrátil čekání?“

„Dám,“ odpověděl.

Víno bylo ubohým nápojem ve srovnání s víny ze Stromoviny, která v domě obvykle podávali. „Musíš mně odpustit, můj pane,“ omlouvala se Chataya, „poslední dobou nejsem schopná najít dobré víno, za žádnou cenu.“

„Obávám se, že nejsi sama.“

Chataya si s ním chvíli povídala, pak se omluvila a ladnou chůzí odešla. Půvabná žena, říkal si Tyrion, když se díval, jak odchází. Taková elegance a důstojnost byly u děvky vidět zřídkakdy. I když, a tím si byl jistý, ona sama sebe považovala spíš za něco jako kněžku. Možná právě to je tím tajemstvím. Nezáleží na tom, co děláme, ale proč to děláme. To pomyšlení ho zvláštním způsobem uklidnilo.

Pár dalších zákazníků si ho měřilo postranními pohledy. Když si takto vyjel posledně, jakýsi muž na něho plivl… či spíš snažil se o to. Místo toho plivl na Bronna a příště už bude plivat bez zubů.

„Můj pán si připadá nemilovaný?“ Na klín mu usedla Dancy a něžně ho štípla do ucha. „Znám na to lék.“

Tyrion s úsměvem zavrtěl hlavou. „Jsi příliš krásná, než aby to šlo popsat slovy, drahá, ale já už jsem si zvykl na Alayayin lék.“

„Nikdy jsi nevyzkoušel můj. Můj pán si nikdy nevybere nikoho jiného než Yayu. Je dobrá, ale já jsem lepší. Nechceš se o tom přesvědčit?“

„Možná příště.“ Tyrion nepochyboval o tom, že Dancy je opravdu tak dobrá, jak o sobě tvrdí. Měla nos jako knoflík a hřívu hustých rusých vlasů, které jí spadaly až k pasu. Jenomže na něho ve svém domě čekala Šae.

S chichotáním mu zajela rukou mezi stehna a stiskla ho přes kalhoty. „Já si nemyslím, že on chce čekat na příště,“ prohlásila. „Myslím, že chce jít se mnou a spočítat mně pihy.“

„Dancy.“ Alayaya stála ve dveřích, tmavá a nádherná ve vzdušném zeleném hedvábí. „Jeho lordstvo přišlo navštívit mě.“

Tyrion se nezně vymanil z objetí druhé dívky a vstal. Zdálo se, že Dancy to nevadí. „Příště,“ připomněla mu. Strčila si prst do úst a začala ho sát. Když si ho dívka s černou kůží odváděla nahoru, řekla: „Ubohá Dancy. Má čtrnáct dní na to, aby mého pána přiměla vybrat si ji. Jinak prohraje svoje černé perly a bude je muset dát Marei.“

Marei byla krásná, bledá, jemná dívka, které si Tyrion jednou či dvakrát všiml. Zelené oči a porcelánová plet, dlouhé rovné stříbřité vlasy, velmi půvabná, ale na jeho vkus příliš vážná. „Nesnáším pomyšlení, že to ubohé dítě by kvůli mně mělo přijít o svoje perly.“

„Vezmi si ji příště nahoru.“

„Možná to udělám.“

Usmála se. „Já myslím, že ne, můj pane.“

Má pravdu, pomyslel si Tyrion, neudělám to. Šae je možná jenom děvka, ale já jsem jí svým vlastním způsobem věrný.

Když ve věžní místnosti otevíral dveře skříně, zvědavě pohlédl na Alayayu. „Co děláváš, zatímco jsem pryč?“

Zvedla ruce a protáhla se jako pružná černá kočka. „Spím. Od té doby, co jsi nás začal navštěvovat, jsem mnohem odpočatější, můj pane. A Marei nás učí číst, takže možná brzy budu moct trávit čas s knihou.“

„Spánek je dobrý,“ řekl. „A knihy jsou ještě lepší.“ Letmo ji políbil na tvář. Pak už následoval sestup dolů šachtou a tunelem.

Když na svém strakatém valachovi vyjížděl ze stáje, uslyšel zvuk hudby doléhající k němu přes vrcholky střech. Bylo příjemné vědět, že lidé si stále zpívají, dokonce i uprostřed jatek a hladomoru. Hlavu mu zaplnily tóny, které si stále pamatoval, a na okamžik téměř slyšel Tyšu, jak mu kdysi dávno zpívávala. Zastavil, aby se zaposlouchal. Melodie byla falešná, slova příliš slabá, než aby je slyšel. Takže je to jiná píseň, a proč ne? Jeho sladká nevinná Tyša byla lží začatou proto, aby skončila, pouhou děvkou, kterou jeho bratr koupil, aby z něho udělala muže.

Od Tyši už mám pokoj, pomyslel si. Pronásledovala mne polovinu života, ale teď už ji nepotřebuju, o nic víc než potřebuju Alayayu, Dancy, Marei nebo stovky dalších jako ony, se kterými jsem léhal za ta léta. Teď mám Šae. Šae.

Brána byla zamčená a zavřená na závoru. Tyrion do ní bušil, dokud se neotevřelo zdobené bronzové oko. „To jsem já.“ Muž který ho pustil dovnitř, byl jedním z Varysových nejlepších úlovků, braavoský rváč se zaječím pyskem trpící tupozrakostí. Tyrion chtěl, aby se kolem Šae ve dne v noci nezdržovali žádní pohlední strážní. „Najdi mně staré, ošklivé, zjizvené muže, nejraději impotentní,“ řekl eunuchovi. „Muže, kteří jsou na chlapce nebo třebas takové, kteří dávají přednost ovcím.“ Žádné milovníky ovcí se Varysovi najít nepodařilo, zato našel eunušského škrtiče a pár odporně páchnoucích Ibbeňanů, kteří svoje sekery milovali stejně jako jeden druhého. Ostatní byli sebrankou žoldnéřů ošklivých jako hnojiště, z nichž každý byl odpornější než ten před ním. Když mu je Varys předváděl, Tyrion měl obavy, že zašel příliš daleko, ale Šae si nikdy ani slůvkem nepostěžovala. A proč by měla? Nikdy si nestěžovala na mě a já jsem ošklivější než všichni její strážci dohromady. Možná dokonce jejich ošklivost ani nevnímá.

Dokonce i přesto by Tyrion raději použil svoje horaly, aby dům hlídali; možná Chellyny Černé uši nebo Měsíční bratry. Důvěřoval jejich železné věrnosti a cti mnohem víc než sebrance žoldáků. Riziko však bylo příliš velké. Všichni v Králově přístavišti věděli, že ti divoši jsou jeho. Kdyby sem poslal Černé uši, bylo by jen otázkou času, než by se celé město dozvědělo, že králův pobočník si vydržuje konkubínu.

Jeden z Ibbeňanů vzal jeho koně. „Probudili jste ji?“ zeptal se ho Tyrion.

„Ne, můj pane.“

„Dobře.“

Oheň v ložnici dohořel na uhlíky, ale v místnosti stále bylo teplo, Šae ze sebe ve spánku odkopala pokrývky. Ležela nahá na péřové posteli, ve slabé záři linoucí se z krbu se rýsovaly hebké křivky jejího mladého těla. Tyrion stál ve dveřích a opíjel se pohledem na ni. Mladší než Marei, sladší než Dancy, krásnější než Alayaya, je vším, co potřebuju a ještě víc. Říkal si, jak může být děvka tak čistá, sladká a nevinná?

Neměl v úmyslu budit ji, ale pohled na ni stačil, aby mu ztvrdl úd. Nechal svůj oděv spadnout na podlahu, pak si tiše lehl na postel, něžně jí rozevřel nohy a políbil ji mezi stehna. Šae zamumlala ze spánku. Políbil ji znovu a olízl její tajemnou sladkost, a dál a dál, dokud nebyl mokrý jeho vous i její přirození. Když tiše zasténala a zachvěla se, lehl si na ni, vnikl do ní a téměř v okamžiku dosáhl vyvrcholení.

Měla otevřené oči. Usmála se na něho, pohladila ho po hlavě a zašeptala: „Právě jsem měla krásný sen, můj pane.“

Tyrion ji štípl do malé tvrdé bradavky a položil si hlavu na její rameno. Nevytáhl z ní úd; přál si, aby ho nemusel vytáhnout nikdy. „Tohle není sen,“ ujistil ji. Je to skutečné, tohle všechno, pomyslel si, války, intriky, ta velká krvavá hra, a já jsem v jejím středu… Já, trpaslík, zrůda, ten, kterým opovrhují a smějí se mu, ale teď mám všechno, moc, město, svou dívku. K tomu jsem byl stvořen a bohové odpusťtě mi, já to miluji…

A ji taky. Ji taky.

ARYA

Jakákoli jména měl Harren černý v úmyslu dát svým věžím, byla dávno zapomenuta. Říkali jim Věž strachu, Vdovina věž, Věž nářků, Věž duchů a Věž spáleného krále. Arya spala v mělkém výklenku v rozložitých sklepeních pod Věží nářků, na hromadě slámy. Měla vodu, aby se umyla, kdykoli to potřebovala, a dokonce kus mýdla. Práce byla tvrdá, ale ne namáhavější než každý den ujít několik mil. Lasička nemusela hledat červy a brouky k jídlu, tak jako musel Arry; každý den měla chléb a kroupovou dušeninu s kousky mrkve a tuřínu a jednou za čtrnáct dní dokonce kus masa.

Horký koláč se najedl ještě lépe; byl tam, kam patřil, v hradní kuchyni, kulaté kamenné budově s kupolí na střeše, která byla světem sama pro sebe. Arya jedla u stolu na kozách v podzemí s Weesem a jeho dalšími svěřenci, ale někdy ji vybrali, aby jejich jídlo pomohla přinést, a tehdy se s Horkým koláčem pokaždé snažili ukrást chvilku, ve které by si popovídali. Stále si nebyl schopný zapamatovat, že teď je Lasička a pořád jí říkal Arry, dokonce i když věděl, že je děvče. Jednou jí zkusil strčit do ruky horký jablečný koláč, ale byl přitom tak neobratný, že si jich všimli dva z kuchařů. Vzali si koláč a zbili ho velkou dřevěnou naběračkou.

Gendryho poslali do kovárny; Arya ho vídala zřídkakdy. Co se týkalo těch, se kterými sloužila, nechtěla dokonce ani znát jejich jména. Bylo by to pro ni tím horší, kdyby je pak viděla zemřít. Většina jich byla starší než ona, a také ji nechávali na pokoji.

Harrenov byl obrovitý, ale většina z jeho staveb byla zchátralá a ve stadiu úpadku. Lady Whent hrad obývala jako vazalka rodu Tullyů, ale používala jenom dolní třetiny dvou z pěti věží a zbytek hradu nechala chátrat. Nyní, když utekla pryč, nepočetné služebnictvo, které nechala za sebou, nestačilo k tomu, aby se postaralo o potřeby všech rytířů, lordů a urozených zajatců, které s sebou přivedl lord Tywin, a tak lannisterští jezdci museli vyjíždět na lovy na služebnictvo, stejně jako plundrovat a shánět zásoby. Povídalo se, že lord Tywin má v úmyslu obnovit Harrenov do jeho původní velkoleposti a udělat si z něho svoje nové sídlo, jakmile válka skončí.

Weese Aryu zaměstnával doručováním zpráv, nošením vody a přepravováním jídla a někdy také obsluhovala u stolu v Kasárenské síni nad zbrojnicí, kde jídávali zbrojnoši. Většinu její práce však tvořil úklid. Přízemní podlaží ve Věži nářků bylo proměněno ve skladiště a sýpku a dvě podlaží nad ním hostila posádku, ale horní podlaží nebyla obývána osmdesát let. Nyní lord Tywin nařídil, aby opět byla připravena k obývání. Byly tam podlahy, které bylo třeba drhnout, špína, kterou bylo nutno čistit z oken, polámané židle a shnilé postele, které musely být odneseny. Nejvyšší podlaží bylo zamořeno hnízdy velkých černých netopýrů, které měl rod Whentů ve svém znaku, a ve sklepeních žily krysy… a přízraky, jak říkali někteří, duchové krále Harrena Černého a jeho synů.

Arya si říkala, že to je hloupé. Harren a jeho synové zemřeli ve Věži spáleného krále, proto se tak jmenovala, tak proč by měli přecházet nádvoří, aby ji strašili? Věž nářků naříkala pouze tehdy, když vál vítr ze severu, a byl to jenom zvuk, který vydával vzduch profukující mezi prasklinami v kameni, které se v něm vytvořily žárem. Pokud v Harrenově opravdu byli duchové, nikdy ji neobtěžovali. To živých mužů se bála, Weeseho, sera Gregora a lorda Tywina Lannistera samotného, který se ubytoval ve Věži spáleného krále, stále nejvyšší a nejmocnější ze všech, třebaže nakloněné nakřivo pod tíhou zestruskovatělého kamene, v důsledku čehož vyhlížela jako obří poloroztavená černá svíce. Říkala si, co by asi lord Tywin udělal, kdyby šla za ním a přiznala se mu, že je Arya Stark, ale věděla, že nikdy by se k němu nedostala tak blízko, aby s ním mohla mluvit, a on by jí stejně nevěřil, i kdyby to udělala, a nakonec by dostala krvavý nářez od Weeseho.

Weese byl svým vlastním nadutým způsobem téměř stejně děsivý jako ser Gregor. Hora kosil lidi jako mouchy, ale po většinu času jako by ani nevěděl, že tam nějaká moucha je. Weese vždycky věděl, kde jste, co děláte a někdy dokonce i co si myslíte. Rozdával rány při té sebemenší provokaci a měl psa, který byl téměř stejně zlý jako jeho pán, ošklivou skvrnitou fenu, která páchla hůř než jakýkoli jiný pes, kterého Arya kdy poznala. Jednou viděla, jak Weese svého psa poštval na chlapce, co čistil záchody. Utrhla chlapci velký kus masa z lýtka, zatímco Weese se tomu smál.

Trvalo jenom tři dny, než si vysloužil vážené místo v jejích nočních modlitbách. „Weese,“ šeptávala jeho jméno jako první. „Dunsen, Chiswyck, Polliver, Sladký Raff, Lechtač a Ohař. Ser Gregor, ser Amory, ser Ilyn, ser Meryn, král Joffrey, královna Cersei.“ Pokud sama sobě dovolí zapomenout dokonce jen jedno z těch jmen, jak toho člověka pak najde, aby ho mohla zabít?

Na cestě si Arya připadala jako ovce, ale Harrenov ji proměnil v myš. Ve svém škrábavém oděvu byla šedivá jako myš a jako myš se držela skulin, prasklin a temných děr hradu a utíkala z cesty mocným.

Někdy si říkala, že v těch silných černých zdech jsou všichni myši, dokonce i rytíři a urození lordi. Ve srovnání s čirou velikostí hradu vypadal dokonce i Gregor Clegane malý. Harrenov pokrýval třikrát tak velkou rozlohu jako Zimohrad a jeho budovy byly o tolik větší, že se stěží daly vzájemně srovnávat. Jeho stáje hostily tisícovku koní, jeho boží háj pokrýval dvacet akrů, jeho kuchyně byla stejně velká jako velká síň na Zimohradu a jeho vlastní velká síň, vznešeně pojmenovaná Síň stovky srdcí, přestože jich tam bylo jenom něco přes třicet (Arya se dvakrát snažila spočítat je, ale poprvé jí vyšlo třicet tři a podruhé třicet pět), byla tak rozlehlá, že lord Tywin by tam mohl hostit celou svoji armádu, třebaže to nikdy neudělal. Stěny, dveře, síně, schodiště, všechno bylo postaveno v nelidském měřítku, jež Aryu nutilo vzpomínat na příběhy, které jim stará chůva vypravovala o obrech, co žili za Zdí.

A protože urození pánové a dámy si malé šedivé myši pod svými chodidly nevšímali, Arya slyšela všechna možná tajemství. Stačilo mít uši otevřené a plnit si svoje povinnosti. Pěkná Pia z máselnice byla coura, která si našla cestu ke každému rytíři v hradu. Manželka žalářníka byla těhotná, ale skutečným otcem byl buď ser Alyn Stackspeer, nebo zpěvák, kterému říkali Bělozubý Wat. Lord Lefford u stolu pokaždé urážel duchy, ale u postele si vždy nechával hořet svíci. Panoš sera Dunavera, Jodge, se ve spánku pomočoval. Kuchaři opovrhovali serem Harysem Swyftem a plivali mu do všech jídel. Jednou dokonce zaslechla služebnou mistra Tothmura, jak se svému bratrovi svěřuje s jakousi zprávou, podle které byl Joffrey bastard, a proto vůbec nebyl právoplatným králem. „Lord Tywin mu přikázal, aby dopis okamžitě spálil a už nikdy tak špinavé pomluvy neříkal,“ šeptala dívka.

Slyšela, že k válce se připojili bratři krále Roberta Stannis a Renly. „A oba jsou to teď králové,“ řekl Weese. „V říši je víc králů než krys v tomto hradě.“ Dokonce i lannisterští muži se dotazovali, jak dlouho asi Joffrey udrží Železný trůn. „Ten chlapec nemá jinou armádu než zlaté pláště a vládne mu eunuch, trpaslík a žena,“ slyšela jakéhosi mladého lorda mumlat do poháru s vínem. „K čemu budou užiteční, až přijde k bitvě?“ Stále se mluvilo o Beriku Dondarrionovi. Tlustý lučištník jednou řekl, že ho zabili Krvaví drancíři, ale ostatní se jen smáli. „Lorch toho muže zabil u Řítivých vodopádů a Hora ho zabil dvakrát. Dej mi stříbrňák, říkám, že nezůstane mrtvý ani tentokrát.“

Arya nevěděla, kdo jsou to Krvaví drancíři, dokud o čtrnáct dní později do Harrenova nepřijela ta nejpodivnější společnost mužů, jakou kdy viděla. Pod korouhví s černou kozou s krvavými rohy jeli mědění muži se zvonečky ve vlasech; kopiníci na pruhovaných černo-bílých koních; lučištníci s napudrovanými tvářemi; podsadití zarostlí muži s chlupatými štíty; muži s hnědou kůží v péřových pláštích; starý blázen v zeleno-růžovém šaškovském hávu; šermíři s fantasticky rozvětvenými vousy obarvenými zeleně, purpurově a stříbrně; kopiníci s barevnými jizvami, které jim pokrývaly tváře; štíhlý muž v róbě septona, jeden otcovsky vyhlížející v šedi mistra a jeden podle vzhledu nemocný, jehož kožený plášť lemovaly dlouhé světlé vlasy.

V jejich čele jel muž vyzáblý jako hůl a velmi vysoký, s protáhlým hubeným obličejem, který byl ještě prodloužen jeho provazcovitým černým vousem, vyrůstajícím mu ze špičaté brady a sahajícím mu téměř k pasu. Přilbice, která mu visela ze sedla, byla z černé oceli, vytvarovaná do podoby kozí hlavy. Kolem krku měl řetěz vytvořený ze spojených mincí mnoha různých velikostí a tvarů a z odlišných kovů a jeho kůň byl jedním z těch podivných černo-bíle pruhovaných zvířat.

„Tu chásku raději nechtěj znát, Lasičko,“ řekl jí Weese, když viděl, jak s otevřenými ústy hledí na muže s kozí přilbicí. Byli s ním dva z jeho pijáckých kumpánů, zbrojnoši ve službách lorda Lefforda.

„Kdo je to?“ zeptala se.

Jeden ze zbrojnošů se zasmál. „Vrahouni, děvče. Kozí pazoury. Krvaví drancíři lorda Tywina.“

„Nech si ty řeči pro sebe. Sedřou z ní kvůli tobě kůži a pak budeš ty drhnout ty zatracené schody,“ pokáral ho Weese. „Jsou to žoldáci, Lasičko. Říkají si Chrabří kumpáni. Nemluv o nich jinými jmény, když by tě mohli slyšet, jinak se ti zle povede. Ten s tou kozí přilbicí je jejich kapitán, lord Vargo Hoat.“

„Vždyť to žádný zatracený lord není,“ namítl druhý voják. „Slyšel jsem sera Amoryho, jak to říkal. Je to jenom další žoldák s uslintanou hubou a vysokým míněním o sobě samém.“

„To ano,“ přitakal Weese, „ale lépe bude, když mu bude říkat lord, pokud chce zůstat celá.“

Arya se znovu podívala na Varga Hoata. Kolik takových oblud lord Tywin má?

Chrabří kumpáni byli ubytováni ve Vdovině věži, a tak je Arya neobsluhovala. Byla ráda; té samé noci, kdy přijeli, se mezi žoldáky a pár lannisterskými muži strhla rvačka. Panoš sera Haryse Swyfta byl ubodán k smrti a dva z Krvavých drancířů byli zraněni. Příštího rána lord Tywin nechal oba pověsit ze zdi strážnice, společně s jedním z lučištníků lorda Lyddena. Weese řekl, že právě lučištník vyprovokoval celý spor tím, že žoldáky urážel ohledně Berika Dondarriona. Jakmile se oběšenci přestali zmítat na provazech, Vargo Hoat a ser Harys se vzájemně objali, políbili se a přísahali jeden druhému, že se budou mít rádi, zatímco lord Tywin se na to díval. Arya si říkala, že je to směšné, jak Vargo Hoat šišlá a slintá, ale byla natolik moudrá, že se raději nesmála.

Krvaví drancíři se v Harrenově nezdrželi dlouho, ale než znovu vyjeli, Arya slyšela jednoho z nich říci, že seveřanská armáda pod vedením Roosea Boltona obsadila rubínový brod Trojzubce. „Jestli přejde, lord Tywin ho znovu rozdrtí, tak jako to udělal na Zeleném bodci,“ řekl jeden lannisterský lučištník, ale jeho druhové se mu vysmáli. „Bolton nepřejde, dokud z Řekotočí nepřitáhne Mladý vlk se svými divokými seveřany a všemi svými vlky.“

Arya netušila, že její bratr je tak blízko. Řekotočí bylo mnohem blíž než Zimohrad, třebaže si nebyla jistá, kterým směrem přesně se nachází od Harrenova. Mohla bych to nějak zjistit, vím, že bych mohla, jenom kdybych se dostala pryč. Když pomyslela na to, že by znovu mohla spatřit Robbův obličej, musela se kousnout do rtu. A taky bych chtěla vidět Jona, Brana, Rickona a matku, dokonce i Sansu… Políbila bych ji a poprosila bych ji za odpuštění jako pravá dáma, to by se jí líbilo.

Z řečí na nádvoří se dozvěděla, že v horních komnatách Věže strachu jsou ubytovány tři tucty zajatců z nějaké bitvy na Zeleném bodci Trojzubce. Většina jich dostala svobodu volně se pohybovat po hradě výměnou za slib, že se nepokusí uprchnout. Přísahali, že neuprchnou, říkala si Arya, ale nikdy neslíbili, že nepomohou uprchnout mně.

Zajatci jedli u svého vlastního stolu v Síni stovky srdcí a často je vídala na různých místech po hradě. Čtyři bratři spolu každý den cvičili, bojovali s klacky a dřevěnými štíty na Kamenitém nádvoří. Tři z nich byli Freyové z Přechodu, čtvrtý jejich nevlastní bratr. Pobyli tam však jen krátce; jednoho rána přijeli pod mírovou zástavou a s truhlicí zlata dva další bratři a vykoupili je od rytířů, kteří je zajali. Šest Freyů odjelo společně.

Nikdo však nepřijel vykoupit seveřany. Horký koláč jí řekl, že v kuchyni neustále šmejdí jeden obtloustlý mladý lord, který hledá, co by kde snědl dobrého. Má prý tak huňatý knír, že mu zakrývá celé rty, a spona ze stříbra a safírů, která drží na místě jeho plášť, má tvar trojzubce. Zajatec patřil lordu Tywinovi, ale vousatý mladý muž divokého vzhledu v černém plášti vzorovaném bílými slunci, který se rád sám procházel po hradbách, byl zajat nějakým potulným rytířem, jenž si dělal naděje, že díky němu zbohatne. Sansa by věděla, kdo je to, i toho tlustého by poznala, ale Arya se nikdy příliš nezajímala o tituly a erby. Kdykoli je septa Mordane začala vyučovat historii toho rodu či onoho, byla jako duchem nepřítomná, snila s otevřenýma očima a přemýšlela, kdy hodina skončí.

Pamatovala si však lorda Cerwyna. Jeho pozemky se nacházely blízko Zimohradu a on i jeho syn Cleos je často navštěvovali. Osud tomu však chtěl, že to byl jediný zajatec, kterého nikdy neviděla; byl upoután na lůžko ve věžní cele, kde se zotavoval ze svého zranění. Celé dny se snažila přijít na způsob, jak se proplížit kolem strážných u dveří a navštívit ho. Pokud by ji poznal, považoval by si za čest pomoci jí. A jako lord by určitě měl zlato, všichni je měli; možná by mohl podplatit nějaké žoldáky lorda Tywina, aby ji bezpečně doprovodili do Řekotočí. Otec vždycky říkával, že žoldáci by pro zlato zradili kohokoli.

Pak jednoho rána zahlédla tři ženy v šedivých hábitech tichých sester, jak do svého povozu nakládají tělo. Mrtvola byla zašita do pláště z nejjemnějšího hedvábí, ozdobeného znakem bitevní sekery. Když se Arya zeptala, kdo to je, jeden ze strážných jí řekl, že zemřel lord Cerwyn. Ta slova byla horší než kopanec do žaludku. Stejně by ti nikdy nemohl pomoci, pomyslela si, když sestry projížděly s povozem přes bránu. Nemohl pomoci dokonce ani sobě, ty hloupá myši.

Pak se zase musela vrátit k drhnutí, myšímu cupitání a naslouchání u dveří. Slyšela, že lord Tywin má brzy vyrazit směrem na Řekotočí. Spíš by prý měl jet do Vysoké zahrady, to by dokonce nikdo ani nepředvídal. Ne, musí bránit Královo přístaviště, protože tou největší hrozbou zůstává Stannis. Poslal prý Gregora Clegana a Varga Hoata, aby zničili Roosea Boltona a tím mu odstranili dýku ze zad. Vyslal havrany do Orlího hnízda, protože má v úmyslu oženit se s lady Lysou Arryn a získat pro sebe Údolí. Nakoupil tunu stříbra, aby z něho nechal vykovat kouzelné meče, které pozabíjejí Starkovy válečníky. Napsal lady Stark, aby s ní dohodl mír, a Králokat brzy bude propuštěn. Třebaže havrani přilétali a odlétali každý den, lord Tywin sám trávil většinu času za zavřenými dveřmi své válečné sněmovní komnaty. Arya ho tu a tam zahlédla, ale vždycky jen zdálky – jednou kráčel po hradbách ve společnosti tří mistrů a toho tlustého zajatce s huňatým knírem, jednou vyjel se svými lordy vazaly navštívit tábor, ale většinou stál pod obloukem krytého ochozu a díval se, jak se muži dole na nádvoří procvičují v boji. Stál tam s oběma rukama položenýma na zlaté hrušce svého meče. Říkalo se, že lord Tywin má zlato nejraději ze všeho; prý dokonce i kadí zlato, jak slyšela zažertovat jednoho z panošů. Pán z Lannisterů vypadal na svůj věk statně, měl husté zlaté kotlety a holou hlavu. Na jeho obličeji bylo něco, co Arye připomínalo jejího vlastního otce, třebaže jinak se jeden druhému vůbec nepodobali. Má prostě jen obličej lorda, to je všechno, říkala si. Vzpomínala si, jak jednou slyšela svoji matku říci otci, aby si nasadil obličej lorda a šel vyřešit jakousi záležitost. Otec se tomu tehdy smál. Nedokázala si představit, že by se něčemu smál lord Tywin.

Jednoho odpoledne, zatímco čekala, až na ni přijde řada, aby vytáhla vědro vody ze studny, slyšela zasténat řetězy u východní brány. Pod padací mříž krokem vjela skupina mužů. Když spatřila mantikora lezoucího po štítu jejich velitele, projelo jí bodnutí nenávisti.

Na denním světle ser Amory Lorch vypadal méně děsivě než tehdy ve světle pochodní, ale stále měl prasečí očka, na která si vzpomínala. Jedna z žen řekla, že jeho muži jeli celou cestu kolem jezera, kde honili Berika Dondarriona a zabíjeli rebely. My jsme nebyli rebelové, pomyslela si Arya. My jsme byli Noční hlídka; Noční hlídka se na ničí stranu nepřidává. Ser Amory měl méně mužů, než si pamatovala, a mnozí z nich byli zranění. Doufám, že se jim jejich rány zanítí. Doufám, že všichni zemřou.

Pak uviděla ty tři na konci jejich kolony.

Rorge měl na hlavě nasazenou černou polopřilbu s širokým nánosníkem, pod kterým téměř nebylo vidět, že nemá nos. Kousač jel těžkopádně vedle něho, na koni, který vypadal, že se pod jeho vahou každou chvíli zhroutí. Jeho tělo pokrývaly napolo zhojené popáleniny, které ho činily ještě ošklivějším, než byl předtím. Jaqen H’ghar se však stále usmíval. Šaty, které měl na sobě, byly otrhané a špinavé, ale našel si čas umýt se a učesat si vlasy. Splývaly mu dolů po ramenou, rudé, bílé a lesklé a Arya slyšela, jak se služky plny obdivu chichotají jedna na druhou.

Měla jsem je nechat shořet, Gendry to říkal, měla jsem ho poslechnout. Kdyby jim nebyla hodila tu sekeru, byli by všichni mrtví. Na okamžik měla strach, že ji poznají, ale oni projeli kolem bez sebemenší jiskřičky zájmu. Jenom Jaqen H’ghar pohlédl jejím směrem, ale jeho oči přelétly nad ní. Nepoznal mě, pomyslela si, Arry byl divoký malý kluk s mečem, zatímco já jsem jen šedivá myší holka s vědrem.

Zbytek toho dne strávila drhnutím schodů ve Věži nářků. Do večera měla dlaně rozedřené a krvácely jí a paže měla tak rozbolavělé, že se jí třásly, když vědro táhla zpátky do sklepa. Příliš unavená, než aby se dokonce jen najedla, Arya se Weesovi omluvila a odplížila se na svoji slámu spát. „Weese,“ zívala, „Dunsen, Chiswyck, Polliver, Sladký Raff. Lechtač a Ohař. Ser Gregor, ser Amory, ser Ilyn, ser Meryn, král Joffrey, královna regentka.“ Říkala si, že by ke své modlitbě mohla přidat další tři jména, ale byla příliš unavená, než aby o tom rozhodla dnes večer.

Zdálo se jí o vlcích pobíhajících lesem, když tu jí ústa sevřela silná dlaň, jako by na ně padl hladký, teplý kámen, pevný a nepouštějící. Okamžité se probudila, začala sebou mrskat a svíjet se. „Děvče nemluví,“ zašeptal hlas blízko jejího ucha. „Děvče drží zavřenou pusu, nikdo neslyší a přátelé si mohou tajně promluvit. Ano?“

Se srdcem splašeně jí bušícím v hrudi se jí podařilo sotva znatelně kývnout.

Jaqen H’ghar ruku sundal. Ve sklepení byla tma jako v hrobě a jeho obličej, třebaže byl jen pár palců vzdálený, nebyl vidět. Cítila ho však; jeho pokožka byla čistá a vymydlená a navoněl si vlasy. „Chlapec se stal dívkou,“ zamumlal.

„Vždycky jsem byla dívkou. Myslela jsem, žes mě neviděl.“

„Člověk vidí. Člověk pozná.“

Tehdy si uvědomila, že ho nenávidí. „Vyděsil jsi mne. Teď jsi jedním z nich. Měla jsem tě nechat shořet. Co tady děláš? Jdi pryč, nebo zavolám Weeseho.“

„Člověk splácí svoje dluhy. Člověk dluží tři životy.“

„Tři životy?“

„Rudý bůh má svoje právo, sladké děvče, a jenom smrt může zaplatit za život. Dívka vzala tři, co patřili jemu. Tato dívka musí dát tři namísto nich. Řekni jména a člověk zařídí zbytek.“

On mně chce pomoci, uvědomila si Arya s návalem naděje, ze kterého se jí málem začala točit hlava. „Odveď mě do Řekotočí, není to moc daleko, kdybychom ukradli nějaké koně, mohli bychom –“

Položil jí prst na ústa. „Dostaneš ode mě tři životy. Nic víc, nic méně. Tři a jsme vyrovnaní. Teď děvče musí přemýšlet.“ Zlehka ji políbil do vlasů. „Ale nesmí to trvat moc dlouho.“

Než Arya stačila zapálit oharek své svíčky, zbyla po něm jenom slabá vůně, závan zázvoru a hřebíčku prodlévající ve vzduchu. Žena ve vedlejším výklenku se na slámě překulila a začala si stěžovat na světlo, a tak Arya svíčku sfoukla. Když zavřela oči, viděla obličeje vznášející se před ní. Joffrey a jeho matka. Ilyn Payne, Meryn Trant a Sandor Clegane… Jenomže ti všichni byli v Králově přístavišti stovky mil vzdáleném a ser Gregor zde pobyl jen pár nocí, než odjel na další lupičskou výpravu a odvedl s sebou i Raffa, Chiswycka a Lechtače. Byl tu však ser Amory Lorch a toho nenáviděla téměř stejně. Opravdu? Nebyla si tím jistá. A kromě toho tu byl Weese.

Vzpomněla si na Jaqena příštího rána, když ji nedostatek spánku přiměl v jednom kuse zívat. „Lasičko,“ zlobil se Weese, „až tě příště uvidím otevřít ústa, vyříznu ti jazyk a nakrmím jím svoji fenu.“ Zakroutil jí uchem, aby se ujistil, že ho slyšela, a řekl jí, aby se vrátila zpátky na schody, že je do večera chce mít vydrhnuté až ke třetí podestě.

Při práci Arya přemýšlela o lidech, které chtěla mít mrtvé. Předstírala, že jejich obličeje vidí na schodech, a drhla je tím prudčeji, aby je vymazala. Starkové byli ve válce s Lannistery a ona byla Stark, takže by měla zabít tolik Lannisterů, kolik jen mohla, tak se to přece ve válce dělávalo. Jenomže nevěděla, jestli Jaqenu H’gharovi může důvěřovat. Měla bych je pozabíjet sama. Kdykoli její otec odsoudil člověka k smrti, sám ho popravil svým velkým obouručním mečem, Ledem. „Když bereš jinému člověku život, jsi povinován pohlédnout mu do očí a vyslechnout si jeho poslední slova,“ slyšela ho jednou říkat Robbovi a Jonovi. Příštího dne se Jaqenu H’gharovi vyhýbala a dalšího taky. Nebylo to obtížné. Byla velmi malá a Harrenov byl velmi velký, plný míst, kde se myš jako ona snadno schovala.

A pak se vrátil ser Gregor, dřív než ho očekávali, tentokrát před sebou ženoucí stádo koz namísto zajatců. Slyšela, že při jednom z nočních nájezdů lorda Berika přišel o čtyři muže, ale ti, které Arya nenáviděla, se vrátili nezranění a ubytovali se na druhém podlaží Věže nářků. Weese se staral o to, aby byli dobře zásobeni vínem. „Vždycky mají velkou žízeň, tahle cháska,“ stěžoval si. „Lasičko, jdi nahoru a zeptej se, jestli mají nějaké šaty, co potřebují vyspravit. Dohlédnu na to, aby to ženy udělaly.“

Arya běžela nahoru po vydrhnutých schodech. Když vstoupila, nikdo jí nevěnoval pozornost. Chiswyck seděl u ohně s rohem piva v ruce a vyprávěl jednu ze svých legračních historek. Neodvažovala se vyrušit ho, protože nestála o rozbitý ret.

„Bylo to po pobočníkově turnaji, ještě před válkou,“ říkal Chiswyck. „Byli jsme na cestě zpátky na západ, sedm nás bylo, se serem Gregorem. Byl se mnou Raff a mladý Joss Stilwood, co serovi dělal panoše na kolbišti. Nu, přijeli jsme k jakési podělané řece, co měla rozvodněné koryto, protože předtím hodně pršelo. Nešla přebrodit, ale poblíž byl hostinec, a tak jsme tam zastavili. Ser zavolal hostinského a řekl mu, aby nám naléval plné rohy, dokud voda neopadne, a to jste měli vidět, jak se tomu chlapíkovi při pomyšlení na stříbro zaleskla ta jeho prasečí očka. A tak nám on a jeho dcera nalévali pivo. Byla to hnusná slabá břečka, o nic lepší než prasečí chcánky, což neudělalo radost ani mně, ani serovi. Po celou tu dobu ten hostinský blábolil, jak je rád, že jsme přišli, že zákazníků je prý kvůli dešťům málo. Ten blázen nezavřel hubu, třebaže ser neřekl ani slovo, pořád musel myslet na toho Maceškového rytíře a ten jeho hnusný koňský trik. Bylo vidět, jak má stažená ústa, a já i ostatní chlapi jsme věděli, že je lepší nevšímat si ho, jenomže ten hostinský pořád mlel hubou, až se nakonec zeptal, jak si prý můj pán vedl na turnaji. Ser se na něho jen podíval tím svým pohledem.“ Chiswyck se uchechtl, položil roh a otřel si hřbetem ruky pěnu z knírů. „Mezitím nám jeho dcera pořád nosila další pivo a nalévala, tlustá malá holka, osmnáctiletá či tak nějak.“

„Spíš třináctiletá,“ řekl sladký Raff.

„Nu, to je jedno, nebyla moc pohledná, ale Eggon byl opilý a začal ji osahávat a já jsem si možná sáhl taky a Raff mladého Stilwooda popichoval, že by si ji měl odvléct nahoru a udělat ze sebe chlapa, a pořád klukovi dodával kuráž. Nakonec jí Joss sáhl pod sukně a ona vyjekla, upustila džbán a rozběhla se do kuchyně. Nu, tam to mohlo skončit, zrovna tam, jenomže co ten starý blázen neudělal, než že šel za serem a požádal ho, abychom tu holku nechali na pokoji, že je přece pomazaný rytíř a takové ty žvásty.

Ser Gregor si našich legrácek dosud vůbec nevšímal, jenomže teď se podíval, však víte, jak on to umí, a poručil, aby tu holku přivedl před něho. Ten starý ji musel přitáhnout z kuchyně a mohl si za to sám. Ser si ji prohlédl a řekl: ‚Takže tohle je ta děvka, o kterou se bojíš?‘ a ten hloupý starý blázen na to: ‚Moje Laya není děvka, sere,‘ přímo Gregorovi do obličeje. Ser ani nemrkl, jenom řekl: ‚Teď už je.‘ Hodil chlapovi stříbrňák, serval té holce šaty a vzal si ji rovnou na stole před jejím taťkou, ona se přitom svíjela a kroutila jako zjančený králík a pořád jen ječela. Když jsem viděl výraz na obličeji toho starého, musel jsem se chechtat, až mně pivo teklo z nosu. Pak nás uslyšel ten kluk, myslím, že to byl hostinského syn. Přiřítil se ze sklepa, a tak ho Raff musel bodnout do břicha. To už s ní ser skončil, vrátil se ke svému pivu a byla řada na nás. Tobbot, však víte, jaký on je, ji na stole převrátil a udělal jí to zezadu. Než jsem ji dostal já, holka už neměla sílu bránit se nebo si možná uvědomila, že se jí to konec konců líbí, třebaže abych pravdu řekl, mně by trocha toho kroucení nevadila. A teď přijde to nejlepší, když jsme se všichni vystřídali, ser řekl tomu starému, že chce nazpátek. Ta holka prý za stříbrňák nestála… A představte si, že ten starý hlupák přinesl hrst plnou měďáků, poprosil mého pána o odpuštění a poděkoval mu za to, že jsme se zastavili v jeho hostinci!“

Muži kolem něho řvali smíchy, nikdo hlasitěji než Chiswyck sám, který se svému vlastnímu příběhu smál tak, že mu teklo z nosu na jeho rozcuchanou šedivou bradu. Arya stála ve stínu schodiště a pozorovala ho. Pak se beze slova odplížila zpátky do sklepa. Když Weese zjistil, že se jich na ty šaty nezeptala, stáhl jí kalhoty a nasekal jí rákoskou, až jí po stehnech tekla krev, ale Arya zavřela oči a myslela na všecho, co ji učil Syrio, takže to sotva cítila.

O dva večery později ji Weese poslal do Kasárenské síně, aby obsluhovala u stolu. Držela džbán vína a nalévala, když tu si všimla Jaqena H’ghara sedícího u stolu přes uličku. Weeseho nebylo nikde vidět. Strach seká hlouběji než meče, řekla si v duchu.

Udělala krok, pak další a při každém se cítila lehká jako myška. Postupovala dál podél lavice, plnila poháry vínem. Rorge seděl po Jaqenově pravici, pil jak duha a nevšímal si jí. Arya se naklonila blíž a pošeptala: „Chiswyck,“ rovnou Jaqenovi do ucha. Loraťan nedal ani v nejmenším najevo, že ji slyšel.

Když byl její džbán prázdný, Arya pospíchala dolů do sklepení, aby ho naplnila. Pak se rychle vrátila k nalévání. Zatímco byla pryč, nikdo nezemřel žízní ani si nevšiml její krátké nepřítomnosti.

Příštího dne se nestalo nic, ani dalšího, ale třetího dne Arya šla s Weesem do kuchyně, aby dolů odnesli večeři. „Jeden z Horových mužů spadl v noci z ochozu a zlomil si vaz, ten blázen,“ slyšela Weeseho říkat kuchařce.

„Byl opilý?“ zeptala se žena.

„Ne víc než obvykle. Někteří říkají, že ho shodil dolů Harrenův duch.“ Ušklíbl se, aby dal najevo, co si o takových povídačkách myslí on.

To nebyl Harren, chtěla říci Arya, to jsem byla já. To ona zabila Chiswycka, pouhým šepotem, a zabije dva další, než tady skončí. Já jsem duchem Harrenova, pomyslela si. Toho večera si ze své řady jmen mohla odříkávat o jedno méně.

CATELYN

Místem setkání byla travnatá mýtina tečkovaná světle šedými houbami a čerstvými pařezy poražených stromů.

„Jsme zde první, moje paní,“ řekl Hallis Mollen, když zastavili uprostřed pařezů, sami mezi armádami. Praporec se zlovlkem rodu Starků se třepetal ve větru a mrskal sebou na vrcholu kopí, které třímal v ruce. Catelyn odsud moře neviděla, ale cítila jeho blízkost. Vítr vanoucí v poryvech od moře ve svém dechu přinášel těžký pach soli.

Průzkumníci Stannise Baratheona stromy porazili na stavbu obléhacích věží a katapultů. Catelyn si říkala, jak dlouho tady ten les stál a zda tu Ned odpočíval, když vedl svoji armádu na jih, aby prolomil obléhání Bouřlivého konce. Toho dne vyhrál velké vítězství, tím větší, že bylo nekrvavé.

Bohové dopřejte, ať se mi podaří to samé, modlila se Catelyn. Její vlastní vazalové si mysleli, že je šílená, když sem chce jít. „Toto není náš boj, moje paní,“ zrazoval ji ser Wendel Manderly. „Jsem si jistý, že král by si nepřál, aby jeho matka takto riskovala.“

„Všichni riskujeme,“ řekla mu, možná až příliš ostře. „Ty myslíš, že jsem si přála být zde, sere?“ Patřím do Řekotočí, ke svému umírajícímu otci, a na Zimohrad, kde jsou moji synové. „Robb mě poslal na jih, abych za něho hovořila, a já za něho budu hovořit.“ Catelyn věděla, že nebude snadné dosáhnout smíru mezi dvěma bratry, ale pro dobro říše se o to musela alespoň pokusit.

Za deštěm nasáklou hlínou polí a kamenitými hřebeny viděla velký hrad Bouřlivý konec zvedající se vzhůru k obloze, stojící zády k neviděnému moři. Armáda lorda Stannise Baratheona pod masou světle šedého kamene vypadala malá a bezvýznamná jako stádo myší s korouhvemi.

V písních se pravilo, že Bouřlivý konec postavil v dávných časech Durran, první Bouřlivý král, který si získal lásku krásné Elenei, dcery mořského boha a bohyně větru. V jejich svatební noc Elenei přišla o panenství se smrtelníkem, a tím sama sebe odsoudila ke smrtelnému životu. Její žalem schvácení rodiče popustili uzdu svému hněvu a poslali na Durranovu pevnost větry a vody, kterým vládli. Jeho přátelé, bratři i svatební hosté zahynuli pod zborcenými zdmi nebo byli smeteni do moře, ale Durrana Elenei ochránila svým objetím, takže se mu nic nestalo, a když nakonec přišlo svítání, Durran bohům vyhlásil válku a přísahal, že hrad postaví znovu.

Postavil jich dalších pět, každý větší a mocnější než ten předchozí, jen aby viděl, jak jsou jeden po druhém roztrženy vedví, když ze Zálivu ztroskotání přivanuly skučící bouřlivé vichry ženoucí před sebou obrovité hradby vln. Jeho vazalové na něj naléhali, aby stavěl raději ve vnitrozemí; jeho knězi mu radili, aby bohy uspokojil tím, že Elenei vrátí moři; dokonce i jeho lid ho prosil, aby to vzdal. Durran o tom nechtěl ani slyšet. Postavil sedmý hrad, nejmocnější ze všech. Někteří říkali, že mu ho pomáhaly stavět děti lesa, které očarovaly stavební kameny; jiní tvrdili, že mu jeden malý chlapec poradil, co musí udělat, chlapec, který vyrostl a stal se Branem Stavitelem. Bez ohledu na to, jak ten příběh byl vyprávěn, konec byl stejný. Třebaže rozhněvaní bohové proti němu vrhali bouři za bouří, sedmý hrad zůstal stát, a Durran, co rmoutil bohy, a krásná Elenei tam šťastně žili, dokud nezemřeli.

Bohové nezapomínají a z úzkého moře se dál hnaly zuřivé vichry a divoké bouře. Avšak Bouřlivý konec přežíval, skrze staletí a desítky staletí, hrad, jemuž nebylo rovno. Jeho velká parkánová zeď byla sto stop vysoká, nenarušena jediným průřezem pro lukostřelce nebo brankou, všude zakulacená, hladká, s kameny tak šikovně spasovanými do sebe, že nikde nebyla sebemenší skulinka, roh ani průrva, kterými by mohl vstoupit vítr. Říkalo se, že ta zeď je čtyřicet stop silná ve svém nejužším místě a téměř osmdesát stop na přímořské straně, dvojitá stěna z kamenů s vnitřním jádrem z písku a suti. Tímto mocným valem byly kuchyně, stáje a nádvoří chráněné před větrem a vlnami. Z věží tam byla jenom jedna, kolosální bubnová věž bez oken na přímořské straně, tak velká, že byla sýpkou, kasárnami, hodovní síní a příbytkem pána zároveň. Byla korunovaná masivním cimbuřím, se kterým zdálky vypadala jako pěst s bodci na vrcholu k nebi namířené paže.

„Moje paní,“ zvolal Hal Mollen. Z úhledného malého tábora před hradem vyjeli dva jezdci a pomalou chůzí zamířili k nim. „To bude král Stannis.“

„Nepochybně.“ Catelyn se dívala, jak přijíždějí. Určitě to bude Stannis, ale to přece není zástava Baratheonů. Byla jasně žlutá, ne hutné zlato Renlyho korouhví, a znak na ní byl rudý, třebaže jeho tvar nerozlišila.

Renly přijede jako poslední. Řekl jí to, než se sama vydala na cestu. Nevysedne na koně, dokud neuvidí přijíždět svého bratra. První, kdo se dostaví, bude muset čekat na druhého, a Renly čekat nehodlá. Prostě jen hra králů, řekla si. Ona králem nebyla, takže ji hrát nemusela. Byla v čekání zběhlá.

Když se k ní blížil, uviděla, že Stannis má na hlavě korunu z rudého zlata s hroty utvářenými do podoby plamenů. Opasek měl zdobený granáty a žlutým topasem a v jílci meče, který mu visel u pasu, měl vsazený do čtverce opracovaný velký rubín. Jinak byl jeho šat prostý: kožená vesta s cvočky přes prošívaný kabátec, ošoupané boty, kalhoty z hrubého sukna. Znakem na jeho jasně žlutém praporci bylo rudé srdce obklopené plamenem oranžového ohně. Korunovaný jelen tam byl taky, pravda… scvrklý a zavřený uvnitř srdce. Ještě podivnější byl jeho vlajkonoš – žena oděná celá v červeném, s obličejem tonoucím ve stínu kápě šarlatového pláště. Rudá kněžka, pomyslela si Catelyn udiveně. Ta sekta byla početná a mocná ve Svobodných městech daleko na východě, ale zde v Sedmi královstvích jich bylo jen pár.

„Lady Stark,“ řekl Stannis Baratheon s mrazivou zdvořilostí, když zastavil. Sklonil hlavu, která byla plešatější, než si pamatovala.

„Lorde Stannisi,“ pozdravila ho.

Všimla si, jak pod svým přísně zastřiženým vousem pevně stiskl těžkou čelist, ale přesto se s ní o titulech hádat nezačal. Byla mu za to vděčná. „Neočekával jsem, že tě naleznu zde v Bouřlivém konci.“

„Nemyslela jsem si, že tady budu.“

Jeho hluboko zasazené oči ji upřeně pozorovaly. Navozovalo jí to nepříjemný pocit. Stannis nebyl mužem, se kterým by se dalo snadno vyjít pomocí zdvořilosti. „Je mi líto smrti tvého manžela,“ řekl, „i když Eddard Stark mým přítelem nebyl.“

„Nikdy nebyl tvým nepřítelem, můj pane. Když tě lordi Tyrell a Redwyne drželi tamhle v tom hradu, byl to Eddard Stark, kdo prolomil jejich obléhání.“

„Na příkaz mého bratra, ne z lásky ke mně,“ odpověděl Stannis. „Lord Eddard konal svou povinnost, to nepopírám. Copak jsem já někdy dělal méně? To já jsem se měl stát Robertovým pobočníkem.“

„Byla to vůle tvého bratra. Ned o to místo nestál.“

„Přesto je přijal. To, co mělo být moje. Nicméně, dávám ti svoje slovo, že se dočkáš spravedlnosti za jeho vraždu.“

Jak rádi slibují hlavy, ti muži, co touží být králi. „Tvůj bratr mně slíbil totéž. Ale mám-li být upřímná, já bych raději dostala zpět svoje dcery a spravedlnost bych ponechala bohům. Cersei stále má mojí Sansu a po Arye není nikde ani vidu, ani slechu ode dne Robertovy smrti.“

„Pokud tvoje děti budou nalezeny, až se města zmocním, pošlu ti je.“ Živé, či mrtvé, naznačoval jeho tón.

„A kdy to bude, lorde Stannisi? Královo přístaviště je blízko tvému Dračímu kameni, ale já tě místo toho našla zde.“

„Hovoříš upřímně, lady Stark. Nuže, i já ti odpovím upřímně. Abych se mohl zmocnit města, potřebuji sílu těch jižanských lordů, které vidím přes pole. Teď je má můj bratr. Já si je od něho hodlám vzít.“

„Muži přísahají věrnost tomu, komu chtějí, můj pane. Ti lordové odpřísáhli věrnost Robertovi a rodu Baratheonů. Ty a tvůj bratr byste měli odložit stranou svůj spor –“

„Já s Renlym žádný spor nemám, pokud mne poslechne. Jsem jeho starší bratr a jeho král. Chci jenom to, co mi po právu náleží. Renly je mi povinován věrností a poslušností. Mám v úmyslu získat je, od něho i od jeho lordů.“ Stannis pozoroval její obličej. „A jaký důvod přivádí na toto pole tebe, moje paní? Přidal se snad Stark se svou armádou k mému bratrovi?“

Ten se nikdy nepoddá, pomyslela si. Přesto se o to musela pokusit. Bylo toho v sázce příliš mnoho. „Můj syn vládne jako Král severu, z vůle našich lordů a lidu. Neohne koleno před žádným mužem, ale všem je ochotný podat přátelskou ruku.“

„Král nemá přátele,“ vyhrkl Stannis bez obalu. „Jenom poddané a nepřátele.“

„A bratry,“ ozval se veselý hlas za ní. Catelyn se ohlédla přes rameno a spatřila jezdeckého koně lorda Renlyho, opatrně našlapujícího mezi pařezy. Mladší Baratheon byl nádherný ve svém zeleném sametovém kabátci a rozmařile nařaseném saténovém plášti. Spánky mu zdobila koruna ze zlatých růží, nad čelem se mu zvedala nefritová jelení hlava a zpod koruny mu spadaly dlouhé černé vlasy. Opasek měl zdobený nepravidelnými kousky černého démantu a kolem krku se mu houpal řetěz ze zlata a smaragdů.

Renly si také vybral ženu, aby mu nesla zástavu, třebaže Brienne měla obličej a tělesné tvary skryté pod plátovým brněním, které neprozrazovalo sebemenší náznak o jejím pohlaví. Na vrcholku jejího dvanáct stop dlouhého kopí tančil ve větru vanoucím od moře korunovaný jelen, černý na zlatém pozadí.

Jeho bratr ho stroze pozdravil. „Lorde Renly.“

„Králi Renly. Jsi to opravdu ty, Stannisi?“

Stannis se zamračil. „Kdo jiný by to měl být?“

Renly nenuceně pokrčil rameny. „Když jsem viděl ten praporec, nebyl jsem si jistý. Čí korouhev to neseš?“

„Svou vlastní.“

„Král si za svůj znak vybral ohnivé srdce Pána světla,“ promluvila rudá kněžka.

Zdálo se, že Renly je tím pobaven. „To je jen dobře. Kdybychom oba měli stejné praporce, bitva by byla pěkně zmatená.“

„Doufejme, že k žádné bitvě nedojde,“ řekla Catelyn. „My tři máme společného nepřítele, který má v úmyslu zničit nás všechny.“

Stannis ji bez úsměvu pozoroval. „Železný trůn je po právu můj. Všichni, kteří to popírají, jsou mými nepřáteli.“

„Popírá to celá říše, bratře,“ řekl Renly. „Staří muži to popírají chřestěním svých kostí a nenarozené děti to popírají v lůnech svých matek. Popírají to v Dorne a popírají to i u Zdi. Nikdo tě za svého krále nechce, Stannisi. Je mi to líto.“

Stannis zaťal zuby a jeho obličej se napjal. „Přísahal jsem, že dokud budeš nosit tu zrádcovskou korunu, nikdy s tebou vyjednávat nebudu. Kéž bych jen tuto přísahu byl dodržel.“

„Tohle je šílenství,“ zasáhla Catelyn ostře. „Lord Tywin sedí v Harrenově s dvaceti tisíci muži. Zbytek Králokatovy armády se znovu houfuje ve Zlatém zubu, další lannisterská armáda roste ve stínu Casterlyovy skály a Cersei a její syn drží Královo přístaviště a ten váš drahocenný Železný trůn. Každý sám sebe zvete králem, jenomže království krvácí a nikdo kromě mého syna nepozvedl meč na jeho obranu.“

Renly pokrčil rameny. „Tvůj syn vyhrál pár bitev. Já vyhraju válku. Jen ať si Lannistrové počkají.“

„Pokud máš nějaké návrhy, sem s nimi,“ řekl Stannis příkře, „jinak odjíždím.“

„Dobrá tedy,“ řekl Renly. „Navrhuju ti, abys sesedl, ohnul koleno a odpřísáhl mi poslušnost.“

Stannis se málem zalkl hněvem. „To ode mě nikdy nedostaneš.“

„Sloužil jsi Robertovi, proč ne mne?“

„Robert byl mým starším bratrem. Ty jsi mladší.“

„Mladší, odvážnější a mnohem pohlednější…“

„A kromě toho jsi zloděj a uchvatitel.“

Renly znovu pokrčil rameny. „Targaryenové nazývali uchvatitelem Roberta. Zdálo se, že se s tou hanbou dokázal vyrovnat. Stejné to bude se mnou.“

Takhle to nejde. „Jen si poslechněte sami sebe! Kdybyste byli mými syny, srazila bych vám hlavy dohromady a zamkla bych vás v ložnici, dokud byste si nevzpomněli, že jste bratři!“

Stannis se na ni zamračil. „Troufáš si příliš, lady Stark. Jsem právoplatným králem a tvůj syn není o nic menším zrádcem než tady můj bratr. I na něho přijde.“

Ta nepokrytá hrozba ji rozčílila. „Jen si druhé nazývej zrádci a uchvatiteli, můj pane, jenomže lišíš se snad od nich? Říkáš, že ty jediný jsi právoplatným králem, ale já mám dojem, že Robert měl dva syny. Podle všech práv Sedmi království je zákonným dědicem princ Joffrey a po něm Tommen… a my všichni jsme zrádci, jakkoli dobré jsou naše důvody.“

Renly se dal do smíchu. „Musíš lady Stark prominout, Stannisi. Přijela sem až z Řekotočí, celou tu dlouhou cestu na koni. Obávám se, že ten tvůj milý dopis nečetla.“

„Joffrey není ze semene mého bratra,“ vyhrkl Stannis neomaleně. „Ani Tommen. Jsou to bastardi. To děvče taky. Všechno jsou to nemanželské děti narozené z krvesmilstva.“

Že by Cersei byla takový blázen? Catelyn byla ohromena do němoty.

„Není to sladký příběh, moje paní?“ zeptal se Renly. „Tábořil jsem na Parožnatém vrchu, když lord Tarly obdržel tento jeho dopis, a musím říct, že mi vyrazil dech.“ Usmál se na svého bratra. „Nikdy jsem si nemyslel, že jsi tak mazaný, Stannisi. Kdyby to byla pravda, skutečně bys byl Robertovým dědicem.“

„Kdyby to byla pravda? Chceš říct, že jsem lhář?“

Stannis zaskřípal zuby.

Robert to určitě netušil, říkala si Catelyn v duchu, jinak by Cersei přišla o hlavu. „Lorde Stannisi,“ zeptala se, „když jsi věděl, že královna se dopustila tak strašlivých zločinů, proč jsi mlčel?“

„Nemlčel jsem,“ prohlásil Stannis, „svěřil jsem se se svým podezřením Jonu Arrynovi.“

„Raději než svému bratrovi?“

„Můj bratr se se mnou stýkal pouze na takové úrovni, jak mu velela povinnost,“ řekl Stannis. „Ode mne by taková obvinění považoval za akt vzdoru a prospěchářství, za prostředek, s pomocí kterého bych se dostal na první místo v nástupnické linii. Věřil jsem, že Robert by byl ochoten vyslechnout si je spíš od lorda Arryna, kterého měl rád.“

„Ach,“ řekl Renly, „takže tu máme slovo mrtvého muže.“

„Ty myslíš, že zemřel jen tak, ty slepý blázne? Cersei ho nechala otrávit ze strachu, že ji odhalí. Lord Jon shromažďoval určité důkazy –“

„– které nepochybně zemřely s ním. Jaká škoda!“

Catelyn se rozpomínala. Kousky skládačky zapadaly do sebe. „Moje sestra Lysa obvinila královnu z vraždy svého manžela v dopise, který mně poslala na Zimohrad,“ připustila. „Později na Orlím hnízdě tu vraždu hodila na královnina bratra Tyriona.“

Stannis si odfrkl. „Když vstoupíš do hnízda zmijí, záleží na tom, která tě kousne první?“

„Všechny ty řeči o hadech a krvesmilstvu jsou směšné, ale na věci nic nemění. Možná máš na trůn větší nárok, Stannisi, jenomže já mám větší armádu.“ Renly zajel rukou do svého pláště. Stannis to uviděl a okamžitě sáhl po jílci svého meče, ale než stačil tasit ocel, jeho bratr vytáhl… broskev. „Nechceš jednu, bratře?“ zeptal se Renly s úsměvem.

„Já jsem sem nepřijel proto, abych jedl ovoce.“ Stannis pěnil.

„Moji lordi,“ řekla Catelyn. „Měli bychom se domlouvat na podmínkách spojenectví, ne si vyměňovat urážky.“

„Člověk by nikdy neměl odmítnout ochutnat broskev,“ řekl Renly, když odhodil pecku. „Další šanci už možná mít nebude. Život je krátký, Stannisi, vzpomeň si, co říkají Starkové. Zima se blíží.“ Otřel si ústa hřbetem ruky.

„A nepřijel jsem ani proto, aby mně někdo vyhrožoval.“

„Nikdo ti nevyhrožuje,“ odsekl Renly. „Kdybych ti vyhrožoval, poznal bys to. Mám-li být upřímný, Stannisi, nikdy jsem tě neměl rád, ale jsi moje krev a já tě nechci zabít. Pokud tedy chceš Bouřlivý konec, vezmi si ho… jako dar od bratra. Tak jako mně ho kdysi dal Robert, nyní ho já dávám tobě.“

„Není tvůj, abys ho někomu dával. Je po právu můj.“

Renly si povzdechl a napolo se otočil v sedle. „Co s tímhle svým bratrem mám dělat, Brienne? Odmítá moji broskev, odmítá můj hrad, dokonce mi ani nepřišel na svatbu…“

„Oba víme, že ta tvoje svatba byla fraška. Před rokem jsi měl v úmyslu udělat z té dívky jednu z Robertových děvek.“

„Před rokem jsem měl v úmyslu udělat z té dívky Robertovu královnu,“ řekl Renly, „ale co na tom záleží? Kanec dostal Roberta a já jsem dostal Margaery. Možná budeš potěšen, když ti řeknu, že ke mně přišla jako panna.“

„Ve tvé posteli jako panna i zemře.“

„Och, předpokládám, že do roka mi porodí syna. A vůbec, kolik synů máš ty, Stannis!? Ach ano – žádného.“ Renly se nevinně usmál. „Co se týče tvé dcery, chápu. Kdyby moje žena vypadala tak jako tvoje, taky bych za ní poslal svého šaška, aby ji obsloužil.“

„Dost!“ zařval Stannis. „Já se nenechám urážet do očí, slyšíš! Nenechám!“ Tasil z pochvy svůj dlouhý meč. Ocel zvláštním způsobem zazářila v bezbarvém slunečním světle, chvilku červeně, chvilku žlutě, potom bíle. Vzduch kolem ní se chvěl, jakoby žárem.

Catelynin kůň zaržál a ustoupil o krok dozadu, ale Brienne vjela mezi bratry se svým vlastním mečem v ruce. „Zvedni svoji ocel!“ křikla na Stannise.

Cersei se směje, až se za břicho popadá, pomyslela si Catelyn znaveně.

Stannis svůj zářivý meč namířil na svého bratra. „Nejsem bez soucitu,“ hřímal ten, o kterém bylo notoricky známo, že neoplývá ani kapkou milosrdenství. „Ani si nepřeji poskvrnit Světlonoš bratrovou krví. Kvůli matce, která nás oba porodila, ti dávám dnešní noc, abys o své pošetilosti mohl přemýšlet, Renly. Spusť svoje praporce a já ti dám Bouřlivý konec a tvoje staré místo v radě a dokonce tě jmenuji svým dědicem, pokud se mi nenarodí syn. Jinak tě zničím.“

Renly se zasmál. „Stannisi, ujišťuji tě, že sice máš pěkný meč, ale obávám se, že jeho lesk ti zničil oči. Podívej se přes pole, bratře. Vidíš všechny ty korouhve?“

„Ty myslíš, že pár štůčků plátna z tebe dělá krále?“

„Tyrellovy meče ze mne dělají krále. Rowan a Tarly a Caron ze mě dělají krále, sekerou, palcátem a válečným kladivem. Tarthovy šípy a Penroseova kopí. Fossowayové, Cuyové, Mullendorové, Estermontové, Selmyové, Highmerové, Oakheartové, Craneové, Caswellové, Blackbarové, Morrigenové, Beesburyové, Shermerové, Dunnové, Footlyové… dokonce i rod Florentů, bratři a strýcové tvé vlastní ženy, ti všichni ze mě dělají krále. Jede se mnou všechno rytířstvo jihu, a to je to nejmenší z mé síly. Za nimi jsou moji pěšáci, stovky tisíc mečů, kopí a oštěpů. A ty mě chceš zničit? Čím, modlitbou? Tou mizernou chátrou, kterou vidím skrčenou pod zdmi mého hradu? Když je odhadnu na pět tisíc, přeženu to. Tresčí lordové, cibuloví rytíři a žoldnéři. Než bitva začne, polovina jich přeběhne na moji stranu. Moji průzkumníci mně hlásili, že máš necelých čtyři sta koní – svobodné jezdce ve vařené kůži, kteří ani chvíli neobstojí proti těžkooděným kopiníkům. Nezáleží na tom, jak zkušeným válečníkem jsi, Stannisi, ta tvoje armáda nepřežije ani první výpad mého předvoje.“

„Uvidíme, bratře.“ Když Stannis svůj meč zasunul zpátky do pochvy, denního světla jako by ubylo. „Uvidíme, až přijde úsvit.“

„Doufám, že ten tvůj nový bůh je milosrdný, bratře.“

Stannis se ušklíbl a znechuceně odcválal pryč. Rudá kněžka se ještě chvíli zdržela. „Zamysli se nad svými hříchy, lorde Renly,“ řekla, když svého koně otáčela dokola.

Catelyn a lord Renly se společně vraceli do tábora, kde jeho tisíce a jejích pár čekaly na jejich návrat. „To bylo zábavné, když už ne prospěšné,“ poznamenal. „Říkám si, kde asi vzal ten svůj meč? Nepochybuji, že Loras mně ho daruje, až bude po bitvě. Rmoutí mne, že to muselo zajít tak daleko.“

„Máš veselý způsob zármutku,“ řekla Catelyn, která nezastírala svoji úzkost.

„Opravdu?“ Renly pokrčil rameny. „Aťsi tomu tak je. Uznávám, že Stannis nikdy nebyl tím nejmilovanějším z bratrů. Myslíš, že ten jeho příběh je pravdivý? Pokud je Joffrey Králokatovým bas –“

„– pak je tvůj bratr zákonným dědicem,“ skočila mu Catelyn do řeči.

„Dokud bude žít,“ připustil Renly. „Třebaže to je bláznivý zákon, nemyslíš? Proč nejstarší syn a ne ten, který se ke kralování nejvíc hodí? Koruna mně sluší, tak jako nikdy neslušela Robertovi a nebude slušet Stannisovi. Mám to v sobě, abych byl velkým králem, silným, ale štědrým, spravedlivým, moudrým, pilným, laskavým ke svým přátelům a strašlivým ke svým nepřátelům, a přesto schopným odpouštět, trpělivým –“

„– skromným?“ dodala Catelyn.

Renly se zasmál. „Musíš králi dovolit mít nějaké chyby, moje paní.“

Catelyn se cítila velmi unavená. Bratři Baratheonové se navzájem utopí v krvi, zatímco její syn sám čelí Lannisterům, a nic, co řekla nebo udělala, tomu nemohlo zabránit. Je nejvyšší čas, abych se vrátila do Řekotočí zatlačit svému otci oči, pomyslela si. Alespoň to mohu udělat. Možná jsem ubohým vyslancem, ale truchlit umím, bohové, spaste mne.

Jejich tábor byl dobře situován na vrcholku nízkého kamenitého hřebene, který běžel od severu k jihu. Byl mnohem uspořádanější než roztahující se tábořiště na Klikatici, třebaže byl o celé tři čtvrtiny menší. Když se Renly dozvěděl, že jeho bratr zaútočil na Bouřlivý konec, rozdělil svoje síly, podobně jako to Robb udělal ve Dvojčatech. Jeho velká masa pěšáků zůstala v Drsném mostu s jeho mladou královnou, jeho povozy, tažnými zvířaty a všemi těžkopádnými obléhacími stroji, zatímco Renly sám vedl svoje rytíře a svobodné jezdce v rychlém výpadu na východ.

Je přesně takový, jaký byl jeho bratr Robert, dokonce i v tomto ohledu… Jenomže Robert vždycky měl Eddarda Starka, aby krotil jeho chrabrost opatrností. Ned by na Roberta jistě naléhal, aby s sebou přivedl celou svoji sílu, aby Stannise objel z obou stran a obklíčil obléhatele. Tuto možnost Renly odmítl v bezhlavém spěchu na setkání se svým bratrem. Předjel svoje zásobovací linie, nechal jídlo a píci celé dny za sebou, se všemi svými povozy, mulami a osly. Buď musí brzy zaútočit, nebo vyhladoví.

Catelyn poslala Hala Mollena, aby se postaral o jejich koně, a sama následovala Renlyho zpátky do královského altánu v srdci tábora. Za stěnami ze zeleného hedvábí již čekali jeho kapitáni a lordi vazalové, dychtiví vyslechnout si zprávy o průběhu vyjednávání. „Můj bratr se nezměnil,“ řekl jim mladý král, zatímco Brienne mu rozepínala plášť a sundávala zlatou a nefritovou korunu z hlavy. „Hrady a zdvořilosti ho neuspokojí. Lační po krvi. Nu, mám v úmyslu splnit mu jeho přání.“

„Tvoje Výsosti, podle mého mínění není bitvy zapotřebí,“ ozval se lord Mathis Rowan. „Hrad má silnou posádku a je dobře zásobený, ser Cortnay Penrose je zkušeným velitelem a nikdy nebyl postaven vrhací stroj, který by dokázal rozbořit hradby Bouřlivého konce. Ať si lord Stannis hrad obléhá. Neshledá v tom žádné potěšení, a zatímco tady bude mrznout, hladovět a bez užitku sedět, my se zmocníme Králova přístaviště.“

„Aby lidé říkali, že jsem měl strach postavit se Stannisovi?“

„To by říkali jenom blázni,“ namítl lord Mathis.

Renly se rozhlédl po ostatních. „Co vy na to?“

„Já říkám, že Stannis pro tebe znamená nebezpečí.“ prohlásil lord Randyll Tarly. „Pokud mu trochu nepustíš žilou, jenom zesílí, zatímco tvoje vlastní armáda bude oslabena bitvou. Lannistery neporazíš během dne. Než s nimi skoncuješ, lord Stannis může být stejně silný jako ty… nebo silnější.“

Ostatní souhlasně přitakávali. Král se tvářil potěšeně. „V tom případě budeme bojovat.“

Zklamala jsem Robba, stejně jako jsem zklamala Neda, pomyslela si Catelyn. „Můj pane,“ řekla, „pokud ses rozhodl pro bitvu, moje mise zde skončila. Žádám tě o svolení vrátit se do Řekotočí.“

„Nedostaneš ho.“ Renly se posadil na táborovou židli.

Catelyn ztuhla. „Doufala jsem, že mi pomůžeš dosáhnout míru, můj pane. Já ti ve tvém válčení pomáhat nebudu.“

Renly pokrčil rameny. „Řekl bych, že nás je víc než tvých pětadvacet mužů, moje paní. Nechci, aby ses zúčastnila bitvy, jenom aby ses dívala.“

„Byla jsem v Šeptajícím lese, můj pane. Řezničiny jsem viděla až dost. Přišla jsem sem jako vyslanec –“

„A jako vyslanec odejdeš,“ řekl Renly, „ale moudřejší, než jsi přišla. Na vlastní oči spatříš, co se stává rebelům, aby to tvůj syn slyšel ze tvých úst. Neměj strach, o tvoje bezpečí se postaráme.“ Otočil se zpátky ke svým lordům. „Lorde Mathisi, ty během hlavní bitvy povedeš střed. Bryce, ty budeš velet levoboku. Pravobok je můj. Lorde Estermonte, tobě svěřím velení záloze.“

„Nezklamu tě, Tvoje Výsosti,“ odpověděl lord Estermont.

„A kdo bude velet předvoj!?“ zeptal se lord Mathis Rowan.

„Tvoje Výsosti,“ ozval se Jon Fossoway, „prosím tě o tu čest.“

„Pros si, jak chceš,“ řekl ser Guyard Zelený, „podle práva by měl první úder zasadit jeden ze sedmi.“

„Velet štítové hradbě si vyžaduje víc než jen pěkný plášť,“ prohlásil Randyll Tarly. „Já jsem velel předvoji Maceho Tyrella, když ty jsi ještě sál mléko z prsu své matky, Guyarde.“

Altán zaplnilo hlasité dohadování, když se ostatní muži vehementně hlásili o svoje práva. Král léta, pomyslela si Catelyn. Renly zvedl ruku. „Dost, moji pánové. Kdybych měl tucet předvojů, každý z vás by jeden dostal, ale tato největší pocta podle práva náleží největšímu rytíři. První úder zasadí ser Loras.“

„S radostí, Tvoje Výsosti.“ Rytíř květin poklekl před králem. „Dej mi svoje požehnaní a rytíře, který pojede vedle mne s tvojí korouhví. Ať jelen a růže jdou do bitvy bok po boku.“

Renly se rozhlédl kolem sebe. „Brienne.“

„Tvoje Výsosti?“ Stále byla oděná ve své modré zbroji, třebaže si již sundala přilbici z hlavy. V přeplněném stanu bylo dusno a pot jí přilepil zplihlé žluté vlasy k širokému prostoduchému obličeji. „Moje místo je po tvém boku. Přísahala jsem, že tě budu ochraňovat…“

„Jeden ze sedmi,“ připomněl jí král. „Neměj strach, čtyři z tvých druhů budou v bitvě při mně.“

Brienne klesla na kolena. „Pokud se musím odloučit od Tvojí Výsosti, uděl mi alespoň čest vyzbrojit tě do bitvy.“

Catelyn slyšela, jak se někdo za ní uchechtl. Ona ho miluje, to ubohé stvoření, pomyslela si smutně. Chce si hrát na jeho panoše, jen aby se ho mohla dotýkat, a vůbec se nestará o to, za jakého blázna ji považují.

„Máš ji mít,“ řekl Renly. „Nyní odejděte, všichni. Dokonce i král si před bitvou musí odpočinout.“

„Můj pane,“ řekla Catelyn, „v poslední vesnici, kterou jsme míjeli, bylo malé septum. Pokud mi nedovolíš odjet ihned do Řekotočí, dovol mi alespoň odebrat se tam a pomodlit se.“

„Jak si přeješ. Sere Robare, poskytni lady Stark bezpečný doprovod do septa, ale postarej se o to, aby byla do svítání zpět.“

„Ty by ses také mohl pomodlit,“ dodala Catelyn.

„Za vítězství?“

„Za moudrost.“

Renly se zasmál. „Lorasi, zůstaň a pomoz mi pomodlit se. Je to už tak dlouho, že jsem zapomněl, jak se do dělá. Co se týče vás ostatních, chci, aby každý muž byl do prvního kuropění na svém místě, ozbrojený a na koni. Dáme Stannisovi svítání, na které hned tak nezapomene.“

Když Catelyn vyšla z altánu, snášel se soumrak. Ser Robar Royce vyšel s ní. Trochu ho znala – byl to jeden ze synů Bronzového Yohna, pohledný, s ostře řezanými rysy, pověstný turnajový bojovník. Renly ho obdařil duhovým pláštěm a krvavě rudou zbrojí a jmenoval ho jedním ze svých sedmi. „Jsi daleko od Údolí, sere,“ řekla mu.

„A ty jsi daleko od Zimohradu, moje paní.“

„Já vím, co mne sem zaválo, ale proč jsi sem přišel ty? Tahle bitva není tvoje o nic víc, než je moje.“

„Udělal jsem ji svojí bitvou, když jsem Renlyho udělal svým králem.“

„Royceové jsou vazaly rodu Arrynů.“

„Věrností lady Lyse je povinován můj lord otec, stejně jako jeho dědic. Druhý syn si může hledat slávu, kde chce.“ Ser Robar pokrčil rameny. „Turnaje už mě unavují.“

Catelyn si uvědomila, že mu nemůže být víc než jedenadvacet, stejně jako jeho králi, ale její král, její Robb, měl v patnácti letech víc rozumu, než kdy poznal tento mladík. Anebo se o to alespoň modlila.

V Catelynině malém rohu tábora Šadd házel mrkve do kotlíku, Hal Mollen hrál kostky se třemi ze svých mužů ze Zimohradu a Lucas Blackwood tam seděl a ostřil si dýku. „Lady Stark,“ řekl Lucas, když ji uviděl, „Mollen říká, že za svítání dojde k bitvě.“

„Hal má pravdu,“ odpověděla. A zdá se, že taky neukázněný jazyk.

„Budeme bojovat, nebo uprchneme?“

„Budeme se modlit, Lucasi,“ odpověděla mu. „Budeme se modlit.“

George R. R. Martin

STŘET KRÁLŮ

Píseň ledu a ohně Kniha druhá – část první

Z anglického originálu A Clash of Kings

vydaného nakladatelstvím HarperCollins

v roce 1999, přeložila Hana Březáková.

Obálka: David Spáčil.

Technická redakce: Tomáš Kropáček.

Odpovědná redaktorka: Lenka Neužilová.

Vydalo nakladatelství TALPRESS

Příčná 8, 110 00 Praha l.

jako svou 281. publikaci.

Sazba: SF SOFT.

Lito obálky: Jams.

Tisk: S-Tisk Vimperk, s. r. o.

První vydání, Praha 2001.